Diana Palmer

V zápalu vášně

PRVNÍ KAPITOLA

Telegram zmuchlaný v drobné dlani. Cár papíru, který měl raději zůstat stromem. Světle zelené oči na něj upíraly nenávistný pohled. „Špatná zpráva, mami?” Beckyin mladý hlásek ji vytrhl ze zoufalství a vrátil do reality - zpátky do rozlehlého viktoriánského domu, k té nenápadné, samotářské holčičce. „Copak, zlatíčko?” Vlastní hlas jí najednou zněl cize. Odkašlala si a bezmocně zkroutila v prstech pomačkaný telegram. „Špatná zpráva? No… ano.” Becky vzdychla. Na to, že jí bylo teprve šest let, se někdy chovala nezvykle dospěle. Život měla odmalička neklidný a snobská internátní škola z ní extroverta neudělala. Naopak, její mimořádná ostýchavost se prohloubila tak, že byla vidět na první pohled. „Zase táta?” zeptala se tiše. Z matčiných očí vyčetla kladnou odpověď a pokrčila rameny. „Dneska přijede tetička Janet,” řekla s dětinským nadšením a usmála se. „Ta ti udělá radost.”

Úsměv byl u, Becky vzácná věc, a tak jí ho Margaret ráda oplatila. „Máš pravdu, i když to ve skutečnosti není tvoje teta. Je to moje kmotra. A s tvojí babičkou Turnérovou byly nejlepší kamarádky. Byla to šťastná náhoda, že jsme ji před týdnem potkali. Ani nevěděla, že tě mám, ty moje překvapeníčko.” Becky se zahihňala a pokojem se rozlehl její smích, ten kouzelný klokotavý zvuk, který se v poslední době ozýval tak zřídka. Pobyt v internátní škole se na ní začínal podepisovat, ale Maggie neměla na vybranou od té doby, co se vrátila do práce. Neměla nikoho, kdo by na Becky po škole dohlédl, a v práci musela být často dlouho do noci a někdy i o sobotách.

Nechat Becky samotnou se bála, protože jakmile šlo o peníze, byl Dennis schopný všeho. Nezdráhal by se jejich dceru někam odvézt a schovat. Jeho nejnovější výhrůžkou bylo, že si na ní Becky vymůže právní cestou. V tom telegramu, který držela v ruce, jí neprodleně oznamoval, že dal svému právníkovi zelenou, aby vrátil případ k soudu. Maggie odhrnula z čela neposlušný pramen. Vlasy měla černé, rovné a nakrátko ostříhané, jen před ušima se jí kroutily nahoru k výrazným lícním kostem. Byla štíhlá a vysoká, takže jí móda letošního léta vyloženě slušela. Na nové šaty ovšem neměla. Jedna ze soudních pří s bývalým manželem, kterou prohrála - ji připravila o alimenty, a její vlastní právní zástupci ji taky přišli draho, takže s penězi na tom byla čím dál hůř.

Jediným majetkem, který jí zůstal, bylo tohle bílé monstrum, které obývaly, a relativně nové auto - a Beckyino svěřenectví. Otec jejímu sňatku s Dennisem nikdy nepožehnal - tehdy ještě nechápala proč - a když se vzepřela jeho vůli a vdala se za něj, vyškrtnul ji ze závěti a dal veškeré svoje jmění do svěřenectví Becky. Maggie, se o tom dozvěděla, až po jeho smrti. Nemohla si nepamatovat, jak se Dennis při čtení závěti rozzuřil. Tou scénou ji definitivně zdrtil. Od té doby si připadala jako chodící mrtvola. Držela se v pohybu už jenom kvůli, Becky, kvůli sobě ne. Dennis se pokusil poslední vůli anulovat. To se mu nepodařilo, tak alespoň našel pár skulin, které by umožňovaly správci svěřenectví prodat akcie a dluhopisy a znovu je investovat. Jak by s nimi naložil, to si Maggie dokázala živě představit: dalšími kličkami by Becky postupně ožebračil a sám by zbohatl.

Maggie teď pracovala v knihkupectví od rána do noci, aby se jakžtakž uživila. Knihy milovala a práce ji bavila, ale bez, Becky si připadala jako ve vzduchoprázdnu. Modlila se, aby jednou přišel den, kdy si bude moct dceru odvézt domů beze strachu, že ji Dennis nechá unést, až někdy zůstane sama s děvčetem na hlídání. Docela jí vyhovovalo, že nemusí chodit do společnosti. Nevyhledávala ji ani v dobách, kdy její rodina prosperovala a ona měla spoustu příležitostí chodit na večírky. Radši se držela stranou a vyhýbala se rušným davům. Vlastně byla tehdy dost podobná Becky - plachá a introvertní. A zůstalo jí to.

„Nebudu muset bydlet s tátou, že ne?” zeptala se Becky a upřela na mámu velké zelené oči, které po ní zdědila. „To víš, že ne, zlatíčko,” ujistila ji Maggie, přitáhla si dlouhonohou dívenku blíž k sobě a pohladila ji po hebounkých rovných vlasech, které jí padaly na ramena jako závoj. Becky byla to nejvzácnější, co jí na světě zbylo, byla pro ni vším - jediné dobro, které vzešlo z jejího manželství, než ho po šesti dlouhých letech našla odvahu ukončit. Sotva rozvod nabyl právní moci, vrátila se zpátky ke svému dívčímu příjmení, Turnérová. Od Dennise už nechtěla vůbec nic - ani jméno. „Neboj,” dodala nepřítomně. „Já tě tátovi nenechám.”

Kdo ví, jestli to není jen dobře míněná lež, pomyslela si v duchu, zatímco tiskla Becky v náručí. Dennis jí přece vyhrožoval, že jí dceru vezme. Oba přitom věděli, že jediné, o co mu jde, je gigantické dědictví, které pro svou vnučku před smrtí přichystal Alvin Turner. Ten, kdo měl na starost Becky, měl přístup, i k jejímu jmění. Maggii se zatím dařilo držet dítě mimo jeho dosah, ale Dennis už oznámil zasnoubení s ženou, ke které se po rozvodu nastěhoval, a Maggiin právník měl obavy, aby to, že má pro malou Rebeccu stálou rodinu, nepřesvědčilo soudce v jeho prospěch. Stálou!? Jestli Dennis Blaine něco postrádal, pak to byla právě stálost. Maggie udělala velkou chybu, že si ho vzala, i přes otcův zákaz a dobře míněné rady tety Janet. Námluvy měli bouřlivé a navenek museli působit jako ideální pár - nesmělá, nezkušená slečna ze San Antonia a nadějný mladý obchodník. Až po tom, co se vzali a Maggie okamžitě otěhotněla, zjistila, že Dennisovi jde v první řadě o peníze, ne o šťastné manželství.

I ženy měl rád - jedna mu nestačila. Sotva měsíc po svatbě se zapletl s jinou, více méně proto, aby se Maggii pomstil za to, že odmítla financovat jeden z jeho plánů, jak rychle zbohatnout. Povzdechla si a znovu pohladila hedvábné vlásky své dcery. Dennis měl pomstychtivou povahu a bylo to s ním čím dál horší. Za těch šest let vystřídal celé zástupy milenek. A když se od něj konečně pokusila odejít, zmlátil ji. Poprvé a naposledy.

Pohrozila mu, že půjde na policii a ztropí takový skandál, jaký ještě nezažil, a on jí v slzách slíbil, že už to nikdy neudělá. Jenže si brzy našel jiné způsoby, jak se jí mstít, zvlášť po tom, co přišla na svět Becky. Nejmíň tisíckrát jí vyhrožoval, že malou unese a schová, jestli od ní nedostane další peníze. A Becky byla nakonec tím hlavním důvodem, proč se od něj Maggie odstěhovala a požádala o rozvod. Dennis si přivedl domů jednu ze svých milenek a právě s ní skotačil v obýváku, když se Becky nečekaně vrátila a přistihla je. Dennis ji sice varoval, ať drží jazyk za zuby a nikomu nic neříká, ale Becky se ho nezalekla a řekla to mámě. A ještě téhož dne se obě odstěhovaly zpátky do starého rodinného sídla v San Antoniu. Díkybohu, že ho její rodiče neprodali, když se odstěhovali do Austinu.

Dennis zatím šetřil na výdajích a zůstával v Austinu, kde s Maggií šest let žili. A jakmile rozvod nabyl platnosti, pustil se s ní do nelítostného soudního sporu - paradoxně za její peníze. A nakonec si na soudu vymohl, že může svou dceru navštěvovat. Maggie se netajila s tím, že nehodlá nechat Becky tomu chamtivému prospěcháři napospas. Ale jeho blížící se sňatek mohl její snažení nebezpečně ohrozit a ona nevěděla, co proti tomu podniknout. „Co kdybychom utekly?” zeptala se Becky, když ji Maggie pustila. „Mohly bychom bydlet s tetou Janet a její rodinou. Mají opravdický ranč a teta Janet je moc hodná. Říkala, že nejdřív přijede ona za námi a pak můžeme přijet my za ní a povozit se na koních.”

„To asi bohužel nepůjde,” přerušila ji Maggie a rychle zapudila z mysli nepříjemně zřetelnou vzpomínku na Gabriela Colemana. Ten chlap jí naháněl strach a dodnes se jí zjevoval ve snech, přestože ho neviděla už spoustu let. Dokonce i teď, když zavřela oči, viděla ho před sebou. Vysoký, štíhlý, šlachovitý, prostě kus. Kdyby byla s ním, Dennis by se jí vyhrožovat neodvážil. Ale na to, aby ho žádala o azyl, byla příliš zbabělá. Bylo všeobecně známým faktem, že Janet se svým synem nevychází nejlíp. A Maggie měla svých problémů dost, než aby k nim přidávala ještě Gabeovo nepřátelství. Věděla, že je mu ukradená. Myslel si o ní, že je znuděná dámička z velkoměsta. V duchu ji dávno předem zaškatulkoval a odsoudil, neměla u něj šanci. Ani se neobtěžoval poznat ji blíž. Kdysi dávno ji to možná mrzelo. Ale po manželství s Dennisem už měla srdce samou jizvu a po dalším vztahu netoužila. Zvlášť ne s takovým chlapem, jako byl Gabriel.

„Ale proč by to nešlo?” naléhala na ni Becky s očima navrch hlavy „Protože tu mám práci,” odvětila Maggie zamyšleně a uhladila holčičce vlásky. „Jenom, až bude Trudie v Evropě, budu mít měsíc dovolenou. Jí ten obchod patří, víš?” Trudie usoudila, že Maggie potřebuje taky trochu volna, a zavřela krám, přestože věděla, že na tom prodělá. Velkorysost byla jedna z mnoha vlastností, kvůli kterým měla Maggie svoji kamarádku tolik ráda. „A nemohly bychom tam odjet rovnou s tetou Janet? Viď, že mohly,” prosila Becky a vzrušením poskakovala na místě. „Ne. A opovaž se jí na to zeptat,” odvětila Maggie stroze. „Stejně ti prázdniny začínají až za týden. Musíš nejdřív dokončit pololetí.” „Jasně, mami,” vzdala se Becky bez boje a rezignovaně vzdychla.

„Hodná holka. Tak ještě, prosím, zaběhni do kuchyně a připomeň Mary, že dneska večer musíme pohostit tetu Janet štrúdlem,” dodala s úsměvem. „Ano, mami,” souhlasila Becky a tvář se jí rozjasnila. Až za ní vlála sukénka, jak rychle se rozběhla z obývacího pokoje s ušáky a chippendaleskou pohovkou - krásnými relikviemi z dávných, vznešenějších dob - dlouhou chodbou k prostorné kuchyni. Ten dům byl majetkem jejich rodiny už přes osmdesát let. Sem jezdili s Dennisem na víkendy za její matkou, poté co otec zemřel na infarkt. Ale ani nejsmutnější vzpomínky, které s ním měla spojené, by ji nedonutily ho prodat. Byl to její domov. S láskou pohladila opěradlo kožené pohovky. V šťastnějších časech tu sedávala její matka a vyšívala, zatímco otec se rozvaloval naproti ní v obrovském ušáku, unavený z cestování v posledních letech toho bylo požehnaně. Jako velvyslance ho pracovní povinnosti nutily jezdit po celém světě.

Maggiina matka cestovala s ním, dokud jí to zdraví dovolilo. Pak už ale musela zůstávat v Texasu. Zemřela krátce poté, co ovdověla - půl roku po smrti svého zbožňovaného manžela. Maggie si často říkala, že taková láska, je vzácnost. Ona sama ji v manželství rozhodně nenašla, a bůhví jestli někdy najde. Riskovat tentýž omyl podruhé se bála, ani ne tak kvůli sobě, jako kvůli, Becky. Tiše se zahleděla na svoje ruce a zhluboka nasála jemnou vůni levandule, která ulpívala na starém nábytku jako prach. Ze zadumání ji vytrhlo zaklepání na dveře, pak se koule na dveřích otočila a dovnitř vplula Janet Colemanová.

„Zlatíčko! Uf, venku je příšerné vedro. Nechápu, proč si držím byt zrovna v San Antoniu, když bych ho mohla mít někde na severu.” Janet, mnohem starší a menší než její kmotřenka, se na ni vrhla jako bělovlasé tornádo a dojatě vydechla. „Jen nepovídej. Já vím, že to tu miluješ. Ten byt tu máš, co si pamatuju,” usmála se Maggie a odtáhla se, aby si mohla starší ženu v elegantním šedém kostýmku lépe prohlédnout. „Je to ode mě drzost, takhle se k vám pozvat na večeři,” zasmála se Janet. „Ale nemohla jsem odolat. Tolik let jsme se neviděly, a pak na tebe narazím v tom obchodním domě…! Když si uvědomím, že jsem vůbec nevěděla o Becky! A že jsi byla šest let vdaná a že ses rozvedla…” Zavrtěla hlavou.

„Po tvojí matce se mi moc stýská. Nemám si tu teď s kým povídat, když se mi holky odstěhovaly a Gabe je samá práce. A kromě toho,” dodala tiše, „na ranči jsem teď jednou za uherský rok. Posledních sedm měsíců jsem strávila v Evropě.” Janetiny dcery, Andrey a Robin, chodily s Maggií do stejné internátní školy - do té, kterou teď navštěvovala Becky. „Audrey žije s nějakým chlapem v Chicagu,” durdila se Janet, ale když na ni Maggie vrhla tázavý pohled, zarděla se. „Ano, už je to tak. Prostě skandál! Vím, že je to dneska v módě, ale namouduši, Maggie, musela jsem Gabriela držet, aby nenasedl do nejbližšího vlaku a nejel za ní. Nejradši by do toho chlapa nasázel olovo. Znáš Gabea.”

Maggie, přikývla. No ovšem, to byl celý Gabe. Na většinu problémů reagoval impulzivně, fyzicky. A probouzel v ní tím pocity, které si neuměla vyložit. Ani si nebyla jistá, jestli jsou příjemné, nebo nepříjemné. „Nakonec jsem ho přemluvila, ale dodneška to v něm vře.” Zachvěla se. „Jen doufám, že Audrey má dost zdravého rozumu na to, aby se mu vyhnula, dokud nevychladne. Byl by, je schopný hnát k oltáři s pistolí.” „O tom nepochybuju. Jak se má Robin?” dodala s úsměvem, protože Janetinu mladší dceru měla moc ráda. „Pořád má ten plán, že bude těžařkou.” Janet zavrtěla hlavou. „Po ničem jiném prý v životě netouží.”

„Časy se mění, Janet,” zasmála se Maggie. „Světu začínají vládnout ženy.” „To hlavně neříkej před Gabem,” odtušila starší žena. „Ten moderní svět se mu vůbec nezamlouvá.” „Mně taky někdy ne,” vzdychla Maggie a pak se zadívala zpátky na kmotru. „Pořád dělá na ranči?” „Od rána do noci. Jako každý rok, když se shání dobytek,” zasmála se Janet. „To pak s nikým nepromluví ani slovo a doma se skoro neukáže. Pořád je na schůzích správní rady, kupuje a prodává zájezdy a semináře, zasedá v radách bůhvíjakých společností, univerzit a bank… a když se náhodou potkáme doma, vůbec mě neposlouchá.” „Ví o mně a Becky?” uvažovala Maggie nahlas.

„Párkrát jsem mu vyprávěla o tvojí matce,” odpověděla Janet. „Ale o tobě jsem mu toho, myslím, moc neřekla. Jakmile přišla řeč na ženské, začal se vždycky ošívat, tak jsem to časem vzdala. Jednou jsem potkala takovou roztomilou slečnu a pozvala jsem ji na ranč, ať se s ním seznámí,” přiznala Janet a znovu se začervenala. „Byla to katastrofa.” Zavrtěla hlavou. „Od té doby mu už radši do ničeho nemluvím a nechávám ho, ať si žije po svém. O ostatních lidech se s ním moc nebavím. Natož o ženských na vdávání,” dodala s poťouchlým úsměvem. Maggie, zavrtěla hlavou. „Ze mě strach mít nemusí. Já jsem s chlapy skoncovala!” „To se nedivím,” zamumlala Janet. „Ten tvůj se mi nikdy nelíbil. Moc se usmíval.”

Kdežto Gabe se k ženským chová jako pravěký lovec, pomyslela si Maggie, ale nechala si to pro sebe. Janetin syn byl poslední, o koho by stála. Zastrašování a panovačnosti si už užila dost. To, co zažila s Dennisem, si už od žádného chlapa líbit nenechá. Nikdy v životě. „Kéž by se Gabe konečně oženil,” povzdechla si Janet a v hlase jí zazněly výčitky svědomí. „Nikdy neměl čas na zábavu jako ostatní kluci v jeho věku. Někdy si říkám, že za to můžu já.” Maggie slyšela, jak se jí chvěje hlas, a musela ji litovat. Osudy Janetiny rodiny samozřejmě dobře znala, hlavně od matky, s níž se Janet tak dlouho přátelila. Takže o své kmotře a jejích dětech, zvlášť o jejím jediném synovi, věděla i věci, které by nejradši zapomněla. Dcery byly slepou láskou rodičů příšerně rozmazlené a to nedělalo dobrotu. Po smrti Jonathana Colemana si Audrey začala žít po svém a Robin odjela na univerzitu, takže Gabe zůstal na celý obrovský ranč sám - bez pomoci příbuzných, z nichž se v obchodu nikdo nevyznal.

Gabe si to břímě přesto naložil a jeho silná páteř se pod ním za ta léta neohnula. Maggie vždycky obdivovala jeho vůli. V tom byl jedinečný. Průkopník s nezlomným duchem a zarputilou vytrvalostí. „Becky! Ty moje zlatíčko,” zahlaholila Janet a rozevřela náruč dívence, která se k ní řítila s neskrývanou radostí v očích. „Teto Janet! To jsem ráda, že jsi přijela,” rozplývala se Becky nadšením. Stará dáma jí padla do oka už tehdy v obchodním domě. Na první pohled si ji oblíbila, a když se dozvěděla, že je to kmotra její mámy, hned ji „adoptovala” jako svoji tetičku. Maggie jí to nevymlouvala a Janet byla jen ráda. Dívenka neměla žádné jiné žijící příbuzné, kromě otce, který jí naháněl hrůzu. Becky starou paní pevně objala a zavřela oči. Pustila ji až po delší chvíli. „Táta chce, abych se přestěhovala k němu, tak jsem říkala mámě, že bychom měly utéct, jenže ona nechce.”

Janet vrhla zkoumavý pohled na Maggii, která zůstala stát jako zkoprnělá uprostřed kuchyně. Stará Mary na ně chvíli civěla s otevřenou pusou, než se loudavým krokem vrátila zpátky k sušenkám a stříbrnému nádobí. Mary, sloužila u Turnérových, už když byla Maggie malá, ale teď k nim docházela, jen když si potřebovala přivydělat a Maggie měla v práci dost přesčasů na to, aby její pomoc uvítala. Hlavně ale neměla to srdce odmítnout pomoc ženské, kterou znala odmalička. „Takže on si nedá pokoj,” zavrčela Janet nakvašeně. „Opravdu, zlato, stačí říct, a vzkážu Gabrielovi, ať si s tím tvým Dennisem promluví. Udělá to rád.” Maggie, pochybovala, že by se za ni Gabriel pustil do boje. Pošetilá představa. Pokrčila rameny. „Moji právníci na tom pracují, ale díky za nabídku.”

„Mám výčitky svědomí. Od té doby, co jsem se odstěhovala do Austinu, jsem s tebou ztratila kontakt,” řekla Janet. „Kdybychom se náhodou nepotkaly ve městě, nebyla bych teď tady.” „Dobře víš, že tady jsi vždycky vítaná,” uklidnila ji Maggie. Janet se jí zahleděla do tváře. „Byla jsem pryč moc dlouho, viď? Měla jsem na tebe dohlédnout, jako správná tetička.” Zavrtěla hlavou. „Poslední dobou nějak ztrácím přehled. Asi z roztržitosti. Teď mě napadlo, že jsem holkám úplně zapomněla říct, že ses vdala. Tak špatné už to se mnou je.” „Dlouho jsme se neviděly,” připomněla jí Maggie s úsměvem. „Ale jsem moc ráda, že tě tu zase můžu mít.” Dovedla Janet do jídelny, stará paní se tam posadila ke stolu z třešňového dřeva a začala se ovívat rukou.

„To vedro je příšerné, a to je teprve jaro. Jak to, prosím tě, můžeš vydržet?” „Přinesu ti vějíř, teti,” nabídla se Becky, otevřela šuplík příborníku a vyndala z něj velký dřevěný vějíř, na jehož jedné straně byl rozkošný jarní výjev a na druhé velkými písmeny natištěné jméno místního pohřebního ústavu. Janet se na ni vděčně usmála a začala se zuřivě ovívat. „Měli byste si pořídit klimatizaci.” Zavrtěla hlavou. „My jsme ji museli nechat nainstalovat už předloni. To vedro je rok od roku nesnesitelnější.” Becky se vzorně posadila na židli vedle kmotry, zatímco Mary se šourala kolem a servírovala sušenky a kouřící šálky čerstvě zalitého čaje. Po čaji poslala Maggie Becky ven a Mary se vrátila do kuchyně, aby mohla připravit večeři a dohlížet na Becky z okna. Maggie věděla, že před Janet stejně nic neutají, a tak jí radši řekla všechno. Shodit z prsou ten kámen bylo příjemné. Už dlouho neměla nikoho, s kým by si mohla popovídat, komu by se mohla svěřit.

Janet trpělivě poslouchala, jen občas se na něco zeptala, a když Maggie skončila, chvíli jen zírala do šálku, než promluvila. „Pojeď se mnou k nám,” řekla a vzhlédla k ní. „Potřebuješ se odsud na čas utrhnout, aby sis to mohla promyslet. A ranč je ideální útočiště - a jediné místo, kde tě Dennis nebude hledat.” To byla pravda. Dennis, stejně jako Maggie, toho o Gabrielovi Colemanovi věděl z doslechu víc než dost. A nebyl sebevrah. „Ale co Becky?” zeptala se Maggie. „Nemůžu ji teď vzít ze školy…” „Před začátkem prázdnin se pro ni vrátíme,” ujistila ji Janet. „A v té internátní škole ji Dennisovi bez soudního příkazu nevydají, takže tam bude v bezpečí.” Maggie kroužila prstem po okraji šálku. Ta nabídka zněla přímo božsky - vypadnout z města do přírody, moct v klidu přemýšlet. Jen kdyby tam nebyl Gabriel…

Vzpomínky na něj ji v mládí pronásledovaly několik let. Vepsal se jí do duše nesmazatelným písmem. Věděla toho o něm tolik. Třeba jak jednou vytlačil do příkopu auto se zloději dobytka a hlídal je pak s brokovnicí, dokud jeden z jeho pomocníků nedojel pro šerifa. Nebo jak dal na ulici pěstí jednomu ze svých podřízených. Tenhle incident viděla Maggie na vlastní oči a někdy si říkala, že k němu možná došlo kvůli ní. Bylo jí tehdy šestnáct a přijela na pár týdnů na ranč za Gabrielovými sestrami. Šly s Janet do města nakupovat a nechaly se odvézt jedním z pomocníků, nováčkem s příliš zvědavýma očima a řečmi, které Robin s Audrey bavily, ale ji spíš děsily. Gabe byl tehdy náhodou v železářství, hned vedle potravin, kde s Janet nakupovaly. Když vyšly ven, nový pomocník jí dal ruku kolem pasu a nestydatě ji pohladil po zadku.

Gabe nevídanou rychlostí vystřelil od regálu s hráběmi a lopatami a ohromnými pěstmi udělil novému pohůnkovi nezapomenutelnou lekci. Vůbec nebral na vědomí užaslé pohledy kolemjdoucích a na místě mu dal padáka slovy, při nichž Maggie zrudla až po kořínky vlasů. Pak vykročil k ní a ona před ním začala vyděšeně couvat, celá rozklepaná a s vytřeštěnýma očima. Ať už jí chtěl říct cokoli, nakonec si to nechal pro sebe. Střelil pohledem po sestrách a okřikl je, ať na něj nezírají. Pak je nahnal zpátky do auta, zapálil si cigaretu a odkráčel pryč, jako by se nic nestalo. Holkám později tvrdil - a od nich se to dozvěděla Maggie - že si na toho chlapa došlápl proto, že na ranči týral zvířata. Ale Maggie se nemohla zbavit dojmu, že to udělal, aby bránil její čest. A to byla jen jedna z mnoha příhod, které jí dodnes vrtaly hlavou.

Dnes už je to každopádně minulost, uzavřela v duchu. Jenže vzpomínky jsou jedna věc a žít s ním pod jednou střechou druhá. Radši bych se od něj měla držet v bezpečné vzdálenosti - minimálně takové, jaká je mezi San Antoniem a rančem Colemanových. Jenže odmítat Janet Colemanovou bylo horší než mluvit do zdi. Za pár minut Maggie souhlasila i proti své vůli. Jestli si Maggie myslela, že se Janet vrátí domů a počká tam na ni, tak to se pletla. Janet jí pomohla sbalit a dokonce i odvézt Becky zpátky do školy. Vysadily ji tam a nechaly u ředitelky adresu a telefonní číslo, kde budou k zastižení, kdyby bylo potřeba. Paní ředitelka Haynesová se s rodinou Turnérových naštěstí dobře znala a věděla, i o Maggiiných sporech s Dennisem a o tom, že mu nesmí dovolit Becky odvézt. Přesto se Maggii neodjíždělo snadno. Věděla ale, že si musí v klidu rozmyslet, co podnikne dál. Jestli nechtěla o dceru přijít, musela jednat rychle.

„Nejradši bych tě vzala s sebou,” řekla milované dcerušce, když se s ní objímala na rozloučenou. „Becky, slibuju, že jakmile ti skončí škola, zařídím to tak, abys se mnou mohla být pořád.” „Neboj, mami,” odvětila Becky s vážnou tváří a tónem, který zněl nezvykle dospěle. „Já to zvládnu. A až ta škola skončí, přijedeš si pro mě?” „Ano, zlato,” slíbila Maggie a přemohla pobavený úsměv. „Přijedu. Buď tady zatím hodná.” O pár minut později už Maggie s Janet mířily k ranči Colemanových, který ležel daleko na sever od San Antonia, nedaleko Abilene. Nejbližší výspou civilizace bylo Junction, malé moderní městečko s právě tolika obyvateli, aby mohlo mít vlastní poštu a dokonce, i cosi jako letiště.

„Mrzí mě, že pro nás Gabriel nemohl přiletět,” omlouvala se Janet, zatímco uháněli po nekonečné dálnici jejím Lincolnem se stříbrnou metalízou, který byl její chloubou, i potěšením. „Ale má moc práce, tak jsem ho s tím nechtěla otravovat,” dodala zamračeně. „Vždyť jsem jenom jeho matka. Krávy jsou přece důležitější. Za mě by toho moc neutržil, už jsem moc stará a tuhá.” Maggie se neudržela a musela se smát. Janet se svým suchým humorem byla ideální společnice na dlouhé cesty. Snad mi ten výlet opravdu prospěje, pomyslela si. Bude to příjemná návštěva. Pomůže mi získat odstup od všech hrůz minulosti a vymyslet nějaký způsob, jak Dennisovi vyrvat Becky ze spárů. Jen kdyby tam nebyl ten Gabriel… Jaro bylo letos i na zdejší poměry dost horké a cesta byla i přes klimatizaci a luxusní interiér auta únavná. Janet musela často stavět, aby načerpaly benzín, nápoje a odskočily si. Ale nakonec přece jen dorazili do zvlněného předhůří kolem Abilene a hnědý křovinatý porost vystřídala svěží, obhospodařovaná zeleň.

„Máme dokonce dvě letadla,” brebentila Janet, když už byly jen pár mil před cílem. „O helikoptéře ani nemluvě.” Mrkla na Maggii. „Jsi unavená, viď, zlato,” vzdychla. „Vůbec ne,” odvětila Maggie a dokonce se zasmála. Už si ani nepamatovala, kdy jí bylo naposledy takhle do smíchu. S Janet se po dlouhé době cítila zase uvolněná. „Jely jsme nádhernou krajinou, takže jsem vlastně ráda, že jsme neletěly letadlem. Unavená musíš být spíš ty, ne?” popíchla kmotru jemně. „Já?” zasmála se stará dáma. „Moje milá, já jsem zamlada krotila divoké koně. Jsem přece Texasanka.” I Maggie se považovala za Texasanku a krocení divokých koní bylo v dívčích letech jejím snem. Ale posledních pár let ji připravilo o spoustu energie a životního elánu. Nebýt Becky, bůhví, jestli by si pod takovým tlakem uchovala zdravý rozum.

„Doufám, že se ti u nás bude líbit,” zamumlala Janet, když odbočily na štěrkovou cestu s cedulí, na níž stálo velkými písmeny: RANČ COLE-MANOVÝCH - ČISTOKREVNÝ SKOT SANTA GERTRUDIS. „Určitě bude,” odpověděla Maggie a usmála se při pohledu na stádo rudosrstých krav pasoucích se za ohradou z hrubého drátěného pletiva. „Santa Gertrudis je jediné původní americké plemeno, že?” dodala poučeně. „Kdysi ho vyšlechtili na Kingově ranči a teď je známé po celém světě. Jsou to krasavice…, co bych dala za to, kdyby mi jich pár patřilo.” Janet se zhluboka nadechla a zatvářila se melancholicky. „Škoda, moje milá, že jsem tě sem nepřivezla dřív…” Zavrtěla hlavou, upřela pohled zpátky před sebe a pokračovala v řízení. „Je to ironie osudu. Gabriel má teď v hlavě jenom krávy. A ty bys byla ideální snacha.”

„Doufám, že nás nechceš dát dohromady,” varovala ji Maggie. „Se vší úctou k tvému synovi, o dalšího panovačného chlapa už nestojím.” Janet se pousmála. „Neboj, nehodlám tě Gabeovi dohazovat. To bych ti opravdu neudělala. Ale musíš aspoň uznat, že jsi jedinečná ženská.” Maggie jí oplatila úsměv. „Však ty taky nejsi obyčejná.” Sklouzla pohledem k velkému domu pobitému bílými prkny, s dlouhými, elegantními verandami a zelenými okenicemi. Vzdáleně připomínal koloniální sídla, chyběly mu jen mohutné sloupy v průčelí. Kolem stála proutěná křesílka, na jedné verandě visela velká houpačka a všude kolem bylo plno květin. Dům jako vystřižený z pohlednice. „Máme to tu skoro stejně velké jako vy,” smála se Janet. „Když táta ten dům stavěl, vůbec se neohlížel na styly. Lidi se často diví, co to vytvořil.” „Je nádherný,” vzdychla Maggie. Jen při pohledu na dlouhé drátěné ploty svraštila obočí. „Snad jen ten plot, by mohl být natřený na bílo,” dodala nesměle.

Její hostitelka se zasmála. „Gabriel šetří, kde může,” připustila. „Máme tři sta akrů pozemků a oplocení je drahé, zvlášť elektrické, a jiné už dneska nepoužíváme. Takže se snaží snížit náklady na minimum. A stopování stáda a hlídkování proti pytlákům stačí jednoho chlapa zaměstnat na celý rok. Máme tu samé čistokrevné kusy, a když jeden býk může zplodit stádo za půl milionu dolarů, asi chápeš, proč Gabe tolik dbá na bezpečnost. Má tu jednoho chlapa, který celý rok nedělá nic jiného, než že hlídá stádo.” „Panebože,” zvolala Maggie. „Oni pořád ještě existují zloději dobytka?” „To si piš. Jenže dneska už nejezdí na koních, ale s náklaďáky. Stejně jako se zmodernizovaly chovy, zmodernizovali se i zloději.”

„To by mě tedy nenapadlo,” přiznala Maggie, když zastavili před vstupními schody. Koutkem oka zaregistrovala, jak Janet ztuhla a svraštila obočí, jakmile zpozorovala muže, který se k nim blížil. Byl vysoký, štíhlý a šlachovitý a při pohledu na jeho sebejistou chůzi Maggie okamžitě zbystřila. Byl oblečený jako každý druhý kovboj, ale pohyboval se způsobem, jaký ještě u žádného chlapa neviděla. Byl ztělesněním nedbalé elegance, od světle hnědého klobouku s širokou krempou až po špičky obnošených, rozšlapaných bot. Při každém rázném kroku se mu kolem svalnatých stehen zatřepetaly cípy zaprášených kožených chráničů a to málo z osmahlé tváře, co mu nezakrýval klobouk, nevypadalo vůbec přívětivě.

U auta se zastavil a Janet se mu s nadšením a srdečností sobě vlastní vrhla kolem krku. On ji ale odstrčil. „Nech toho!” zavrčel s úšklebkem, chytil se za paži, zalapal po dechu a sprostě zaklel. „Kousnul mě chřestýš. Ruku mám ještě oteklou a do práce se budu moct vrátit až za pár dní. Tak mi ji, prosím tě, nezlom.” Janet zčervenala a zatvářila se zaskočeně a zmateně. „Promiň, zlato…” „Nemůžu jezdit na koni, nemůžu se drkocat v těch zatracených náklaďácích, nemůžu ani lítat s letadlem!” Střelil očima po Janet, jako by za to mohla ona. „Všude mě musí vozit Landers. Je mi hůř než přežranému psovi.” „To… to mě mrzí. Vypadáš nějak pobledle,” zakoktala Janet sklíčeně. „Musí tě to bolet.” „Přežiju to.”

Sklouzl pohledem z Janet na její pohlednou spolujezdkyni, a když Maggie vystoupila z auta, zamračil se a blýskl po ní očima zpod krempy klobouku. Nejradši by se v tu chvíli otočila a utíkala pryč. Tak zle se na ni díval. V tom štíhlém, ostře řezaném obličeji nebyl ani náznak přívětivosti. Nos měl uprostřed ohnutý, jako by mu ho někdo zlomil. Černá obočí měl stejně zježená a hustá jako chloupky na hřbetech rukou, a vystouplé čelo mu vrhalo stín do očí zářících jako dvě svíce a - jak jinak - pronikavě modrých. Vysoko posazené lícní kosti podtrhovala linka pevných, přísných rtů nad sveřepou bradou. Nebyl to žádný krasavec, ale jeho tvář měla osobitý výraz a tělo pružný půvab filmových milovníků. Muž jejích snů - z masa a kostí. Přesto ji nepřekvapovalo, že je v osmatřiceti pořád ještě svobodný. Takového chlapa mohla ulovit jen silná, vášnivá ženská. Když si pomyslela, co by mužský jeho temperamentu očekával od ženské v posteli, zamrazilo ji v zádech.

Nedůvěra byla očividně vzájemná. Pohled, který k ní vyslal, mluvil za vše. Dokázala si představit, jak mu musí připadat v bílé blůzce, bílých kalhotách a páskových sandálkách. Rozmazlená slečinka, zhýčkaná městem. Měla jsem si vzít džínsy, jak jsem měla v plánu původně, zalitovala opožděně. Co mě to, proboha, napadlo, takhle se vyšňořit? Jedu sem, abych měla klid. Tyhle prázdniny potřebuju jako sůl. A na první pohled mu musím předvést, jak jsme každý jiný.

„Gabe, jistě si pamatuješ Maryinu dceru, Maggii Turnérovou,” začala Janet.

Maggie, k němu vzhlédla a všimla si, jak povytáhl obočí. Měřil si ji s chladným nezájmem. „Pamatuju.” „Ráda tě… zase vidím,” vypravila ze sebe Maggie. Přikývl, ale neodpověděl a dál už jí nevěnoval pozornost. Když opodál s rachotem zastavil náklaďák s logem ranče, otočil se zpátky k matce. „Nebudu pryč dlouho, ale čekám důležitý hovor z Cheyenne, tak jestli se ozvou, když budu pryč, vyřiď jim, ať zavolají v pět.” „Jistě, zlato,” přikývla Janet. „A promiň, jestli jsem… jestli jsme přijely nevhod.” „A není to tak pokaždé?” zeptal se s chladným úsměvem. „Nevyhovuje ti víc Evropa, než prach a stáda krav?” „Přijela jsem za tebou,” odvětila stará dáma s tichou hrdostí. „Hned jsem zpátky.”

Otočil se a odkráčel k náklaďáku, ani se neohlédnul. Když se vyhoupl na místo spolujezdce a měl zabouchnout dveře, tvář mu zkřivil bolestný škleb, ale kovboje, který mu nabídl pomoc, odehnal zlostným gestem. Pak auto odjelo v oblaku zvířeného prachu. Janet napůl rozzlobeně vzdychla. „Tohle asi nikdy nepochopím,” zamumlala. „Odmalička jsem mu vtloukala slušné způsoby, a stejně se chová jako hulvát. Promiň, Maggie.” „Nemáš se za co omlouvat,” odvětila Maggie tiše. „Pochopila jsem, že ho bolí ruka.” „A je naštvaný, že musí trčet doma, když je venku tolik práce. Při shánění dobytka mají všichni napilno. A kromě toho,” vzdychla nešťastně, „nevídá mě tu moc rád. Musím se ti přiznat, že tě tu budu potřebovat přinejmenším stejně, jako ty potřebuješ odpočinek. Nerada zůstávám sama. Ale neboj, bude se ti tu líbit. Gabe se tu moc dlouho nezdrží,” dodala povzbudivě. „Jakmile mu ruka dovolí vrátit se do práce, zase se vypaří. Jak ho znám,” dodala trpce, „bude to trvat sotva pár dní. Delší dobu ho tu nic neudrží. Přesvědčí doktora, že s rukou v závěsu se zázračně uzdraví i v náklaďáku.”

„Není to zrovna nejvlídnější hostitel,” odtušila Maggie. „Bude pryč dřív, než se naděješ. Ale teď už pojď, ať se ubytujeme,” pobídla ji Janet rázně. „Je to pořád ještě taky můj dům - i když ho nemůžu navštěvovat tak často, jak bych chtěla.” Maggie radši nic neříkala. Přestávala, si být jistá, že udělala dobře, když se nechala přemluvit, aby sem přijela. Gabriel na ni byl vždycky nabroušený a čas na jeho antipatiích k ní zřejmě nic nezměnil. Instinkt jí říkal, že kdyby tu nebyla s jeho matkou, nejspíš by ji rovnou sbalil a poslal obratem zpátky do San Antonia. Dovolená nezačínala zrovna nejrůžověji.

Několik následujících hodin strávila poznáváním velkého domu a seznamováním s novou kuchařkou a hospodyní jménem Jennie. Byla černovlasá, malé postavy a tmavé pleti a Maggie si ji na první pohled oblíbila. Vybalila se a převlékla z bílého do džínsů a žluté blůzky. Sčesala si vlasy víc dopředu, aby už nevrlého dobytkáře zbytečně neprovokovala moderním účesem, a vrátila se dolů ke společné večeři. Gabriel už seděl u stolu, mračil se, a jakmile vešla do vkusně zařízené jídelny, probodl ji pohledem studeným jako led a tak nepokrytě vyčítavým, že ve dveřích zůstala stát. Hlavou jí proběhla poučka z knihy o výcviku psů, která říkala, že před vzteklým psem je hlavní nedat najevo strach a vyvarovat se prudkých pohybů. Možná to bude platit, i pro neurvalého kovboje, kterého právě matka kope pod stolem do nohy.

„Jen si přisedni, zlato,” pobídla ji Janet a zamračila se na mlčícího syna. „Omlouvám se, jestli jsem vás zdržela,” špitla Maggie a pro jistotu se posadila na druhou stranu od Janet, aby ji měla mezi sebou a Gabem jako bariéru. Všiml si, jak bázlivý pohled po něm vrhla, a očividně ho to pobavilo. „Večeře je přesně v šest,” odvětil se zdviženým obočím. „A já nerad ztrácím čas, jestli si vzpomínáš.” Když mu chtěla odpovědět, zarazil ji zdviženou rukou, a bez ohledu na matku, která kypěla vzteky, dodal posměšně: „Já nekoušu, slečno Turnérová,” oznámil s nádechem pobavení v hlubokém hlase. „Nemohl bys mi to dát radši písemně?” zasmála se nervózně a obrátila se s úsměvem na Janet. „Máte tu nádherně čerstvý a svěží vzduch. Žádné výfukové plyny!”

„To lidi z města vždycky překvapí,” odvětil Gabe a opatrně se opřel na židli, levou stranou zad víc než pravou, a vzal do ruky šálek kávy. Nebyl ani slušně oblečený, ani nijak zvlášť čistý. Měl na sobě stejné šaty, v nichž přišel z práce, jen s tím rozdílem, že zaprášenou košili měl teď do půli hrudi rozepnutou, takže odhalovala trojúhelník černých chloupků mířící dolů k širokému koženému pásku. Maggii ten pohled znervózněl stejně, jako když jí bylo sedmnáct, a tak radši upřela pohled do talíře a začala si roztržitě urovnávat ubrousek na klíně. „Býval bych se dal do pucu,” utrousil zničehonic kousavě. Zřejmě si všiml jejího výrazu a mylně si ho vyložil jako znechucení. „Ale k doktorovi jsem šel rovnou z ohrady a jsem dost unavený.” Maggie rychle zvedla oči. „Ty jsi tady doma,” řekla omluvně. „Nedovolila bych si kritizovat to, jak se oblékáš.”

Dlouho si ji zkoumavě prohlížel - tak dlouho, že to nevydržela a znovu sklopila oči - ale nakonec se, k očividné úlevě jeho matky, natáhl pro mísu s hovězím a nandal si pořádnou porci. „Jak to, že tě kousl ten had, zlato?” vyzvídala Janet. „Bral jsem lano a nedíval se, kam sahám.” Janet se kousla do rtu. „To asi musí pěkně bolet. Nebudeš teď moct pár dní pracovat.” Gabriel si ji chladně přeměřil. „Dá se to vydržet. Kdybych se cítil jen o trochu lip, už bych se udržel na koni. Je to jenom nateklé a bolí to, nic víc. Nezůstanu tu trčet dlouho. Doufám.” Janet už chtěla něco poznamenat, ale radši se držela a zůstala zticha. Zkušenost jí radila, že hádat se s ním nemá smysl.

Přelétl pohledem z matky zpátky na Maggii a začal si mazat máslem křupavý suchar. „Co teď vlastně děláš?” zeptal se zvědavě. „Já? Pracuju v knihkupectví,” odpověděla Maggie a znovu k němu vzhlédla. Ale hned zase sklopila oči, když ucítila, jak se jí do tváří hrne krev. Vyváděl ji z míry stejně jako kdysi, i po tom všem, co si prožila v manželství. „Takže pracuješ?” Prohlížel si ji, jako by ji zkoumal pod mikroskopem. „Měl jsem za to, že jsi nadosmrti zaopatřená.” „Časy se mění,” odvětila tiše. „Teď už tak bohatá nejsem. Musím vydělávat.” „Dej si hrášek, zlato,” pokusila se Janet marně změnit téma hovoru. Gabe položil suchar, zvedl hlavu a zahleděl se na Maggii přimhouřenýma očima. „Je to na tobě vidět,” prohlásil bez obalu. „Už nejsi ta drzá malá holka, co si tu kdysi hrála s mými sestrami. Co se ti stalo?”

Maggii polil chlad. Díval se na ni, jako se dívá kočka na myš. Připadala si před ním zranitelná a jeho soustředěný pohled jí naháněl strach. Kdysi by se proti těm neomaleným otázkám ohradila. Ale dnes už měla hádek a potyček víc než dost. Bojovný duch z ní dávno vyprchal. V jejím vlastním zájmu. Položila vidličku a zadívala se na něj. „Dospěla jsem,” odpověděla klidně. Dál si ji klidně měřil. „Měla jsi peníze. A teď je nemáš. Tak copak tě k nám přivádí? Přijela jsi na prázdniny, nebo sháníš chlapa, co tě bude živit?” „Gabrieli!” Janet praštila ubrouskem o stůl. „Co si to dovoluješ?”

Maggie pod stolem sepnula ruce a zadívala se mu do očí s odvahou, které v tu chvíli neměla na rozdávání. „Tvoje matka mě sem pozvala na návštěvu,” opáčila. „Potřebovala jsem jenom na chvíli vypadnout z města, nic víc. Promiň, že jsem tak natvrdlá, ale netušila jsem, že k tomu potřebuju i tvoje svolení. Jestli si přeješ, abych odjela…?” Začala se zvedat od stolu. „Proboha, zůstaň sedět,” vyštěkl a pohledem ji přikoval zpátky k židli. „Městská slečinka je sice to poslední, co tu ke shánění dobytka potřebuju, ale jestli tě tu máma chce, budiž, jsi tu vítaná. Ale radši nechoď moc daleko od domu,” upozornil ji a podtrhl ta slova významným pohledem. „A nestrkej nos do mých věcí.”

Hodil ubrousek na stůl a vůbec si přitom nevšímal, jak se na něj matka mračí. „Nebudu se ti do ničeho plést,” ujistila ho Maggie rezignovaně. Gabriel zkušeným pohybem vsunul do úst cigaretu a sklonil hlavu k zapalovači. Nepřestával přitom Maggii sledovat přimhouřenýma očima. „Opravdu? To je ale změna,” dodal a natáhl z cigarety. „Zamlada jsi byla jako kobylka, samá noha, celá zvědavá a nedočkavá. Vypadá to, že ses hodně změnila.” Tím postřehem ji překvapil. Zvedla k němu oči, a když se střetla s jeho pohledem, polilo ji horko. „Zato ty jsi pořád stejný,” vybafla na něj. „Sprostý, drzý a arogantní jako vždycky.”

Gabe se kupodivu usmál. „A pořád stejně vznětlivý, zlato, tak pozor,” varoval ji a vstal ze židle. Při tom pohybu sykl bolestí a tiše zaklel. „Nemám ti na to něco přinést?” zeptala se Janet zachmuřeně. Věnoval jí odměřený pohled a náznak úsměvu mu zmizel z tváře stejně rychle, jako přišel. „Ne, díky,” odvětil, kývl hlavou na rozloučenou a vypochodoval ze dveří. „Promiň,” začala se omlouvat Janet. „To víš, přišel čas shánět dobytek, a to pak mívá často náladu pod psa. A ženské navíc nemá moc v lásce.” „Chceš říct, že mě nemá moc lásce,” opravila ji Maggie tiše a zaryla pohled do ubrusu. „A nikdy neměl.” Smutně se usmála. „Věřila bys, že jsem do něj kdysi byla zamilovaná? Naštěstí se o tom nikdy nedozvěděl a já z toho brzy vyrostla. Ale svého času pro mě na světě neexistoval nikdo jiný než on.”

„A teď?” zeptala se Janet opatrně. Maggie se kousla do rtu a ze rtů jí sklouzl tichý, nervózní smích. „Teď z něho mám spíš strach. Nevím, jestli jsem udělala dobře, že jsem sem přijela.” „Ale udělala,” trvala na svém, Janet. „Však ono se to časem nějak vy vrbí, uvidíš. Mám to všechno promyšlené.” Maggie se jí nezeptala, co všechno. Ale muž, který je poslouchal za dveřmi, zkřivil obličej tak, že by na ulici zastavil dopravu. Tu nevinnou poznámku si vyložil úplně jinak a zbělel zlostí. Zase se mi snaží dohodit ženskou! Zuřil v duchu. A dokonce rodinnou známou. Přimhouřil oči. Nemohla sice tušit, co si o Maggii myslím, ale každopádně to tentokrát už přehnala. A jestli Maggie čeká, že mě dovleče k oltáři, tak to bude koukat. A jak!

Vyšel z domu ven po špičkách, aby ho nemohly slyšet, a v duchu už plánoval protiútok. Janet zavrtěla hlavou. „Promiň. Počítala jsem s tím, že nebude doma,” přiznala omluvně. „Je ukřivděný Ale nechce to přiznat. Proto se chová tak neurvale.” „Je takový na všechny ženské?” vyzvídala Maggie opatrně. Janet vzala z ošatky rohlík a začala ho pečlivě mazat máslem. „Jednou ti to budu všechno vyprávět,” slíbila tiše a oči jí posmutněly. „Zatím ti řeknu jen to, že měl jednu hodně špatnou zkušenost. A mohla jsem za to já. Od té doby se mu to pořád snažím vynahradit, ale marně.”

Nemůžeš si s ním o tom promluvit?” navrhla Maggie. Janet se jen zasmála. „Gabriel má ve zvyku odejít, když mě nechce poslouchat. A o téhle záležitosti se se mnou nehodlá bavit. Jednou jsem se mu to pokusila vysvětlit, ale utnul mě při prvním slově a odjel do Oklahomy na služební cestu. A potom… no, asi už jsem na to neměla nervy. On umí člověka zastrašit, když chce.” „To si pamatuju,” odtušila Maggie. Janet se na ni usmála. „Ano. Takže mě asi chápeš. Vždyť jsem mu neřekla ani o tom, že jsi byla vdaná. Po tom létě, co jsi u nás byla na prázdniny, jako by přestal vnímat, kdykoli jsem se o tobě zmínila. Pamatuješ, jak se tehdy ve městě porval s tím kovbojem…?” Maggie, zčervenala a její kmotře to nemohlo ujít. „Samozřejmě. Jak bych na to mohla zapomenout.”

„Od té doby o tobě přestal mluvit. Dlouho se tvářil, jako by ho něco žralo, a vůbec se choval nějak divně,” probírala se Janet vzpomínkami. „Napustil bazén a nenechal nikoho jezdit na Baculce…” Maggii zašimrala v útrobách dávno zasutá, vzrušující vzpomínka. Baculku jí tehdy dal Gabe na ježdění. Dodnes ho viděla, jak se nad ní tyčí a hbitýma rukama utahuje podpěnku. Tehdy ho zbožňovala, i přesto, že se k ní choval vyloženě nepřátelsky. Což bylo zvláštní, protože v té době ještě s většinou ženských vycházel dobře. Ke všem hostům byl zdvořilý a galantní kromě ní. „Ani teď mě tu nevidí rád,” zamumlala. „Ale já jsem tu taky pořád ještě doma,” prohlásila Janet rozhodně. „A já tě tu mám ráda. Dej si ještě trochu masa. Je to naše domácí.”

„Snad ne Santa Gertrudis?” zhrozila se Maggie s pohledem upřeným na mísu, kterou jí s úsměvem podávala její hostitelka. „Cože?” nechápala Janet, než jí došlo, jak to Maggie myslí, a pak se upřímně rozesmála. „Ne, kdepak, zlato. Gabriel tu chová i jiné krávy. Steak z Gertrudis by sice možná stál za hřích, ale to už by Gabriel radši snědl koně, na kterém jezdí, než aby sáhl na čistokrevnou. Na, vezmi si k tomu housku. Jennie peče každé ráno čerstvé.” Maggie se s chutí zakousla do pečiva, přestože v skrytu duše přestávala věřit, že jí tahle dovolená prospěje. Gabriel byl, jak se zdálo, odhodlaný jít jí po krku. Kdepak oáza klidu, pomyslela si. S takovouhle se ranč Colemanových brzy změní v bitevní pole.

TŘETÍ KAPITOLA

Po pár dnech musela Maggie připustit, že život na ranči opravdu vzdáleně připomíná válečnou zónu. Gabriel byl kvůli zraněné ruce nedůtklivý a podrážděný a mračil se, jako by nenáviděl celý svět. Nic mu nešlo pod nos - ze všeho nejmíň to, že musí být s Maggií pod jednou střechou. Byl k ní tak neosobně zdvořilý, až jí z toho naskakovala husí kůže. Očividně ji tu toleroval jedině kvůli matce. A pro případ, že by jí to samotné nedocházelo, jí to dal ještě jednou jasně najevo u snídaně tři dny poté, co přijela na ranč. Když usedla ke stolu, chladně si ji přeměřil. Jeho matka asi zaspala, takže byli v jídelně sami dva. Janet totiž s Maggií proklábosila celou noc a pak zřejmě ještě dlouho nemohla usnout.

„Omlouvám se. Jdu pozdě?” pokusila se hned na začátku vyvěsit bílou vlajku. Gabriel tiše kouřil a sjížděl ji ledovým pohledem. „Jako by ti to nebylo jedno,” utrousil. Maggie se zhluboka nadechla. „Vím, že mě tu nechceš, že ti tu vadím…” „Mírně řečeno.” Točil cigaretou mezi štíhlými, mozolnatými prsty a dál si ji prohlížel. „Co ti slíbila za to, že sem přijedeš, Margaret?” zeptal se zničehonic. Bylo to poprvé za tři dny, co ji oslovil křestním jménem. Maggie na něj vytřeštila oči. „N-nic,” zakoktala. „Jenom si tu chci odpočinout, nic víc.” „Odpočinout od čeho?” vyslýchal ji. Bledýma očima se vpíjel do jejích. „Jsi nějak hubená. To jsi byla vždycky, ale teď už to nevypadá zdravě. Co se děje, Margaret? Před čím utíkáš? A proč zrovna za mnou?”

Maggie zbledla vzteky a zalapala po dechu. „I kdybych utíkala, tak rozhodně ne za tebou…!” „Přestaň se vztekat.” Zvedl cigaretu k ostře řezaným rtům, ale Maggii přitom nespouštěl z očí. „Povídej.“Maggie cítila, jak jí tuhne celé tělo. Instinktivně se před ním uzavírala. „Nemůžu.” „Nechceš,” opravil ji. Pomalu se na ni usmál, ale nebyl to vlídný úsměv. Spíš nervózní a možná i trochu naštvaný. „Nejsem slepý. Znám matku. Za ty roky už vím, jak uvažuje. Jsi její obětní dar. Jenom by mě zajímalo, jestli dobrovolně, nebo nevědomky.” „To nechápu,” vypravila ze sebe Maggie. „Však to brzy pochopíš,” ujistil ji tak, že to znělo skoro jako výhrůžka. Vstal od stolu, dnes už mnohem snáz než před třemi dny. Bylo na něm znát, že se rychle uzdravuje. Dokonce mu to i víc slušelo.

„Přijela jsem na návštěvu za Janet - ne abych se ti vtírala do života, Gabrieli,” pokusila se ho naposledy přesvědčit. V duchu si vyčítala, že už nemá dost kuráže ani na to, aby se s ním pořádně pohádala. Gabriel zůstal stát jako přimražený. I ona ho dnes křestním jménem oslovila poprvé. Podíval se na ni a v prsou se mu rozlila vlna horka jako ohnivá smršť. Bylo to zvláštní, jak ho vždycky vyvedlo z míry, když ji viděl, když s ní musel být v jedné místnosti. Dostala se mu pod kůži. A teď, když byla tak křehká, zranitelná, mnohem citlivější, to bylo ještě horší než kdysi. Nedalo se to vydržet, vidět ji v tomhle stavu a nevědět, co se jí stalo. Nebo že by to jenom hrála? Není to jenom součást toho promyšleného plánu, o němž mluvila jeho matka, když si myslela, že ji neslyší? Celá ta situace mu byla čím dál podezřelejší. A to, jak na něj Maggie působila, byla poslední kapka.

„Vetřít se mi do života, nebo do postele?” zeptal se naschvál, aby ji vyprovokoval. „Vím, že jsi mě chtěla, když ti bylo šestnáct. Poznal jsem to. Viděl jsem ti to na očích. Snad mě nechceš, i po tolika letech?” Maggie zbledla jako stěna, rychle sklopila oči a upřela prázdný pohled na ruce položené na stehnech v těsných, sepraných džínsech. Někdejší Maggie by mu něco odsekla, takovou drzost by si nenechala líbit. „Nech toho,” špitla a zavřela oči. „Přestaň.” „Podívej se na mě!” Hleděl na ni bledýma očima tak dlouho, dokud ho neposlechla. Koutkem oka zaregistrovala, že má na sobě džínsy, flanelovou košili s dlouhými rukávy a obnošené, rozchozené kožené boty. Na prstech pravé ruky se mu kýval vyšisovaný šedý stetson. „Ty ani máma nemáte sebemenší šanci,” prohlásil tiše. „Vzdejte to. Nerad bych vám nějak ublížil.”

Nechal tu tajuplná slova viset ve vzduchu, otočil se a rozzlobeně vypochodoval ze dveří. Jeho matce o tom střetnutí, Maggie neřekla. A napříště si už dávala velký pozor, aby se nevyskytovala tam, kde on. Když na sebe náhodou narazili, vrhal po ní pohledy, jako by ji nenáviděl už za to, že se před ním vůbec ukazuje. A Maggie dělala, že to nevidí. Jen v přítomnosti Janet se k ní choval jakžtakž zdvořile. „Všimla sis, jak si drží všechny od těla?” zeptala se jí Janet jednoho odpoledne, když se spolu šly projít po rozlehlém dvoře. Právě byly svědkem toho, jak Gabriel vůbec nevzal na vědomí muže, který se ho na něco ptal poblíž zadní verandy.

Janet, s útlýma rukama založenýma na prsou, vrhla na syna ustaraný pohled. „On byl takový vždycky,” vzdychla. „Asi mi nemůže zapomenout, že jsem se po smrti jeho otce tak brzy znovu vdala. Mého druhého manžela navíc nesnášel. On se k němu totiž nezachoval… zrovna nejlíp,” přiznala a kousla se do spodního rtu, jak se v ní ozvaly staré vzpomínky. „Chlapi se k nevlastním dětem většinou chovají přinejlepším zdrženlivě. Audrey s Robin měl Ben celkem rád, samozřejmě. Byly to malé holky a nic mu od nich nehrozilo. Ale Gabe už byl docela velký, skoro v pubertě. Ben ho poslal do internátní školy a já…” Sklopila oči. „Já jsem se zmítala mezi nimi. Milovala jsem je oba. Ale pořád jsem nemohla přijít na žádný kouzelný recept, jak je naučit žít pohromadě. A zůstalo to tak, až dokud Ben neumřel. Gabeovi tehdy zrovna končila vojna.” Pokrčila rameny. „Vrátil se a začal dávat dohromady to, co zbylo z ranče jeho otce - a moc toho nebylo, protože Ben uměl peníze spíš utrácet než vydělávat. Gabe mu to vždycky vyčítal a vyčítá mu to dodnes.”

„Nechce se mi věřit, že by se z něj stal takový mrzout jen kvůli tomu,” vyzvídala Maggie nenápadně. Janet se zadívala na syna, který právě sedlal v ohradě koně. „No dobrá, nebudu to před tebou tajit,” řekla tiše. „Rok před tím, než Ben umřel, si Gabriel našel děvče, které ho podle všeho zbožňovalo. Přivedl ji sem na ranč, aby nám ji představil, a čtrnáct dní tu spolu zůstali. Ben k ní byl celou tu dobu laskavý a dokázal ji přesvědčit, že má pod palcem chod ranče a všechny peníze.” Janet v návalu studu zavřela oči. „Když se k němu začala lísat, zbaštil jí to. Tehdy už umíral, víš. Měl rakovinu a nezbývalo mu už moc života. Gabe o tom nevěděl. Ale Benovi pozornost té holky lichotila - byl to taky jenom chlap. Ani mu to nemůžu vyčítat. Jenže Gabe o ni tím pádem přišel, a samozřejmě to dával Benovi za vinu. A mně taky. Později jsem se mu to pokoušela vysvětlit, ale neposlouchal mě. Nikdy mě neposlouchal. A dodneška neví, na co Ben umřel. Všichni si myslí, že umřel na infarkt. Neřekla jsem to ani holkám.”

„To je mi líto, Janet,” řekla Maggie a pohladila ji po shrbených zádech. „Moc líto. Neměla jsem se tě na to vyptávat.” „To nic, to nic, už je to dávno,” odvětila starší dáma s nuceným úsměvem. „Gabe, jak jsi mohla sama vidět, se s tím ale nikdy nevyrovnal. Nechápal ani to, že jsem od Bena neodešla. Po jeho smrti se vrátil ze služby a už tu zůstal, ale mezi nimi a mnou je od té doby propast, tak obrovská, že už ji asi nikdy nepřemostím. Někdy mám pocit, že mě nenávidí. Tolik jsem se snažila, Maggie,” vzdychla tiše. „Tolik jsem se snažila dokázat mu, že mi na něm záleží, že je mi spousta věcí líto. I to, jak jsem se mu snažila dohazovat nevěsty, byl nejspíš jeden z pokusů, jak se mu odškodnit. Ale nakonec se mi to jenom vymstilo.”

„Žádný vztek netrvá věčně,” řekla Maggie mírně. „Myslíš?” odvětila Janet, s očima upřenýma na syna, který právě nasedal na koně. S úsměvem zavrtěla hlavou. „To jsem tedy zvědavá.” „Už jsi mu řekla o Becky?” zeptala se Maggie. „A o tom, proč tady jsem?” „Ještě ne,” přiznala Janet. „Pořád čekám na nějaký vhodný okamžik.” „On mě tu nechce,” řekla Maggie. „Možná bych se opravdu měla vrátit do San Antonia.” „Ne,” zamítla Janet rezolutně. „Tohle je taky můj domov. Mám právo zvát si sem, koho chci. On mi v tom nebude bránit. Ani ty.” „Ale mě už nebaví pořád se s někým hádat…” „Nebudeme mu chodit na oči,” uklidňovala ji Janet. „Brzy odjede zpátky za prací, a pak budeme mít celý dům jenom pro sebe, uvidíš.”

Ale z těch slov zněla stejná nejistota, jakou cítila i Maggie. A její obavy se potvrdily druhého dne ráno, když se Janet nesměle zeptala Gabriela, jestli by pro Magii neměl volného koně. „Já se obejdu i bez koně,” namítla Maggie rychle, když si všimla, jak Gabe zkrabatil čelo. „Ne, nemám volného koně,” odvětil a šlehl po Maggii očima. „Dneska budu cejchovat, značkovat a očkovat všechna hříbata a vyhánět stádo na letní pastvu. Do toho můžu zešílet z těch nových pohůnků, kterým musím všechno říkat jako malým dětem, předák je na nemocenské, takže musím navíc doplňovat sklad krmiva, a jsem o týden pozadu s papírováním, protože sekretářka to sama nestíhá…, takže na obstarávání zábavy pro turisty opravdu nemám čas!”

„Nemusíš se na nás hned tak utrhovat, Gabe,” napomenula ho Janet. Gabriel vstal. „Ona je tvůj host, ne můj,” opáčil. „Jestli ji chceš zabavit, musíš to zvládnout sama.” A bez dalšího slova odešel. Cestou ke dveřím si ještě stihl zapálit cigaretu. Maggie ho sledovala napůl rozhořčeným pohledem, celá rozechvělá. „Člověku z něho běhá mráz po zádech,” zamumlala si pro sebe, když za ním cvakly dveře. Janet jen zavrtěla hlavou a chopila se šálku kávy. „Promiň, Maggie.” „Ty za to přece nemůžeš. A já už tomu aspoň trochu víc rozumím,” odvětila Maggie s úsměvem. „Nic se nestalo. Ale ráda bych se teď šla na chvíli projít ven, jestli ti to nevadí.” „Nevadí,” odpověděla Janet. „Jenom se mu radši moc nepleť do cesty,” varovala ji. „Spolehni se!” zasmála se, Maggie.

Přetáhla si přes bezovou blůzku žlutou větrovku a vyšla zadními dveřmi na dvůr. Venku byl pořád ještě trochu mráz, ale jí dělal chlad dobře na rozpálené tváře. Milovala zdejší kraj, jeho mírně zvlněné kopce táhnoucí se k obzoru, poseté stromy mesquite, ostnatými kaktusy a barevnými polštáři divoce kvetoucích rostlin. Byla to neskutečná změna, proti rušnému centru San Antonia, kde bydlela. Ve městě se jí sice žilo dobře - bylo tam pořád, co vidět, podnikat a spousta trhů, kde se dalo skvěle nakupovat - ale v hloubi srdce byla Maggie pořád vesnická holka a po rodném kraji by se jí stýskalo i na Havaji. Dokonce i tady a teď, na nepřátelském území, jen těžko skrývala nadšení z těch nekonečných dálek, které tu mohla objevovat.

Došla přes dvůr k plotu táhnoucímu se od stájí a zadívala se přes něj na těch pár koní, kteří zůstali doma. Na většině ostatních už odjeli kovboji za desítky kilometrů vzdálenými stády. Zálibným pohledem spočinula na mohutném černém hřebci. Neměl na sobě jediný bílý chloupek a v měkkém ranním světle působil impozantně. Pohazoval hřívou a vyhazoval kopyty jako závodní kůň, jako by věděl, že má obecenstvo, a chtěl se předvést se vší parádou. „Jezdíš ještě?” Ta strohá otázka ji polekala. Prudce se otočila a uviděla Gabriela Colemana, jak se opírá o jeden z rozložitých dubů, klidně kouří a dívá se na ni.

Přešlápla nervózně z nohy na nohu. V tmavomodré flanelové košili s dlouhými rukávy vypadal ještě vyšší než obvykle. Její barva navíc podtrhovala odstín jeho očí, chráněných před sluncem širokou krempou. Co se týče vzhledu, byl pravý opak Dennise, který, jak se jí zdálo, na sebe vždycky až příliš úzkostlivě dbal. „No… nikdy mi to moc nešlo,” přiznala. Kývl směrem k hřebci. „Říkám mu Havran. Je to plnokrevník a kdysi měl hodně slibnou budoucnost. Ale pak zabil člověka a chtěli ho dát utratit. Tak jsem ho koupil a jezdím na něm, ale nikoho jiného k němu nepustím. Na celém ranči není nebezpečnější zvíře než on, tak ať tě ani nenapadne něco s ním zkoušet.” „Hlavně by mě ani nenapadlo brát si koně bez dovolení,” odvětila klidně. „Asi jsi zvyklý na ztřeštěnější ženské, ale já taková nejsem. Dávám si pozor. Ne vrhám se do ničeho bez rozmyslu.”

Gabe tu narážku přijal bez mrknutí oka, jen si dlouze potáhl z cigarety. „Tak proč jsi přijela sem,” zeptal se jí odměřeně. „Tvoje matka mě pozvala.” „Proč?” „Proč myslíš?” opáčila. Usmál se, ale vůbec ne přívětivě. Zahodil cigaretu a zamířil k ní. Tahle část ranče byla teď úplně opuštěná. Od domu je dělil hájek dubů a ořešáků a Gabeovi pomocníci byli všichni pryč. Maggie, která měla od rozvodu noční můry z tělesného kontaktu s muži, začala couvat a couvala, až dokud se nezarazila o chladnou kůru jednoho z dubů. „Jsi nervózní?” popíchl ji a dál se přibližoval. „Z čeho? Toho prvního večera jsem slyšel, co ti říkala máma, když jsem odešel z jídelny. Vím, kvůli čemu jsi přijela, Maggie. Tak proč před tím utíkáš?” Maggie na něj vyděšeně třeštila oči, jak se nad ní tyčil, a pomalu tuhla. „Počkej, ty nechápeš…” začala chabě protestovat.

„To mi říkáš pořád,” přerušil ji nekompromisně a opřel se oběma rukama o strom ve výšce její hlavy, aby mu nemohla utéct. Voněl větrem, smrkovým jehličím a kůží, a jak stál blíž, všimla si, že odlehčuje pravou stranu těla, kde měl nateklou ruku. „Co to má znamenat?” vydechla. „Jsi jenom další dárek na usmířenou,” řekl s ironickým úsměvem. „Máma si myslí, že je to její vina, že pořád žiju sám. Vodí mi sem ženské po tuctech. Ale mě už vůbec nebaví dostávat je na stříbrném podnosu. Až se budu chtít oženit, jestli vůbec někdy, vyberu si vlastní nevěstu. A budu ji chtít čerstvou, teplou a voňavou. Holku z venkova - žádnou městskou květinku, kterou si pánové podávali jako talířek s bonbony.”

Maggie už otevírala ústa, aby mu něco odsekla, ale on jí na ně přitiskl palec a tím ji umlčel. Pořád působil stejně chladně, nezúčastněně, ale z toho, jak si hrál s jejími rty, byla znát zkušenost. Překvapením se jí rozšířily zorničky. Vidět ho po tolika letech takhle, jako svůdného chlapa, ne jako nepřítele, bylo neuvěřitelné. Vnímat nápor jeho mužné touhy jinak, smyslně. Ano, byl zkušený. Viděla mu to na očích. A najednou nechápala, jak o něm mohla tvrdit, že je studený jako psí čumák, když stačilo, aby jí přejel bříškem palce po rtech, a hned měla pocit, že ztrácí rozum.

„Líbí se ti to, že?” zamumlal pomalu s nádechem pohrdání v hlubokém hlase. „Netušila jsi, jak máš citlivé rty, že ne? Mohl bych je škádlit a dráždit, až by prosily, abych je líbal,” dodal tiše a hranou palce jí přejel po horním rtu, po jeho vlhké spodní polovině, až se Maggie proti své vůli zachvěla vzrušením. „Takhle,” zašeptal a zesílil tlak. Sledoval, jak jí růžoví tváře a jak bezděčně otvírá rty. Byla napnutá jako struna a on se usmíval, protože dobře věděl proč.

„Ne,” vypravila ze sebe trhaně, ale už když to říkala, věděla, že na to Gabe nebude brát ohled. Měl tělo samý sval a sálalo z něj příjemné teplo a dráž-divá zemitá vůně. Proti jeho síle si připadala bezmocná. Před lety snila o tom, jak ji líbá, jak se jí dotýká. Toužila po něm a věděla, že on o tom ví. Ale taky věděla, stejně jako on, že spolu nemůžou nic mít - kvůli jejímu věku. Věk ji před ním zachránil… tehdy. Ještě před chvílí měla za to, že Gabe ochladl a ženské ho už nezajímají. Ale kdepak! „Představovala sis to někdy?” zeptal se najednou, sklonil se k ní a nadzdvihl jí bradu. „Představovala sis, jaké by to bylo, kdybych tě líbal?” V očích ji zaštípaly slzy. Fascinovalo ji, že na něj reaguje takhle, že je vůbec schopná po něm tělesně toužit, i po tom všem, co jí provedl Dennis. Přistihla se, jak mu zarývá nehty do pevných svalů nadloktí a jemně za ně tahá. „Gabe,” zasténala a poddala se té strhující touze.

„Co ti za to máma nabídla, Maggie,” zahučel jí těsně před rty. „Co… nabídla?” vydechla zdrceně. Přisunul se ještě o něco blíž, přivřel ji rozkročenýma nohama, přitiskl se k ní žádoucím tělem a rty zastavil jen pár milimetrů od jejích úst. „Přivezla tě sem za mnou. S podnikavými holkami už to vzdala, tak na mě vytahuje staré vzpomínky. Chce, abych si tě vzal.” „Vzal… ty?” Její zastřené mysli docházel význam těch slov jen pomalu. „Nehraj to na mě,” řekl. Oči měl studené jako kostky ledu, rozhodně ne žhavé jako milenec. „Slyšel jsem vás, jak jste kuly pikle. Tak bych tě rád upozornil, že se ještě po manželce nesháním, Margaretko,” ucedil. „Ale jestli si se mnou chceš pohrát, dám si to líbit. Vždycky jsi mě rozpalovala…”

Ta slova ještě nestihla doznít a už se k ní přisál rty. Ale něha, kterou čekala, nepřišla. Byl prudký, jako by ho její hebkost a chuť najednou připravily o rozum. Vydal hluboký hrdelní vzdech a zasténal, když se k ní přitiskl i zraněnou rukou. Ale z objetí ji nepustil. Něžný nebyl, lačný rozhodně ano. Na ňadrech ucítila prudký tlukot jeho srdce a síla jeho stisku ji naplnila němou hrůzou. „Ne!” vykřikla. „Ne… takhle ne!” A pokusila se mu vykroutit. Přirazil ji boky zpátky k drsné kůře stromu a zvedl hlavu, aby na ni viděl. „Copak?” posmíval se jí, ale ten tón zněl trochu nuceně. Pod zavřenými víčky se jí hromadily slzy. Tak nakonec jsou přece jen všichni chlapi stejní, pomyslela si. Jediné, o co jim jde, je sex. Nic než sex. Gabe, stejně jako Dennis, potřebuje jenom sám sobě a mně dokázat, o kolik je silnější, přemoct mě, přinutit mě, abych se mu vzdala, a vzít si, co chce, bez ohledu na mě. Slzy přetekly a skanuly jí po tvářích.

„Až tak zlé to snad není,” zeptal se s mrazivým klidem. Rty se jí chvěly. „Já tohle nechci,” zasípala. „Nepotřebuju nikoho. Nechte mě všichni na pokoji.” Gabriel se zamračil. Zdálo se, že mu konečně došlo, že ji tím zraňuje, že jí jenom ubližuje a nic jiného. Přísahal by, že z ní cítil touhu, aspoň zpočátku. Ale teď už vypadala jenom vyděšeně. Stála před ním strnulá, nepoddajná, studená. Opatrně ji pustil. Maggie se objala kolem ramen a zvedla k němu oči. „Co to na mě hraješ?” zeptal se podezřívavě. „Neříkej, že ti máma neřekla, proč tě zve.” Maggie polkla vzlyk a v náhlém poryvu studeného větru se schoulila ještě víc. „Poslouchej,” začala roztřeseným hlasem. „Jediný důvod, proč jsem sem přijela, je, že potřebuju klid. Nemám vůbec zájem stát se tvojí… manželkou, milenkou, dokonce, ani kamarádkou. Byla bych mnohem radši, kdybych tě vůbec nepotkala!”

„Tak co tu děláš?” nedal se odbýt. Zmohla se na chatrný úsměv. „Utíkám,” připustila. „Snažím se vymyslet, jak zabránit mému bývalému, aby mi nesebral moji holčičku. Ona se ho bojí, a já taky. Už mě stihl připravit o většinu peněz a podruhé se oženit. A jako by toho nebylo málo, pustil se semnou do sporu o opatrovnictví a divila bych se, kdyby to jeho právníci nevyhráli. Můj táta odkázal Becky majetek do svěřenectví a Dennis nad ním chce mít kontrolu.” Zíral na ni, jako by ho praštila přes hlavu. „Cože? Tvůj bývalý?” Přikývla. „Rozvedl se on s tebou, nebo ty s ním?” zeptal se věcně. „Já s ním,” přiznala. „Chudák.”

„Však nezůstal sám. Měl jich na utěšování několik,” odvětila sklesle. Zahleděl se na ni. „Že bys byla v posteli tak špatná?” zeptal se napůl naštvaně, napůl zklamaně, protože ji pořád chtěl a ještě před chvílí to vypadalo, že chce i ona jeho. Dívala se na něj bez mrknutí oka tak dlouho, dokud se nezastyděl a neuhnul pohledem, sám zaskočený tím, jakou otázku jí to položil. „Kde máš dceru?” Pomalu se odlepila od stromu a udělala pár kroků stranou. Dávala si pozor, aby se k němu nepřiblížila. Gabriel si zapálil další cigaretu, opřel se zády o dub místo ní a zvědavě si ji prohlížel. „Je v internátní škole v San Antoniu,” odpověděla. „Janet říkala, že bych ji sem potom mohla přivézt…”

„A sakra!” procedil mezi zuby. „Neměj obavy, nebudeme ti tu překážet,” odvětila z posledního záchvěvu hrdosti. „Nejbližším autobusem se vracím domů a Becky sem nepojede, slibuju.” Při pohledu na něj se otřásla. I na dva metry z něj vyzařovala síla. A v ústech ještě cítila jeho chuť. „Jestli už dneska nic nepojede, chytnu si stop.” Přimhouřil oči. „Bojíš se mě?” rýpnul si do ní. „Ano.” Pomalu natáhl z cigarety. „A co řekneš mámě, až se bude ptát, co tak najednou?” „Něco si vymyslím.” „Bude vyvádět,” upozornil ji. „Mám tu dost starostí, i bez jejích hysterických záchvatů.” „Nechci…” „Kolik je dceři?” skočil jí do řeči. „Nedávno jí bylo šest.” „Tak co, sakra, dělá na internátní škole?” zamračil se. „Co jsi to za matku?”

Maggie neměla daleko k slzám. „Musím chodit do práce,” špitla. „A bála jsem se ji nechávat po škole a o sobotách doma samotnou, aby se ji Dennis nepokusil unést. Už mi tím jednou vyhrožoval. Ve škole je Becky v bezpečí. Tam ho bez soudního příkazu nepustí.” Gabriel zhluboka vzdychl. „To má dost krutý život na holku v jejím věku.” On to zná na vlastní kůži, uvědomila si Maggie, a málem to řekla i nahlas. Ale nechtěla ho naschvál popouzet. Už tak byli skoro na nože. „Kdy ji pustí ze školy?” vyslýchal ji dál. „Příští týden. V pátek.” Dlouze se zadíval na cigaretu a pak jí zavadil pohledem o tvář.

„Dobře. Přivez ji sem. Ale nebudete se mi tu motat pod nohama, jasný?” „Já tu nechci zůstat…” „Zůstaneš,” rozhodl za ni. „Teď už je pozdě měnit plány. Nechci mámu naštvat. A kromě toho,” dodal, „s tebou mám aspoň jistotu, že mě nebudeš uhánět jako ty ostatní máminy návštěvy.” „To zní rozumně.” Mrknul na ni zpod hustého obočí a pevné rty mu zvlnil tichý úsměv. „Nenadělal jsem ti modřiny, zlato?” řekl tónem, z kterého se jí zkroutily prsty na nohách. „Tohle jsem měl chuť udělat, už když ti bylo šestnáct. Tehdy by ses na to netvářila tak šokovaně. Vím, že jsi to chtěla.” Maggie sklopila oči. Nemohla to popřít. Gabe byl tehdy její vysněný milenec. „Maggie.”

Znovu k němu vzhlédla a očima bloudila po jeho ostře řezané, snědé tváři. „Ano?” Odstrčil se ramenem od stromu a zachytil ji, když před ním chtěla couvnout. Zamyšleně svraštil obočí. „Dobře,” řekl a poprvé od jejího příjezdu zazněl v jeho hlase smířlivý tón. „Už se tě ani nedotknu. A koukej si něco dát na ten ret. Natrhnul jsem ti ho, když jsem tě líbal.” Maggie si přejela rty prstem a našla na něm krvavou stopu. Při líbání to vůbec necítila. Ale od rozvodu taky nezažila takovou bouři citů. Gabriel vyndal z kapsy kapesník a nabídl jí ho. Když si ho od něj brala, aby si otřela ret, všiml si, jaký si dává pozor, aby se nedotkla jeho ruky.

Tváře ji hřály a kolena měla jako z gumy. Zvláštní, že ji dokázal tak rozrušit. „Ten chlap ti ubližoval, viď?” zeptal se najednou s pohledem jako přikovaným k její tváři. „Ubližoval ti v posteli.” Maggie ztěžka polkla. „Ano.” „Tak proč jsi s ním, proboha, měla dětsko?” vybafl na ni nechápavě. „Neměla jsem moc na vybranou,” řekla a odvrátila se, aby jí neviděl do tváře.

Zapálil si další cigaretu a zadíval se na hořící sirku. Taky nechtěl, aby mu četla v očích. „To už je všechno minulost,” řekla a váhavě k němu vzhlédla. „Teď chci napravovat škody a vychovávat dceru. Nepřijela jsem tě ulovit do manželství. S chlapy už nechci mít nic společného, nikdy. Takže ti dám ráda pokoj, když ho dáš ty mně.”

Nadzdvihl bradu a potáhl z cigarety. „Nebudu s nikým smlouvat, zlato.” „Neříkej mi tak,” ohradila se. „Říkal jsem ti tak vždycky, nepamatuješ?” zeptal se nezvykle tiše. „A neoslovuju tak každou druhou jako jiní chlapi. Škoda, že jsi mě tehdy neposlouchala líp.” Než mohla cokoli dodat, změnil téma. „Máš dobrého právníka?” Maggie přešlápla z nohy na nohu. „Snad ano.” „Seženu ti lepšího, než půjdeš k soudu.” „Poslyš, Gabrieli…” „Ty jsi jediná, kdo mi tak kdy říkal,” zamručel. „Líbí se mi to.” „Já nechci…” pokusila se znovu. „Pro malou doletíme letadlem,” řekl a vykročil zpátky ke stájím. „Dej mi vědět předem, ať můžu všechno přichystat,” dodal. „Ty neposloucháš!”

Otočil se na ni se zdviženým obočím. „Copak?” „Život si organizuju sama…” „Podle všeho se ti to zatím moc nedaří.” „A obejdu se i bez tvých názorů!” „Škoda. Pár rad by ti neuškodilo. A aby sis nevyvozovala nějaké závěry,” dodal významně, „tu nabídku, že si se mnou můžeš pohrát, beru zpátky. A jestli ti to udělá dobře, klidně vezmu zpátky všechno, co jsem ti za těch pár dní napovídal.” Sevřel rty a zapátral jí v očích. „Připadáš si teď zase jako panna, viď? Bojíš se sexu, máš z chlapů strach…” Tváře jí žhnuly a ruce podél těla sevřela v pěst. „Už jsi skončil?” „Pro dnešek ano.” Stáhl si klobouk níž do čela. „A od toho hřebce se drž dál,” varoval ji znovu.

Zamračila se mu do zad. Arogantní, panovačný… Znovu si přitiskla kapesník na ret a v nose ji zašimrala kořeněná vůně jeho kolínské. Zaskočilo ji, když se jí z toho znovu rozbušilo srdce. Ale než, aby nad tím zbytečně hloubala, radši se rychle otočila a vrátila se do domu. Noc strávila tím, že se převalovala na posteli a rozhodovala se, jestli jet nebo nejet zpátky do San Antonia a zůstat tam, bez dovolené. Tomu slovu se musela v duchu zasmát. Tomu říkám dovolená: na ranči s Gabrielem Colemanem, který mi nejdřív dělá zlomyslné návrhy a pak mi chce organizovat život. I když ho samozřejmě omlouvalo, že si to všechno špatně vyložil kvůli Janetinu dohazovačství. A že to, co zaslechl prvního večera, opravdu mohlo znít jako porada dvou spiklenkyň, které mu chtějí navléct chomout.

Když si vzpomněla, jak se Janet svěřila, že do něj v pubertě byla blázen, zrudla až po kořínky vlasů. Snad to taky neslyšel! I když mu to tehdy nejspíš muselo být jasné, protože měla oči jen pro něj. Holky se jí vždycky posmívaly, jak je z něho na větvi, a určitě mu to řekly. Gabriel byl vždycky o něco víc chlap, než většina ženských dokáže zvládnout. Maggie se ho v skrytu duše vždycky trochu bála. Ale pod tou chladnou, tvrdou slupkou se kupodivu skrýval, jak se zdálo, neobyčejně citlivý mužský. Párkrát už měla tu čest vidět ho bez masky a pokaždé si ji tím získal. To od Dennise se něhy nikdy nedočkala, ten uměl jenom brát, ne dávat. Postupem času jí bylo čím dál jasnější, jak je prohnaný. Ale v osmnácti, kdy byla do vdávání a plození dětí jako divá, ji svými šarmantními lichotkami učaroval.

Je to smutné, pomyslela si se zavřenýma očima, že to, co člověk nejvíc chce, mu jen málokdy přinese štěstí. Jak říká moudré přísloví: dávej pozor na to, co si přeješ - mohlo by se ti to splnit. Kéž bych tehdy byla trochu chytřejší. Možná kdyby se naši nepřestěhovali do Austinu, kdyby o mě Gabriel opravdu stál a kdyby se mi začal dvořit… Šla spát a v noci se jí o tom zdálo. Probudila se celá zpocená. Staré jizvy zřejmě nebyly zas tak dobře zahojené, jak si původně myslela - jak by o něm jinak mohla mít takový sen?

ČTVRTÁ KAPITOLA

Maggii se podařilo udržet před Janet ten nešťastný rozhovor s Gabem v tajnosti. A on na ni přestal útočit. Nedělal jí žádné další návrhy a neprovokoval ji. Ale jinak se na jeho vystupování nic moc nezměnilo. Choval se skoro stejně jako předtím, než mu řekla pravdu, a jestli v její přítomnosti cítil i něco jiného než mrzutost, uměl to dokonale skrýt. Možná se za ty roky naučil nechávat si ty nejupřímnější city pro sebe a s nikým se o ně nedělit. Bůh ví, že k tomu měl pádný důvod. Ruka ho ještě občas pobolívala, to bylo vidět, ale po pár dnech stejně nasedl na koně a vyrazil za svými muži, aby jim pomohl. Přesto, že ještě nebyl úplně fit, pracoval s nimi přesčas a den ode dne déle, aby sehnali oddělená stáda dohromady. Janet na to nic neříkala, ale zdálo se, že jí spadl kámen ze srdce.

V úterý večer musela Maggie čekat, až se Gabe vrátí. Slíbil jí, že s ní další den poletí pro Becky. Jinak by musela chtít po Janet, aby s ní znovu absolvovala úmornou cestu autem do San Antonia a zpět. Koutky rtů jí zdvihl neveselý úsměv, když si vzpomněla, že bývaly doby, kdy si i ona mohla najmout letadlo, kdykoli se jí zachtělo někam vycestovat. Kvůli Dennisovi a jeho rozhazovačnému životu to už dávno nepřipadalo v úvahu. Škoda, že jsem tehdy ze začátku neměla víc odvahy! Neměla jsem se mu tak podrobovat! Ale jak si kdo ustele, tak si lehne. Všechno jsem si pokazila tím, že jsem seděla s rukama v klíně. Teď na to krutě doplácím. Když okolo deváté oznámila Janet, že půjde na kutě, Gabe pořád ještě nebyl doma. Maggie si četla na pohovce knihu, v džínsech a pestrobarevném vlněném svetříku, zachumlaná pod dekou.

„Budeš dlouho ponocovat?” zeptala se Janet na odchodu. „Musím na něj počkat,” odpověděla Maggie. „Říkal, že se mnou pro Becky zítra doletí letadlem, když mu to připomenu, tak se chci ujistit, že to myslel vážně.” „Můj syn vždycky splní, co slíbil,” ubezpečila ji Janet a hned vypadala o něco veseleji. „Měla jsem nějaké tušení, ale nevěděla jsem, že jsi mu řekla o Becky. Všimla jsem si, že už na tebe tolik nedoráží.” „Zas taková změna to není,” vzdychla Maggie. „Ano, řekla jsem mu o ní. Nadhodila jsem, že pojedu autobusem, a on o tom nechtěl ani slyšet. Ale teď nevím, jestli mu na nás zbude čas.” „Počkej a uvidíš,” usmála se Janet. „Božínku, to jsem ráda, že se ti nabídl. Vůbec by mi nevadilo jet tam s tebou sama, ale…” „Ale je to příšerná dálka,” připomněla jí Maggie. „Gabe je hodný, že se nabídl.” „Myslím, že je zvědavý na tvoji dceru,” vysvětlila Janet. „Na ostatní lidi je jako pes, ale děti miluje. Proto je trochu smutné, že se ještě neoženil, víš? Byl by z něho dobrý táta.” To byla pro Maggii nečekaná novinka. Gabriel na ni nepůsobil jako mužský, kterého by mohly děti dojmout. Ale věděla o sobě, že na chlapy nemá dobrý odhad - po tom krutém omylu s Dennisem, který ji stál tolik let života.

Když Janet odešla k sobě nahoru, Maggie ještě dlouho přemýšlela nad tím, co její kmotra řekla o svém málomluvném synovi. Gabe pro ni byl hádanka. Nebyl nijak zvlášť krásný, vlastně vypadal docela nenápadně. Janet si o něm sice myslela, že si neumí najít ženskou, ale Maggie věděla, že v tomhle směru není nezkušený. Když po ní vyjel tehdy na dvoře, věděl moc dobře co a jak udělat. Nebýt nepodařeného manželství, které měla za sebou, těžko by tomu nátlaku odolala. Ústa měl pevná, horká a velmi, velmi zkušená, a jeho chuť kdesi hluboko v ní probouzela nezkrotnou vášeň. To mu samozřejmě nedala najevo.

Ze zamyšlení ji vytrhlo vrznutí otevírajících se dveří. Nechala knížku ležet otevřenou v klíně a dívala se dveřmi do chodby. Obrázek skutečného Gabriela Colemana, který se jí na pár vteřin naskytl, byl podivuhodný. Když nevěděl, že ho někdo sleduje, povýšenost a arogance z něj vyprchaly jako mávnutím kouzelného proutku. Byl tichý, vážný a vypadal o něco starší. Od modré kostkované košile přes obnošené, flekaté džínsy až po mokré boty byl celý od prachu. Černé vlasy měl rozcuchané a vlhké a tvář samou vrásku. Hodil klobouk na stolek na chodbě, odepnul si široké kožené chrániče a nechal je ležet na podlaze. Pak se protáhl tak důkladně, až se tou námahou celý otřásl. Když potom sklouzl pohledem ke dveřím do obývacího pokoje a uviděl Maggii, jak ho pozoruje, hned zase zpřísněl a pohled jeho bledých, pronikavých očí citelně ochladl.

„Nemůžeš spát?” zeptal se ironicky. „Jestli čekáš, že tě z toho vyléčím obvyklým způsobem, tak promiň, ale nemám na to sílu.” Když si ho důkladně prohlédla, poznala na něm, že to nemyslel zdaleka tak kousavě, jak se tváří. To hrubiánství bylo jako mimikry, kterým se chránil před ženskými, maska, kterou jim nastavoval, aby neviděly jeho pravou tvář. A když si tohle uvědomila, jízlivá odpověď jí zhořkla na jazyku a chuť říct mu něco štiplavého zmizela. „Říkal jsi, že bys mě zítra vzal letadlem do San Antonia za Becky,” řekla klidně. „Promiň, že ti to připomínám teď, když jsi tak unavený.” Strnul, jako by ho tou nečekanou ohleduplností zaskočila. „Vím o tom.” Maggie vstala z křesla. Byla bosá, protože tak chodila ráda a její bačkory navíc vězely někde pod křeslem. „Nevím, jestli na to máš vůbec čas, když je tu takový frmol,” pokračovala, když zůstal stát vedle gauče. „Ale potřebuju to vědět jistě, abych se podle toho zařídila…”

Právě si všiml jejích bosých nohou a zdálo se, že přemáhá úsměv. „Ztratila jsi střevíčky, popelko?” Maggie zavrtěla prsty na nohou. „Nemám ráda boty,” zamumlala. „Dokonce i Becky jsem naučila běhat kolem domu bez bot a ve škole ji pak kvůli tomu o přestávce nechtěli pouštět ven.” „Líbí se jí ve škole?” zeptal se najednou. „Snad ano,” zaváhala Maggie. „Moc o tom se mnou nemluví. Je dost nesmělá.” Zamračila se. „A taky hodně citlivá. Snadno se poleká. Možná by bylo lepší, kdybych ji teď odvezla rovnou domů.” Gabriel povytáhl obočí a zapálil si cigaretu, aniž by přitom spustil oči z její tváře. „Čeho se bojíš? Že ze mě bude mít hrůzu? Možná se budeš divit, jak na ni zapůsobím. Většina lidí se mnou vychází skvěle.” „Samozřejmě,” přikývla s bezelstným výrazem. „Proto se před tebou každé ráno chlapi schovávají v křoví, když jdeš kolem.” Podařilo se jí vyloudit mu na rtech cosi jako úsměv. „Děti jsou vnímavější než dospělí,” opáčil tajuplně. „Musím nejdřív všechno zorganizovat, než budu moct odjet. Vyrazíme kolem deváté.”

„Určitě ti to nevadí?” ujišťovala se. „Nedělám pro nikoho nic, když to sám nechci,” odsekl rozmrzele. „Tak děkuju. Ráno budu čekat.” Chtěla se kolem něj prosmeknout, ale on ji chytil za nadloktí a zastavil ji. „Kolik ti vlastně je?” zeptal se s očima nebezpečně blízko jejích. Ani trochu jí nepomohlo, když sklouzla pohledem dolů k jeho rtům, na jejichž vášnivý polibek si tak živě vzpomínala. „D - dvacet pět,” zakoktala. Tiše si ji prohlížel. „Mně je osmatřicet.” „Já vím.” Mlčky jí pátral v očích, dokud ticho mezi nimi nezačalo být nesnesitelné. Celý svět se jí smrštil, v malou bublinu, kde byli jen oni dva. Natočil se nepatrně stranou a cigaretu hodil obloukem do velkého popelníku, aby ji u sebe mohl přidržet oběma rukama.

Cukla sebou. A on zavrtěl hlavou. „Neboj se,” řekl něžně. Něžně! Poprvé v jeho hlubokém hlase uslyšela ten mírný, laskavý tón. „Já už na tebe nebudu zlý. Nikdy.” Nechápavě k němu vzhlédla a celým tělem jí projela chvějivá vlna. „Ženské bych nikdy naschvál neublížil,” dodal pomalu. „To jen, že mi jich sem poslední dobou jezdí davy. Jedna budoucí nevěsta za druhou…” Přejel jí rukama přes ramena a krk a zastavil se až na jejích tvářích. „Nelíbí se mi, když přede mnou cukáš, Margaret,” řekl a sklonil se k ní. „Měl bych ti dokázat, že umím být i hodný.” „Ale já…” vydechla nejistě. Jeho obličej se nad ní vznášel, oči přimhouřené, ostré jako břitva a jako přikované k jejím. „Řekni mi jménem,” přikázal jí chraptivě. „Gabe…” Dřív než ta slabika mohla doznít, umlčel ji svými ústy. Maggie, zamrkala a pak zavřela oči. Tohle nebylo jako minule. Rty měl stejně pevné, ale tentokrát jimi jen jemně zkoumal, otíral se, mazlil se, ochutnával a sám chutnal tak, jako ještě žádný před ním.

„Vidíš?” zašeptal jí mezi pootevřené rty. „Tak je to správně. Jen mi je dej. Dneska jim neublížím.” Ze rtů jí sklouzl tichý vzlyk, když jí je rozevřel a přitiskl se k nim, horce, k zešílení smyslně, až jí celé tělo zaplavila neznámá, slastná bolest. Roztáhla prsty, položila mu chladné dlaně na hruď a i přes košili ucítila napružené, hustě ochlupené svaly. Srdce mu tlouklo pomalu, pravidelně, až dokud ho nezaškrábala nehty. Pak hned začal oddechovat rychleji. Štíhlými prsty jí něžně zajel do vlasů, lehce jí zaklonil hlavu a líbal ji dál v tak náruživém rytmu, až překvapeně zasténala. Jednou rukou jí držel za tvář, a zatímco horní ret jí mučil polibkem, po spodním jí přejížděl palcem, dráždil ho, třel jí ho proti zubům. Znovu vydala neartikulovaný zvuk a nehty mu zaryla do hrudi.

„Gabrieli,” zakňourala. Aniž by si to uvědomovala, začala se po něm sápat, přitahovat ho blíž, aby ji líbal ještě vášnivěji, ještě divočeji. S radostí jí vyhověl a tlakem hladových úst jí zvrátil hlavu dozadu, proti paži, kterou ji objímal kolem krku. Jazykem ji šimral na rtech, na zubech, na dásních, na patře. A pulzování ve slabinách ji nutilo jít mu naproti. Jednu ruku začal sunout dolů, přes rameno, po hebké blůzce až k měkkým křivkám skrytým pod ní, bez podprsenky - a když narazil na ztvrdlý vrcholek, vzrušilo ho to k zbláznění. Pak klesal rukou dál, ještě níž, přes útlý pás a jemnou křivku boků dozadu ke kostrči. Tiskl ji k sobě boky, dokud do sebe dokonale nezapadli, a s radostí pozoroval, jak se zachvěla, když ucítila, jak je vzrušený. „Ne,” zaprosila a pokusila se odvrátit. „Ne, Gabe, to nesmíš!” Nepřemlouval ji. Zvedl ruku zpátky k její tváři, odhrnul jí pramínek zpocených vlasů a nadzdvihl jí bradu, aby jí viděl do zamlžených, omámených očí a na pootevřené rty, mírně napuchlé od líbání.

„Dokázal tě vůbec vzrušit?” zašeptal. „Ne… takhle nikdy,” zavzlykala, vyděšená z toho, že mu nedokáže lhát. Hřbety prstů ji jemně pohladil po tváři. „Nemáš se za co stydět,” zabručel a prohlížel si ji dál. „I když jsi byla vdaná, v tomhle jsi pořád ještě nezkušená. Správný chlap ví, jak ženskou potěšit.” Maggie ještě sotva popadala dech, takže ráda přijala oporu jeho horkého, pevného těla. „Asi jsi měl… hodně žen,” zašeptala a zadívala se mu do očí, které už zdaleka nepůsobily tak přísně. Přikývl. Přejel pohledem její poddajné tělo a pak ho upřel zpátky na její rty. „Dáš si něco k pití?” zeptal se nevzrušeně, jako by se právě potkali. „Brandy.” „Sedni si. Přinesu ho.” Maggie se schoulila do ušáku. Srdce jí tlouklo jako splašené, oči měla vytřeštěné a tváře zrůžovělé nečekaným návalem vzrušení.

Gabriel nalil brandy do dvou sklenek, jednu jí podal, a zatímco z ní křečovitě usrkávala, posadil se na opěradlo jejího křesla. „Měla bych radši odjet domů,” vyhrkla bez rozmyslu. „Proč?” zeptal se. „Nebudu tě svádět.” Znovu jí nadzdvihl bradu a vpil se jí do pohledu. Viděl, jak je zčervenalá a rychle oddechuje. „To ti spíš udělám dítě,” řekl pobaveně. „To tedy neuděláš,” opáčila ještě trochu nejistě. „Beru prášky. Měla jsem trochu rozhozený cyklus, tak se mi ho doktor snaží zpravidelnit. Takže v tomhle směru… mi od tebe nic nehrozí.” Povytáhl obočí a usmál se na ni. „V tom případě pojďme ke mně do postele.” „Tohle já nedělám,” odvětila tiše. „Sex až po svatbě?” popichoval ji. „Není to od vás trochu konzervativní, slečno Margaret?”

„Většinu ženských sex nebaví tak, jak si chlapi myslí,” kontrovala. „Myslíš?” Znovu ji přinutil, aby se mu podívala do očí. „Mně už pár ženských rozškrábalo záda do krve, a nebylo to proto, že bych jim ubližoval.” Maggie zrudla až po kořínky vlasů a hrdlo se jí sevřelo tak, že skoro nemohla dýchat. „A tebe bych k tomu taky donutil,” vydechl. „Svíjela by ses pode mnou jako had a křičela, že chceš víc.” „Tohle bys… neměl říkat,” vypravila ze sebe. „Připadáš mi spíš jako panna než jako rozvedená ženská s dítětem,” pokračoval klidně. „Nebo jsi měla někoho ještě před manželem?” „Ne,” špitla. „Jenom… jeho.” „Takže jsi, v podstatě nedotčená,” zamručel. „Chodící zelenooká výzva. Věčná škoda, že jsme se tenkrát před lety nevykašlali na konvence a nedali si to, co jsme jeden od druhého chtěli. Možná bych ti zlomil srdíčko, ale udělal bych z tebe opravdovou ženskou. Jiskřilo to tehdy mezi námi jako bruska.”

V tom mu Maggie musela dát za pravdu, i když sama by zvolila jiné přirovnání, třeba ohňostroj. Hodil do sebe zbytek brandy a vstal zády k ní. „Měla by sis odpočinout, zlato. Čeká nás dlouhá cesta.” „Jistě.” Taky dopila, položila sklenku na stolek a vstala z křesla. Otočil se k ní. „Ten chlap tě asi musel hodně deptat,” pronesl zamyšleně, s přimhouřenýma očima. „Jsi úplně jiná, než jak si tě pamatuju. Ta divokost, kterou jsem v tobě kdysi viděl, je pryč.” „Časem jsem už nedokázala mlčet,” odvětila. „A tak se mi pomstil… v posteli.” „Panebože,” vydechl Gabriel. Maggie mu zapátrala v očích. „Ty bys takhle krutý nebyl,” prohlásila upřímně. „Uměl bys člověka zpražit slovem, ale k fyzickému násilí by ses nesnížil. Ani na tom dvoře jsi mi neublížil.” „Jak to? Kousnul jsem tě do rtu.”

Skoro jako by si to vyčítal. Maggie mu přejela prstem po spodním rtu, kam se mu před chvílí sama zakousla v návalu vášně. Gabriel při tom doteku ztuhl. „Teď jsem zase kousla já tebe,” řekla tiše. Zacukalo mu v čelistech a bylo slyšet, jak oddechuje. „To bylo z touhy,” připomněl jí. „Ne ze vzteku.” „Odtáhla ruku a krátce se zasmála. „Už jsem si myslela, že v sobě žádnou nemám.” Nastavila záda pohledu jeho dychtivých očí. „Dobrou… co děláš?!” Otočil ji zpátky k sobě. „Řekni mi jménem, nezdvořačko,” zavrčel. „No tak.”

„Neřeknu,” odsekla, ale tělem jí projela další vlna vzrušení. V koutcích mu zacukalo. „Řekni to,” zopakoval a přitiskl ji k sobě. „Nebo tě budu líbat tak dlouho, až se z toho zblázníš.” To by se mu klidně mohlo podařit, pomyslela si Maggie a přerývaně se nadechla. „Gabrieli.”

S úsměvem ji pustil. „Dobrou noc,” řekl a konečně ji nechal samotnou. Ten chlap je jedna velká záhada, pomyslela si. V životě nepotkala nikoho podobného, jako byl on. A její tělo vysílalo jednoznačné signály: dychtilo po něm. Když sem jela, nečekal, že se ta dovolená takhle zkomplikuje. A teď si s tím nevěděla rady. Druhého dne ráno přesně v devět, když sešla dolů v konzervativním šedém kostýmku, čekal už na ni ve dveřích. Taky byl v šedé - v obleku s vestou vypadal uhlazeně, kultivovaně, skoro krásně - a mužně. Voněl kořeněnou kolínskou a mýdlem a Maggie od něj nemohla odtrhnout oči. Když se s ní přišla rozloučit Janet, podržel jí kabelku. „Nejradši bych jela s vámi,” svěřila se Maggii. „Ale takhle se v kabině nebudete tolik mačkat. Ať dobře doletíte.”

„Já na ni dám pozor,” řekl Gabe. Rozloučil se s matkou pohledem a odešel, ani se neusmál. Cestou k startovací dráze toho Maggie moc nenamluvila. Gabe ji totiž fascinoval, v mnoha směrech. Chtěla se ho zeptat na spoustu věcí, dozvědět se toho o něm co nejvíc. A to byl nebezpečný pocit. „Jsi nervózní?” zeptal se po chvíli, šibalsky na ni zamrkal a zvedl cigaretu k ústům. „Ani ne. Nemám strach z létání,” zamumlala vyhýbavě. „Tak jsem to nemyslel.” Odbočil z hlavní silnice na polní cestu s vyježděnými kolejemi vedoucí k dráze a velkému hangáru, kde parkovala jeho dvoumotorová letadla. Měl dvě: jedno na práci, přesněji řečeno na nahánění dobytka, a druhé na služební cesty.

„Nikdy nelítáš jen tak pro zábavu?” vyzvídala. Podíval se na ni. „Pro zábavu si sem vodím ženské, když už to opravdu nemůžu vydržet. Jiné druhy rekreace zatím nevyhledávám.” Maggie upřela pohled z okna. I přes svůj věk a zkušenosti se neubránila rozpakům. „Nebereš si servítky.” „V ničem,” přikývl. „Moje zásada je naprostá upřímnost. A ještě jsem nenašel ženskou, která by na tom byla stejně jako já.” „Tvoje máma říkala, že jsi…” Zarazila se, když si uvědomila, že by tím prozradila tajemství. Provrtal ji pohledem studeným jako rampouch. „Už ti stihla všechno vyklopit?” zeptal se s hořkým sarkasmem.

„Promiň,” špitla. „Nic mi do toho není. Neměla jsem radši nic říkat.” Dlouze natáhl z cigarety a šlápl na plyn. „Proboha. Copak už dneska není nic svaté?” „Chtěla mi jen pomoct pochopit situaci,” odvětila Maggie tiše. „A pomohla?” zeptal se jízlivě. Tentokrát před ním Maggie neuhnula pohledem. „Ano. Teď už chápu všechno.” Rychle jí zapátral v očích, pak se otočil zpátky dopředu a začal ubírat plyn, protože už se pomalu blížili k startovací dráze. „Nenáviděl jsem ho,” přiznal. „Už před tím, než se to stalo. Viděl jsem mu do žaludku mnohem dřív, než máma. A stejně od něj neodešla.” „Láska k sobě lidi připoutá,” ozvala se Maggie. „Copak ty jsi manžela nemilovala?” zeptal se s ironickým úsměvem. „Myslela jsem si to,” odpověděla Maggie. „Byl okouzlující, ani nevíš jak! A já tehdy byla naivní a to, že se o mě zajímá takový krasavec, mi zamotalo hlavu. Byla jsem dědička, chápeš? Nechutně zazobaná.”

„Ano, to si pamatuju,” ušklíbl se. Zadíval se na letadlo v dálce - velký červenobílý letoun značky Piper Navajo — a na mechanika, který ho pečlivě kontroloval před startem. „Když jsi sem jezdila jako holka, byli jsme zrovna na pokraji bankrotu.” „To jsem nevěděla.” Zaryla pohled do klína. Dennis byl taky na mizině. A mně bylo osmnáct. Byla jsem mladá, zamilovaná až po uši. Stačilo, aby mi dal pusu, a byla jsem z toho celá pryč. A pak jsme se vzali.” Zachvěla se. „Panebože. Dost jsem toho znala z knížek, ale to, co po mně chtěl v posteli on, to jsem tedy nečekala.” Gabe se zamračil. „Co přesně po tobě chtěl?” „To ti nemůžu říct.” „Není těžké si to domyslet. Žádná novinka,” odtušil zamračeně. Maggie zírala na svoje propletené prsty. Zvláštní, jak snadno se jí s ním mluvilo, i o těch nejintimnějších věcech. „Když jsem ho pořád odmítala, vynadal mi, že jsem frigidní. A od té doby to už bylo jenom horší a horší. Nakonec mi ani tolik nevadilo, když začal spát s jinými. Stejně jsem od něj měla v plánu odejít. Jenže pak jsem zjistila, že jsem těhotná.”

„Prodloužila sis to trápení o dost dlouho,” poznamenal hořce. „Tehdy byla ještě naživu máma a já se jí bála vzepřít. Vždycky tvrdila, že rozvod je příšerný skandál a že v její rodině se nikdy nikdo nerozvedl. Tak jsem jí nechtěla dělat ostudu. Po její smrti mě ten pocit přešel. Peníze byly pryč a známí, které bych tím mohla pohoršit, už se mnou stejně nechtěli nic mít.” „Říkala jsi, že se ho tvoje dcera bála,” připomněl jí klidně. „Becky je hodně citlivá,” řekla Maggie. „A z Dennise má hrůzu. On totiž dost pije, víš.” Vzdychla. „Posledně, když ji měl na víkend, udělala něco, čím ho naštvala. Vrátil mi ji s pár modřinami a od té doby se ho bojí.” Gabe zavrčel něco hodně sprostého a zastavil na kraji skromné asfaltové ranveje. „A to se s tebou soudí o výhradní péči?” zeptal se, aniž by se na ni podíval. „Ano.”

„V San Antoniu zajdeme za tvým právníkem.” Otevřel dveře. „A jestli nás za to nezažaluje, půjčím ti místo něj svého.” „Počkej, Gabe…” chtěla Maggie protestovat, když obešel auto, aby jí pomohl vystoupit. „Ty počkej,” nenechal ji domluvit a přidržel ji před sebou za ruku, kterou mu podala, když vystupovala. Tyčil se nad ní jako nedobytná věž. „Dokud bude tvoje dcera u mě na ranči, mám za ní zodpovědnost. Za tebe ostatně taky. Dokud neodjedete, mám vás obě na starosti, ať se vám to líbí, nebo ne.” „Ty… ty jeden… texaský tyrane!” osopila se na něj s jiskrou v oku. „Jen do toho, pohádej se se mnou,” pobídl ji s úsměvem. „Udělej mi scénu. Až toho budu mít dost, hádej, čím tě umlčím.”

Maggie, ale ustoupit nehodlala. „To je… to je chlapský šovinismus!” vyhrkla. „Chlap jsem, to je fakt,” odvětil nekriticky. „No tak, zlato. Udělej mi scénu.” Tvářil se, jako by se na to skutečně těšil, a Maggie si vzpomněla, jaké to bylo tehdy na dvoře, když ji přitlačil ke kmenu dubu a vzal si od ní, co chtěl. Znovu zčervenala, dnes už poněkolikáté. Modré oči mu rozzářil smích. „Přesně tak, ty malá puritánko,” řekl, když viděl její rozpaky. „Přesně to mám v plánu, jenže tentokrát se nespokojím s pár pusinkami, a nebude to pomsta. Vezmu si tě celou, a až skončím, bude se ti po mně do konce života stýskat.” „Jsi nafoukaný osel,” pronesla co nejdůrazněji. Tiše se zasmál.

„Opravdu? To už jsi asi zapomněla, jak na mě reaguješ. Vždycky jsi byla nervózní a zmatená, jakmile jsem se k tobě přiblížil, už když ti bylo šestnáct.” Přimhouřenýma očima ji sjel od hlavy k patě a Maggie se proti své vůli zatetelila radostí. „Vždycky jsi byla krásná. Zvlášť v plavkách, s těmi černými vlasy až do pasu… Proč sis je vlastně ostříhala?” zeptal se najednou.

Maggie vzdychla. „Měla jsem dojem, že vypadám na svůj věk moc nedospěle, jako holčička,” odpověděla a pak se usmála. „A navíc mi v nich bylo v létě horko.” „Kdysi jsem snil o tom, že si je omotám kolem zápěstí,” přiznal tiše. „A podložím ti s nimi hlavu, až si tě položím do jednoho z těch lenochů, co stávaly u bazénu.”

Maggie, znovu zrudla - snad už posté v jeho přítomnosti - ale pohledem tentokrát neuhnula. „Opravdu?” špitla. Přikývl. „Asi by nám to jen tak neprošlo, když uvážím, kolik ti bylo. Nebudu ti lhát, Maggie. Byl jsem tehdy rád, když jsi sem přestala za ségrami jezdit. Stála jsi mě spoustu bezesných nocí.” „Slyšel jsi, co jsem o tobě říkala Janet?” zeptala se nečekaně. „Jak jsem do tebe byla zamilovaná?” „Ano. Ale to už jsem věděl.” V očích se mu zablesklo. „To mě pronásledovalo nejvíc. Ten tvůj smyslný, roztoužený výraz, když ses na mě dívala. Chtěl jsem tě a věděl jsem, že bys mi to dovolila. Příšerná muka!” Maggie na to tehdy taky myslela: chtěla, aby ji líbal a miloval se s ní. Srdce jí málem vyskočilo z hrudi, jen si na to vzpomněla. A hlavou jí najednou, jako blesk z čistého nebe, proběhla myšlenka, jaké by to asi bylo, milovat se s ním dnes. „Asi bychom měli jít,” řekl.

Podal jí ruku a stál před ní jako přilepený, dokud ji nepřijala. A Maggie nakonec ustoupila. Znala ho dost dobře na to, aby věděla, že když si něco usmyslí, nikdo mu to nevymluví. Svým způsobem ho za tu tvrdohlavost obdivovala. A silný stisk jeho prstů ji vzrušoval. Nechala se jím vést, i když se v duchu děsila, aby si ji časem nepřivlastnil celou, se vším všudy včetně dcery. Zvláštní, přemítala cestou k letadlu, jak je mi s ním najednou hezky… Pak nastoupili do letadla a ona to pustila z hlavy.

PÁTÁ KAPITOLA

V exkluzivní internátní škole bylo rušno jako v úle. Gabe s pobaveným úsměvem sledoval houf holčiček, které si hrály na honěnou na chodbě přede dveřmi kanceláře, kde s Maggii čekali na Becky. „Margaret, díkybohu!” vyhrkla paní Haynesová a opatrně za sebou zavřela dveře. „Nevím si s ním rady. Je tu už půl hodiny. Věděla jsem, že přijedete, protože jste mi ráno volala…” „Dennis je tady?” zalapala Maggie po dechu. „Proboha, snad jste mu Becky nedala!” „Ovšemže ne. Dennis je u mě…” Gabe ji jemně odstrčil a namířil si to dlouhými, ráznými kroky přímo ke kanceláři. Maggie vytušila blížící se katastrofu a vyběhla za ním, zatímco paní Haynesová jen bezmocně zírala a hryzala si ret. Gabe rozrazil dveře, až sebou Dennis leknutím trhnul. Menší, mladší a plavovlasý muž se prudce otočil a vytřeštil oči na ohromného kovboje, který se nad ním tyčil hrozivěji než Mount Everest.

„Maggie, zlato…” zasmál se nervózně, když zpoza toho cizího chlapa vykoukla jeho bývalá manželka. „Tak brzy jsem tě tu nečekal. Víš, chtěl jsem ti udělat radost a přivézt ti Becky domů sám.” „To určitě,” odtušil Gabe. „Ale teď už se nemusíte obtěžovat, pane. Vezu Maggii i s její dcerou k sobě.” Dennis po něm šlehl pohledem. „Co jste zač?” „Gabriel Coleman.” Dennis se narovnal. Vycítil, že se mu právě naskytla možnost k protiútoku. Gabriel Coleman…, dobře si pamatoval všechno, co o něm kdy slyšel. A teď, tváří v tvář, nebylo těžké tomu uvěřit. Tak tohle je ten texaský rančer, za kterého chtěl pan Turner provdat dceru. Maggie o tom nejspíš nevěděla, ale on ano. Její otec mu to nezapomněl připomenout pokaždé, když s ním ve společnosti zůstal o samotě. „Tak takhle to tedy je,” řekl s úsměvem. „Vrátila ses ke svému bývalému milenci. Ale já jsem se s Janice v pondělí oženil, takže mám před tebou náskok,” dodal se škodolibým úšklebkem. „Před soudem ti moc nepomůže, až se všichni dozvědí, jaká jsi neschopná matka.”

„Nemůžeš mi ji vzít,” vykřikla Maggie. „Nemůžeš! Jde ti jenom o peníze!” „Je to taky moje dítě,” odvětil Dennis nabubřele. „A ženatý na ni mám mnohem větší právo než ty, která žiješ s… milencem,” dodal a pohrdavě si Gabriela přeměřil. „Nemohla ses ho dočkat, co? Jen počkej, až zjistí, jak jsi v posteli nemožná…” Zmlkl v půli věty, když ho Gabe s chladnokrevným klidem čapnul za límec, napůl ho zdvihl do vzduchu a vynesl ho na chodbu a po ní až ke vstupním dveřím. „To stačilo,” zavrčel na něj, než ho před školou pustil na chodník. „Nechápu, jak si mohla vzít takového bastarda, jako jsi ty.” Než se Gabe vrátil, vběhla do kanceláře Becky a vrhla se mámě do otevřené náruče. „Mami, mami,” zaúpěla. „Michelle říkala, že si pro mě přijel táta.” Odtáhla se a vykulila na Maggii velké zelené oči. „Že s ním nemusím jet?”

„To víš, že ne, zlatíčko,” ujistila ji Maggie a v duchu se modlila, aby to tak zůstalo, i po soudní při. Klekla si k dcerušce, usmála se na ni a odhrnula jí z tváře dlouhé černé lokny. „Ne, nemusíš s ním jet.” Becky se jí podívala přes rameno, zarazila se a svraštila čelo. „Kdo jsi ty?” „Gabriel Coleman.” Becky se rozzářila. „Gabe od tety Janet?” zeptala se a hned zamířila k němu. Prohlížela si ho s neskrývaným úžasem v očích. „Teta Janet mi říkala, že máš ranč a na něm koně a krávy a spoustu kovbojů, úplně jako ve filmu! Střílíš taky indiány?” Přísný obličej mu projasnil široký úsměv, nejveselejší a nejupřímnější, jaký u něj zatím Maggie viděla. Poklekl na jedno koleno, aby na Becky lépe viděl. „Ne, nestřílím indiány,” odpověděl pobaveně. „Ale pár rodilých Komančů pro mě pracuje.”

Becky se zaradovala. „A skalpují lidi?” Gabe zvedl oči k Maggii, která mezitím vstala a fascinovaně je sledovala. „To bych chtěl slyšet, co jí čteš na dobrou noc.” Maggie, zčervenala. „No… tohle má spíš z filmů…” „Pojeď domů se mnou, Becky,” navrhl. „Uvidíš sama, jak se žije na ranči.” Becky zaváhala. V očích se jí objevil strach - stejný, jaký vídal u její matky - a Gabe hned zvážněl. „Tvoje máma tam bude taky,” dodal tiše. „A přísahám ti, zlato, dokud budu s vámi já, nikomu se nic nestane.” Beckyinu bledou tvářičku znovu proteplil rozechvělý úsměv. „Tak dobře.” Gabe přikývl. „Můžeme vyrazit hned? Jsi připravená?” zeptal se a vstal. „Ano. Kufr mám támhle.” Gabe jí ho vzal a vrhl pohled na Maggii. V očích přitom měl výraz, který by nedokázala popsat.

Ranč Becky nadchnul. Cestou neřekla skoro nic, kromě pár slov údivu nad soukromým letadlem a skutečností, že s ním Gabe umí létat. Až když konečně z výšky uviděli dům a rozlehlé pastviny kolem, vydechla úžasem. „To je nádhera, že jo, mami?” obrátila se na Maggii se smíchem. „To je krása! Podívej, na ty louky! A těch krav a koní!” Gabe se tiše zasmál, ale nic neříkal a dál kouřil svoji věčnou cigaretu. „Můžu si zajezdit na koni? Mami, prosím!” žadonila Becky. „Ne,” odpověděla Maggie rezolutně. „Ano,” řekl Gabe a zadíval se na ni s vyzývavým výrazem. „Už je dost stará. Mně byly čtyři, když mě táta poprvé posadil na koně. Neboj, dám pozor, aby se jí nic nestalo,” dodal smířlivě, když se na něj zamračila.

Maggie se kousla do rtu. Na to, aby se Gabrielovi dokázala vzepřít, když byl v takovéhle náladě, by potřebovala o něco vydatnější snídani, než jakou do sebe hodila ve spěchu dnes ráno. Ale bojovat s ním bude muset, tím si byla jistá. Nebo ji úplně převálcuje. Janet byla z Becky celá bez sebe a poletovala kolem ní, jako by to byla princeznička. Dokonce, i hospodyně ji hned začala rozmazlovat. Nejdřív ji spolu zatáhly do kuchyně a pak ji Janet odvedla nahoru, aby jí ukázala, kde bude spát. Přidělila jí totiž vlastní pokoj. Všichni byli nadšení, kromě Maggie, která se ještě nevzpamatovala z toho výstupu ve škole. Dennisovi se málem povedlo vyfouknout jí dceru před nosem, a délka pobytu s každým z rodičů pořád ještě hrála u soudu nejdůležitější roli. Kdyby se o chvíli opozdili, nebo kdyby s sebou neměla Gabea… zachvěla se při představě, jaké to mohlo mít následky. A teď si Dennis myslí, že mám milence! Zhrozila se v duchu. A chce to proti mně použít. Jak, proboha, dokážu, že je to lež?

Tohle je ta pravá páka, kterou Dennis potřebuje, aby proces zvrátil na svou stranu, získal Becky a udělal mi ze života peklo. Jestli na to dojde, vezmu Becky a někam s ní uteču. Mrkla na Gabea a jeho impozantní postavu. Že bych o nás Dennisovi něco řekla ještě před svatbou nebo těsně po ní? Má bujnou fantazii a umí překroutit pravdu tak, aby mu vyhovovala. Hlavně ať z toho neudělá skandál a nezaplete do něj i Colemanovy! U večeře z ní Gabe nespouštěl oči. A když potom Janet odešla nahoru a Maggie uložila Becky do postele, přepadl ji na chodbě a odvlekl k sobě do pracovny. „Měli bychom si promluvit,” řekl rovnou a dovedl ji ke křeslu. Maggie odmítla sklenku brandy, kterou jí nabídl, a posadila se s rukama upjatě složenýma v klíně. „O čem?” zeptala se váhavě.

„O té malé nahoře,” odvětil a svalil se do křesla naproti ní. „A proč má strach z chlapů. Co jí ten slizký parchant provedl?” „On je schopný ublížit i dospělému, když má špatnou náladu,” vzdychla Maggie a zkoumala jeho přísný výraz. „Zvláštní, že z tvých nálad strach nemám. Teď už ne,” dodala s vlažným úsměvem. „Dřív jsem se tě ale bála. Do smrti nezapomenu, jak jsi tehdy ve městě zmlátil na ulici před obchodem toho kovboje.” Přimhouřil obočí a oči mu potemněly. „Dovolil si na tebe sáhnout,” odvětil stroze, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Dotknul se tě. Měl štěstí, že jsem mu nezlomil vaz.” Maggie si ho zvědavě přeměřila. „To mě zajímalo,” zamumlala sotva slyšitelně. „Celé ty roky mi vrtalo hlavou, jestli to bylo kvůli tomu.”

Gabriel si v křesle poposedl a usrkl ze své brandy, aby prolomil ticho, které mezi nimi zavládlo. „Nevěděla jsi o chlapech nic. Přece jsem tě nemohl nechat napospas jednomu z mých pomocníků.” Zahleděla se na štíhlé, mužné prsty, jimiž svíral sklenku. „Vždycky jsi byl jako buldozer.” „Jenom když jsem něco chtěl,” přiznal a zadíval se na ni přes okraj sklenky. „A tebe jsem chtěl. Škoda, že ti bylo teprve šestnáct.” Maggie se střetla s jeho pohledem a cítila, jak jí do tváří stoupá krev. „Nikdy jsi mi neřekl, ani nenaznačil.” „Už jsem ti řekl proč. Bylo ti šestnáct.” Zakroutil ve skle jantarovou tekutinou a sledoval vzory, jaké nechávala na stěnách. „Možná bych se k tomu časem dostal, kdybys neodjela do té internátní školy.” Pomalu se usmál. „Ségry by se zbláznily, až bych tě pozval na rande. Už takhle se mi hihňaly, kudy chodily.”

Koutky úst jí nadzdvihl rozechvělý úsměv. „Opravdu bys to udělal?” „Nakonec bych se asi neudržel,” odpověděl a pokrčil rameny. „Byla jsi hezká holka. A pořád ještě jsi. I když máš v očích trochu strach.” Díval se jí do nich a pátral v nich po stínech. „Tvoje tělo se mě nebojí.” „Já vím.” Namotala si pramen vlasů na prst a dál si Gabea prohlížela. Svlékl si sako a vestu a rozepnul horní knoflíčky bílé košile. V rozhalence mu byla vidět snědá kůže a tmavé chloupky a Maggii zašimralo v žaludku vzrušením při vzpomínce na to, jak si ji k té mohutné hrudi tisknul. Zasmál se. „Hlavně zase nebuď nervózní,” napomenul ji. „Nechci se na tebe vrhnout. Budu něžnější, když teď vím, co sis prožila.” Maggie sklopila oči a začala si prohlížet nehty. „Ty asi nemáš strach z ničeho. Ale já nemám takovou sílu jako ty, po tolika letech trápení, tělesného i psychického. Možná to není vidět na první pohled, ale hluboko v duši mám spoustu jizev. A Becky taky.”

Gabe se opřel v křesle, výjimečně bez cigarety. „Becky je ještě mladá. Jí se ty rány zahojí samy. Ale tobě už ne. Ledaže by ti je někdo vyléčil.” Díval se na ni přimhouřenýma očima a pleť měl v tlumeném světle lustru tmavou a lesklou. „Chceš si se mnou zahrát na doktora?” odfrkla si. „Chceš si na mně vyzkoušet svoji léčbu sexem?” Povytáhl obočí. „Nejsem takový sobec, jak si myslíš. Kdepak, zlato,” dodal, předklonil se a pohledem ji skoro přimáčkl do křesla. „Kdybych se s tebou miloval, nebyl by to lék - spíš droga, na které by ses stala závislá.” V útrobách jako by se jí rozhořel oheň. Sklopila oči a zaryla pohled do koberce. Stačilo jen pomyslet na to, jak by se jí dotýkal, a srdce se jí hned rozběhlo jako o závod. Což byl skoro zázrak, když uvážila, jaké zkušenosti měla až do dneška s muži. „Nesmělá dívenka,” poznamenal se shovívavým úsměvem. „Jen se na mě neboj podívat, stydlivko.” Maggie napřímila hlavu a přemohla rozpaky z toho, jak se před ním každou chvíli červená. „Laskavě si ze mě přestaň dělat legraci, ano?”

Teď už byla rudá i vzteky a vymrštila se z křesla. Gabriel vstal zároveň s ní, jemně ji chytil za paži a přidržel si ji před sebou tak, aby jí viděl do tváře. Byl o hlavu vyšší, stál nehnutě jako sloup, tělo měl samý sval a voněl kolínskou a mýdlem. „Posledních pár let jsem o ženskou skoro nezavadil,” řekl a jeho hluboký hlas rozvibroval vzduch mezi nimi. „Trochu jsem pozapomněl pravidla společenského chování, tak promiň, jestli se ti někdy budu zdát nezdvořilý. Stačí, když si budeš pamatovat, že nejsem žádný hezounek, co umí hodinu mluvit o ničem. Jsem chlap z venkova, co má staromódní názory a nikdy by ti neublížil. Fyzicky, ani psychicky.” „Takže se na mě nevrhneš, jakmile se na tebe usměju?” zeptala se provokativně a zvedla k němu oči. Poprvé po šesti letech si dovolila dát najevo i pocity, které považovala za nebezpečné.

Ani se nepohnul. Dokonce se zdálo, že zadržel dech. Něha jejích zelených očí ho fascinovala. Samotného ho překvapovalo, jak je proti nim bezbranný. „Je to tak. Ty už chlapům prostě nevěříš, viď?” Nejistými prsty jí přejel po tváři. „V tom jsme si podobní - oba si dáváme pozor. Taky jsem si párkrát myslel, že jsem zamilovaný, a jednou jsem se šeredně spálil. Takže jsem asi přestal ženským věřit.” V jeho hlase zazněl náznak lítosti a Maggie ucítila na prsou tlak, jako by se jí v hrudi rozpučel květ. Podívala se mu do tváře. „Dvě zmrzačená srdce,” špitla.

Okamžitě jí porozuměl a jeho přikývnutí bylo výmluvnější než tisíc slov. Hřbetem ukazováčku jí přejel po rtech. „Dej mi pusu.” Už když to říkal, začal se k ní sklánět, a ona se bez váhání postavila na špičky a políbila ho. Poprvé v životě vyšla sama, z vlastní vůle, muži naproti. S Gabem to všechno probíhalo naprosto přirozeně, snadno, samo od sebe. Měla pocit, jako by jí bylo zase šestnáct a poprvé zatoužila po muži. A ten, po kom toužila, byl Gabe, drsný, neústupný chlap, který se jí tak bezostyšně pletl do života. „Gabe,” vzdychla zmučeně, pevně ho objala a nechala ho, aby se k ní přisál horkými rty a vynesl ji tím slastným polibkem až do nebe.

Cítila, jak jí zezadu podpírá hlavu a tiskne si ji k ústům. A pak ji najednou pustil, odtáhl se od ní, odvrátil se, aby neviděla, jak to na něj zapůsobilo. Ale když položil sklenku s brandy na stolek, aby si zapálil cigaretu, všimla si, že nemá úplně jistou ruku. „Ty mi dáváš zabrat,” vydechla omámeně. Otočil se zpátky k ní s překvapeným, polichoceným výrazem a usmál se na ni. „Nápodobně.” Ten úsměv byl nelíčený a nebyl v něm ani náznak sarkasmu. Zapálil si cigaretu, ale přitom se jí pořád díval do očí, jako by v nich něco hledal. „Takže ode dneška už ke mně budeš upřímná?” zeptal se. „Musím tě totiž varovat. Bude to trochu nebezpečné.” „Chceš slyšet pravdu?” „Chci slyšet, co cítíš, když se tě dotýkám,” odpověděl. „Mně s tebou stačí málo a vaří se mi krev,” dodal tiše, ale naléhavě. „Nikdy bych netušil, že to bude taková síla.”

„Ani já ne,” přiznala rozechvěle. „Kdysi jsem…” Zarazila se, zděšená sama sebou a tím, co mu právě chtěla prozradit. „Co kdysi?” pobídl ji a přistoupil k ní blíž. „Co si chtěla říct, zlato?” zopakoval a letmo se dotkl jejích rtů. „Kdysi jsem si tě představovala,” zamumlala a upřela pohled na jeho širokou hruď. „Představovala jsem si, jak se spolu líbáme.” „To jsi nebyla sama.” Nadzdvihl jí bradu. „Ale skutečnost není vždycky tak růžová. S tvým bývalým to asi nebylo takové, jak sis představovala.” Zavrtěla hlavou. „Tělesně jsem po něm nikdy netoužila,” řekla. „Myslím, že to věděl. To chlap pozná, ne?” zeptala se a zvedla k němu oči. Pomalu přikývl. „Já bych to poznal. Touhu není snadné předstírat.” „Nedokázal mě vzrušit. A tím to bylo horší. Měl spoustu milenek a já se mu je snažila tolerovat, ale po nějaké době jsem si začala připadat…” chvíli hledala vhodné slovo, kterým by větu skončila, a když se jí ho nepodařilo nalézt, rozpačitě zmlkla.

„Proč sis ho brala?” Pokrčila rameny. „Byla s ním legrace. Pořád mě někam vodil a dával mi dárky.” Smutně se usmála, před ním mě žádný chlap tak neobletoval. V tomhle byl Dennis jednička. Byla jsem pro něj snadná kořist.” „Však já bych tě taky dostal,” zamručel spíš pro sebe než pro ni s výrazem, při kterém jí přeběhl mráz po zádech. „Jen kdybys tehdy nebyla tak mladá.” „Táhlo ti na třicet,” připomněla si Maggie a zadívala se mu do tváře. „Už tehdy jsi byl dospělý chlap. Byla jsem z tebe celá pryč.” „Já vím.” Za těmi dvěma slovy se skrývalo moře citu. Horkými, sebejistými prsty jí odhrnul vlasy ze spánků. „A taky ses mě bála. Kvůli tomu jsi sem přestala za ségrami jezdit, viď?”

„Ano,” přikývla s úsměvem. „Věděla jsem, že bych to před tebou nedokázala utajit. Měla jsem strach, že by sis ze mě kvůli tomu dělal legraci.” „To ses bála zbytečně,” odvětil mírně. „Nevím, jak bych si s tím poradil, ale udělal bych to tak, abych se tě nedotknul.” Chvíli zamyšleně špulil rty. „Po tom, co holky odjely na vysokou, ztratil jsem o tobě přehled. Chtěl jsem se za tebou jet podívat, ale dřív než jsem se k tomu rozhoupal, odstěhovali jste se do Austinu.” „Možná to tak bylo lepší,” řekla Maggie. „Chtěl bys toho po mně víc, než bych ti mohla dát.” Uhladil jí vlasy. „Ne, nechtěl,” řekl rozhodně. „Kdybys nechtěla ty, ani bych se tě nedotkl. Nepřipravil bych tě o panenství proti tvojí vůli.” Hruď se mu pomalu zdvíhala a klesala. „Budeš vůbec ještě schopná mít s někým fyzický vztah po tom, co jsi zažila?”

Maggie se o něj opřela a uvolnila se. Svěřila se do jeho moci. Kousla se do rtu a hrála s knoflíčkem na jeho košili, jak se v duchu zároveň nořila do vzpomínek a oddávala se novým touhám. „Já nevím,” špitla. Otřel se jí tváří o tvář. „Zkusíme to?” Ze rtů jí sklouzl rozechvělý vzdech. „Já se bojím.” „Není čeho,” řekl tiše a políbil ji na tvář a na ucho. „Jsem starší. Nemusíš se bát, že se přestanu ovládat. Nebudu dělat nic, co nebudeš chtít.” Usmál se na ni. „Nečekej žádný sex, zlato. Tohle bude nejněžnější milování.” Zvedla k němu oči. „To chci,” vydechla a v jejím hlase se mísila touha s obavami. „Nezapomínej, kdo jsem,” zašeptal a pohladil ji po vlasech. „Jsem Gabriel. Já bych ti nikdy neublížil. Nikdy.” Když si stoupla na špičky, sklonil se a chytil ji kolem pasu, aby ji zvednul ještě výš, ale najednou mu obličej zkřivil bolestí a musel ji pustit zpátky na zem.

„Zatraceně,” zabručel s bolestným úsměvem. Začal si mnout nadloktí. „Zatracený chřestýš! Ještě se to nezahojilo.” „Chudáčku,” pípla soucitně a pohladila ho po paži. „To je mi líto.” „Mně taky,” odtušil. „Jsem s tím mnohem pomalejší.” Maggie, se usmála. „To mi vyhovuje. Alespoň prozatím.” Šlehl po ní pohledem, došel k velkému ušáku a pomalu se do něj posadil. „Tak pojď,” pobídl ji s napřaženou rukou. „Ale dávej pozor, kam saháš.” „Puritáne jeden,” obořila se na něj a dokonce se odvážila i zasmát. Poprvé po dlouhé době byla schopná žertovat. Posadil si ji na svalnatá stehna a podepřel jí hlavu o rameno.

Ale místo, aby ji začal líbat, zůstal jen tiše sedět a objímal ji. Venku se z nebe spustil déšť. Pokoj byl matně osvětlený a útulný. Maggie, těkala pohledem od masivního dubového stolu, přes velkou pohovku s koženým potahem vínové barvy a dlouhý vínový divan k obrovské knihovně u jedné zdi a obrazům s loveckými výjevy na druhé. Byl to chlapský pokoj. Gabeův pokoj. S uchem přitisknutým k jeho hrudi poslouchala pravidelný a těžký tlukot jeho srdce. Na čele ji hřál jeho dech. Horkými prsty ji hladil po předloktí. „Je to krása, držet tě v náručí,” řekl po chvíli. „Sedí se ti pohodlně?” „Ano,” zamumlala ospale a zavřela oči. Přejela mu dlaní po široké hrudi a po paži, kterou měl pod tenkou košilí ovinutou obvazem. „Jak dlouho se ti bude hojit?” zeptala se.

„Doufám, že už ne moc dlouho,” zabručel, kdybych nebyl takový pitomec a díval se, kam sahám, nemusel bych to teď řešit. Spadlo mi lano, byl jsem zabraný na krávy, když jsme značkovali jedno menší stádo, a nepodíval jsem se tam, než jsem se pro ně sehnul. Strčil jsem tomu hadovi ruku přímo chřtánu.” Zvědavě si ho přeměřila. „To by mě zajímalo, jak dopadl on. Neotrávil se tvojí krví…?” Zamračil se na ni. „Dopadnul tak, jak dopadne většina hadů, co se mi připletou do cesty. Vzal jsem pušku a zastřelil jsem ho.” „Když do tebe byl zakousnutý?” „Měl jsem ji zrovna po ruce,” přiznal. „A byl jsem tak naštvaný, že jsem to stihnul dřív, než jed zaúčinkoval. Kluci mě pak, i s tou hadí hlavou vezli k doktorovi a ten mi píchnul sérum s protijedem. Pár dní mi bylo tak zle, že na to radši ani nechci vzpomínat. Na vlastní nohy jsem se postavil den před tím, než jste s mámou přijely.” „A pokazily jsme ti uzdravování,” vzpomněla si s úsměvem.

„Ani bych neřekl.” Otřel se jí tváří o vlasy. „Musím uznat, že jsi to tu oživila. Chlapa nic tak nepovzbudí jako ženská.” „Měl ses oženit.” Zvedl jí levou ruku a všiml si, že na ní nemá prstýnek. „To soudní řízení odnese ze všech nejvíc Becky,” řekl najednou a začal se mazlit s jejími prsty. „Podle toho, co jsem dneska viděl, bude jejímu otci jedno, jestli jí ublíží. Hlavně, když dostane prachy.” „Peníze pro něj byly vždycky na prvním místě,” řekla Maggie. „Pochází z chudých poměrů. Z těch nejchudších. A poznamenalo ho to. Nezáleží mu na nikom, kromě sebe.” „Přestaň ho litovat,” napomenul ji. „Za svůj osud si lidi můžou sami. Život není nespravedlivý, Maggie, záleží jenom na lidech, jak k němu přistupují.” „Od tebe to sedí. Tvoje metoda je rozmáčknout všechno, co ti stojí v cestě,” opáčila. „Všechno je pak mnohem snazší,” řekl s úšklebkem.

Maggie, zavrtěla hlavou. „Ty jsi byl vždycky až moc chlap. Říkala jsem si, že sotva najdeš ženskou, která by na tebe měla dost odvahy.” Dlouze se na ni zadíval. „Zkoušelo jich to na mě hodně, jak už víš. Máma dělala, co mohla, aby mi našla nevěstu.” „Chce, abys byl šťastný,” připomněla mu Maggie tiše. „Má strach, abys nezestárnul sám.” „Já někdy taky.” Přejel palcem po hřbetu ruky, za kterou ji držel. Měla tam pokožku hebkou jako hedvábí. „Chtěl bych syna,” dodal a podíval se jí do očí. Maggii zaplavilo neuvěřitelné vzrušení. Řekl to jen tak, ujišťovala se v duchu. Svěřil se mi s tajným přáním, nic víc. Ale tón, jakým ta slova pronesl, a výraz, jaký při tom měl, v ní probouzely touhu vyhovět mu, zplodit s ním to dítě, které chtěl. Rozechvěla se a věděla, že to musí cítit i on. „Chtěl jsem mluvit s tvými právníky, když jsme byli ve městě, ale pak jsem si řekl, že důležitější je doslat Becky z dosahu toho šílence. Takže tam v pondělí poletím znovu a sejdu se s nimi.” “Ale…”

„Není radno se se mnou hádat,” skočil jí do řeči. „To už bys mohla vědět.” „Nechci, abys rozhodoval za mě,” nedala se Maggie. „Ale chceš, zlato,” zamručel s úsměvem, přivinul ji ke svému zdravému boku a položil se s ní do křesla. „A teď je ta pravá chvíle, abych ti to dokázal.” Gabrie…” Poslední slabiku polkly jeho horké, vášnivé rty. Maggie tiše vzdychla, zavřela oči a nasávala z něj ten, žár, mužnost. V jeho objetí si připadala drobná a zranitelná, ale zároveň v bezpečí. Když byl s ní, nic se jí nemohlo stát. Štíhlými prsty obkreslil křivku její paže a najednou, zničehonic, jí položil ruku na ňadro. „Přestaň,” zašeptala a chytila ho za zápěstí. Jednou už jsi mi to dovolila,” zamumlal s ústy přitisknutými k jejím. „Snad nechceš říct, že se ti to nelíbilo.”

„Takhle… to není… správné,” zakoktala v marné snaze popsat, co cítí. Gabe narovnal hlavu a zadíval se jí do očí. „Protože si o tobě pak budu myslet, že jsi moc snadná kořist?” zeptal se věcně. „To jsi na omylu. Znám tě dost dobře, Maggie, a vím, že sis s chlapy prožila svoje, takže jsi teď vyděšená jako malá holčička na horské dráze. Myslíš, že jsem takový mizera, že bych si s tebou chtěl jenom pohrát a pak tě odkopnout?” Tou otázkou ji dokonale uzemnil. Takovou upřímnost v téhle chvíli nečekala. „Ne,” musela odpovědět po pravdě. „Nemyslím si, že jsi mizera.” „Tak mi pusť ruku, zlato, ať ti můžu ukázat, jak mám šikovné prsty,” vydechl s úsměvem a znovu se sklonil k jejím ústům.

Jako buldozer, pomyslela si matně. Buldozer v lidské podobě, s modrýma očima a rty sladkými jako med. Rozevřel jí jimi ústa a pomalu mezi ně vsunul jazyk. Ucítil, jak při tom ztuhla. „Nebraň se tomu,” zašeptal. „Francouzskému líbání přijdeš na chuť. Neboj se.” Ještě pár vteřin váhala, ale nakonec se mu poddala a pustila ho dovnitř. Výbuch emocí, který v ní tím pátravým polibkem zažehl, ji překvapil. Znovu zatnula svaly, ale tentokrát ne odmítavě. Zasténala a chytila se ho za paže. Mezitím jí rozhrnul halenku a pomalu jí vsunul ruku za záda. Cítila, jak rozepíná háčky podprsenky, a když povolily, ucítila na nahé kůži chladný vzduch. Bradavka jí ztvrdla, už když jí prsty zakroužil kolem ňadra.

Dech jí zadrhával v hrdle a unikal z něj v podobě krátkých vzdechů. Gabriel to slyšel a rty mu zvlnil úsměv i přesto, jak byl vzrušený. „Rozpaluješ mě doběla,” zamumlal a zvedl hlavu. Držel její horké, hebké tělo kolem hrudi, palce poklesnuté pod ňadry a díval se jí přímo do vyděšených očí. Pak palci našel vrcholky ňader a zkusmo je promnul. Maggie, se zachvěla. „Neubližuju ti?” zeptal se tiše. „Už dlouho jsem se takhle žádné nedotýkal.” „Nebolí to,” odpověděla zastřeným hlasem. Sklouzl pohledem níž, zkušeným pohybem z ní svlékl podprsenku a odhalil malá, ale oblá a pevná ňadra. „Ano,” řekl s nádechem obdivu. „Přesně takhle jsem si je představoval celou tu dobu, co jsi tu nebyla, nádherné malé kozičky, hebké a horké.” „Gabrieli!” vyhrkla pohoršeně.

„Nezakrývej si je,” zašeptal a sklonil se k jejím pootevřeným rtům. „Chci se na tebe dívat. Chci se tě dotýkat. Jsme už oba dospělí. Nikomu tím neublížíme.” Jeho hluboký, sametový hlas ji hypnotizoval, nehýbala se, jenom se nepatrně chvěla, když se mazlil s jejími rty. Sevřel jí ňadra v dlaních, zkoušel jejich pevnost, kochal se její ženskostí. Maggie, napjatá jako tětiva luku, se prohnula v zádech, vstříc jeho rukám. Hlavu zvrátila dozadu, oči měla napůl zavřené. Bylo jí znovu šestnáct a hořela touhou po jeho těle. Na Dennise a všechno, co jí způsobil, v tu chvíli zapomněla. Teď patřila jen Gabeovi a ten ji držel jako v kleštích. Odtáhl se od ní, aby viděl, jak po něm její tělo prahne. „Ano,” zašeptal. „Já to chci taky, Maggie.”

Lehce ji nadzdvihl, sklonil se k ní a dotkl se rty špiček jejích vztyčených bradavek. Maggie zakňourala, zajela mu prsty do vlasů a jemně ho za ně zatahala. „Celá se třeseš,” vydechl. „Tak jako po tobě jsem ještě po žádné netoužil.” Otevřel ústa a vzal do nich jedno ňadro celé najednou. To horké, vlhké sevření ji donutilo prohnout záda ještě víc, nabídnout se mu úplně, dát se mu celým rozechvělým tělem. A on ji doslova hltal, zakusoval se do ní, ochutnával ji. Maggie byla zahlcená vjemy, topila se v pocitech a nezmohla se na souvislou myšlenku. Rukou jí sklouzl ze zad k bokům, prudce si ji přitáhl k pánvi a natočil se v křesle tak, aby cítila, jak je vzrušený. Otevřela oči, aby mu viděla do tváře, a znovu se zachvěla, ale vytrhnout se mu nepokusila. „Tohle se mi u Dennise hnusilo. Jak to, že s tebou… je to taková nádhera?” zašeptala se slzami krajíčku.

Gabe neměl sílu jí odpovědět. Mysl měl rozbouřenou, tělo zmučené chtíčem. Znovu se vrhnul na rty a líbal je, jako by se jich do smrti nemohl nabažit. Bez ohledu na bolavou ruku ji zvedl k sobě A rychle si rozepnul košili, aby si mohl přitisknout její ňadra na holou hruď. Maggie vykřikla, polekaná vlastními pocity. S Dennisem to takovéhle nikdy nebylo. Nikdy! Gabriela na rozdíl od něj chtěla. Chtěla ležet pod ním a cítit váhu jeho těla. Chtěla s ním splynout jedno. Čas jako by se zpomalil a pak se zastavil úplně, najednou si uvědomila, že brečí, a když se svět kolem ní znovu zaostřil, zjistila, že ji Gabe s dojemnou něhou chová v náručí a utěšuje. „Ššš,” šeptal jí na ústa. „Ššš, utiš se. Nic se neděje. Jen klid.” Tiskl si ji rozpálenou tváří k hrudi, pak ji, lehounce hladil po zádech a pomalu tišil požár touhy, který se mezi nimi vznítil. „Vidíš, jak to jde,” šeptal. „Zůstaň tak.” „Mám zvláštní pocit,” zašeptala. „Já taky.” Tiše se zasmál. „Chceš vědět, kde nejvíc?”

„Pst,” špitla a v rozpacích mu zabořila tvář do ramene. Zajel jí prsty do vlasů a promnul je, aby si vychutnal jejich hebkost.

Měla jsi strach z toho, co jsem ti dělal?” zeptal se tiše. „Trochu,” odpověděla. Špičkami prstů jí pohladil ucho a její přecitlivělé nervy zadrnčely jako struny. „Jednou to stejně budu muset zkusit.” „Co… zkusit?” „Jestli se mi dokážeš dát celá,” odvětil. Bylo vidět, jak se zhluboka nadechl a vydechl. „Takovéhle mazlení chlap nevydrží dlouho, Maggie. A milenci být nemůžeme, v zájmu Becky. To, doufám, chápeš.” Tohle bylo na Maggii moc rychlé. Prudce vstala, upravila si blůzku a vrhla na Gabea ostražitý pohled. „Na to je moc brzy,” řekla. „To si nemyslím.” Sledoval ji, jak zápolí s knoflíčky. Svoje se zapnout neobtěžoval. Vyzývavě se rozvalil v křesle, s odhalenou, chlupatou hrudí, rty opuchlými od polibků a smyslným, chlapsky obdivným úsměvem. „Podle mě ti ani nic jiného nezbývá. U soudu budeš potřebovat pomoc. Zvlášť když víš, co si o nás teď myslí tvůj bývalý.” „Všechno popřu.” Gabe povytáhl obočí.

„Samozřejmě,” přikývl a sáhl po sklence brandy. „A až se tě jeho právník zeptá, jestli jsme spolu někdy něco měli, zčervenáš jako malá holčička, a Becky bude jeho.” To byla pravda, i když nepříliš povzbudivá. Zapnula si blůzku a probodla ho pohledem. „Co tedy navrhuješ, abych si tě vzala?” zeptala se jízlivě. „Proč ne?” odvětil jako by nic a usrkl brandy. „Jsi hezká a poctivá, máš krásnou dcerušku a já jsem osamělý chlap. Potřebuješ peníze a já jich mám dost. Jsme pro sebe jako stvoření.”

„To nestačí k tomu, aby se dva lidi vzali,” odsekla, ale měla přitom pocit, jako by se jí pod nohama propadala podlaha. Toužila po něm, přitahoval ji, přinejmenším fyzicky. Cítila, že v jeho náručí by snad konečně roztála. Byl silný, energický a bohatý. Dovedl by se postarat o ni, i o Becky. A v posteli by s ním zažila to, co ještě s žádným. Ale proč mi to nabízí? Uvažovala. Vždyť sám říkal, že se do ženění nehrne. Co si od toho slibuje? Nebo mě opravdu chce tak moc, že je kvůli tomu ochotný vzdát se svobody? Tomu se jí taky nechtělo věřit. Ne, pomyslela si, nemůžu riskovat další ukvapené manželství. Co kdyby nám to neklapalo? Ten vír pochybností se jí zračil ve tváři, když k němu vzhlédla. „Jak chceš,” řekl, když viděl, že pochybuje. „Trap se otázkami, co by, kdyby.” Dopil brandy jedním lokem. „Dám ti ještě trochu času na rozmyšlenou, než se do tebe pustím naplno.” Zvedl se z křesla a vztyčil se nad ní. „Jen si pamatuj, zlato, že jsem tuhý soupeř. Já se nevzdám, neustoupím. Chci tě, a taky tě dostanu.” „Násilím?” zeptala se. Ze starých časů jí ještě zbyla špetka odvahy.

„Násilím nikdy, krásko,” odpověděl, sklonil se a letmo ji políbil. „Chci tě strhnout s sebou, nechci si brát nic, co bys mi sama nedala. Tělesná rozkoš se má sdílet, jinak je sobecká. A té už jsi zažila víc než dost.” Maggie mu pátrala v očích, vystrašená a dychtivá zároveň. „Myslíš, že rozkoš jde sdílet, Gabrieli?” zeptala se šeptem a hltala ho pohledem. „Když toho oba chtějí víc dát než získat,” vysvětlil jednoduše. „A pak… pak to nebolí?” Oči měl jako dva žhavé uhlíky, které se jí propalovaly až do duše. „Ne,” řekl. „Pak to nikdy nebolí.” Sklouzla mu pohledem k obnažené hrudi. „To jsem nevěděla. A neměla jsem od koho to zjistit. Ani s mojí nejlepší kamarádkou Trudie se o těchhle věcech bavit nemůžu.” „Se mnou kdykoli,” ujistil ji s úsměvem a chytil ji za ruku. „Posaď se.”

Svezl se na velkou pohovku a ona se schoulila vedle něj, zatímco si zapaloval cigaretu. „Doufám, že nejsi ospalá. Tohle možná bude chvíli trvat. Jestli ti to pomůže, nemusíš se na mě koukat.” Významně se odmlčel. „Chci vám totiž dát menší přednášku o sexu, slečno Turnérova. Myslím, že na ni máte nejvyšší čas. Co vy na to?” Zvedla k němu oči a zčervenalou tvář. „Já vím…” „Právě, že nevíš nic,” opravil ji s úsměvem. „Ale neboj se, až skončím, budeš znalkyně. Teď už ale ticho a poslouchej. Začínám…” Neuvěřitelné! Žasla už po pár minutách jeho povídání. S takovými znalostmi by mohl vést rychlokurzy sexuální výchovy na vysoké škole. Všechno popisoval bez vulgarit a věcně, aniž by ji uvedl do rozpaků nebo šokoval. A když skončil, věděla toho dvakrát víc, než co ji naučilo manželství a mateřství.

Údivem zalapala po dechu. „Netušila jsem, že je to tak složité.” „Je to zázrak,” odvětil. „Po všech stránkách. A proto by ho člověk neměl brát jako chvilkovou zábavu. Já jsem nikdy s žádnou ženskou nespal bez citu. A nikdy bych se nesnížil k tomu, abych za sex platil.” A pak, že prý chlapům na citech nezáleží. Fascinovaně na něj zírala. „To všechno ses… naučil… od žen?” V koutcích rtů mu zacukalo. „Všechno ne. Po maturitě jsem chtěl být doktor. Dva roky jsem chodil na přípravné kurzy, ale pak jsem se rozhodl jít na veterinu. Naučil jsem se toho spoustu o těle a o tom, jak funguje.” „To je vidět,” zamumlala.

Dotkl se jí brady. „Sex je krásná věc,” řekl tiše. „Ve správné chvíli je to to nejnádhernější vyjádření lásky a oddanosti. Bůh věděl, proč to dělá, když to zařídil tak, aby děti vznikaly z milování.” S úsměvem si ho přeměřila. Byl jako zjevení. Takový drsný, nepoddajný chlap, a přitom dovedl být tak citlivý. „Děkuju za přednášku,” řekla. „Bylo mi potěšením. Slyšet to možná nestačí, ale aspoň teď vidíš to, co jsi zažila, z trochu jiného úhlu. Frigidní nejsi - jenom nezkušená.” „S Dennisem jsem se o sexu nikdy bavit nemohla,” vzpomněla si. „Podle něj to byla moje chyba, že se nám milování nedařilo.” „Obávám se, že to bylo právě naopak,” řekl. „Ohleduplný milenec by si s tím uměl poradit.”

Zvedla k němu oči. Užuž otevírala rty, aby mu položila tu otázku, ale na poslední chvíli ztratila kuráž a uhnula pohledem. Naklonil se k ní blíž a zašeptal jí do ucha: „Copak bys chtěla vědět, zelenoočko? Jaký jsem v posteli?” „Samozřejmě, že ne!” vybuchla. Jemně jí sevřel v zubech ušní lalůček a zabrnkal na něj jazykem tak, že to ucítila, až v konečcích prstů. „Jsem pomalý a důkladný a dobře vím, kde jsi nejcitlivější,” zašeptal. Maggie vykvikla a vytrhla se mu s vytřeštěnýma očima a tváří hořící rozpaky. Zasmál se, opřel se o opěradlo a s pobavením sledoval její zmatenost. „To utíkáš dost brzy,” zamumlal. „Chtěla jsi to vědět, tak jsem ti to řekl.” „Chvíli jsi vydržel být milý,” zabručela. „Ale teď jsi zase jedovatý jako předtím.”

„Protože přede mnou uhýbáš,” odvětil na rovinu. „Asi jsem ti ještě zapomněl vysvětlit, že nedostatek sexu dělá i z nejhodnějších chlapů bručouny.” „Ty jsi nebyl nikdy hodný chlap,” odsekla a uhladila si vlasy. „To je fakt,” souhlasil přátelsky a zamrkal na ni. „Ale zato jsem sexy.” Maggie, se usmála. „To jsi,” souhlasila nečekaně. Povytáhl obočí. „To jsem rád, že souhlasíš. Dovolíš mi časem, abych ti to dokázal zblízka?” „No…” „Zbabělče,” popíchl ji. „Jdi spát. Zítra chci Becky poprvé provézt na koni. Můžeš se na nás přijít podívat, jestli chceš.” „Gabe, vždyť je moc malá,” zaprotestovala Maggie. „A já jsem velký,” opáčil klidně. „A dám na ni dobrý pozor. I na tebe.” „Nemůžu si pomoct, ale mám o ni pořád strach,” přiznala nejistě. „To časem přejde,” ubezpečil ji. „Vyrosteš z toho. A já ti pomůžu. Ale teď už honem do postele a nech mě tady o samotě. Potřebuju se trochu přiopít, abych s tou zatracenou bolavou haksnou, která se mi kvůli tobě málem rozskočila, vůbec usnul.”

„Kvůli mně?” zopakovala. „Vždyť jsi mě málem znásilnila!” vyhrkl s dokonale předstíraným rozhořčením. „Podívej se na mě, proboha! Košili mám napůl svlečenou, hrudník poškrábaný a celý smrdím tou voňavkou, kterou ses polila.” Maggie na něj chvíli jen zírala, než pochopila, že s ní flirtuje. Sama měla s flirtováním mizivé zkušenosti, ale od něj jí to nevadilo. Bavila se. „Ty jsi mi zase svlékal blůzku,” bránila se. „Ženské by měly mít stejná práva jako chlapi.” „Sundal jsem ti víc než blůzku,” upřesnil s pohledem upřeným na její ňadra. „Víš, že na starověké Krétě chodily ženy s odhaleným poprsím? Ty bys tam sotva hledala konkurenci.”

A to si Maggie vždycky myslela, že má prsa na mužský vkus moc malá. Jejich oči se setkaly. „To si opravdu myslíš, nebo to říkáš jen tak?” Tiše se zasmál. „Ano, to si opravdu myslím. Tak už, sakra, padej do postele. Jak dlouho myslíš, že tu vydržím jen tak sedět a mluvit o tvých prsou, když tě nemůžu svléknout a povalit na koberec?” „Jak primitivní,” odfrkla si upjatě. „Ale vzrušující.” V očích se mu šibalsky zalesklo. „Představ si, jak ležíš nahá zády na koberci, já tě do něj přibíjím, dveře nejsou zamčené…” Maggie zalapala po dechu a rychle se otočila. „Jdu spát. A to hned.” „Škoda, že nemůžu jít s tebou,” vzdychl a sáhl po sklence brandy. „Maggie…” Zastavila se s rukou na klice. „Ano?”

„Dej mi pár dní, ať vidíme, jak se tu Becky zabydlí. Jestli se jí tu bude líbit, promluvíme si a dohodneme, co dál.” Zadívala se do jeho klidných, přimhouřených očí. „Tomu nerozumím.” „Jen se nedělej,” řekl a probodával ji pohledem tak dlouho, až cítila, jak se její srdce začíná vzdouvat. „Však víš moc dobře, jak to myslím.” Maggie měla co dělat, aby udržela nervy na uzdě. „Asi bych ti nebyla schopná dát to, co bys chtěl,” namítla. „Dennis mě… změnil. To, co jsme teď dělali, bylo příjemné a líbilo se mi to, ale…” „Ale nevíš jistě, jestli bys v tom dokázala zajít dál,” doplnil za ni. „Přesně tak,” přikývla nešťastně. Přeměřil si ji s našpulenými rty. „Maggie - jestli ti to pomůže - věř mi, že chápu, jak se cítíš. Ale myslím, že přehlížíš jednu důležitou, okolnost.” „Jakou?” „Já nejsem jako tvůj bývalý,” řekl rozhodně. „Nikdy bych ženské naschvál neublížil. Nejsem sadista.” „Ale to já vím,” odvětila. „Vím to už dávno.” „Tak, ze mě nedělej necitu,” odvětil. „Věř mi.”

„To se snadno řekne.” „To mi povídej.” Hořce se uchechtl. „Vždyť víš, že už jsem si v lásce taky pořádně nabil nos. Máma ti o tom vyprávěla za mě, ale já vím nejlíp, jak zlé to tehdy bylo. Miloval jsem ji. Nebo jsem si to aspoň myslel,” řekl a poprvé v životě, o tom skutečně zapochyboval. Teď, v blízkosti krásné, svůdné Maggie, měl najednou pocit, že už se ho to vlastně netýká, že je to dávná minulost. „To je mi líto.” „A mně je líto, co sis musela vytrpět ty, zlato,” řekl mírně. „Ale to už je za námi. Teď musíme oba myslet v první řadě na Becky. Jestli rychle něco nevymyslíme, vypadá to, že o ni přijdeš.” „Já vím,” zamumlala.

„Neboj se,” řekl. „Ten grázl ji dostane jen přes mou mrtvolu, ať soud rozhodne, jak chce. Ale možná existuje schůdnější cesta. Už mě něco napadlo. Jestli se to bude vyvíjet slibně, řeknu ti o tom. Dobrou noc.” „Ještě jsem ti nepoděkovala,” vzpomněla si najednou. „Za všechno, co pro nás děláš.” Pohledem jí sklouzl ke rtům. „Poděkovala jsi mi moc hezky.” Pozdvihl sklenku a vyprovodil ji úsměvem, když zmatená a rozpačitá vycházela ze dveří. Po pár dnech na ranči byla Becky jako vyměněná. Gabe, přestože měl spoustu práce a bolavou paži, si našel dost času, aby ji seznámil s novým prostředím - všude ji provedl a všechno jí ukázal.

Den poté, co přijela, ji posadil na koně, zatímco Maggie stála opodál se sepjatýma rukama a tiše se modlila, aby se její dcerušce nic nestalo. „Neboj se, zlato,” řekl Gabe nervózní holčičce, když ji vysazoval do sedla malé klisny. Z výrazu v jeho obličeji bylo znát, že ho paže, i při téhle malé námaze pořád ještě bolí. „Ta kobyla je stará a hodná. Kdysi na ní jezdila, i tvoje máma,” dodal a s úsměvem se ohlédl na Maggii. „Pamatuješ na Baculku?” „To nemůže být Baculka!” vykřikla Maggie. „Vždyť by jí muselo být pětadvacet.” „Dvacet šest,” opravil ji. Zkontroloval podpěnku, dal Becky do ruky opratě a ukázal jí, jak správně sedět v sedle, jak držet kolena a lokty u sebe a jak klisnu řídit a pobízet lehkým stiskem nohou.

„Ty toho víš o koních hodně,” prohlásila Becky s nelíčeným obdivem a nesměle zavadila pohledem o jeho tvář. „Pracuju s nimi odmalička,” odvětil. „Miluju zvířata. Na vysoké jsem chodil do kurzů zvěrolékařství a skoro se ze mě stal veterinář.” „Já mám zvířátka taky ráda,” přiznala Becky nadšeně. „Ale doma jsme nikdy žádné neměli,” dodala a smutně sklopila oči. „Táta na ně byl alergický. A když jsme pak od něj odešly, musela máma začít hodně pracovat a mě poslala do školy. A tam nám psa nedovolí.” „Chtěla bys psa?” zeptal se jí Gabe, bez ohledu na Maggiinu zuřivou gestikulaci a vrtění hlavou. „Protože našemu sousedovi, Billu Daneovi, nedávno jeho kolie vrhla spoustu mladých. Jestli chceš, můžu ti jedno přivézt.”

Na Becky byl v tu chvíli úžasný pohled. Ve tváři se jí zračil obdiv, vzrušení, překvapení a nelíčená radost. „To bys pro mě udělal?” zeptala se, jako by nevěřila vlastním uším. Maggie zůstala zticha. Do dneška ani netušila, že by si její dcera přála domácího mazlíčka. Ať si ten pes klidně spí v předsíni, rozhodla se v duchu. Nebo mu koupím boudu. Cokoli, jen když bude Becky šťastná.„Udělal,” potvrdil Gabe s úsměvem. „Jestli to ovšem nevadí tvojí mámě,” dodal opožděně a vrhl na Maggii tázavý pohled. „Samozřejmě, že jí to nevadí,” zamumlala Maggie a vyplázla na něj jazyk. Gabe se zasmál. „Já si to myslel. Nemá smysl plakat nad rozlitým mlékem, že?” „Psy mám ráda,” prohlásila Maggie. „Já taky!” vyhrkla Becky a vztáhla ke Gabeovi ruce, až jí poskočil culík. Hned se ale vzpamatovala, znovu chytila otěže a čelíčko se jí zkrabatilo soustředěním. Maggii zaštípaly v očích slzy. Slíbila si, že mu později řekne, jaký Becky díky němu udělala pokrok. Dřív se dotyku s cizími lidmi vyhýbala - zvlášť s muži. Už jen to, že k němu napřáhla ruce, byl v jejím životě velký mezník.

Ale Gabe to zřejmě poznal sám, protože když se na Maggii ohlédl, neusmíval se. Oči mu potemněly nějakým smutkem. „Nepojedeme tam hned?” vyptávala se Becky nedočkavě. „Můžu ho dostat už dneska?” „Nejdřív se projedeme na koni,” nedal se zviklat Gabe. „Pak se uvidí.” „No dobře,” vzdychla Becky. „Becky,” napomenula ji Maggie. „Kam se podělo tvoje vychování?” „Schovala jsem ho do kapsy,” zazubila se Becky. „Mám ti ho ukázat?” Vidět svou nesmělou dcerušku tak veselou a výřečnou, byla pro Maggii nečekaná a potěšující zrněna. Usmála se na Gabea, s očima rozzářenýma jako svěže zelená louka. Mrknul na ni a podal jí otěže druhé klisny, kterou vybral pro ni. „Zvládneš na ni nasednout sama, nebo ti mám pomoct?” zeptal se mírně ironicky. Zakabonila se na něj.

„Tak neschopná zas nejsem,” odsekla - a pak se netrefila nohou do třmenu.

Zdravou rukou ji chytil za paži, aby neztratila rovnováhu. „Ale pěšky ti to jde líp,” nedopustil si poznámku a přidržel ji, než zastrčila nohu do třmenu a druhou elegantně přehodila přes hřbet koně. Ocelové sevření jeho prstů jí sice trochu rozjitřilo smysly, ale pomoc neodmítla. Gabe se chopil otěží svého hřebce a vyhoupl se do sedla s takovou lehkostí a tak přirozeně, že Maggie zůstala jen zírat. „Drž se při mně, zlato,” řekl Becky a sladil krok svého koně s její klisnou. „Není se čeho bát. Budu na tebe celou dobu dávat pozor.” „Dobře,” přitakala Becky a chytila opratě přesně tak, jak ji to učil. Podívala se na něj, aby se ujistila, že dělá všechno správně, a on přikývl.

Maggie jela po široké polní cestě líným krokem vedle Gabea a hltala pohledem krásu nekonečných obzorů s pasoucími se stády a vůni vlažného jarního vánku ve vlasech. Podobné chvíle tu prožívala už kdysi, před mnoha lety, když vyrážela na projížďky s Gabeovými sestrami. Občas na něj cestou nečekaně narazily a jí se přitom vždycky rozbušilo srdce. Možná to tehdy byla jen holčičí zamilovanost, ale i když ho pak několik let neviděla, srdce se jí svíralo steskem pořád stejně, kdykoli si na něj vzpomněla. Bezděky se teď kochala pohledem na jeho vysoké tělo, rovná ramena, štíhlé ruce, kterými tak zručně a hbitě tahal za otěže. Byl to výjimečný chlap. Před lety stejně jako teď. A nabízel jí, aby si ho vzala… Ta myšlenka ji nepřestávala trápit. V Dennisovi jsem se mýlila. Co když se stejně pletu i v Gabrielovi? Jezdit k někomu na návštěvy je něco jiného než žít s ním. Lidi se navzájem nepoznají, dokud spolu nějakou dobu nežijí.

Otočil se na ni a chvíli si ji mlčky prohlížel. „Jsi nějak zticha,” poznamenal. „Řekni něco.” „Ona je pořád zticha,” řekla mu Becky. „Moc toho nenamluví.” „Vždycky taková nebyla,” dodal Gabe s úsměvem. „Kdysi nezavřela pusu.” „Brebentila jsem, protože jsem z tebe byla nervózní,” opáčila a rychle si odkašlala, když si uvědomila, k čemu se tím nepřímo přiznala. „Tvoje máma do mě byla zamilovaná,” vysvětlil bezostyšně, namyšleně vystrčil bradu a vrhl na Maggii významný pohled. „Měla mě radši než chleba s máslem.” Becky se zahihňala, zatímco její máma jen tiše skřípala zuby. „A proč sis mámu nevzal, strejdo Gabe?” zeptala se Becky zničehonic. Maggie by v tu chvíli nejradši zalezla pod koně. Kousla se do rtu a dělala, že nevidí, jak ji Gabe s našpulenými rty sleduje zpod krempy klobouku.

„Bál jsem se, že by nestála o to, co jsem jí mohl nabídnout,” odpověděl věcně a bez rozpaků. „Tenhle ranč na tom nebyl vždycky tak dobře jako dneska, mladá slečno,” dodal s mírným úsměvem. „Kdysi jsme tu třeli bídu s nouzí. A tehdy jsem taky ztratil kontakt s tvojí mámou.” Maggie na něj fascinovaně hleděla. Říkal to jenom kvůli Becky? Byla to milosrdná lež, nebo pravda? Zachytil její zkoumavý pohled a pousmál se na znamení, že to byl žert. Maggie mu ten úsměv oplatila, ale hluboko v ní se cosi zavřelo jako květ za soumraku. V duchu si přála, aby to byla pravda. „Tudy dolů,” řekl Gabe najednou a zatáhl za uzdu Beckyiny klisny. „Chci vám něco ukázat.” Úzká pěšinka vedla k potoku, u kterého stálo několik krav s telaty. „Jé, telátka!” zvolala Becky „Můžu si jedno pohladit?”

„Proboha, Gabe, vždyť to jsou longhornky!” protestovala Maggie, kterou kdysi jedna dlouhorohá kraví máma pěkně prohnala. „Tyhle jsou jako beránci,” odvětil Gabe nevzrušeně a sesedl z koně. „Neublíží jí, neboj. Pojď, zlato.” Vztáhl k Becky ruce, ta na pár vteřin zaváhala, ale pak se nechala sundat na zem. A Gabe si tentokrát dal dobrý pozor, aby na něm nepoznala, že si toho zaváhání všiml. Zůstal stát mezi ní a starými krávami. „Je jim teprve pár týdnů,” řekl holčičce. „Musíš na ně pomalu. Když na to jde člověk trpělivě a mluví potichu, nakonec na sebe nechá sáhnout každá. Zeptej se mámy.” Maggie, prudce zčervenala, když na ni s šibalským úšklebkem mrkl přes rameno. Becky tu narážku naštěstí nechápala. S vykulenýma očima se přiblížila k jednomu z telat a dotkla se hebounké srsti na jeho čele. Když se jí pokusilo olíznout prst, s radostným smíchem ucukla.

„Ty jsi ale krásná,” zavrkala a znovu se ho pokusila pohladit. „Krásný,” opravil ji Gabe. „Z tohohle telete bude jednou výstavní býk.” „Vůl ne?” zeptala se Maggie. „Tenhle ne. Vidíš ty proporce?” zeptal se a ukázal na býčkovu šíji a stehna. „Už teď láme váhové rekordy. Tohohle chci na chov.” „Jak to, že se ti nepletou, když jich máš tolik?” zeptala se Becky. „Mám v kanceláři velký počítač,” odpověděl. „A v něm mám zaznamenanou každou krávu i s teletem. I rančerství už vstoupilo do jednadvacátého století, zlato. Písemnou evidenci už moc nevedeme.” „Co je evidence?” Gabe jí vysvětlil, jak se dřív počítal dobytek a že kdysi musel každý majitel ranče posílat na shánění stád svého zástupce, aby mu jeho dobytek nezabral někdo jiný. „Někde to tak dělají, dones,” dodal, opřel se o strom a pokuřoval cigaretu, zatímco si Becky hladila tele. „Když se začíná značkovat a rozhánět, je najednou v celém kraji rušno. Nakonec vždycky uspořádám pro sousedy velké grilování. Pomáháme si navzájem, i když bydlíme třeba stovky kilometrů od sebe.”

„Opravdu naháníte krávy letadly?” „Samozřejmě. I s helikoptérou. Když potřebuješ přesunout tisícihlavé stádo, ušetříš tím spoustu času.” Bledýma očima přejel Maggii od hlavy k patě - přes pletený svetřík s krátkými rukávy a nažehlené džínsy, které jí obepínaly oblé boky a dlouhé, štíhlé nohy. „Stejně je to asi dřina,” řekla rozpačitě. „Pořádná.” Zvedl cigaretu k ústům a zadíval se spolu s ní na Becky, která tiše promlouvala k býčkovi. „V tuhle roční dobu bývám mrzutý.” „To jsem si všimla,” utrousila Maggie. Otočil se, zašlápl cigaretu podpatkem a vykročil k ní. „Opravdu?” Maggie začala couvat. Snad mě nechce… vždyť nás může vidět Becky! Zatlačil ji až k rozložitému dubu a pohledem ji přibil k jeho kůře. „Co jsem to slyšel?” zeptal se, jako když másla ukrajuje. „Čeho že sis všimla?”

„Nebýt tvojí matky, řekl bys mi hned první den, ať se sbalím a vypadnu,” připomněla mu. „Kdepak.” Vlídně se na ni usmál. „Dostala jsi mě na první pohled, stejně jako kdysi. Možná bych tě nechal začít balit, ale nakonec bych stejně vymyslel nějakou záminku, abys tu musela zůstat.” Srdce se jí rozběhlo na plné obrátky. Becky si jich zatím vůbec nevšímala. Přistoupil k ní a opřel se zdravou rukou o kmen vedle její hlavy. Byl najednou tak blízko, že cítila vůni tabáku z jeho dechu a napětí ve svalech jeho hrudi i stehen. Oči měl jako přikované k jejím rtům. „Skoro ti cítím z dechu kafe,” zašeptal. „A kdyby byla Becky o pár metrů dál, přitisknul bych se k tobě a předvedl ti, jak mě v těch upnutých džínsech vzrušuješ.”

Maggie zalapala po dechu. „Gabrieli!” „Nedělej, že to nevíš,” nedal se odbýt a sklouzl pohledem ještě níž. „I přes ten tvůj svetřík vidím, že ti nejsem úplně lhostejný.” Maggie, se zamračila a podívala se dolů. Tenká podprsenka a svetřík opravdu nedokázaly zakrýt napřímené vrcholky jejích bradavek. „Dobře víš, co to znamená. Toužíš po mně,” řekl tiše a zadíval se jí do očí. „Proč myslíš, že chlapy tak vzrušují ženské, co nenosí podprsenku?” „Já… já ji mám,” pokusila se namítnout. „Ale moc toho nezakrývá, viď?” Zkrabatil čelo. „Mým chlapům takhle radši nechoď na oči,” dodal přísně. „Nemůžu si teď dovolit nikoho z nich vyhodit.”

Maggie povytáhla obočí. „Ale…” „Máš pěkná prsa,” dodal polohlasně a dál ji hypnotizoval pohledem. Maggie, se chvěla po celém těle a stěží popadala dech. Jeho pohled ji zahlcoval, topila se v hlubinách jeho očí a nemohla vyplavat na hladinu. Celý svět měl jejich barvu. Tělo jako by jí začínalo hořet zevnitř. Pootevřela rty a sotva znatelně se pohnula směrem k němu. „Takhle bys se mnou neměl mluvit,” vydechla. „Nemáš mi to dovolit,” odvětil. „Když mě budeš pořád provokovat, brzy se s tebou pomiluju.” „To nesmíš.” „Ale můžu.” Otřel se jí nosem o nos. „A ty taky. Nevadilo by mi, kdyby ses se mnou vyspala.” „Je tu Becky.” Usmál se. „Becky je šikovná holka. Než odsud odjede, bude z ní hotová rančerka.”

„Tak jsem to nemyslela,” zamumlala Maggie a dotkla se jeho hrudi. Neodolala nutkání sáhnout si na ty horké, pevné svaly. „Máš je hodně chlupaté,” sklouzlo jí ze rtů a zalapala po dechu, když si vzpomněla, jaké to bylo, když se jí tou hrudí tisknul na nahá ňadra. „To se ti vždycky líbilo,” zamručel s pohledem upřeným na její prsty. „Viděl jsem, jak jsi mě okukovala, když jsem si při práci sundal košili.” Maggie polkla. „Máš… máš hezkou postavu.” Usmál se. „Však ty taky.” Maggie mu úsměv oplatila. Tváře jí hořely studem a hlava se jí točila závratí. Dlouho se na sebe jen dívali, z očí do očí, zvědavě, zkoumavě a vzrušeně. Maggie cítila, jak se jí zrychluje dech, a viděla, že i jemu se hruď zdvíhá a klesá v rychlejším tempu. „Kůže mi hoří,” zašeptal chraplavě. „Chci, abys mě hladila po celém těle.” Maggie se roztřásla, protože po tom toužila taky. „Nejsme tu sami.” „To máš z pekla štěstí,” zamručel. „Protože kdybychom byli, už bych tě dávno povalil na zem.”

Její tělo se té výhrůžky vůbec nezaleklo. Naopak, zareagovalo prudkým návalem vzrušení. Pokusila se zhluboka nadechnout, ale nešlo jí to. „Bez komentáře?” zeptal se. „Nepokusíš se mi vytrhnout a utéct? To už tě představa milování se mnou neděsí?” „Ale ty bys se mnou dělal… víc… než jen to,” šeptala přerývaně. „Nebo ne?” „Víc, než si dokážeš představit, zlato,” odvětil s klidem a zapátral jí v očích. „My dva bychom v posteli shořeli na popel.” Maggie povolila uzdu fantazii a v duchu ho uviděla, jak se k ní tiskne dlouhým nahým tělem na chladných, pruhovaných prostěradlech, jak se jí pod rukama, kterýma ho hladí, vlní jeho horké, ocelově pevné svaly. „Proboha, nedívej se na mě tak,” okřikl ji a viditelně se otřásl. „Čtu ti myšlenky!”

Maggii unikl ze rtů rozechvělý vzdech. „Taková krása,” zamumlala. „Dělat to s tebou.” Gabe ji chytil za zápěstí tak prudce a pevně, až to zabolelo. Ale jí to nevadilo. Zaklonila hlavu a nabídla mu rty. „Nemůžu tě takhle líbat, když je tu Becky,” řekl hlasem drsným jako smirkový papír. „Panebože, vždyť já bych už ani nedokázal přestat. Zhltnul bych tě.” „Nechala bych se,” vydechla tiše. „Nechala bych tě, ať si se mnou děláš, co chceš…” S hrdelním zaúpěním se od ní odvrátil a pustil jí ruku. „Becky? Nechceš si jít natrhat kytky?” zavolal na dívenku. Jeho hlas zněl jinak než obvykle, ale Becky si toho nevšimla. Byla tak okouzlená teletem, že nic jiného nevnímala. „Jasně!” zavolala se smíchem.

Maggie se odlepila od stromu a zjistila, že se sotva udrží na nohou. S těmihle novými, bouřlivými pocity si nevěděla rady, nezvládala je. A to se Gabe ani nemusel moc snažit. Toužila po něm teď snad ještě víc, než když byla mladá. A začínala pochybovat o tom, že od něj bude schopná podruhé odejít. „Pospěš si, loudalko,” zavolal na ni Gabe s úsměvem, ale v očích se mu blýskalo. „Jedeme!” Když vysadil Becky na koně, poprosila ho, aby pomohl do sedla i jí, protože sama by se tam asi nevyškrábala. Ocitl se přitom znovu tak blízko, že cítila, jak z něho sálá žár. „Nemůžu si pomoct,” sykl, když Becky s koněm vyrazila napřed. „Aspoň na chvilku.” Přisál se k ní rty a začal ji líbat, prudce, lačně, drsně. Maggie otevřela ústa, ale on se okamžitě odtáhl a viditelně se zachvěl.

„Ach…” vzdychla, ale znělo to skoro jako vzlyk. „Dneska v noci toho moc nenaspím,” procedil mezi zuby. „Bože můj, už teď se klepu jako malý kluk.” „Já taky,” přiznala s chabým úsměvem. „Tuhle záležitost musíme vyřešit, co nejdřív, zlato,” řekl a provrtal ji pohledem. „Přestávám se ovládat. Už to dlouho nevydržím.” Maggii vzplanuly tváře. „Nemůžu ti nic.” „Nebudu na tebe pospíchat,” přerušil ji, než k nim Becky přijela zpátky. „Hodná holka,” zavolal a vykročil ke svému koni. „Už je z tebe hotová kovbojka!” „Opravdu?” zeptala se Becky s nadšením. „To si piš,” ujistil ji. „Pojeď za mnou. Ukážu ti moře kytek. Texaské louky vypadají na jaře pohádkově.” Vedl je zpátky po cestě k domu a pak odbočil na jih. Před nimi se táhla louka, která vypadala jako pocákaná barvami. Doslova jimi hýřila.

„To modré je texaský vlčí bob, symbol našeho státu,” oznámil a máchl rukou k vzdáleným obzorům. Mračna prachu napovídala, že se tam někde v dálce právě shání dobytek. „To oranžové a červené jsou rudbekie a klejichy, ale jsou mezi nimi i sedmikrásky a různé kvetoucí keře. Tohle všechno kdysi bývala prérie,” dodal s nostalgickým výrazem. „Panenská země, posetá stády bizonů. Pokrok ale bohužel nejde zastavit a bizoni mu museli ustoupit.” „Vrátí se sem někdy?” zeptala se Becky. Gabe se opřel předloktími o hrušku sedla a zavrtěl hlavou. Tmavá kůže pod jeho tělem slabě zavrzala. „Asi už ne, zlato. Jejich doba skončila, stejně jako pionýrů a indiánů. Převálcovalo je to šílenství, kterému se říká osidlování západu.” „Zpátečníku,” vyčetla mu Maggie mírně. „Nejradši bys srovnal města se zemí a začal znovu.” Otočil se na ni. „Přesně tak.” Ušklíbl se. „Já chovám dobytek. Mám rád prostor a nesnáším ploty.” „Narodil ses o pár set let později.”

„Amen,” přikývl Gabe, povzdechl si a zaryl pohled do země. „Nechce se mi, ale musím vás odvést domů, abych se mohl vrátit zpátky do práce. Becky, zítra odpoledne zajdeme za Danem pro to štěně, souhlasíš?” Holčička se usmála. „Ty jsi úžasný, strejdo Gabe.” „Líbí se ti tu, zlato?” zeptal se najednou vážnějším tónem. „Ano, moc,” vzdychla Becky s rozzářenou tvářičkou a rozhlédla se kolem. „Nejradši bych tu zůstala napořád.” Gabe se ohlédl přes rameno na Maggii, ale ta sklopila oči. Nebyla si jistá, že by mu dokázala dát to, co chce, kdyby si ji vzal. Z manželství měla hrůzu, to určitě věděl. Prosím, žadonila v duchu, prosím, nezaháněj mě do kouta. Zdálo se, že jí rozumí i beze slov, protože už se o tom ani slovem nezmínil. Místo toho si začal povídat s Becky o štěňatech a tohle veselé téma jim vydrželo celou cestu domů.

Následující dny utíkaly rychle. A Gabe si na Becky a její matku vždycky našel čas. Koupil holčičce štěně kolie a vysvětlil jí, že musí počkat, než ho odstaví od feny, aby si ho mohla odnést domů. Do odjezdu zbývalo už jen pár dní a on pro ni vymýšlel jedno dobrodružství za druhým, aby se na ranči nenudila.

Jednoho dne našel ptačí hnízdo a půjčil jí dalekohled, aby ho mohla sledovat. Jindy ji s Maggii odvezl dodávkou k brodu přes potok, kde se mohla brouzdat a honit na vlhkém písku pestrobarevné motýly. Na každý den pro ni měl přichystané nějaké překvapení. A Becky si ho za tu péči pomalu, ale jistě zamilovala. Časem se uvolnila a začala mu věřit. Maggie, jejíž city ke Gabeovi ještě donedávna prudce kolísaly mezi vztekem a okouzlením, si těžko zvykala na to, že se k ní najednou chová úplně jinak. Všechnu pozornost teď věnoval Becky. Od toho dne, kdy byli s Becky na projížďce na koních, se už nepokusil o žádný fyzický kontakt. Skoro se zdálo, jako by naschvál nechával city mezi nimi ochladnout. Byl k ní ohleduplný a často si z ní přátelsky utahoval, ale už po ní nevyjížděl. Maggii se tím na jedné straně ulevilo, ale na druhé straně byla upřímně zklamaná. V posledních dnech přestávala chápat sama sebe.

Jinak šlo všechno jako na drátkách až do dne, kdy Janet s Gabem odjeli, a v ztichlém domě zazvonil telefon. Volal jí její právník ze San Antonia, aby jí oznámil, že Dennis právě podal k soudu žádost o změnu opatrovnictví Becky. A přesně jak se bála, označil v ní Gabriela za jejího milence, což podle něj dokazovalo, že Maggie, která se svým nemanželským poměrem nijak netají, není pro svoji dceru vhodnou matkou. Maggie byla zdrcená. Před Colemanovými se o tom nezmínila, ale Gabe na ní přesto poznal, že se něco stalo. Když jeli s Becky pro štěně, celou cestu ji sledoval s přimhouřenýma očima a zamyšleným výrazem. „On už podal žalobu, viď?” zeptal se šeptem cestou zpátky, zatímco se Becky mazlila se štěnětem. „Ano,” přikývla zoufale a ohlédla se z předního sedadla jeho Lincolnu na svoji dcerku, která zářila štěstím. „Nevím, jak jí to mám říct.”

„Nech to na mně,” řekl mírně. „Já to zvládnu. Hlavně klid, Maggie. Všechno dobře dopadne. Pro tebe i pro Becky.” A začal si pohvizdovat, jako by měli vyhráno už teď. Maggie už pomalu začínala rozumět jeho reakcím, takže pochopila, že má v rukávu schovaný nějaký trumf. Becky nesla malou kolii do domu opatrně, jako by byla ze skla. Chovala ji v náručí a šeptem ji uklidňovala, že se nemá čeho bát. Byla z té malinké černobílé fenečky v sedmém nebi. Hned se s ní běžela všem pochlubit a tetelila se radostí, když si ji od ní Janet vzala, aby se s ní pomazlila. Nosila ji všude na rukou a na zem ji pokládala, jenom když musela, například při večeři. Byl to zázrak, co ten malý tvoreček dělal s jindy tak plachou, uzavřenou dívenkou. Stejný vliv na ni měl i Gabe a ona na něj. Chladný, mlčenlivý muž a nesmělá holčička rozsvěceli jeden druhému světýlka v očích. Jak dny plynuly, oba se pomalu měnili, otevírali se, roztávali. I Janet si toho všimla a to jim zdaleka nebyla tak blízko jako Maggie.

Když přišel čas, kdy měla jít Becky spát, přišla za Gabem a upřela na něj pohled plný zbožného obdivu. „Škoda, že nejsi můj táta,” řekla tak tesklivým tónem, že se neubránil dojetí. Chvíli váhal a pátral pohledem v té křehké tvářičce. Pak mrknul na Maggii a z jeho výrazu bylo zřejmé, že v duchu dospěl k nějakému rozhodnutí. Poklekl na jedno koleno, aby se jí mohl podívat zpříma do očí. „Já nejsem vždycky takhle milý,” prohlásil, jako by mluvil s dospělým. „Mívám svoje nálady. Někdy se na lidi utrhnu a občas potřebuju být sám. Možná tě někdy raním, aniž bych si to uvědomil. Časem bys možná začala litovat, že jsi sem přijela.” Becky přikývla a sevřela štěně v náručí. „Já taky někdy zlobím,” přiznala zachmuřeně. „Ale tebe mám ráda, i když se zlobíš.”

Gabe se tiše zasmál. „Já tebe taky. Tak co bys říkala na to, že bych si vás tu nechal?” „Myslíš na celé prázdniny?” Gabe zavrtěl hlavou. „Myslím napořád.” Becky na něj zírala a Maggie zatajila dech. „Ty chceš být můj táta?” zeptala se její dcera potichu. Gabe zatnul čelisti. „Ano.” Becky se kousla do rtu. Jestli v ní ještě zbylo trochu strachu, teď z ní vyprchal. Maggie jí to vyčetla z tváře. „Táta na mě byl zlý,” špitla. „Bála jsem se ho. Ale ty bys mi nikdy neublížil.” „Proboha,” vydechl dojatě. „To víš, že bych ti nikdy neublížil, zlatíčko.” Becky vyhrkly do očí slzy. „Strejdo Gabe, já… já tě mám tak ráda!” Volnou rukou ho objala kolem krku a přitulila se k němu tvářičkou. Gabe ji objal a chvíli nic neříkal. Když znovu promluvil, jeho hlas zněl odhodlaně. Já se o tebe postarám, Becky,” řekl napjatým hlasem. „O tebe, i o tvoji mámu. Nikdo už vám neublíží.”

Becky mu vlepila pusu na drsnou tvář. „A já se zase postarám o tebe,” slíbila mu s úsměvem. Pak se odtáhla a zamračila se. „Strejdo Gabe, ty máš mokré oči.” „Už je to tak,” odvětil bez rozpaků a zazubil se na ni. „Nestává se mi každý den, že bych našel dceru.” „Takže ti můžu říkat tati?” zeptala se. „Jak je libo.” Becky se ohlédla na svoji mámu, která měla taky na krajíčku. „Můžeme tu zůstat s mým novým tou?” zeptala se jí tiše. „Samozřejmě, miláčku,” odpověděla Maggie dojatě a střetla se s Gabeovým pohledem. „Můžeme.” Gabe přikývl. „Mami!” zavolal pak přes rameno. Janet rychle přicupitala z obývacího pokoje. „Co je? Stalo se něco? Dívala jsem se na film. „Maggie a já se budeme brát,” oznámil jí bez okolků. „Můžeme začít chystat svatbu.”

Janet se zatvářila, jako by měla každou chvíli upadnout do mdlob. „Cože?” „Budeme se brát,” zopakoval Gabe stručně. „Je to tak,” přitakala Maggie s úsměvem a obrátila se na Bečky. „Zlatíčko, ty běž spát. Hned tě přijdu uložit a… aha, co s tím psem?” „To už jsem zařídila,” uklidnila ji Janet. „Poslala jsem Jennii, ať dá Becky vedle postele dřevěnou bedýnku s dekou.” Vesele se usmála na svoji budoucí vnučku. „Takže já teď budu tvoje babička!” „Nebudu tě zlobit,” ujistila ji Becky a odhopsala k ní. „Budeš na mě pyšná, slibuju.” „To jsem už dávno,” zasmála se Janet a zvedla oči k Maggii s Gabem. „Tomu říkám milé překvapení!” „Prý překvapení,” odfrkl si Gabe znechuceně a zamračil se na ni. „Zase sis prosadila svou. Jako obvykle.” Na Janet bylo znát, že ji ta kousavá poznámka zamrzela a zkalila jí radost. Cestou nahoru po schodech zavadil Gabe Maggii o loket. „My si promluvíme později,” řekl. „Pojď, Becky, uložím tě do postele.”

„Rozkaz,” poslechla Becky bez odmlouvání a koutky jí zdvihl šibalský úsměv. Objala štěně, a když jí olízlo tvář, zahihňala se. „Ach, Maggie, já z vás mám takovou radost!” vzdychla Janet, když její syn s Becky odešli, a vrhla se své kmotřence kolem krku. „Kdybys jen věděla, jak jsme se s tvojí mámou na tenhle den těšily.” „Není to tak ideální, jak si možná myslíš,” upozornila ji Maggie. „Rozhodli jsme se tak hlavně kvůli, Becky. Gabe si asi myslí, že bez toho bych u soudu neměla šanci. Dennis se totiž znovu oženil.” „Já vím. Ale nakonec vám to přinese štěstí všem, věř mi. Jen kdyby mi Gabe ještě odpustil,” dodala s lítostí v hlase. „Možná se toho jednou dočkám.” „Určitě,” ujistila ji Maggie. „Janet, opravdu myslíš, že nedělám chybu?” zeptala se a vrhla ustaraný pohled ke schodům. „Pro Becky to tak bude samozřejmě lepší, ale… já Gabea nemiluju. A on nemiluje mě.” „Láska někdy přijde až po svatbě,” prohlásila Janet. „Dej tomu čas, zlato. Dej tomu čas.”

Maggie, přikývla, ale v duchu ji dál trápily obavy, a to nejen, ze vzdálené budoucnosti. Věděla, že po ní Gabe bude chtít sex. A přestože po milování s ním toužila, nebyla si jistá, jestli se mu dokáže vzdát úplně, ať už jako manželka nebo milenka. Na chvíli se zaměstnala tím, že s Gabeovým svolením zavolala Trudii do Londýna, aby jí oznámila tu radostnou novinu. Její šéfka měla radost, i když tím přišla o svoji jedinou zaměstnankyni. Maggie jí musela slíbit, že jí o všem napíše, a pak jí Trudie převyprávěla všechny svoje zážitky z cest po Evropě. Nakonec dodala, že jí gratuluje k manželovi, který jí dovolí tak dlouhé hovory přes oceán.

Maggie jí byla vděčná za povzbuzení, ale zatímco se sama rozplývala nad tím, jak skvělé to bude pro Becky, v duchu se čím dál víc děsila, do čeho se to žene. Gabe byl k nim oběma neuvěřitelně hodný a pozorný. Zasloužil si od ní víc než vděk. Zasloužil si manželku, která ho bude milovat, starat se o něj a splní mu v posteli každé přání. Dokážu to vůbec? Přemítala. Nebo začne Gabe brzy litovat, že si mě vzal?

SEDMÁ KAPITOLA

Gabe odešel s jedním ze svých mužů prohlédnout nemocného býka - soudě podle jeho ustaraného výrazu to byl zřejmě čistokrevný kus a dlouho se nevracel. Janet už šla spát a cestou do pokoje si spokojeně pobrukovala. Maggie se schoulila na pohovce v obývacím pokoji a stáhla si sukni pestře pruhovaných košilových šatů až ke kotníkům útlých bosých nohou. Když se vrátil, dívala se bez valného zájmu na televizi, a jakmile stanul ve dveřích, okamžitě k němu stočila pohled.

I v oblečení na doma mu to slušelo, i když jiným způsobem. Džínsy mu nádherně kopírovaly vypracované stehenní svaly. Pod kostkovanou flanelovou košilí se mu rýsovala mohutná hruď a bicepsy. Klobouk s širokou krempou mu házel do tváře svůdné stíny a v kovbojských botách vypadal ještě vyšší než obvykle. Maggie na něm mohla oči nechat. Vypadal tak energicky, tak… mužně. „Doufal jsem, že budeš vzhůru,” řekl a zavřel za sebou. Pak se zarazil, jako by si na něco vzpomněl, rychle se otočil zpátky a zamknul. Obrátil se k ní a zůstal před ní stát s rošťáckým úsměvem na rtech. Přímo se kochal jejím zděšením. Pomalu si stáhl tlusté kožené rukavice, odhodil je stranou a hned po nich i klobouk. „Jsi ze mě nervózní, Margaret?” neodpustil si rýpnutí.

Když vykročil směrem k ní, dech jí uvízl v hrdle. „Trochu,” odpověděla. Proč to zapírat? Ty bledé, přimhouřené oči jí stejně viděly až na dno duše. „Proč? Vždyť jsem zamknul.” „Všichni už šli nahoru… spát,” zablekotala. Zastavil se na krok od ní a tiše se jí zadíval do očí. „Nerad bych, aby nás někdo rušil při rozhovoru.” „O čem se chceš bavit?” zeptala se nejistě. Sešpulil rty a sáhl do kapsy pro cigaretu. „Proč se mě bojíš? To za prvé.” „Jsem prostě nervózní,” opravila ho. „Nebojím se.” „To většinou bývá jedno a to samé.” Došel k televizi, vypnul ji, pak se vrátil a posadil se vedle ní. Než se pohodlně opřel, přitáhl k sobě popelník po konferenčním stolku ze skla a chrómu. Dlouho jen tiše kouřil a Maggii pomalu opouštělo napětí, když viděla, že se na ni nehodlá vrhnout. Až teď si uvědomila, že byla napjatá jako struna. „Tak je to lepší,” řekl neomylně. „Teď mi můžeš říct, co tě tak vyvedlo z míry.” Maggie sepnula ruce v klíně a sklopila oči. „Dennis mě obvinil z toho, že nejsem dobrá matka. V žalobě tvrdí, že s tebou mám poměr.” „Ale to jsme přece oba čekali, ne?”

„Ano, ale já doufala, že se k tomu nesníží! Nechápeš, jakou z toho chce udělat aféru? Budou nás plné noviny!” vyhrkla s očima vytřeštěnýma úzkostí. „Janet tím ublížíš! Dotkne se jí to.” Jeho výraz zpřísněl. „Řekl bych, že přeceňuješ citlivost mojí matky.” „A ty ji podceňuješ,” opáčila. „Je to citlivá ženská, Gabe, a se zdravím už na tom není nejlíp. Nechci ji tím zbytečně trápit. Becky je ještě malá, ta z toho nebude mít rozum, ale spousta jiných lidí ano.” Zadíval se na žhnoucí konec cigarety. „Tobě záleží na tom, co si o tobě myslí ostatní lidi?” „Já vím, tobě je ukradené, co o tobě kdo říká,” zabručela. „Jenže já nejsem chlap.” „Díkybohu,” utrousil. Zvedl cigaretu k ústům, potáhl z ní a líně se protáhl. „Jsem nějaký utahaný,” řekl zničehonic. „Za těch pár dní, co jsem se motal jenom kolem domu, jsem nějak zlenivěl.”

„Ty a zlenivět?” Zasmála se. „To nehrozí.” Zapřel si paži o opěradlo pohovky a zadíval se na ni. Košile se mu na prsou napnula a pod krkem odhalila trojúhelník snědé kůže s hustým porostem chloupků. Maggie rychle uhnula pohledem. „Tohle se mi líbí,” řekl tlumeným hlasem. „Líbí se mi, jak na mě reaguješ. Ani to neumíš zakrýt. Až odsud vidím, jak ti buší srdce.“Maggie polkla v návalu paniky. „Jsi přitažlivý chlap,” řekla vyhýbavě.

„Ani bych neřekl,” odvětil. „Nejspíš tak připadám jenom tobě. Ale dokud jsem to jenom já, kdo tě zajímá, nemám důvod si stěžovat.” Típnul cigaretu a opřel se o boční opěradlo pohovky tak, že ji svým dlouhým tělem zabral skoro celou, kromě místa, kde seděla Maggie. Maggie se taky natočila čelem k němu. „Myslel jsi vážně to, co jsi řekl Becky?” zeptala se. „Samozřejmě, že myslel,” přikývl. „Becky potřebuje stálý domov, rodinu, dům, kde by mohla vyrůstat v klidu a bezpečí, bez věčných stresů. A to tady může mít. Udělám pro ni všechno, co bude chtít.”

„Zamilovala si tě,” řekla Maggie vlídně. „Já vím,” odvětil. „A za ten cit teď nesu zodpovědnost. Proto jsem k ní byl upřímný. Přijdou i horší časy, jako v každém vztahu. Musí se rozhodnout sama.” „Když je s tebou, je jako vyměněná,” poznamenala Maggie, vstala a zadívala se na něj z výšky. „Z mužských měla vždycky strach. Ale s tebou je otevřená, usměvavá, hravá - úplně jiná, než jakou jsem ji sem přivezla. A to všechno jsi stihl za jediný týden.” „Nebyla šťastná,” prohlásil Gabe. „Řekla mi to. Bála se, že ji od tebe její otec odveze.” Usmál se na ni. „Řekl jsem jí, co bych mu udělal, kdyby to zkusil.” Maggie se uvolnila ještě víc a unaveným pohledem našla jeho oči. „Všem jsi řekl, že se budeme brát.”„Ano, to jsem udělal.” Protáhl se a pohodlněji se uvelebil v rohu pohovky. Přimhouřil bledé oči a přejel pohledem její štíhlé tělo v barevných šatech. „Pojď sem.”

Maggie, váhala. V těchhle šatech a téhle poloze vypadal… sexy. Nebezpečně chlapsky. „Jen pojď,” lákal ji. „Můžeš mi prohrábnout chloupky, jestli chceš.” Prudce zčervenala a šlehla po něm pohledem. „Ze všech nafoukaných mužských, co jsem kdy poznala, jsi ty ten nejhorší…” „Ty jsi ještě nepoznala skoro nic,” zasmál se tiše. Bez varování po ní sáhl zdravou rukou a přitáhl ji k sobě s tak úžasnou samozřejmostí, že se v tu chvíli nezmohla na odpor, fyzický ani slovní, sevřel ji kolem pasu tak pevně, že se nemohla ani pohnout. „Pusť mě,” vypravila ze sebe udýchaně a marně se mu pokusila vykroutit. „Přestaň se cukat, Maggie,” zašeptal jí do ucha. Nebo budu muset udělat něco radikálního.”

Jakmile zavadil o její rty, pochopila, co tím myslel. Strnula a pokusila se od něj odtáhnout, ale on ji snadno udržel rukou, kterou jí přitiskl ke kříži, když se po chvíli setkali pohledy, uviděla v jeho očích záblesk ironie a spolu s ním cosi jako pýchu. „S tebou jsem víc chlap než se všemi ostatními,” zamumlal a nespouštěl pohled z její vyděšené tváře. „Stačí, abys jenom prošla pokojem, a hned jsem šíleně vzrušený. Ani se tě nemusím dotknout.”

„A nemají to tak s ženskými všichni chlapi?” zeptala se kousavě. „Já rozhodně ne,” odvětil. „Je mi osmatřicet. V tomhle věku už se nevzruším tak snadno a rychle jako kdysi. Jsi po letech první, u které mi stačí jenom pohled.” Až když to řekl, uvědomila si, do jak intimních sfér jejich rozhovor sklouznul, a kousla se do rtu. To přiznání jí od něj sice lichotilo, ale zároveň v ní rozdmýchalo pochybnosti, jestli ho vůbec bude schopná uspokojit. Líbání a laskání je jedna věc - a s ním tak nádherná, že se jí nemohla nabažit - ale líbání a laskání nejsou sex. Štíhlými prsty ji zašimral pod uchem tak jemně, až měla pocit, že se jí kůže pod tím dotykem chvěje. „Uvolni se,” zašeptal. „Jsi celá napjatá. Nemusíš se bát. Nebudu s tebou spát, když nebudeš chtít.”

Maggie, zrudla. Vedle chlapa tak neuvěřitelně mužného si připadala, jako by jí bylo znovu šestnáct. Musela se ho chytit za ramena, aby neztratila rovnováhu. „No tak,” konejšil ji. „Hlavně klid. Když se o mě opřeš, nic se ti nemůže stát.” „Ty jsi…” Zarazila se a marně hledala slova. „Co jsem?” zeptal se s úsměvem a otřel se jí rty o ušní lalůček. „Jsem vzrušený. A ty jsi v rozpacích, protože to cítíš.” „Ano,” vyhrkla a přitiskla se tváří k jeho šíji. Přiložil jí ruce na záda a plynulými, mazlivými pohyby ji pomalu přitlačil na sebe. „Poddej se tomu, zlato,” zabručel hlubokým, sametovým hlasem. „Neboj se. Lehni si na mě, ať cítím, jak ti tluče srdce.” „Gabrieli…” Tohle že je můj hlas? Zhrozila se v duchu. Tenhle tichý, bezbranný šepot?

„Tak se mi to líbí,” zamumlal. Cítil, jak z ní napětí postupně vyprchává. Cítil, jak se o něj opírá ňadry. Cítil hebkost jejích stehen. Sjel jí rukou po páteři až dolů ke kříži, přitiskl ji k sobě a začal jí nepatrně pohupovat pánví. Tělem se mu rozlila vlna rozkoše. „Ne, ne… to nesmíš!” vykřikla, rozpálená od hlavy až k patě jako žhavé železo. Třel se jí tváří o tvář, až dokud nenašel její rty. V napjatém tichu, které zavládlo v místnosti, bylo slyšet jenom její horečnaté oddechování a šustění látky o látku, když ji k sobě přitiskl ještě víc a pronikl jí lačným jazykem do vyprahlých úst. Maggie nemohla dýchat, nemohla přemýšlet, nemohla se bránit. Oddala se tomu najednou a absolutně. Když ji začal hladit se sotva zvladatelnou vášní, mysl jí vypověděla službu a celé tělo se rozvibrovalo slastí. Dotýkal se jí, jako nikdy předtím zatímco jí jednou rukou laskal ňadra, druhou jí vykasal sukni, aby mohl hladit dlouhé, ladné křivky jejích nohou.

„Gabrieli,” zalapala po dechu. Něžně ji kousl do rtu a ona ucítila v ústech jeho horký dech vonící tabákem. „Já ti neublížím,” vydechl a pomalu, pomaličku se s ní otočil tak, že se ocitla pod ním. Hlas měl touhou ochraptělý a tělo rozechvělé. Pomalu, vášnivě ji líbal na pootevřené rty a vychutnával si každý milimetr její hebké, vlhké kůže. Maggie byla rozbolavělá chtíčem. To pro ni byl nový pocit, intenzivnější, než když ji předtím líbal a dotýkal se jí. Jako by jí celé tělo pulzovalo vzrušením, jako by měla každý nerv dvakrát citlivější. Když jí začal rozepínat knoflíčky a sponky, otevřela oči a podívala se na něj napůl vyčítavě, napůl s ostychem. „Máš krásné tělo,” zašeptal, když si toho všiml. „Chci si ho prohlédnout.” „Já mám strach,” špitla.

„Já vím.” Sklonil se a s nekonečnou něhou ji políbil. „Ale není se čeho bát. Jenom se trochu pomazlíme, nic víc. Tak, jako jsme to už jednou dělali.” To ji uklidnilo. Ano, věřila mu. On jí neublíží. On je jiný než Dennis. Při pohledu na jeho košili ji napadlo, že by mu ji měla svléknout a položit mu dlaně na zarostlý hrudník, sáhnout si na ty mohutné svaly. Překvapeně svraštila obočí, zaskočená sama sebou. Po tomhle ještě s žádným chlapem netoužila. Nikdy v životě. „Máš nějaké přání?” zeptal se, než ji začal pomalu a metodicky svlékat z šatů. „Chtěla bych… se tě dotýkat,” vypravila ze sebe omámeně. „Kde?” V koutku úst mu zacukalo. Maggie rychle sklouzla pohledem zpátky na jeho hruď. „Tam,” přiznala a zavadila mu prsty o košili. „Tak mě svlékni,” zamručel. V téhle poloze to ještě nikdy nedělala, ale nakonec to nebylo nic těžkého. Brala do prstů knoflíček po knoflíčku, vysvobozovala je z dírek a postupně odhalovala jeho opálenou hruď pokrytou tuhými tmavými chloupky a vyztuženou ocelovými svaly. Skoro se jí tajil dech při pohledu na tak dokonalou ukázku mužského těla. A co teprve břicho, nádherně vypracované a vyrýsované!

Jednou nohou se jí zaklesnul mezi stehna. Trochu ji nadzdvihl, udělal pár pohybů rukama a najednou byla od pasu nahoru nahá. Zadržela dech a hmátla po těch šatech, aby je přitáhla zpátky, ale jeho ruce, horké a silné, ji chytily za nadloktí a zlehka ji položily zpátky na pohovku. Pomalu zavrtěl hlavou. „To nedělej,” napomenul ji tiše. „Nemáš se čeho bát. Se mnou nikdy. Chci ti jenom líbat prsa, Maggie.” Zrudla jako pivoňka. Tak smyslný výraz by od těch šedomodrých očí a přísné tváře nečekala. S úsměvem se sklonil k jejímu tělu, otevřel ústa dokořán, vzal do nich celé jedno její ňadro najednou a uvěznil ho v té žhavé, vlhké tmě.

Maggie se roztřásla. Chytila ho v týle a pomalu, jako očarovaná tou slastí, ho přitlačila blíž k sobě. Její tělo si začínalo dělat, co chtělo. Mírně se zaklonila a zatahala ho za vlasy. Zvedl hlavu a nechal ji, aby navedla jeho ústa k druhému ňadru. Tentokrát ho k sobě přitáhla už skoro beze studu. Dotekům jeho rtů a jazyka se prostě nedalo odolat. Zrychlovaly jí dech i pulzování krve v žilách. Byl to nádherný pocit. Zatímco pomalu sjížděla rukama po jeho sametovém těle, bloudil rty po jejích ramenech, přes hrdlo až k ústům. Už se nedal zastavit. Hbitě ji vyprostil ze zbytku šatů a začal ji hladit tím nejnečekanějším způsobem. Maggie, chtěla něco namítnout, ale on ji pomalu umlčel polibkem, vsunul jí jazyk mezi rty a přitom ji nepřestával hladit tam, kde byla nejcitlivější. Hlasitě zasténala a zaryla mu nehty do ramen. Pak zalapala po dechu a otevřela oči.

Zvedl hlavu a pohledem, který byl majetnický a zvědavý zároveň, zkoumal každý centimetr její zrůžovělé kůže. „Nádherně při tom kňouráš, Maggie,” zašeptal a usmál se jí do očí, když viděl, jak se bezmocně svíjí pod doteky jeho ruky. „Tak je to správně, miláčku. Jen si hezky lehni a já ti ukážu, jak to umím. Ne, nesnaž se mi utéct. Já ti neublížím. Neublížím ti, maličká. Já vím moc dobře, co dělám.” A nelhal! V jedné chvíli si málem prokousla spodní ret, když jí otřásl prudký nával slasti. Do očí jí vyhrkly slzy a vzhlédla k němu v němém úžasu, najednou celá roztřesená a rozpálená jako v horečce, tak moc, že se to skoro nedalo vydržet. Sklonil se a s neuvěřitelnou něhou ji políbil na rty. „Jen lehce,” zašeptal. „Zlehoulinka, Maggie.”

A polibek, který následoval, jako by byl ozvěnou jeho slov. Bylo v něm mnohem víc než jen sexuální vzrušení. Byla v něm úcta, a nečekaná krása. Vstal, dokonale soustředěný na každý pohyb, chvíli se díval, jak se pod ním bezmocně chvěje, a pak si začal svlékat košili a sundávat boty. Než ze sebe stáhl i poslední kus oblečení, otočil se zpátky čelem k ní, aby na něj dobře viděla. Zmocnila se ho pohledem, s šokovaným potěšením se kochala jeho skvostně mužným tělem. Byl celý opálený a svaly pokryté tmavými chloupky, na něm při každém pohybu jen hrály. Zhluboka, rozkošnicky se nadechl, když viděl, jak na něj zírá, a hruď se mu nadmula pýchou. Když si lehl vedle ní, neprotestovala. Vzala mu hlavu do dlaní a přitáhla ji k sobě, aby mu mohla nabídnout své rty.

Když znovu nahmatal to hebké, horké místo mezi jejími stehny a začal ji tam pomalu dráždit, zachvěla se a během pár vteřin byla tam, kde před chvílí - ve víru pulzující slasti, naprosto odevzdaná. Nalehl na ni a na chvilku ji zatížil celou svou vahou, než se podepřel lokty. Bolavá paže se znovu ozvala, ale on na ni nebral ohled. Celé tělo ho bolelo, pulzovalo, hořelo touhou vnořit se do ní. Muka byla už jenom to, že se musel držet zpátky, postupovat pomalu. Ale jinak to nešlo. Nechtěl ji polekat za žádnou cenu. Tlakem těla ji pobídl, aby se začala hýbat, aby se sladila s vlněním jeho boků, kterými se o ni třel. Otevřela oči a zalapala po dechu, když si uvědomila, co se to s ní děje. A hned se jí vrátily staré obavy. Ale on to vycítil. Zakryl jí zčervenalé tváře dlaněmi a políbil ji na zavřená víčka.

„Bůh stvořil muže a ženu, aby se milovali,” zašeptal. „Ne, aby se pářili jako zvířata, ale aby spolu sdíleli krásu. Chci ti dát rozkoš. Dej mi svoje tělo. Já ti dám svoje.” Ten hluboký, něžný tón jí zamotal hlavu ještě víc. „Gabe, já… se bojím!” vykřikla hlasem, v němž se mísil strach s touhou. „Já ti neublížím,” vydechl. Mírně se pohupoval a přitom se jí nepřestával dívat do očí. „Sleduj mě. Ano, sleduj mě. Vnímej mě. Vnímej, jak se s tebou mazlím…” Tak úžasnou důvěrnost ještě nikdy nezažila. S Dennisem, který ji k sexu nutil a na její tělo nebral nejmenší ohled, to ani nehrozilo. Ale teď se nad ní tyčil Gabe - jeho tichá, přísná tvář, jeho horké a silné tělo, jeho kůže, stejně rozpálená jako ta její, jeho boky, kterými do ní lehce narážel, jeho mužství, kterým do ní… pronikal!

Otevřela ústa a dech jí uvízl v hrdle, když ho v sobě ucítila. V očích se mu odrážel její němý úžas. Vůbec to nebolelo, bylo to… Zavřela oči a zasténala. Bylo to… něžné a pomalé… byla ho plná! Zaklesli se do sebe, stoupali a klesali, přestávali a zase začínali… Zároveň s tím, co jí dělal tam dole, jí jednou rukou hladil bok a palcem občas zavadil o napřímenou bradavku. Tvář jí zasypával polibky plnými obdivu a úcty. To všechno stihl najednou. Dýchal stejně přerývaně jako ona, ale ani na chvilku nepřestal být něžný, soustředěný, nesobecký. Odhrnul jí z tváře zatoulané zpocené vlasy a ona k němu vztáhla roztřesené ruce a tiše zakňourala slastí. „Tohle není jenom sex, že ne?” zašeptal jí do ucha. „Ne,” odpověděla hlasem zostřeným rozkoší, tohle… není… sex!” Zpočátku ji líbal pomalu, ale postupně zrychloval tempo. Třel se o ni, drsně klouzal po její zpocené kůži, až se polštářky pod ní začaly rozjíždět.

„Až to… přijde,” zašeptal naléhavě, „hlavně nezačni křičet. Kousej mě, škrábej, ale hlavně… nekřič, nebo nás všichni uslyší.” „Gabrieli.” Z očí jí tekly slzy a hlas měla zastřený dojetím, jehož důvod sama nechápala. Připadala si jako loutka, za jejíž provázky tahá on, její majitel. Vyhověla jeho pohybům s naprostou odevzdaností, slepá rozkoší mu drásala nehty záda, kousala ho do ramen, jazykem ochutnávala jeho zpocenou, slanou kůži. Přišlo to nečekaně. Jako blesk z čistého nebe, jako letní krupobití. Zničehonic ji oslnil barevný výbuch, žhavý nával extáze, až zvrátila hlavu dozadu a prohnula se v křeči, jako by měla místo páteře ocelovou pružinu. Zacpala si ústa jeho ramenem a vydala jakýsi zvuk, který ani sama neslyšela, a její tělo se samo od sebe sladilo s prudkými, překotnými pohyby jeho pánve. Vždyť se takhle rozdrtíme! Prolétlo jí hlavou. Vždyť si ublížíme!

A uprostřed té myšlenky jí tělo vzplanulo slastí. Uslyšela jeho hluboký hlas a přemohla zasténání, které se jí dralo z úst. Cítila ho všude, cítila, jak se zmítá v křeči. A její tělo se ochotně oddalo temnotě, která je zaplavila, těm lahodným chvějivým dozvukům čehosi, co dnes zažila poprvé a co sama ještě nechápala. Byla zpocená, jako myš a sotva popadala dech. Srdce jí bušilo tak prudce, že se při každém jeho úderu zachvěla, a byla k smrti vyčerpaná. Ovinula mu paže kolem krku a začala ho lenivě líbat. Na hruď, na ramena, na bradu - všude, kam dosáhla. Krátkými, vroucími polibky, z nichž cítila sůl, kolínskou a chlapský pot.

„Ty ses se mnou pomiloval,” zašeptala hlasem plným úžasu a obdivu. „Ano,” vydechl ztěžka, položil se zpátky na záda a stáhl ji za boky s sebou. „Takovéhle to nikdy… s žádnou nebylo. Nikdy v životě.” „Ke konci jsem se skoro bála, že si ublížíme,” zamumlala ospale. „Bylo to tak… agresivní.” „A to jsme začali tak něžně,” dodal zamyšleně a krátce se zasmál. „Panebože! Ani nevíš, jak dlouho jsem na tebe tehdy vzpomínal.” Přitisknul ji k sobě. „Nemohl jsem tě dostat z hlavy.” Nádherně hřál, nádherně voněl a hlas měl rozechvělý citem. Maggie, se zatetelila radostí, přitulila se k němu a otřela se o něj tváří vlhkou slzami. „Už mi to ani nevadí.” Gabe se zamračil. „Co ti nevadí?” „Že nás Dennis obvinil z toho, že máme poměr,” zašeptala mu do ucha. „Nejradši bych to vykřičela do světa, ať všichni vědí, jaká je to krása.”

Lehce ji štípnul do ucha. „Mámu by z toho trefil šlak. Nevychovala mě k tomu, abych jí doma v salonku sváděl návštěvy.“Zvedla hlavu a rozhlédla se zmateně kolem. „Proboha,” vykoktala a podívala se zpátky na něj. „Skandál, viď?” zamumlal s úsměvem a přelétl pohledem šaty rozházené všude kolem. „Skandál. Ale byla to nádhera. Mám z toho dobrý pocit. Mám pocit, že nám to v manželství bude klapat.” „Nemusíš si mě brát,” začala Maggie. „Chci s tebou být,” odvětil prostě. „Pořád. A tím, co jsme dělali právě teď, si budeme čas od času zpestřovat život. Před ostatními asi těžko utajíme, že jsme milenci,” dodal tiše. „Vsadil bych se, že všichni kromě Becky to na nás poznají na první pohled.”

„To ne!” zaúpěla a schovala obličej. „Nestyď se,” řekl a něžně jí uhladil husté černé vlasy. „Za něco tak krásného by ses neměla stydět. Jsi teď moje žena. Moje manželka. Budu se o tebe a o Becky starat, dokud budu naživu. Bude se nám spolu žít dobře.” „Nebereš toho na sebe trochu moc? Vzít si zničehonic na starost cizí rodinu…” „Pro mě už dávno nejste cizí. Dáváte mi radost.” Zasmál se. „Becky je na svůj věk docela odvážná holka. Jejím tátou budu moc rád. Stejně jako tátou našich dalších dětí,” dodal a natočil ji tváří k sobě. „Chceš to, Maggie? Chceš se mnou mít děti?” Maggie vytřeštila oči. Najednou jí připadalo úplně přirozené povídat si s ním právě o tomhle. A ta představa se jí kupodivu zamlouvala. Přestože Gabea nemilovala. Jenom ji přitahoval a měla ho ráda. A on ji taky nemiloval. Jenom ho fyzicky vzrušovala a byla mu sympatická. A přesto to milování bylo… jako z lásky.

„Ano, Gabe,” odpověděla prostě. „Chtěla bych s tebou mít děti.” Pronesla to tak vážně a slavnostně, až se zachvěl. Ten bezděčný pohyb ho samotného zarazil tak, že zkrabatil čelo. Cítil, že se mu to začíná vymykat z rukou. Toužil po ní a dostal ji. Ale teď po ní zatoužil znovu, chtěl ji pořád, navždycky. A tu otázku, jestli s ním chce mít děti, jí položil bez rozmyslu, jak ho napadla. Ale vzrušovala ho představa, že by s ním mohla být těhotná. Že by ji naschvál… přivedl do jiného stavu. Srdce se mu rozbušilo. Všimla si, že změnil výraz, ale nedokázala z něj vyčíst, na co myslí. Zvědavě si ho přeměřila. „Stalo se něco?” zeptala se tiše. „Představil jsem si, jak ti dělám dítě,” řekl a obličej mu pomalu tuhl. „A… vzrušilo mě to.”

Maggii se rozhostil na tváři radostný úsměv. To bylo dobré znamení. „Teď beru antikoncepci,” řekla. „Nemyslím, že bychom s tím měli začít dneska,” dodal o něco střízlivějším tónem, narovnal se a posadil ji vedle sebe. „Než se do toho vrhneme, musíme se nejdřív vzít a trochu se sžít. Becky si na nás rychleji zvykne, když nás bude mít chvíli pro sebe.” Maggie, jen žasla, jak je vnímavý. Pokrčeným ukazováčkem mu přejela po tváři. „Když jsi byl malý, byl jsi na tom stejně jako ona, viď?” zeptala se. „Nesmělý, osamělý a trochu smutný.” Všimla si, jak zatnul čelisti. „Ano.” „Nechci vyzvídat.” Gabe si povzdechl, přitáhl si její ruku ke rtům a políbil ji do dlaně. „Nejsem zvyklý se svěřovat,” řekl. „Zvlášť ne s city. Musíš mi dát trochu času. Do dneška jsem byl spíš uzavřený člověk.”

„Já taky,” přiznala. Pohledem se mazlila s jeho tělem, najednou bez ostychu, skoro majetnicky a stejně důkladně, jako by se ho dotýkala prsty. „Takhle jsem si ho nikdy neprohlížela,” sklouzlo jí ze rtů, a když zakašlal, tváře jí polil ruměnec. „Sluší ti, když se červenáš,” zamumlal a přitiskl ji k sobě. „Bude mi to chybět.” „Říkáš to, jako by ses mě to chystal odnaučit,” řekla škádlivě. „Až s vámi budu hotový, slečno Turnérova, už vás nic nepřekvapí.” Naklonil se k ní a zašeptal jí něco do ucha. Maggie jen zalapala po dechu a on ten zvuk zachytil ústy a vrátil jí ho v podobě smyslného vzdechu. V návalu rozkoše se ho musela chytnout za paže. Odtáhl se od ní s výrazem, v němž se mísila dychtivost s nerozhodností.

„Chtěl bych to ještě jednou,” řekl tlumeně. „Ale lepší bude, když to odložíme.” Zírala na něj s němými otazníky v očích a čekala na vysvětlení. Přejel jí ukazováčkem po rtech. „To, co se stalo, jsem neměl v plánu. Chtěl jsem se s tebou jenom trochu pomazlit, ale nějak se mi to vymklo z rukou. Chtěl jsem, aby to všechno proběhlo tak, jak má - včetně svatební noci. Ale tímhle jsem tě o to připravil.” „Když už chlap ženskou svede, neměl by si to pak vyčítat,” připomněla mu. „Připadám si, jako bych zneuctil pannu,” přisadil si a usmál se, když viděl, jak sebou cukla. „Ale víckrát už se to nestane, Margaret, slibuju. Nebudu se s tebou milovat, dokud nebudeš mít na ruce prstýnek. Myslím, že to tak v hloubi duše chceš.”

Měl pravdu. A Maggie teď viděla jeho přísný, drsný obličej úplně jinýma očima. Viděl jí do duše. Skoro jako by jí četl myšlenky. „Moc se mi líbilo, co jsi mi dělal,” zašeptala. Budu ráda, když… mi to po svatbě budeš dělat každou noc.” Sklonil se k jejím rtům a políbil je s tichou úctou. Už se toho nebudeš bát?” Zavrtěla hlavou. „Jak bych se toho mohla bát, vždyť je to… tak úžasné.” „Protože možná nebudu vždycky tak něžný,“připustil a zaryl se do ní pohledem. „Protože časem budu chtít víc. Budu chtít vášnivější a divočejší milování než dneska.

Teď jsem dělal všechno jen pro tebe. A moc se mi to líbilo, abys věděla. Ale kdyby bylo po mém, vypadalo by to jinak.” Maggie, zrudla. „Jak?” Zadíval se jí do očí. „To se dozvíš až po svatbě.” Přestože se tomu bránila, znovu se v ní ozvaly pochybnosti a obavy. Co po mně asi bude chtít? Nezačne být hrubý? Nebude mi chtít ubližovat? „Sakra!” zavrčel naštvaně, když si všimnul, jak strnula. „Tak to nemyslím! Já mluvím o milování, a ne o nějakém orientálním mučení.” Maggie se kousla do rtu. „Promiň. V tomhle mám asi velké mezery.” „Já vím. A ty mi taky promiň. Jsem strašně nadržený!” Otočil ji k sobě a přitáhl si ji na klín bez ohledu na bolest, která mu vystřelila do zraněné paže. „Cítíš to?” zasípal zmučeně. „Mně to nevadí…” „Ale mně ano.” Sundal ji ze sebe, vstal z pohovky a začal na sebe zuřivě navlékat jeden kus šatstva za druhým.

Maggie, se pustila do oblékání vsedě a přitom ho nepřestávala sledovat. Musela obdivovat mrštnost a jistotu, s jakou se potýkal s oblečením. „Je na tebe nádherný pohled,” řekla bez rozmyslu. „Mám zlost,” zabručel. „Radši mě moc nepopichuj.” „Proč ne? Co bys mi udělal?” nedala se odbýt. Prošpikoval ji pohledem. „Opravdu to chceš vědět?” Sehnul se k ní s nedopnutou košilí a položil jí ruce na boky. S rozcuchanými vlasy padajícími do čela, opuchlými rty a přimhouřenýma očima vypadal tak smyslně, že měla chuť vrhnout se na něj a líbat ho až do bezvědomí. „Ano,” provokovala ho dál. „Povalím tě na koberec,” procedil mezi zuby s předstíraným vztekem. „Pak tě svléknu a budu tě trápit tak dlouho, až budeš křičet o pomoc.”

„Jak trápit?” zeptala se a nechala rty pootevřené. „Předveď mi to.” Gabe zadržel dech. Ta ženská se nezdá, pomyslel si. Má v sobě víc vášně, než by člověk čekal. Ten hulvát ji v ní sice přidusil, ale ne navždycky. Však já ji ještě rozpálím. Stačí trocha trpělivosti. Sehnul se k ní a vtisknul jí na rty krátký, drsný polibek. „Takhle,” zamumlal. „A takhle.” Lehčeji olíznul rty a pak prudce vniknul mezi ně, až se s hlasitým zasténáním prohnula a natáhla krk, aby mu byla co nejblíže. Ale on se rychle narovnal. „Příště,” řekl s poťouchlým úsměvem. „A radši si při tom zapneme rádio. Jsi docela hlučná.” „Za to můžeš ty,” odsekla se smíchem. Vlasy měla rozcuchané, make-up rozmazaný, ale stejně byla k nakousnutí. „Vždycky mě něčím zaskočíš.”

„To milování tě taky zaskočilo?” zeptal se zvědavě. Sklouzla očima k jeho široké, svůdné hrudi. „Cítila jsem slast. To mě zaskočilo,” upřesnila. „Ale moc se mi to líbilo. Od začátku do konce. Nečekala jsem, že by z toho ženská taky mohla něco mít.” „Kristepane, ten chlap musel být úplně vyšinutý!” „Citově asi ano. A pořád je. Skoro je mi líto jeho nynější manželky.” Vzhlédla k němu. „Až Dennis zjistí, že se chceme s Becky odstěhovat sem, pukne vzteky. Nebude se štítit ničeho, aby nám překazil plány. Vždycky na tebe žárlil, i když jsem mu říkala, že jsem s tebou nikdy nic neměla. Zato naši tě zbožňovali. Pořád o tobě mluvili.” Gabe se usmál. „Já je měl taky rád. A na toho bastarda už nemysli. Však to s ním nějak zařídím.” Zvedl ji z pohovky a přitiskl si ji k štíhlému, uvolněnému tělu. „Teď už mysli jenom na mě.”

Objala ho kolem krku. „Chci se s tebou milovat,” vzdychla roztouženě a pohledem mu visela na očích. „Chci ti taky dát tolik slasti, jako jsi dal ty mně.” „Vždyť jsi mi ji dala,” namítl udiveně. „Ty jsi to na mně nepoznala?” Maggie, se zarděla. „Byl jsi při tom… skoro zticha.” „To já jsem vždycky,” odvětil tiše. „Ale cítím při tom to samé, co ty. Jenom jsi teď byla o něco napřed,” dodal s pousmáním. „Pochybuju, že jsi byla schopná vnímat, co se se mnou děje. Cítil jsem, jak se třeseš…” „Přestaň,” špitla a schoulila se mu v náručí. „Neměla by ses stydět o tom mluvit,” zašeptal jí ucha a uhladil jí šaty na zádech. „Časem si na to zvyknu,” slíbila. „Teď je to pro mě ještě moc nové.”

„To chápu,” přikývl Gabe. I on s ní zažíval spoustu nových věcí, na které si musel teprve vyknout. Zavřel oči a zabořil tvář, do jejích vlasů. Voněly jako rozkvetlá louka. Stejně jako její tělo, to hebké, horké tělo, jehož doteky ho vždycky znovu vzrušily. Tentokrát se Maggie radostně zasmála, když si toho všimla. „Už zase? Tak rychle?” „Ty jezinko!” zvolal a údivem se rozesmál. „Myslel jsem, že se o tom stydíš mluvit.” „Jsem jenom nesmělá, ne hloupá,” škádlila ho a přivinula se k němu ještě těsněji. „Gabe, mně se moc líbí, když… se vzrušíš. Líbí se mi, že za to můžu já.” Hrudník se mu nadmul, až měl pocit, že pukne. „Radši si rychle dáme dobrou noc, než se na tebe zase vrhnu.” Zvedl hlavu a zadíval se jí do očí. Promiň, že jsem si to na tobě vynutil. Chci si tě vzít. Ale nechtěl jsem tě zatlačit do kouta.” Zatahala ho za košili. „Nezatlačil jsi mě do kouta, ale do pohovky. Položil sis mě na ni a…” „Přestaň,” zamručel výhružně a štípnul ji do zadku.

„Ty přestaň,” ohradila se vzdorovitě. „Už jsem velká holka. Kdybych nechtěla, řekla bych ti to.” „Houby s octem,” odfrkl si. „Byla jsi napůl bez sebe strachy. To já jsem měl…” „Houby s octem?” Povytáhla obočí. Zamračil se na ni. „Musím myslet na Becky,” řekl a uhnul pohledem. „V její přítomnosti už nemůžu mluvit, jak mi zobák narost.” Maggie, se musela smát. Gabe v ní probudil slunce, cítila se díky němu úplná, svobodná a k zbláznění šťastná. „Ach, Gabe,” vydechla a prudce ho objala, jako by ho chtěla umačkat. „Ty jsi zázrak.” Instinkt mu napovídal, že se Maggie až do dneška, stejně jako Becky, fyzickému kontaktu spíš vyhýbala. O to neodolatelnější byla, když se k němu teď tak bezstarostně tulila. Držel ji v náručí, lehce se pohupoval a bojoval s tělesnou touhou.

„Jsem rád, že si to myslíš, zlato,” zamumlal jí do vlasů hebkých jako hedvábí a pohladil ji po nich. Na pár vteřin zesílil sevření paží a usmál se. „Nikdy bych nečekal, že to bude tak skvělé,” řekl zadumaně a otřel se jí tváří o tvář. „Vždycky jsem snil o tom, jak tě svlékám, jak se tě dotýkám. Dlouho po tom, co jsi tehdy odjela, se mi o tobě zdálo skoro každou noc. Měl jsem si uvědomit, že…” „Co sis měl uvědomit?” zabrumlala ospale. Gabe se zarazil, upřímně šokovaný tím, co mu málem sklouzlo ze rtů. Radši to rychle vypudil z hlavy a odsunul zpátky do podvědomí. Tak daleko to nesmí dospět, napomenul se v duchu. Tohle si nesmím dovolit. „Ale nic,” odpověděl. „Jenom jsem si na něco vzpomněl.” Maggie sklouzla pohledem přes jeho hruď k vysokému oknu. „S tamtou to bylo taky takové?” Cítila, jak zatnul svaly. „S kterou?”

„S tou, do které jsi byl tak zamilovaný.” Gabe se nadechl a chvíli váhal. Nechtělo se mu o tom mluvit. Nechtělo se mu na to vzpomínat. Tohle už asi bylo příliš osobní, pomyslela si Maggie. „Neměla jsem se ptát,” řekla a omluvně zvedla k němu oči. „Nemám právo se tě takhle vyptávat.” „Nemáš?” namítl tiše. „Po tom, co jsme teď spolu zažili?” Přejel jí po tváři konečky prstů. „Věř mi, Maggie,” pokračoval po chvíli. „Takovéhle to nebylo s žádnou. Dokonce ani… s tamtou.” Jen to dořekl, Maggie, mu doslova rozkvetla před očima. Rozzářila se a neuvěřitelně zkrásněla. Nervózně se zasmál. A to ho znovu zaskočilo, sem z ní nervózní! Sklonil se k ní a letmo ji políbil na rty. „Běž si lehnout. Promluvíme si až ráno, za denního světla. V noci jsi strašně svůdná, dneska už jsme se kvůli tomu jednou neudrželi, byla to moje chyba.” „Příjemná chyba,” zašeptala Maggie. „Taky mám ten pocit.” Pustil ji z objetí. „Tak už koukej zmizet! Jestli na mě budeš ještě chvíli takhle civět, tak za sebe neručím.”

Zamračil se na ni a ona se na něj zazubila. „Tak dobrou noc,” zašvitořila a odešla, aniž by si uvědomovala, jak se její chování změnilo. Ale Gabe si toho nemohl nevšimnout. A v očích mu vzplanuly žhavé jiskřičky. Poprvé měl pocit, že mu patří. A nebyl to nepříjemný pocit.

OSMÁ KAPITOLA

Becky byla vzhůru ještě před rozbřeskem a se psem v náručí skákala mámě po posteli. „Vstávej, mami!” smála se. „Hele, už vychází slunce!” „Tak mu řekni, ať zase zajde,” zabručela Maggie a schovala hlavu pod polštář. „Už musíš vstávat!” trvala na svém Becky. „Ale proč?” zahuhlala Maggie zpod polštáře. „Protože jdeme na ryby,” odpověděl hluboký mužský hlas odkudsi z výšky a pak z ní najednou někdo strhnul polštář i přikrývku, takže zůstala ležet na posteli jen v modro-bíle pruhované noční košili. Když otevřela oči, uviděla nad sebou Gabeův rozesmátý obličej. „Cože? Na ryby?” Zamžourala na něj rozespalýma očima. Měl už na sobě džínsy a potištěnou košili a vypadal svěže a plný energie, zatímco ona se cítila jako vyždímaný hadr. „Na ryby,” zopakoval trpělivě. „Zlato, běž dolů, popros Jennii, ať nám udělá pořádnou snídani, a pak dojdi říct babičce, že vyrážíme dřív, než bude vstávat, ano?”

„Ano!” Becky, v bleděmodré košili, seskočila z postele a se štěnětem přitisknutým k hrudi uháněla pryč, až jí culík nadskakoval. „Ale já jsem strašně unavená,” zasténala Maggie. A v tu ránu byla vzhůru a polil ji ruměnec, protože si uvědomila, že je nejen unavená, ale i rozbolavělá, a to hlavně na jednom místě. „Není divu, že jsi unavená,” zamumlal s rošťáckým úsměvem. Sednul si na postel, vedle ní, položil se napříč přes ni a podepřel se lokty. „Hmmm, ani nevíš, jak jsi rozkošná, když se probudíš,” povzdechl si a přejel pohledem její rozcuchané vlasy a pomačkanou tvář. „Tobě to taky sluší,” řekla s nepředstíraným obdivem. „Dobré ráno.” „Dobré ráno, sluníčko,” zakřenil se a vtiskl jí na rty horký, láskyplný polibek. Byl dnes plný něhy. Sálala z něj jako hřejivé paprsky jarního slunce. Maggie to cítila a měla z toho takovou radost, že ho musela chytit za ramena a přitisknut si ho na prsa.

„To bych neriskoval, být tebou,” zamručel pár milimetrů od jejích úst. „Moc toho na sobě nemáš. Cítím tě i přes tu látku.” „Já tě taky cítím,” odvětila šeptem a položila mu ruku na širokou hruď. „Chtěla bych…” „Copak bys chtěla?” „Chtěla bych s tebou být sama na opuštěném ostrově, aspoň na pár hodin,” vzdychla. „Nikdo by nás tam neviděl a neslyšel. Mohla bych tam s tebou dělat to, co včera.” „Opuštěných ostrovů je v tomhle kraji nedostatek,” odvětil s úsměvem a odhrnul jí z obličeje pár vlasů. „Ale taky by se mi to líbilo. Milování s tebou je krása.”

Maggie se při těch slovech zachvěla po celém těle a vzpomněla si, co jí řekl včera, jak jí zašeptal do ucha, že to nebyl jenom sex. A měl pravdu. Sex je jen tělesné spojení, krátká rozkoš. Ale to, co se odehrálo mezi nimi dvěma, bylo mnohem hlubší. Skoro… posvátné. Zahleděla se do jeho šedomodrých očí lemovaných hustými černými řasami a všimla si dlouhých vějířků tenkých vrásek, které se mu rozbíhaly od koutků. Obočí měl husté a tmavé, a Maggie neodolala nutkání přejet po nich bříškem ukazováčku. Byl to opojný pocit, takhle se ho dotýkat. A jemu to očividně nevadilo. Zavřel oči. „Pokračuj,” pobídl ji. „Hraj si se mnou.” Poslechla ho. Bylo to vzrušující, přejíždět mu prsty po tvářích, po nose v místě, kde ho měl kdysi zlomený a dodnes trochu zkřivený, po ostře řezaných ústech, po sveřepé bradě. Nebyl krásný, alespoň ne v běžném smyslu slova. Ale měl v sobě vnitřní krásu, před kterou všechno ostatní bledlo. A tělo měl naprosto dokonalé.

„Tohle se mi líbí,” zamumlal, když se propracovala až k jeho hrudi. „Máš šikovné prsty.” „Ráda se tě dotýkám,” přiznala, překvapená sama sebou. „To se mi ještě s žádným chlapem nestalo,” dodala. „Ale s tebou se toho nemůžu nabažit.” Otevřel oči a pozorně se jí zadíval do tváře. „To vypadá vážně.” „Vážně?” Oplatila mu pohled. „Netvař se tak vyděšeně,” dodala s úsměvem. „Nechystám se bezhlavě zamilovat a přisát se na tebe jako klíště.” „To se mi ulevilo,” utrousil, ale bylo znát, že to nemyslí úplně vážně. Ušklíbl se. „Nestojím o ženskou, co by mi pořád visela kolem krku.” Maggie sklopila oči, aby neviděl, jak moc se jí ta poznámka dotkla. Ale proč by mě to od něj mělo mrzet? Vyčetla si v duchu. Vždyť mi na něm zas tolik nezáleží. „To ti ode mě rozhodně nehrozí,” odvětila rázně. Ale Gabea ta odpověď vůbec neuklidnila, právě naopak. Vždyť nechci, aby mě milovala! Musel si připomenout. Odtáhl se od ní, znepokojený tím rozporem.

Vypadala smutně. Tvář měla najednou pobledlou a podivně strnulou. „Hej,” houkl na ni a nadzdvihl jí bradu, aby jí viděl do očí. „Co se děje?” „Nic,” odpověděla rychle. „Jen uvažuju, jestli je dobře, že se chceme vzít…” „Mám tě rád,” připomněl jí. „Ty mě snad ne?” „Mám tě ráda,” řekla a na rty se jí vrátil úsměv. „Mám tě moc ráda!” Tlumeně se zasmál. „A když se milujeme, děje se mezi námi něco krásného a vzácného. Tak proč by se tak dobří přátelé nemohli vzít?” Maggii nenapadal jediný argument proti. Navíc tu byla ještě naděje, že láska přijde časem sama, že se ji Gabe naučí milovat. A naděje umírá poslední. Přejela ho pohledem od hlavy k patě. Je tak neodolatelný, tak mužný, tak svůdný, povzdechla si v duchu. A bude jenom můj. Žádná jiná ženská ho nebude znát tak dobře jako já. Bude to můj manžel. Už aby mi patřil, už aby měl na ruce snubní prsten. Ať všichni vědí, že je se mnou nerozlučně spjatý, prolétlo jí hlavou tak zřetelně, až ji to samotnou překvapilo.

Upřela pohled na jeho tvář a pomyslela si: miluju ho. Vždycky jsem ho milovala. Ta myšlenka jí otřásla do hloubi duše. Ano, miluju ho. Jinak bych se mu včera nedala tak snadno. Zvlášť když se mi ještě nezahojily rány z manželství s Dennisem. Proč jsem na to nepřišla dřív? Sex bez lásky, by přece nebyl, nemohl by být tak hluboký. „Něco tě trápí?” zeptal se zachmuřeně. „Ne!” Prudce se posadila, shrnula si vlasy za uši a přinutila se usmát. „Opravdu mi nic není. Jenom už si asi nepamatuju, jak se chytají ryby.” „Já tě to naučím. A nejen to,” slíbil a políbil ji krátce na tvář. Maggie zalapala po dechu. Každý jeho dotek, byl teď mnohem intenzívnější, krásnější, když už věděla, co k němu cítí. Tiše zasténala. Gabe zadržel dech vzrušením a srdce se mu rozběhlo jako o závod, když viděl, jak se mu vzdává. Narovnal hlavu a podíval se na ni. Ten pohled mu dodával sebevědomí a sílu a probouzel v něm chtíč. Zaháknul ukazováček za ramínko její noční košile a pomalu jí ho stáhnul z ramene, až odhalil jedno pevné, oblé ňadro. V očích se mu zablýsklo.

Maggie pootevřela rty a zaklonila hlavu. Sledovala ho a uvnitř se chvěla vzrušením, když viděla, jak ji hltá očima, jak po ní prahne. „Dotkni se mě tam,” pobídla ho zastřeným hlasem. Gabe měl srdce až v krku. Ta ženská je divoška, žasl. Tohle od ní nečekal. Vlastně už si ani nepamatoval, co od ní čekal. Přejel jí prsty po rameni, po paži a pak přes žebra až k ňadru. Na jeho okraji ji pohladil palcem a sledoval, jak jí tuhne bradavka, jak se jí zrychluje dech, a oči nabírají matný lesk. „Radši rukou, nebo pusou?” zeptal se šeptem a zašimral ji na ústech letmým polibkem. Bezmocně se mu zaryla nehty do ramen. „Jak chceš ty,” odpověděla rozechvěle. „Tak jenom na chvilku,” vydechl a pomalu se k ní sklonil. „Teď nemůžeme načínat nic delšího,” dodal, i když ho to mrzelo. Vzal jí ňadro do dlaně, něžně ho potěžkal a pak si s ním začal hrát - rty, jazykem i zuby. Maggie, zafňukala rozkoší a ten zvuk ho rozdráždil málem k nepříčetnosti. Musel se držet, aby neztratil hlavu. Věděl, že musí být něžný, že musí… panebože!

Hodil ji zpátky na polštáře a klesl na ni, tvář staženou vzrušením, ruce jako kleště. „Udělej to,” vyzvala ho. V jeho vytřeštěných očích plných vášně se poprvé rozhořel plamínek spalující, majetnické touhy. „Udělej to, povídám!” Roztřásl se po celém těle, jak se ze všech sil snažil ovládnout. Maggie byla jako Siréna, lákala ho pohledem, nabízela mu svoje tělo, slibovala ráj na zemi. Ale Becky se měla každou chvíli vrátit. Povolil prsty, kterými jí drtil zápěstí. „Becky,” zasípal. „Uvidí nás.” Maggie, zamrkala, jako by se probírala z transu, pak sykla a vrhla na něj zkroušený pohled. Bylo vidět, že na to úplně zapomněla. „A kruci.” „Moje řeč.” Posadil se a zvedl ji k sobě. Zahleděl se jí do tváře a pobaveně se usmál, přestože ho očividně mrzelo, že na sebe nemají víc času. „Tak už nejsem sám, kdo se dneska nechal unést,” dodal potměšile. „Co jsi, proboha, chtěla, abych udělal? Rozdal si to s tebou přímo tady před otevřenými dveřmi?” Maggie zrudla jako rak. Řekl to tak, jako by si myslel, že po něm chtěla obyčejnou rychlovku, a to ji naštvalo. Nevěděla, že je zmučený touhou a v duchu syčí jako přetopený kotel. Věděla jen, že ji tím urazil.

„Promiň,” pokusila se o nevzrušený tón. „Asi jsem na to zapomněla. Hned se obléknu.” Neochotně ji nechal vstát a sledoval, jak si narovnává zpátky spadlé ramínko, jde k šatníku a vytahuje z něj modré džínsy a zeleně potištěnou košili. Všechna radost z ní rázem vyprchala. Pomalu vstal z postele a stoupnul si těsně za ni, aniž by se jí dotýkal. „Říkal jsem ti, že jsem v těchhle věcech nemožný. Překvapila jsi mě. To je celé.” Sama sebe taky překvapila. Hlavně zjištěním, že ho miluje. Ale to mu samozřejmě nemohla přiznat, když si ji chtěl vzít jen kvůli, Becky. Alespoň to tak řekl. To, že se fyzicky přitahují, je sice výhoda, ale jen okrajová. Gabe ji nemiluje. Nechce milovat nikoho. Obrátila se k němu s úsměvem a výrazem, který říkal, ať si nedělá starosti. „Mě to taky zaskočilo,” přiznala s klidem, který ji ale stál dost sil. „Nic se nestalo.”

Zapátral jí v očích. „Nechtěl jsem se tě dotknout.” „Nic se nestalo,” zopakovala rychle. Až příliš rychle. „Hned se obleču. Kam pojedeme?” „Dolů k rybníku,” odpověděl. „Mám v něm pár ryb na lov.” „Když chytáš na čolka, musíš ho napíchnout na háček,” zamumlala. „Žížaly mi nevadí, ale čolky nesnáším.” „Dobře.” Otočila se na něj s kalhotami v ruce a povytáhla obočí. Gabe až po chvíli pochopil, co mu tím naznačuje. „Jdu připravit pruty.” Ve dveřích se zastavil a ohlédl se na ni. „Kdybychom už byli svoji, neodešel bych. Manželé by se před sebou neměli stydět svléknout.” „S tím souhlasím,” odvětila klidně. „Ale zatím ještě svoji nejsme.” „V pátek budeme,” oznámil a bez dalšího slova odešel. Takhle se Maggie dozvěděla datum svatby. Další překvapení ji čekalo po snídani, když zjistila, že jedou chytat ryby s bambusovými pruty místo klasických udic s navijákem.

„Cože?” divila se, když před ní Gabe rozložil jednu z dlouhatánských holí. „S tímhle mám něco chytit? Kde je pojistka? Kde je cívka? Kde je…” „Tenhle prut má všechno,… co potřebuješ,” prohlásil dotčeně. „Háček, olůvko, splávek a vlasec. Zbývají jenom žížaly. Tu máš.” Vzala si od něj krabičku s žížalami i hůl a nechápavě zamlaskala. „Tenhle ranč má cenu zlata a ty si nekoupíš ani pořádný prut s volnoběhem.” „To není proto, že bych šetřil,” bránil se Gabe. „Volnoběh je na kolech s přehazovačkou,” ozvala se Becky důležitě. „To jsme se učili ve škole.” „Ne, zlato, já myslím volnoběh u rybářského prutu,” upřesnila Maggie. „To je naviják, který umí popouštět vlasec, když ryba zabere.” „To jsou ty městské výmysly,” zahudroval Gabe a zamračil se na ni. „To už neumíš nic chytit bez drahého náčiní? Vsadím se, že tam chudákům rybám házíš navoněné těsto, nebo elektronické návnady.”

„To nemám zapotřebí,” odsekla. „Klidně ti chytím rybu, i na tenhle klacek.”

Gabe založil ruce na prsou. „Tak se předveď.” „Jak chceš!” Vytrhla mu prut z ruky, vyšla na dvůr a po prašné cestě si to namířila rovnou k rybníku, který byl od domu jen pár set metrů daleko. Becky se zahihňala, vzala Gabea za ruku a s prutem přes rameno se vydali za Maggií. Pro jistotu s bezpečným odstupem. „Máma by doma nikdy takhle nezuřila,” prozradila Gabeovi. „Tady je úplně jiná.” „Taky mám ten dojem,” odvětil Gabe s úsměvem a díval se, jak Maggie pochoduje po cestě se zády rovnými jako pravítko. „Ona umí chytat ryby?” zeptala se Becky. „Nevím to jistě,” odvětil. „Ale myslím, že ano. Každopádně už se těším, jak se o tom přesvědčíme.” „Já taky!” Na břehu rybníka seděli přes dvě hodiny, a když se vrátili domů, Gabe s Becky měli každý po jedné rybě, a Maggie jen mokré kalhoty a přetržený vlasec.

„Chudinko maminko,” vzdychla Becky. „To je mi líto, že jsi nic nechytila.” „Asi na to neměla dost dobrý prut a naviják,” pronesl Gabe s vážnou tváří. Maggie se ho pokusila nakopnout, ale odnesl to její zadek, protože Gabe pohotově uskočil a ona sebou praštila o zem. Její výraz ho rozesmál. Zazubil se na ni, podal jí ruku a zvedl ji zpátky na nohy. „Příště to tak neprožívej,” zamumlal, potěšený tím, že měla dost kuráže na to, aby se mu pokusila pomstít. „Asi si teď chvíli nesedneš. Už zase,” dodal s nevinným úsměvem. Maggii ta narážka vehnala krev do tváří. Rychle ladila krok s Becky a na Gabea se ani nepodívala. „To je paráda,” řekla Becky a zdvihla do vzduchu svůj úlovek. „Teď jsme úplně jako rodina, sem moc ráda, že tu můžu zůstat.” Gabe na ni mrknul. „Já taky,” řekl. „Docela se mně líbí mít vlastní dceru.” Maggii se při těch slovech rozlilo po těle teplo, ale znala dobře Dennise a měla z něj strach. Gabe je sice vynalézavý a má obdivuhodnou vůli, ale co zmůže, jestli Dennis nebude hrát fér?

Tahle otázka jí nedala spát. A marně na ni hledala odpověď. Napadlo ji, že to před Gabem nadhodí, ale věděla, že by ji neposlouchal. Ani tu soudní při nebral moc vážně. Vůbec nepochyboval o tom, že ji vyhrají. Maggie už si tím tak jistá nebyla. Becky pro ni byla celý svět a ona o ni měla strach. Udělala by cokoli, jen, aby nepadla Dennisovi do spárů. Cokoli! Gabe ji, i sebe objednal na krevní testy a druhého dne šli z ordinace rovnou na radnici objednat obřad. Pak už nezbývalo než čekat. Janet jim pomáhala sezvat hosty, a to po telefonu, protože na vymýšlení, tištění a rozesílání pozvánek, už neměli dost času. „Všechno to klapne, zlato, neboj,” ubezpečovala Maggii. „Právě jsem pozvala pár přátel z Houstonu, Johna Duranga a jeho ženu, Madeline. Jsou svoji už čtyři roky a mají dva kluky. Nejdřív mysleli, že to budou jednovaječná dvojčata, ale nakonec jsou každý jiný. Nejsou si vůbec podobní. Ani povahou.”

„To si s nimi asi užijí,” poznamenala Maggie. „Podle toho, co vyprávěli, se rozhodně nenudí,” přikývla Janet a zvědavě našpulila rty. „A co vy dva s Gabrielem? Neplánujete spolu ještě nějaké děti?”„Ano,” přiznala Maggie s úsměvem. Janet přikývla. „To ráda slyším. Moc ráda.” A vrátila se zpátky k telefonu. „Co dělají Durangovi?” zeptala se Maggie Gabriela druhého dne ráno, než odjel pomáhat se značkováním posledních kusů dobytka. „Co by měli dělat?” Zíral na ni, jako by spadla z višně. „Johnovi přece patří naftařská společnost.” „Promiň, že neznám všechny zdejší naftaře,” zabručela a zpražila ho pohledem. „Madeline píše thrillery a detektivky. Napsala Skřípot ve věži, podle kterého pak dokonce natočili televizní seriál.”

„To je jedna z mých nejoblíbenějších knížek! A ty znáš osobně její autorku?” „Znám,” odpověděl nevzrušeně. „Je to normální ženská.” „Je to slavná spisovatelka!” „Normální ženská,” trval na svém Gabe, „která je hodně vnímavá a má talent. Psaní je jenom její práce, na celý život. Však uvidíš sama, až se seznámíte.” Našpulil rty. „Po Johnovi kdysi hodila koláč, vyklopila mu na hlavu špagety a nechala ho na cestě uprostřed polí s rozbitým autem - ten byl rád, že to vůbec přežil, než souhlasila, že si ho vezme.” „To musely být napínavé námluvy,” poznamenala Maggie. „To byly. John ji totiž přivedl do jiného stavu,” dodal tiše. „A ona od něj chtěla utéct, protože si myslela, že ji chce jen proto, aby si nepokazil pověst.” Maggie, se mu zadívala do očí. „A bylo to tak?”

Gabe se usmál. „Kdepak. Miloval ji už dávno. Jenom o tom nevěděla.” „Konec dobrý, všechno dobré.” „Vypadá to tak. Johnův bratr Donald se jí taky dvořil, ale nakonec ji bratrovi rád přenechal, odjel do Francie a vzal si tam jednu mladou umělkyni. Teď už spolu mají dceru.” Opatrně jí odhrnul vlasy z čela. „Nebuď dlouho na slunci. Začínáš být spálená.” Zašklebila se na něj. „Podívej se na sebe?” Gabe se na ni zazubil. „Já už mám kůži jako indián,” zamumlal. „Ta se nespálí.” Měla chuť stoupnout si na špičky a políbit ho, ale včas si vzpomněla, že on o její lásku nestojí. V tomhle vztahu o lásku nejde, připomněla si.

Přátelsky jí pocuchal vlasy. „Tak zatím.” Sebejistým, rázným krokem sešel z verandy, zapálil si cigaretu a kráčel dál. Maggie ho ráda sledovala při chůzi. Pohyboval se neskutečně elegantně. Byl to prostě chlap každým coulem, radost pohledět. S hlubokým povzdechem se odvrátila. Musím ho přestat svlíkat očima, přikázala si. Nedej bože, aby si toho všimnul. Tohle po mně přece nechce. A v následujících dnech se opravdu zdálo, že ji chce vedle sebe jenom jako společnici. Večer před skromným svatebním obřadem, který si naplánovali v nedalekém kostelíku, byla Maggie uzlíček nervů. Od toho rána, kdy byli s Becky na rybách, se jí ani nedotknul. Byl k ní celkem přátelský a zdvořilý, ale nic víc. „Kdy mají přijet Durangovi?” zeptala se ho po večeři, poté co Janet odvedla Becky nahoru, aby jí přečetla pohádku na dobrou noc, a Jennie se vrátila do kuchyně.

„Ráno,” odpověděl. „Přiletí a večer zase odletí. John je právě uprostřed nějakých finančních jednání. Nafta na burze klesá pořád níž, takže bude muset rychle diverzifikovat.” „To je zlé,” zamumlala a usrkla kávy. Snažila se přitom tvářit, že nevidí, jak si ji upřeně prohlíží. „Co kdybych jednoho dne o všechno přišel,” zeptal se najednou a opřel se na židli. „Co bys dělala?” Maggie nadzdvihla obočí. „Našla bych si práci. Co bych mohla dělat jiného?” Gabe vyprskl smíchy. „Ty mě umíš vždycky něčím překvapit.” Zavrtěl hlavou. „Na to jsem se neptal. Myslel jsem, jestli bys ode mě odešla.” „Ne, neodešla bych,” odpověděla vážně. „Proč bych to dělala?” „Zapomeň na to. Jenom jsem si zapřemýšlel nahlas.” Dopil šálek a vstal od stolu. „Radši už si běž lehnout. Zítra je náš velký den. Máš prstýnky?” Dal jí je den předtím, dva tenké zlaté kroužky s malým diamantem, nic extravagantního. A trochu ji zklamalo, že jí prostě jenom dal do ruky krabičku a odešel. Ani se neobtěžoval vyndat její prstýnek a navléknout jí ho, aby vyzkoušel, jestli jí padne.

„Ano,” odpověděla bezvýrazně. „Mám je.” Na chvíli se zastavil u její židle. „Neutečeš mi od oltáře, že ne, Maggie?” „Ne.” Vzhlédla k němu. „Ty snad váháš, jestli si mě chceš vzít?” „Vůbec ne. Měl bych?” „Jen mě to tak napadlo,” odvětila s pohledem upřeným na svoje stehna ve světle fialových kalhotách. „Mám pocit, že už mě…” Odmlčela se a zvedla k němu oči. „No prostě, že už mě nechceš.” „Já že už tě nechci!” zvolal napůl pobaveně, napůl rozhořčeně. „Jak jsi na to přišla?” Teď by se Maggie nejradši zahrabala do země, zatímco on na ni hleděl s bohorovným výrazem zkušeného harcovníka. Co mu na to mám říct? Uvažovala horečně. Že jsem měla strach, jestli si to s tou svatbou nezačal rozmýšlet, když se tak dlouho o nic nepokusil? To přece nemůžu! To bych se hanbou propadla. „Jak to?” zopakoval.

Nehnula ani brvou. „Protože se mě už vůbec nedotýkáš.” „Jak to, že ne?” ohradil se. „Vždyť se tě dotýkám každou chvíli.” „Ne tak, jako dřív.” „Taky už nejsi tak vstřícná,” odvětil. „Myslel jsem, že to nechceš.” Maggie rozhodila rukama. „A odkdy na to zrovna ty bereš ohled! Nebo jsi to nebyl ty, kdo mě přitlačil ke stromu, sotva jsem přijela?” Gabe povytáhl obočí. Takhle rozzlobenou ji ještě neviděl a musel uznat, že ho to přitahuje. Sešpulil rty, nadzdvihl jí bradu a zadíval se jí do očí. „Ale copak? Snad nám něco nechybí?” „Nechybí nám nic,” odsekla, mrskla ubrouskem o stůl a vstala ze židle. „Radši půjdu spát.” „Tak brzy?” podivil se a mrknul se na hodinky. „Vždyť ještě není ani sedm.” „Potřebuju si pořádně odpočinout, abych to zítra zvládla,” odvětila a zamířila ke dveřím. „Maggie.”

Zastavila se zády k němu. „Ano?” Přišel k ní blíž. Nedotkl se jí, ale Maggie cílila v zádech teplo jeho těla. „Jestli chceš, abych se s tebou pomiloval, stačí jen říct. Vlastně ani to ne. Stačí, když se na mě podíváš, usměješ se, zaflirtuješ. To chlap potřebuje, aby ho ženská trochu povzbudila, nevidíme vám do hlavy.”„Co víc po mně chceš? To se mám před tebou svléknout?” procedila mezi zuby. „Vždyť ses přede mnou za celý týden skoro neukázala. Já jsem se ti nevyhýbal. Bylo to přesně naopak, než se mi teď snažíš namluvit.” Maggie se pomalu nadechla. Samozřejmě měl pravdu. Sama si to neuvědomovala, ale bylo to tak. „Promiň, Gabe,” zamumlala. „Měla jsem strach z Dennise, a jestli děláme dobře, že se chceme vzít a…, ze spousty dalších věcí.”

„Chceš si popovídat?” Přikývla, aniž by se otočila. „Tak pojď. Krávy to snad beze mě chvíli přežijí.” Vzal ji za ruku, odvedl ji k sobě do pracovny a zavřel za sebou dveře. „Nebudu zamykat,” oznámil suše a pustil jí ruku. „Budeš se tak cítit bezpečnější?” „Toho se od tebe nebojím,” odpověděla, překvapená, že ho něco takového vůbec napadlo. „Ty nejsi jako Dennis. Vím, že bys mi neublížil.” „Alespoň něco si můžu přičíst k dobru,” řekl tiše. Pak se jí dlouho jen mlčky díval do tváře a tělem, jakoby mu přitom proudila elektřina, od hlavy až k patě. Nervózně se zasmál a uhnul pohledem. Pak se šel posadit na roh svého mahagonového psacího stolu, přitáhl si k sobě popelník a zapálil si cigaretu. Před večeří se byl umýt, ale pořád měl ještě na sobě džínsy a zeleně potištěnou košili. Vypadal drsně, jako kovboj z westernu, a Maggii svrběly prsty, jakou měla chuť prohrábnout mu ty husté černé vlasy.

„Vypadáš čím dál víc jako tvoje matka,” poznamenal zničehonic. „Taky byla moc hezká.” Maggie, zčervenala. „Ale já nejsem hezká.” „Pro mě ano,” opáčil. „Líbíš se mi taková, jaká jsi.” „Díky.” Posadila se na dlouhý kožený gauč a složila ruce do klína. „Chtěla sis promluvit,” připomněl jí a mávnul cigaretou jejím směrem. „O čem?” „Co když ten soud prohrajeme?” „Proboha, proč bychom ho měli prohrát?“zamručel netrpělivě. „Tomu parchantovi Becky nedám.” „Ale, co když soud rozhodne jinak? Pak nám nic jiného nezbude.” „Soud rozhodne v náš prospěch.” Zvedl cigaretu k ústům a dlouze z ní potáhl. „Nemůžu si pomoct, ale bojím se, aby to nedopadlo jinak,” vzdychla. „Becky a já už jsme si kvůli Dennisovi vytrpěly dost. Ona z něj má taky strach.”

„Já ne,” řekl rázně. „Všechno mám pod kontrolu. Nemusíš si dělat starosti.” „Nepovídej! To říkáš pořád!” Prudce vstala z gauče a poprvé na něj ostře zaútočila. „Ty jsi úplný Old Shatterhand. S ničím si nelámeš hlavu, ve všem jsi mistr svět…” „Old Shatterhand, byl vždycky můj vzor,” přiznal s úsměvem. „No tak, jezinko. Vidím, že jsi nespokojená, a rád ti s tím pomůžu.” „Opravdu? A jakpak?” Zeptala se odměřeně a sjela ho pohledem. Gabe povytáhl obočí. „Aj! Ty chceš kousat?” „Nesnáším chlapy,” zavrčela. „Tušil jsem, že to z tebe dřív nebo později vyleze. Asi je líp, že to přišlo dřív.” Pomalu a pečlivě típnul cigaretu, svezl se ze stolu a stoupnul si před ni tak sebejistě, až se jí rozbušilo srdce. „Nesahej na mě,” varovala ho a začala couvat. „Nemám náladu nechat se krotit takovým nafoukancem.”

„Ale máš,” opáčil s šibalským úsměvem a vykročil k ní. Pohledem ji tlačil zpátky ke gauči, ze kterého vstala. „Řekl bych, že to je přesně to, co chceš - chceš, abych ti dokázal, že jsi pro mě pořád ještě sexy.” „Nebudu se tě prosit o pozornost!” „Já tebe taky ne,” odvětil pohotově. „A myslím, že to ani nemáme zapotřebí.” Když se zarazila o gauč, taky se zastavil, a aniž by ji spustil z očí, začal si hbitými prsty pomalu a metodicky rozepínat košili. „Co to děláš?” zeptala se bez dechu. „Dělám si pohodlí,” zamumlal. „Lehni si, Maggie.” „Říkal jsi, že se nebudeme…!” „Taky že nebudeme,” slíbil. „Ale mám dojem, že potřebuješ menší ujištění. A já možná taky. Svatba, je zásadní životní rozhodnutí.” „Já vím.”

„Tak si hezky lehni,” konejšil jsi. Vzal ji kolem pasu, položil ji na široký gauč, posadil se vedle ní a sundal si košili. Hruď měl širokou, snědou, zarostlou trojúhelníkem hustých černých chloupků, a Maggie, která si hned vzpomněla, jaký to byl pocit, dotýkat se jí dlaněmi, tisknout se k ní ňadry, od ní nemohla odtrhnut oči. Bezděky pootevřela rty a tělem se jí rozlila vlna slasti. Gabe to zaregistroval a cosi hluboko v něm začalo kypět radostí. Oči měla zamlžené. Líbilo se mu, jak ho jimi lačně hltá. Chtěla se ho dotýkat, to bylo vidět na první pohled. A on jí taky. Hluboký nádech mu napnul žebra. „Jen do toho.” pobídl ji. „Sáhni si.” Nemusel to říkat dvakrát. Oči jí zazářily vzrušením, posadila se a se zatajeným dechem zajela prsty mezi jeho chloupky, tuhé a kučeravé, na ocelových svalech, které se hned začaly zdvihat a klesat rychleji.

„Tímhle mě vždycky rozžhavíš,” zašeptal jí nad hlavou. „Kdybys viděla, jaký máš výraz v očích, když mi tohle děláš!” „Máš neuvěřitelně sexy prsa,” zamumlala, roztáhla prsty a zatlačila na něj dlaněmi, aby si vy chutnala žár, který z nich sálal. „Nápodobně,” odtušil. Vsunul mezi ni a sebe ruku a klouby ji přejížděl po klíčních kostech. Pak sklouzl níž, k jejím oblým ňadrům a bradavkám, které okamžitě ztvrdly, když je začal jemně třít bříškem palce. „Nechceš si taky sundat košili a lehnout si na mě, Maggie?” zeptal se jí tiše, se rty těsně u jejího ucha. „Nechceš se na mě přitisknout prsy?” Maggie, se zachvěla. Ta slova zněla neuvěřitelně lákavě, zvlášť z jeho úst. Ano, samozřejmě, že chci. Ale mám mu to přiznat?

Zasmál se, jako by jí četl myšlenky. „Rozepni si ji,” zašeptal a sjel rukama k jejímu pasu. „Je to vzrušující, dívat se, jak se přede mnou svlékáš.” Měl pravdu. Nechala hedvábnou látku sklouznout z ramen, a když si všimla, jak se mu rozšířily zorničky, zachvěla se. Pod košilí už nic neměla, takže se mu naskytl pohled na nádherné tvary jejích pevných, rozkoší trochu zvětšených ňader s růžovými vrcholky. „Takhle…?” Zašeptala nejistě. Po tom, jak se k ní choval Dennis, si připadala neohrabaná. Ale Gabe se nesmál. Zvedl ruku a zlehka se jí dotkl jednoho ňadra, vlažného, hebkého a úžasně citlivého. „Nevím proč,” řekl bezděčně a dál si ji fascinovaně prohlížel, „ale vždycky se mi víc líbily menší prsa, taková, jako máš ty. Tím nemyslím, že bys je měla malá. Máš je… prostě dokonalá, božská.”

Maggie cítila, jak se v ní cosi dme, zároveň hrdostí i touhou. Nepatrně se prohnula v zádech, v bezmocné reakci na jeho hlas a dotyk. „Teď tě zvednu k sobě,” řekl a chytil ji oběma rukama kolem pasu. „Chci tě cítit. Chci tě nasávat.” Začal ji o sebe třít a sledoval, kde se jejich těla dotýkají. Díval se, jak se růžové hroty jejích ňader noří do černých houštin jeho chloupků. „Jaké to je?” zeptal se udýchaně. „Neuvěřitelné,” odpověděla šeptem a prohnula páteř a zaklonila hlavu, aby se k němu mohla přitisknout vší silou. Sevření jeho rukou zesílilo. „Takhle to chceš?” sykl a sklonil se k jejím ramenům. „Ano,” vzdychla a chytila ho za hlavu. „Ale… níž.”

„Kde?” provokoval ji. „Řekni.” „Vždyť víš.” „Řekni to, nebo to neudělám.” „Ale uděláš.” Zasmála se a cítila, jak se směje i on. Horkými vlhkými polibky jí zasypal paže, hruď a boky, aby se nakonec vrátil zpátky k okrajům jejích ňader. Maggie, zrychleně oddechovala a tiše sténala. Plameny touhy ji spalovaly, hořela pro něj. „Lehni si, ať ti to můžu dělat pořádně,” vydechl a pomalu ji položil na gauč. Klekl si vedle ní, jednou rukou jí podložil záda, druhou jí nadzdvihl hlavu. A začal ji zkoumat ústy, s fantastickou důkladností. Dělal jí věci, o kterých jen četla, ale na vlastní kůži je nikdy nezažila, a oddychoval přitom stejně rychle jako ona. Chvěla se a tělo měla v jednom ohni pod náporem těch nelítostných, hladových polibků.

„Maggie,” zašeptal. Odtáhl se, narovnal a pak na ni pomalu nalehl. Když se k ní přitiskl, zachvěla se, protože ucítila, že je vzrušený. „My… budeme…?” zeptala se bezmocně, protože kdyby řekl, že ano, nebránila by se. Nemohla si pomoct. Teď už po tom toužila. „Ne,” odpověděl tiše. „Až po svatbě. Teď tě chci jenom chvíli cítit.” „Ale chtěl bys mě,” vzdychla. „Já to vím.” „To se dá těžko přehlédnout,” odvětil s napjatým úsměvem a políbil ji na nos, na bradu. „Otevři pusu…” Poslechla ho a s rozkoší vyšla vstříc jeho zvědavému jazyku. Rukou ho pohladila v rozkroku a ústa jí zkroutila slepá rozkoš. Byl to chlap, jak má být. A patřil jenom jí. Byl pro ni celý svět. „Tohle bych na tvém místě nedělal,” zašeptal blízko jejích rtů. „Ano.” „Přestaň se mnou ve všem souhlasit.”

Pohnula se pod ním. „Já se s tebou chci milovat.” „Já s tebou taky. Proto jsem si celé ty dny dával pozor, abych na tebe nesahal,” zasténal. „Nebylo to proto, že bych po tobě netoužil, ty blázínku. Právě naopak. Celý týden jsem nespal. Málem jsem se upracoval k smrti, abych na tebe nemusel pořád myslet.” „Panebože,” vzdychla roztřeseně a zadívala se mu do očí. „To by mě nenapadlo… Dennis mě vlastně nikdy moc nechtěl, víš? Musel se do toho nutit. Proto se ke mně choval tak bezohledně.” „Nedokážu si představit chlapa, který by tebe nechtěl, Margaret,” řekl a sklouzl pohledem na ňadro, které držel v dlani. Poškádlil ho palcem, až sebou Maggie trhla, a znovu zvedl oči. „Příjemné?” zašeptal. „Božské…” zasmála se rozechvěle. „Zítra večer,” řekl významně, a aniž by si to uvědomoval, začal se s ní lehce vlnit v bocích. „Zítra večer ti udělám všechno, co si budeš přát. Nepůjdeme vůbec spát, a až nakonec usneme, usneme jeden druhému v náručí, tělo na tělo.”

„Ach, Gabrieli…” vzdychla tichounce. „Já už se nemůžu dočkat…” Neochotně se zvedl z gauče a zadíval se na ni. Z toho pohledu mu přeběhl mráz po zádech. „Oblékni si tu blůzku,” přikázal jí a odvrátil se od té krásy. „Nebo z tebe budu mít smrt, Maggie.” „Doufám, že ne,” zamumlala, než se posadila a začala si zapínat blůzku, celá rozehřátá a spokojená sama se sebou. „Nesmíš mi umřít před svatební nocí.” Gabe znovu zasténal, rychle na sebe hodil košili, zapnul si ji a zastrkal do kalhot. Když skončil, Maggie už stála u dveří. „Už si běž, prosím tě, lehnout,” zaúpěl. „Tedy jestli si mě chceš zítra odvést k oltáři.”

„Kdo by nechtěl,” odvětila s uličnickým úsměvem. „Takového fešáka,” dodala a zamrkala na něj. „Proboha, Maggie!” zvolal rozčileně. „Já vím. Nech už toho a jdi si lehnout. Vždyť už jdu. Už jsem na cestě. Klidně mě vyhoď na mráz. Co bys taky dělal s takovou frigidkou…” To je poprvé, co si z toho dělám legraci, uvědomila si. Gabe to taky zaznamenal. Naklonil se k ní a něžně ji políbil. „Ty nejsi frigidka,” zašeptal. „Zítra večer ti to dokážu. Zatím dobrou!” S úsměvem prošel kolem ní a odkráčel chodbou k sobě do pokoje. A Maggie měla cestou do postele pocit, že se vznáší. Svět jí hned připadal růžovější. Druhého dne ráno vstaly Becky a Janet už za rozednění, aby pomohly Maggii s přípravou.

Vzala si na sebe hedvábné, ústřicově bílé šaty s dlouhou sukní do zvonu, pár pomněnkami si ozdobila vlasy a zbytek svázala do kytice. Obřad naplánovali jednoduchý, skromný, ale stejně byla nervózní. „Co si vezmeš na sebe ty?” zeptala se Gabea v hale, než odešel nahoru převléct se. „Jako vždycky, džínsy a mikinu…” prohlásil s kamennou tváří, ale v očích měl veselé jiskřičky. „Gabrieli!” „Asi ten šedý oblek,” odpověděl už vážně. „Souhlasíš?” „Šedá ti moc sluší,” řekla a usmála se na něj. „Ale džínsy taky.” Zamrkal na ni, a když se jejich pohledy setkaly, oči mu trochu potemněly. „Nerozmyslíš si to ještě? Nemáš z toho strach?” Zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. A ty?” „Já taky ne.” Vzal ji za ruku a s nerozluštitelným výrazem ve tváři jí pomalu stáhl z prstu filigránský prstýnek s diamatem. „Co děláš?” divila se.

„To, co jsem měl udělat, už když jsem ti ho da1,” zadrmolil rozpačitě. Celé ty dva dny si v duchu nadával, že to předtím tak odbyl, a teď to hodlal napravit. Opatrně jí navlékl prstýnek zpátky na prst a zdvihl její ruku ke rtům. Lehce ten šperk políbil a zahleděl se jí do překvapených očí. „Takhle jsem to měl udělat, Maggie,” řekl tiše. „A taky jsem to tak chtěl udělat. Ale nakonec to vypadalo spíš, jako bychom spolu uzavírali obchodní smlouvu.” „Ale mně to nevadilo,” vykoktala. „Ale vadilo. A mně taky. Možná nejsme pro manželství nejideálnější pár, ale obchod to taky není’.” Znovu se sklonil a vtiskl jí na rty krátký polibek. „Tak už se běž oblékat, maličká. Každou chvíli se sem nahrnou davy lidí. Večer pak dokončíme to, co jsme začali včera u mě v pracovně.“Maggie si povzdychla. „Až večer?”

Gabe se zasmál, mrknul na ni a odběhl po schodech nahoru. Maggie ho sledovala, až dokud jí nezmizel z očí. Když se vdávala poprvé, bylo to úplně jiné. Z manželství s Gabem na rozdíl od Dennise neměla strach. Věděla, že z něj bude skvělý manžel, a pro Becky, která ho už teď zbožňovala, ten nejlepší táta na světě. K dokonalému štěstí už jí chyběla jen jediná věc. Mohl by ji aspoň trochu milovat…

DEVÁTÁ KAPITOLA

I kdyby si to Maggie ještě chtěla rozmyslet, před svatbou na to neměla kdy. Durangovi přijeli i s dětmi časně ráno a ona měla tolik starostí s vítáním hostů a přípravou na svatbu, že neměla na žádné rozmýšlení čas. John Durango byl impozantní - vysoký, ramenatý mužský s tmavým knírkem, hustými černými vlasy a břidlicově šedýma očima. Madeline byla jeho pravý opak - drobná, štíhlá paní s dlouhými, světle zrzavými vlasy, které nosila rozpuštěné, a čilýma, světle zelenýma očima. Kluci byli po otci, jenom barvu očí zdědili po matce. A oba rodiče se v nich zhlíželi, to bylo vidět na první pohled. „Tohle je Edward Donald,” představila Madeline prvního z nich, baculatého hošíka v námořnických šatečkách. „A tohle je Cameron Miles,” dodala a ukázala na druhého syna v šortkách a pruhované košili.

„Technicky vzato jsou to dvojčata, naštěstí ne jednovaječná.” „Kde berete čas na psaní,” zeptala se Maggie. Madeline se usmála. „Většinou si ho najdu tak v jednu ráno. Ale když mi hoří termín, starají se o ně po večerech John a Josito. Nějak to vždycky dopadne. Ale kluci jsou samozřejmě přednější, takže už nepíšu tolik jako dřív.” „Psát knihy musí být úžasná práce,” zasnila se Maggie a povzdechla si. „Mateřství je ještě úžasnější,” opáčila Madeline a nahlédla do chodby, kde právě Gabe představoval okouzlenému Johnovi malou Becky. „Byli jsme překvapení a musím říct, že mile, když jsme se dozvěděli, že se Gabe bude ženit,” pokračovala Madeline, když viděla ten výjev. „John byl stejně starý, když jsem si ho brala,” dodala. „Teď je mu třiačtyřicet a mně jednatřicet. Ten čas tak letí…”

„To mi povídejte,” souhlasila Maggie. „Becky je do Gabe celá pryč.” „Ano. Toho jsem si všimla.” Otočila se a pohlédla Maggii do očí. „Stejně jako vy.” Maggie, zčervenala a sklopila oči. „On o tom neví,” přiznala tiše. „Myslí, že se bereme hlavně kvůli, Becky.” Madeline se zamračila. „A neměla byste mu to říct? Možná je na tom stejně, jako vy.” Maggie, zavrtěla hlavou. „Už mi jednou řekl, že o lásku nestojí. Jsme jenom přátelé. Tak mu to vyhovuje.” „Já jsem si kdysi myslela, že jsme s Johnem taky jenom přátelé,” odtušila starší z žen. „Až dokud mi jednou v noci za bouřky nepřeskočilo a neřekla jsem „ano“ místo „ne“. A vidíte, jak to dopadlo.” S radostným povzdechem ukázala na syny. „Mám na tu noc dvě nádherné památky, takové živé připomínky.”

Maggie, se zasmála. „Krása.” Madeline si ji zvědavě prohlížela. „Gabe nám toho o vás moc neřekl, ale z toho mála jsem pochopila, že vám váš bývalý manžel pořád ještě ztěžuje život.” „Snaží se mi z něj udělat peklo,” odvětila Maggie. „Ale nebojte se. Gabe si s ním určitě poradí!” Dej bože, aby si s ním poradil, pomyslela si později, když stála po Gabeově boku před oltářem nedalekého kostelíka a opakovala po knězi slova svatebního slibu. Snažila se neprozradit pláčem, ale stálo ji to hodně přemáhání. John Durango, zdaleka nejvyšší ze všech hostů, šel za svědka ženichovi, jeho žena nevěstě a Becky se s nadšením zhostila role družičky. Na krátký obřad se přišlo podívat i pár místních. Po něm následovala hostina na ranči. A Maggie měla z toho shonu brzy nervy na pochodu.

„Jenom klid,” řekl jí John Durango, když si vedle něj nandávala jídlo na talíř. „Však se brzy rozprchneme a pak už ho budete mít jenom pro sebe. Edwarde, přestaň kydat ten dort bráchovi na košili!” okřikl jednoho ze synů. „Kluci se asi vychovávají hůř než holky,” politovala ho Maggie. Věnoval jí okouzlující úsměv. „Myslíte? Tak se podívejte, co dělá vaše dcera.” Maggie se otočila a zhrozila se, když uviděla Becky, jak sedí na podlaze uprostřed místnosti a na klíně v sukni svých taftových šatiček - chová žábu. „Becky!” zalapala po dechu a zakryla si ústa dlaní. „Kde, proboha, přišla k žábě?” ozval se Gabe za jejími zády. „Podle mě je to žabák. A dostala ho ode mě,” řekl John, jako by se nechumelilo. „Seděl tam na verandě, chytal mouchy a vypadal opuštěně. Tak jsem mu našel kamarádku.”

Gabe ho provrtal pohledem. „Počkej, až budou tvoji kluci v jejím věku. Znám tvoje slabá místa. Jen se těš!” „To bys neudělal.” „Myslíš?” zazubil se Gabe. „Běž jí tu žábu vzít,” pobídla Madeline manžela. „Nemůžu. To by bylo kruté,” zamumlal John a ukázal na Becky. „Podívej, už mu dává pusu.” „Ty zvíře,” obořila se na něj Madeline a plácla ho přes ruku. „Počkej,” řekl Gabe a zarazil Maggii, která se už chystala zasáhnout. „Počkej chvilku.” „Proč?” „Chci vidět, jestli se nezmění v prince.” Maggie ho zpražila pohledem a zamířila k dceři. „Ten je ale krásný!” rozplývala se Becky. „Dal mi ho pan Durango. Myslíš, že ho bude mít Mazlík rád?”

„Mazlík ho nejspíš samou láskou sní,” odpověděla Maggie s úsměvem. „To by neudělal,” bránila Becky svého nového pejska. Nakonec problém vyřešil Gabe. „Mám pro něj ve stodole pár much,” řekl a vzal své novopečené dceři žabáka z ruky. „Pak se na něj můžeš přijít podívat.” „Necháte mě tady s babičkou, než se vrátíte ze svatební cesty?” zeptala se ho Becky. Gabe si povzdechl. Víš, zlatíčko, ona to nebude moc dlouhá cesta. Vlastně tam zůstaneme jenom jednu noc. Ale babička už má pro tebe určitě připravenou kazetu s nějakou kreslenou pohádkou.” Pro mě? Jakou?” Běž se jí zeptat,” pobídl ji. Holčička rázem zapomněla na svého nového mazlíčka, poskočila radostí a utíkala pryč. Gabe se podíval na Maggii a s úsměvem jí žabáka nabídl.

„Já už jednoho pohádkového prince mám,” špitla a naklonila se k němu, aby mu dala pusu na tvář. „Ale děkuju Ti.” Věnoval jí ještě jeden úsměv a odešel ubytovat žábu ve stodole. Večer, poté co Madeline s Johnem a ostatní hosté odešli, odjeli spolu do Abilene a ubytovali se v luxusním hotelu, kde Gabe rezervoval svatební apartmá. Přenesl ji přes práh a vrhl významný pohled na obrovskou postel.

„Tohle bude stokrát lepší než ta pohovka v salonku,” řekl s úsměvem. „Z té mě bolí záda ještě teď.” „Možná bude i vibrační,” sklouzlo jí ze rtů a hned se za to zastyděla. Postavil ji na zem a šel se podívat. „Máš pravdu,” zasmál se a povytáhl obočí. „Chtěla bys to vyzkoušet?” Maggie stála uprostřed pokoje ve střízlivých, šedobílých košilových šatech a snažila se předstírat, že je nad věcí. „Jestli chceš ty?” vypravila ze sebe. Otočil se na ni a zamračil se. V obleku s šedou vestou na něj byl úžasný pohled. Vypadal dokonale. „Co se děje?” zeptal se a vrátil se k ní. „Snad se mě nebojíš.” „Ne,” odvětila rychle s pohledem upřeným na jeho vestu. „Jenom jsme v posledních dnech nebyli moc spolu. Takže z toho teď mám zvláštní pocit.”

Gabe vzdychl a chytil ji za paže. „To mě mělo napadnout. Ale já měl zase strach, že když budu s tebou, přestanu se ovládat. Teď vidím, že jsem to přehnal.” „Myslíš, že to bude hezké?” zeptala se s tváří staženou obavami. Jak se na ni díval, po celém těle se mu rozlévalo příjemné mravenčení. „To víš, že ano,” zamumlal, přitáhl ji blíž k sobě a vydechl slastí, když ucítil, jak se chvěje. „Dám si s tebou na čas. Tohle bude dlouhá noc,” zašeptal blízko jejích rtů. „Nebude to sice naše poprvé, ale ty budeš mít pocit, jako by bylo.” Nastavila mu ústa a nechala se líbat, pomalu, polibky s vůní máty a kouře. Až po několika dlouhých minutách do ní začal něžně pronikat i jazykem. Tahle pomalá, zvolna narůstající vášeň byla mnohem účinnější než pudová touha, která je poháněla minule. Přivinula se k němu a začala se o něj třít v rytmu, který nastolil.

Jakmile se ho dotkla, zachvěl se. Dech se mu zrychlil, a když se k ní sehnul, jeho modré oči potemněly jako obloha před bouří. Zvedl ji do náručí, odnesl ji k posteli, tam ji položil a lehnul si vedle ní. Nechali rozsvíceno, ale Maggie to už ani nevnímala. Postel byla opravdu prostorná a oni teď potřebovali hodně místa. Gabe už se nedal zastavit. Byl nejdřív na ní, pak hned zase pod ní a přitom ji nepřestával hladit a vést jí ruce, aby hladila ona jeho. Maggie začala zkoumat křivky jeho mohutného, zarostlého těla novým způsobem, tak nečekaně odvážným, až se zachvěl zároveň rozkoší a smíchem. „Jen si mě osahej,” pobídl ji, když se zarazila a přitiskl si její ruce zpátky. Zíral jí do vytřeštěných očí. „Jsme manželé. Teď už můžeš.”„Já vím. Ale… nejsem na to zvyklá,” zašeptala. „Je to pro mě nové.” „A doufám, že vždycky bude,” odpověděl tiše. Přitom jí začal sjíždět rty dolů po těle a znovu cítil, jak ji těmi doteky rozechvívá.

Vzrušoval ji a dráždil snad celou věčnost, až dokud nezačala kňourat, fňukat a svíjet se pod ním jako had. A pak se jí zmocnil, ale i v tu chvíli zůstal trpělivý a opatrný, přestože i jeho strhávala touha. Pronikl do ní a začal se pohybovat v pomalém a hypnotickém rytmu. Maggie neměla strach ani na vteřinu, ani ve chvíli, kdy ta něha dosáhla vrcholu a hrozila, že ji roztrhá na kusy. Cítila, jak se matrace pod nimi otřásá, a ve vlasech ji hřál jeho zrychlený dech. Zaryla mu nehty do zad, proti své vůli, nemohla si pomoct. Zaklesla se mu nohama za boky, sevřela je a prohnula se v zádech jako luk. Po tvářích jí stékaly horké slzy, neovladatelně se třásla a ze staženého hrdla se jí draly zmučené výkřiky. Gabe to vnímal s podobnou intenzitou.

Bez jediného slova ji drtil, přibíjel k posteli, otřásal se slastí a tím rozechvíval i ji. Zaryl jí prsty do boků, až to bolelo, ale i to jí v tu chvíli působilo rozkoš. Slyšela, jak ochraptěle zašeptal její jméno. A pak povolil lokty a položil se na ni celou vahou svého zpoceného těla. Skoro ji polekalo, když na prsou ucítila, jak rychle a prudce mu buší srdce. Pohladila ho po vlasech, vyčerpaná, nasycená. Asi ho opravdu miluju, pomyslela si. Až to bolí. Zavřela oči a láskyplně ho k sobě přitiskla. Pocit, že mu patří, že je celá jeho, ho znovu vzrušil. Byl sice unavený, ale sametová hebkost jejího těla ho vábila a to, jak ochotně se nabízela, mu drásalo nervy. Zachvěl se, vsunul jí ruce pod boky a znovu ji na sebe posadil. „Gabe?” hlesla překvapeně. „Ššš.” Políbil ji na rty. „Ššš, to nic.” Zhoupnul se v bocích a ona zasténala, zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Nevadí ti, že začínám znovu?” zašeptal něžně. „Nebolí tě to?” Tou ohleduplností jí vehnal slzy do očí.

„To víš, že ne,” špitla a pohladila ho po tváři. V očích přitom měla takové dojetí, že musel uhnout pohledem. Nestál o vděčnost. Ale právě to jí viděl ve tváři, tak si vykládal její slzy. Pomáhám jí zachránit Becky, připomněl si v duchu. Dávám jim oběma domov a bezpečí. Možná ji i trochu přitahuju, ale hlavně to dělá z vděčnosti, z pokory, jako oběť. Když se na ni znovu zahleděl, jako by to byl někdo jiný. Jako by za těch pár vteřin úplně vyhasl. „Co se stalo?” zeptala se opatrně. „Co ti schází? Co mám udělat? Musíš mi to říct. Já o tomhle nic nevím.” Zvedl hlavu. Tvář měl najednou přísnou, napjatou a pohled odcizený. „Myslím, že víš, co chci,” řekl napůl šeptem. „Ale bojíš se mi to dát.” Zapátrala mu v očích. Ano, věděla to. Chtěl skutečnou vášeň. Chtěl víc než ochotu, poslušnost, odevzdanost. Chtěl po ní… všechno.

Přemohla strach z násilí, který ji stravoval tolik let, a nechala se vést instinktem. Uchopila do ruky jeho mužství, začala ho hladit, laskat a vychutnávala si, jak pod jejími doteky pulzuje. „Budu taková, jakou mě chceš, Gabrieli,” vydechla, vzala mu hlavu do dlaní a přitáhla ho k sobě. Při polibku otevřela rty, pomalu mu vsunula jazyk do úst a začala vyzývavě přirážet boky. „Panebože!” vykřikl. A to byla poslední slova, na která se zmohl. V záchvatu vášně, který v něm rozpoutala, se rozklepal jako malý kluk. Držel ji rukama jako v kleštích, mačkal ji, bral si ji drsným, primitivním způsobem, o jakém vždycky snil. A přestože jí tím nevědomky působil bolest, ochotně se s ním sladila. Opětovala jeho prudké pohyby, jeho hltavé polibky, tiskla ho k sobě, pobízela ho a šeptala mu do ucha věci, které ho doháněly k šílenství.

Najednou celý svět explodoval oslnivými barvami a nesnesitelnou slastí, v radostné křeči, která ho přinutila vykřiknout tak nahlas, že přehlušil i její sténání. Neviděl, necítil, neslyšel, nevnímal nic, než jak se jeho tělo propadá do tmy, do bezvědomí. Poprvé v životě se ocitl na pokraji mdloby… Ležel a zíral do stropu tak dlouho, dokud se nad ním neobjevila její tvář. S pyšným úsměvem si prohlížela jeho zpocený obličej, jeho mírně překvapený pohled. „Co ten výraz,” pípla nesměle. „Nečekal jsi, že to v sobě mám?” „Ne,” hlesl. Ještě sotva popadal dech. „Tak teď už to víš.” Sehnula se a jemně ho políbila. „A já mám hlad jako vlk,” vzdychla a líně se protáhla. Tím už jeho pohled přilákala. A byl v něm obdiv. „Asi si objednám steak. Dáš si taky něco?” „Mast,” zanaříkal. „Na záda.”

S úsměvem od ucha k uchu slezla z postele. „Potom si tě namažu,” zamumlala svůdně. Gabe se s námahou posadil a sledoval ji, jak otvírá kufr a vybaluje z něj župan a negližé. Pak na něj zamávala a zmizela v koupelně. Připadal si jako praštěný širočinou. Čekal hezkou, něžně promilovanou noc a místo toho se ocitl v posteli s divokou kočkou. Zatraceně příjemný šok! Chvíli se mračil na dveře od koupelny, ale brzy se na jeho tváři rozhostil úsměv. Tohle vypadá na dobrý začátek manželství, pomyslel si. Svalil se na záda a zapálil si cigaretu. Musel šetřit silami. Tušil, že je bude ještě do rána potřebovat. Maggie se v koupelně před zrcadlem dmula pýchou. Překvapila jsem ho! Výborně. Třeba mu to teď začne vrtat hlavou. Miluju ho, tak proč mu to nedokázat činy. Aby to opravdu pocítil. A kdo ví, možná tu lásku začne časem opětovat.

Jenže druhého dne se vrátili na ranč a Gabea pohltila práce. Pořád mu někdo volal, pořád za ním někdo jezdil, měl tisíc povinností denně, které s ní nemohl sdílet, ani se jim vyhnout. Když byl v práci, choval se stejně jako dřív odměřeně, s chladnou logikou a zarytým odhodláním, prostě jako buldozer. V posteli to s ním bylo nádherné a čím dál lepší. Ale jinak než v posteli se skoro nepotkali. A tak, když se spor o Becky konečně dostal před soud, byla Maggie nervózní jako nikdy a znovu se cítila osamělá. Když se všichni dospělí poprvé setkali v soudní síni, zůstala Becky ještě doma se svou novou babičkou. „Nebuď nervózní,” řekl Gabe Maggii tiše. „Nedostane ji. Slibuju ti to.” Ale to ji nemohlo uklidnit. Becky byla její nejdražší poklad. A na ranči doslova rozkvétala. Byla jako vyměněná a nového tátu měla strašně ráda. Ráda se s ním chlubila lidem ve městě i v Abilene, když spolu byli nakupovat. A žili jako rodina, i když Maggie si připadala spíš jako pomocnice v domácnosti než jako manželka. Gabe se s ní nedělil o nic, kromě svého těla. Tělo měl sice obdivuhodné a při milování spolu zažívali neuvěřitelné věci, ale Maggie chtěla mnohem víc. Chtěla, aby ji miloval. Chtěla po něm něco, co jí, jak se zdálo, nebyl schopný dát.

Soudu předsedala žena černé pleti, velice krásná a velmi mladá. Maggii zamrazilo. Přece jen by byla mnohem klidnější, kdyby to byla starší ženská. Pokud možno taková, která už má sama děti. Nakonec to vypadalo přesně tak, jak čekala. Možná ještě hůř. Dennis seděl vedle svého právníka a usmíval se na ni s neskrývaným opovrženým. Jeho nová manželka seděla vedle něj a zajímala se víc o leštění svých nehtů, než o to, co se dělo v soudní síni. Dennis do ní šťouchnul loktem a ta krásná blondýnka jen něco zavrčela, sbalila si manikúru a nasadila znuděný výraz. Dennisův zástupce obvinil Maggii z dlouhodobého mimomanželského vztahu s Gabrielem Colemanem. Dodal k tomu, že bez ohledu na jejich nedávný sňatek jí záleží víc na uspokojení vlastních erotických potřeb, než na blahu její dcery. Dokonce si neodpustil zmínit, že poslala Becky do internátní školy, což byl podle něj zřejmý důkaz, že dceru nechce mít doma.

Maggii se z toho zvedal žaludek. Takhle zákeřně překroutit pravdu uměl jedině Dennis. Seděla tam na lavici, pomalu ztrácela naději a sílu, a děkovala bohu, že tu nemusí být i Janet a slyšet ty zlovolné lži. „Přestaň se tvářit tak vyděšeně,” zašeptal jí Gabe do ucha a dokonce se na ni usmál. „Teď je řada na nás. Jen poslouchej. Teď ti předvedu, co jsem si na toho ulízaného frajírka přichystal.” Maggie zvedla překvapeně oči. Její právník už byl na nohou milý starší pán se zvučným, hlubokým hlasem a přednesem shakespearovského herce. Vypnul prsa a otevřel desky, které držel v ruce. „Rádi bychom soud seznámili s nejnovějšími aktivitami zde přítomného pana Blainea,” řekl a vrhl pohled na Dennise, který okamžitě zaujal obrannou pózu. „Večer patnáctého března on a jeho současná manželka pořádali večírek, který později navštívili i dva tajní policisté. Pan Blaine se svou ženou byli následně zatčeni pro držení kokainu,” oznámil a věnoval zmiňovaným chladný úsměv. „Večer osmnáctého března se pan Blaine i paní Blaineová účastnili večírku v sousedním domě. Znovu byli viděni, jak užívají kokain, a poté se zapojili do… jak to nejlépe nazvat, pane Blaine?” dodal a obrátil se na Dennise. „Orgie?”

Druhý právník prudce vstal. „Vaše ctihodnosti,” vybuchl, „tohle není nic jiného než pokus záměrně zdiskreditovat mého klienta. Můj klient, se cítí…” „Vaše ctihodnosti, mám tu záznam o vzetí do vazby,” přerušil ho Maggiin zástupce vítězoslavně. „Spolu s detailní zprávou o aktivitách pana Blainea během celého března, vypracovaný jednou z nejváženějších soukromých detektivních kanceláří v Texasu.” Vykročil k soudkyni. „Vaše ctihodnosti, žalovaná zastává názor, že pan Blaine by o svou dceru nejevil sebemenší zájem, kdyby mu nešlo o kontrolu nad milionovým svěřenectvím, které jí odkázal její zesnulý dědeček. Jsme schopní prokázat nade vší pochybnost, že pan Blaine je permanentně zadlužený, holduje hazardním hrám, své milostné aktivity zdaleka neomezuje hranicemi svého domova, užívá nelegální drogy… zkrátka, máme za to, že svěřit mu k výchově dceru žalované, by znamenalo odsoudit to nebohé dítě k životu v každodenním pekle!”

Dennis se vymrštil ze židle, až s hlukem odjela dozadu. „To jsou lži!” zařval, bledý jako stěna. „To všechno si vymyslela ona, aby mě očernila!” Gabe už se taky začínal zvedat. Nejradši by toho floutka roztrhl za to, co Maggii udělal. Jeho Maggii. Ale její ruka ho zadržela. Podíval se na ni a jako zázrakem se utišil. Sedl si a ruku už jí nepustil. „Ještě jeden takový výbuch, pane Blaine, a budu to klasifikovat jako pohrdání soudem,” řekla soudkyně s okázalou důstojností. „Pokračujte, prosím, pane Parmetere.” Pan Parmeter přikývl. „Děkuji, Vaše ctihodnosti ” Položil desky před ni na stůl. „Vaše ctihodnosti, moje klientka, paní Colemanová, se nedávno provdala za Gabriela Colemana. Pan Coleman je majitelem prosperujícího ranče nedaleko Abilene, v širokém okolí má pověst poctivého, zodpovědného, váženého obchodníka. On a moje klientka poskytují dítěti, Rebecce, prvotřídní péči a výchovu, a pan Coleman je připravený ji adoptovat…” „Jen přes mou mrtvolu!” vyštěkl Dennis.

„Sedněte si, pane Blaine!” zpražila ho soudkyně ostře. Dennis se posadil a mračil se na Maggii s Gabem, jako by je chtěl uhranout. „Jen co se vyřídí všechny formality,” dokončil pan Parmeter. „Vaše ctihodnosti, rozhodnout o budoucnosti a štěstí té holčičky můžete jen vy. Svěřujeme její další osud do vašich rukou.” Pan Parmeter se vrátil na místo a Maggie sevřela Gabeovi ruku, sinalá strachy. Soudkyně chvíli pročítala papíry, které před ni Maggiin právník položil, pak zvedla hlavu, pokrčila prsty a krátce si přeměřila obě strany soudní síně. „Rozvody ze zásady nepodporuji,” začala. „Jsem raději, když se lidé snaží dohodnout, zvlášť když jsou ve hře děti.” Maggie zavřela oči. A je to tady, pomyslela si. „Nicméně,” pokračovala soudkyně nečekaně, „v tomto případě zcela souhlasím, že rozvod byl nutný, pane Blaine.” Vrhla pohled na strnulého Dennise a blondýnku po jeho boku. „Po prostudování záznamů, které předložila žalovaná strana, vím s jistotou, že svěřit vám dítě do péče, by byla velká chyba. Váš život je samá lež, sobectví a požitkářství. Jakmile byste získal kontrolu nad dědictvím Rebeky, přestalo by vám na ní záležet.”

„Mluvila jsem i s ní osobně,” dodala, čímž překvapila všechny kromě Gabea a pana Parmetera, „a zeptala jsem se jí, s kým myslí, že by byla šťastnější.” Otočila se na Gabriela a usmála se. „Odpověděla mi, že chce žít s novým tatínkem, protože je nejhodnější na světě, hned po mámě.” Gabe se kousl do rtu a uhnul pohledem. Maggie se k němu přivinula a pod stolem ho pohladila po ruce. „Naproti tomu,” pokračovala soudkyně tiše, „když jsem před ní zmínila možnost, že půjde žít se svým pokrevním otcem, zbledla jako stěna a začala být hysterická.” Přimhouřila tmavé oči a střelila jimi po Dennisovi, v němž by se krve nedořezal. „Vyprávěla mi toho o vás hodně, pane Blaine, včetně pár věcí, které neřekla ani matce. Můžete mluvit o štěstí, že tu dnes nesedíte jako obžalovaný z týrání dětí. Podle mého názoru by Colemanovi měli plné právo podat na vás žalobu a pohnat vás před soud.” „Tak fajn. Stejně bych tu holku nechtěl,” zavrčel Dennis a znovu vstal. „Mám nabídku na práci v Jižní Americe. Chceme se tam odstěhovat.”

A pašovat drogy, pomyslela si Maggie hořce. To byl Dennisův styl. Vždycky vyhrožoval, že je to nejsnadnější způsob, jak přijít k penězům. Ale jednou na ty svoje kšefty doplatí, tím si byla jistá. „Péči o dítě svěřuji Colemanovým a přeju jim hodně štěstí,” řekla soudkyně. „A pana Blainea, vzhledem k okolnostem, zbavuji práva dceru navštěvovat. Tímto prohlašuji případ za uzavřený.” „A je moje,” hlesla Maggie a padla Gabeovi kolem krku. „Je moje.” Dlouze se na ni zadíval. Její? Jenom její? Najednou si připadal odstrčený, jako by na něm vůbec nezáleželo. A z druhého konce místnosti se na něj šklebil ten blonďatý osel. Najednou dostal strašný vztek. „Odpusť, Margaret, mám tu ještě něco na práci.” Začal se zvedat ze židle s výrazem, který nevěstil nic dobrého. „Ne,” zaprosila tiše. „Prosím.”

„Musím,” procedil přes zaťaté zuby. „Ten grázl si zaslouží zakroutit krkem!” Dennis zachytil jeho pohled a skoro to vypadalo, jako by ho slyšel, protože rychle drapl svou blonďatou společnici za ruku a div že ji nevyvlekl ze soudní síně. Nebýt Gabeova vražedného výrazu, působila by ta scéna snad i komicky. „Zřejmě umí číst ze rtů,” odtušil pan Parmeter, zatímco sbíral ze stolu papíry. „Má štěstí, že se vypařil. Tenhle pohled znám. Dělal jsem obhájce v případech vražd,” dodal významně a mrkl na Gabea.

„Já bych ho nezabil,” zavrčel Gabe zachmuřeně. „Ale ruku bych mu zlomil s radostí.” „Ta detektivní kancelář odvedla skvělou práci,” pokýval právník uznale hlavou. „Dobře jste udělal, že jste nešetřil na výdajích.” „Já vím,” odvětil Gabe a potřásl staršímu muži rukou. „Děkuju vám.” „Bylo mi potěšením, a to myslím vážně. Buďte šťastní,” popřál jim, mrknul na ně a odkráčel ze soudní síně. Maggie ho vyprovázela pohledem. Kdyby věděl, jak složité to ještě bude, povzdychla si v duchu. Gabe jako by se změnil v kus ledu a cestou domů vůbec neroztál. A nejhorší na tom bylo, že vůbec netušila proč. Janet s Becky stály na verandě a vyhlížely je s ustaranými výrazy. „Vyhráli jsme!” zavolala Maggie, jakmile otevřela dveře od auta. „Vyhráli jsme!”

Becky vyhrkly slzy a rozběhla se rovnou k nim. Ale první, komu se vrhla kolem krku, byl Gabe. Se smíchem mu skočila do náruče a s dětskou neohrabaností ho objala. „Jak se má moje holčička?” zazubil se na ni. „A když říkám moje, tak moje!” „Mám se nádherně!” smála se Becky. „Já věděla, že vyhrajete, tati!” Dal jí pořádnou pusu na čelo. A Maggie, kterou přišla obejmout Janet, si najednou připadala trochu odsunutá stranou. „Já mám takovou radost,” rozplývala se její kmotra. „Měli jsme strach, že to nedopadne.” „Já taky,” zamumlala Maggie. „Ale Gabe to dokázal. Najal si kvůli tomu soukromého detektiva,” dodala a vrhla po něm vyčítavý pohled. „A ani se mi o tom neobtěžoval říct. Jako obvykle.” Povytáhl obočí. „Neptala ses.” Maggie se obrátila na Becky. „Vyhrály jsme, zlato! Jsi moje!” zvolala a rozpřáhla paže.

Becky ji objala a vlepila jí pusu na tvář. „Já jsem tak ráda, že můžu zůstat s tebou a s tátou,” vydechla vesele. „Strašně jsem se bála, mami.” „Já ten pocit dobře znám.” Políbila dceru do vlasů. „Co takhle upéct koláč? Já mám hlad, co ty?” „Umírám hlady,” vyhrkla Becky, vzala za jednu ruku mámu, za druhou babičku a odvedla si je dovnitř. Té noci Maggie usoudila, že je na čase rozpustit tu ledovou bariéru mezi ní a Gabem. Od chvíle, kdy přijeli, se na ni skoro nepodíval a minutu od minuty byl zamyšlenější a uzavřenější. Nemohla tušit, jak se ho ta bezelstná poznámka v soudní síni dotkla, a že si teď připadal zneužitý. Znovu se v něm probudily staré pochybnosti o tom, proč si ho chtěla vzít, a přestával, si být jistý, že jí na něm záleží. Chtěla ho jen proto, aby jí pomohl udržet si Becky.

Když hospodyně odešla spát, hodila na sebe Maggie přiléhavé hedvábné negližé broskvové barvy a šla čekat do ložnice. Ale Gabe do postele nespěchal. Když za dveřmi konečně uslyšela jeho kroky, byla už skoro půlnoc. Otevřel a na prahu se zarazil, když ji uviděl svůdně rozvalenou na posteli. „Copak? Chceš mi splatit dluh?” zeptal se s mrazivým sarkasmem a úsměvem, který nechápala, a mrzutě za sebou zabouchnul. Vypadal zaprášeně a unaveně, k smrti udřeně. Tvář měl ztrhanou a kolem úst vrásky. Maggie se posadila a překvapeně zamrkala. „To nechápu.” „Vyhrál jsem ti Becky,” řekl. „Tohle má být moje odměna? Tvoje tělo?” „Gabrieli!” vykřikla zděšeně. „Tak to nikdy nebylo. To přece víš!” „Opravdu?” Sundal klobouk a rukavice, hodil je na židli a rozčileně si prohrábl vlasy. „Potřebuju se vysprchovat. A pořádně se vyspat.” Lhostejně si ji přeměřil. „Díky za nabídku, ale není zač. Becky je teď i moje. Nestojím o tvůj vděk.”

Odešel do koupelny, zamknul za sebou a Maggii nechal samotnou, tak šokovanou, že se nezmohla na slovo. Seděla tiše na posteli, poslouchala zvuk tekoucí vody a hlavou jí kroužily nečekané myšlenky. Opravdu si myslí, že bych se takhle prodala, jen abych si zajistila jeho pomoc proti Dennisovi? Očividně ano. A pak si vzpomněla, co řekla u soudu těsně před tím, než se jeho chování tak změnilo. „Becky je moje!” Přestože ve skutečnosti patřila jim oběma. Vstala z postele, začala přecházet po pokoji sem a tam a přemýšlela, jak ho přesvědčit. Vzpomínala na tu spoustu věcí, které pro ni udělal za tu dobu, co se znali. Jak se kvůli ní málem porval u soudu, jak bral vždycky ohled na její city, jak byl něžný v posteli. Možná to ani sám nevěděl, ale všechno svědčilo tomu, že ji začal mít rád. Muselo to tak být: jinak by se ho ta poznámka přece nemohla dotknout. A teď si myslí… myslí si, že jsem ho jenom využila! A já tu zatím umírám láskou k němu! Kdyby to nebylo tak smutné, bylo by to spíš směšné.

Ale jak ho o tom přesvědčit? Když voda přestala téct, zarazila se. Zbývá mi ještě pár vteřin. Jestli tu zeď mezi námi rychle nestrhnu, možná vyroste tak, že už pak nepůjde zbořit. Gabriel není z těch, kdo se dají snadno přesvědčit. A pak ji to napadlo. Přišla na geniální způsob. Nejláskyplnější ze všech. S tichým úsměvem došla ke klenotnici a vyndala z ní malou bílou krabičku. Sevřela ji v dlani a otočila se čelem k němu, když vyšel z koupelny s ručníkem kolem pasu.

Vlasy měl ještě vlhké a rozcuchané a padaly mu do čela. Tvářil se zachmuřeně a přísně, skoro hrozivě. Když ji provrtal pohledem, měla dojem, že před ní stojí tentýž Gabe jako kdysi, ten cizí chlap, ze kterého jí naskakovala husí kůže, když byla v pubertě, ten odměřený mužský, který jako by se nikdy ani neusmál. Tvářil se nesmiřitelně, ale ona byla odhodlaná nenechat se zastrašit. S nápadem, který dostala, se jí vrátila kuráž. Tentokrát nade mnou nevyhraje, slíbila si v duchu. Já mu ukážu! Napřáhla k němu ruku. „Víš, co je tohle?” zeptala se tiše. Gabe naklonil hlavu a zaostřil. „Co by? Tvoje antikoncepce.” „Přesně tak.” Došla s krabičkou ke koši a bez dlouhého váhání ji do něj hodila. Tak, pomyslela si vítězoslavně. To chci vidět, jak tohle zapadne do té tvé teorie.

DESÁTÁ KAPITOLA

Když Gabe viděl, jak hází prášky do koše, zalapal po dechu. Zůstal stát jako socha a nespouštěl ji z očí. „Co to má znamenat?” zeptal se stroze. „To má být nějaký další projev vděčnosti, že se mnou chceš děti? Ne, to po tobě nemůžu chtít. Už jsi mi poděkovala dost.” Maggie se zarazila, a zatímco váhala, Gabe ze sebe strhnul ručník a otočil se k zrcadlu, aby si vyfénoval vlasy. Viděl v něm, že ho sleduje, ale tvářil se, jako by o tom nevěděl. Prohlížela si ho s nelíčeným obdivem. Byl opravdu neuvěřitelně krásný. Samý sval. Chlap jak se patří. Majetnickým pohledem sklouzla od jeho vyfoukaných vlasů až k šlachovitým, chlupatým nohám. „Klidně si mě můžeš vyfotit,” zabručel, protože mu tím už lezla na nervy. V duchu litoval, že zahodil ten ručník. S takovouhle bude mít za chvíli na co koukat, pomyslel si otráveně. Maggii samozřejmě neuniklo, že je vzrušený, a spokojeně našpulila rty. „Vida, vida,” řekla a složila ruce na prsou. „A já myslela, že už o mě nemáš zájem.”

Zamračil se na ni. „Přestaň. Takových věcí si ženská nemá všímat.” Ušklíbla se. „Tak se obleč.” „Jestli sis nevšimla, chystám se do postele.” Odložil fén a sáhl po hřebenu. „Všimla,” poznamenala suše. Praštil hřebenem zpátky na stůl, rychle vyndal z komody kalhoty od pyžama, hbitě do nich vklouzl a bleskovou rychlostí utáhl šňůrku kolem pasu. „Puritáne,” popíchla ho. Střelil po ní očima. „Co to do tebe vjelo, krucinál?” Maggie k němu vykročila pružnou, elegantní chůzí. Neuniklo jí, jak sklouznul pohledem k jejím ňadrům, která byla už teď napnutá a vzrušená. Látka negližé byla tak tenká, že ji světlo za jejími zády prosvěcovalo a odhalovalo obrysy jejího těla. „Chci tě,” řekla s nesmělým úsměvem. „Copak to není vidět?” „Ale já tebe nechci,” odsekl. „Takhle ne.” Nazdvihla obočí. „Na chlapa, který tvrdí, že nechce, máš docela viditelný problém.”

To už Gabe dokonce zčervenal. „Tak přestaneš už?!” okřikl ji. „Prokristapána, Maggie!” „Snad tě neuvádím do rozpaků?” Mlaskla jazykem. „Tak promiň. Myslela jsem, že chceš, abych byla trochu agresivnější.” „Chtěl jsem, ale to bylo dřív,” zabručel. Srdce mu tlouklo tak silně, že to viděla i přes tmavý porost na jeho hrudi. „Nechci, abys mi něco oplácela, když vím, že víc od tebe čekat nemůžu.” V hlase mu zazněl zvláštní, dunivý podtón, z kterého ji zamrazilo. „To znamená, že ode mě chceš víc?” zamumlala s mírným úsměvem. Zajel si rukou do vlasů a vzdychl, bezmocně a naštvaně. „Já už vlastně ani sám nevím, co chci,” přiznal. „Mělo to jít jako podle šablony. Měli jsme se vzít a nechat si Becky a já se o vás měl starat. Měli jsme být… přátelé.” Vzhlédl k ní s očima plnýma vzrušení a majetnického pudu. „Jenže my se nemilujeme jako přátelé, Maggie. To, co se děje, když se milujeme… není sex. Už bych ani nechtěl, aby to byla jenom tělesná láska.” Pomalu, ztrápeně se nadechl. „Myslel jsem, že mi manželství z rozumu bude bohatě stačit. Ale dneska, když ses u soudu začala smát a řekla, že je Becky tvoje, jsem si najednou připadal sám, spíš jako kus nábytku, než jako manžel.”

„Já vím. Už mi to došlo. A věř mi, že jsem to tak nemyslela. Je mi líto, jestli jsem se tě tím dotkla. Mrzelo tě to moc?” zeptala se něžně a popošla k němu blíž, aby cítila žár a sílu jeho těla. „A pak se mi to povedlo ještě jednou, dneska, když jsem si postěžovala Janet, že jsi mi neřekl o tom detektivovi. Ale to jsem měla pravdu. Vždyť se mnou vůbec nemluvíš. Nemám z tebe nic kromě těla. Blíž mě nepustíš.” Přimhouřil oči. „Nemáš ponětí, jak blízko bych tě chtěl,” vydechl hlasem zastřeným vášní. „Nemáš o tom ani nejmenší tušení.” Maggie pootevřela rty. „Myslíš?” Stáhla si dolů ramínka negližé a sledovala, jak zareaguje. „Já nechci sex,” odseknul. „Dostaneš víc, slibuju,” hlesla. „Sleduj, Gabrieli.” Vyvlékla ruce z ramínek a pomalu, svůdně se před ním obnažila celá a nechala ten symbolický kousek oděvu spadnout na zem. Automaticky po ní sáhl, ale ona mu jemně přidržela ruce podél boků a zavrtěla hlavou.

„Ššš,” zasyčela. „Musím ti předvést sama, že už jsem zase úplná. Potřebuješ důkaz.” Ani neměl čas popadnout dech. Chladnýma rukama mu rychle rozvázala šňůrku u kalhot a nechala je spadnout až ke kotníkům jeho dokonale vypracovaných nohou. Pak k němu přistoupila tak, že se ho sotva dotýkala, a začala se o něj lehoulince třít. „Maggie,” zasténal a zavřel oči. „Chci tě celého,” řekla a přisála se mu ústy na hruď. Dlaněmi mu přitom sjela po zádech, přes boky a břicho s proužkem chloupků až ke stehnům. Gabe přemohl další zasténání a křečovitě zatnul svaly, ale zastavit se ji nesnažil.

„Ach, Gabrieli,” vydechla se zavřeným očima a tváří přitisknutou k jeho hrudi. Mazlila se s ním tak, jak o tom odedávna snila, a vychutnávala si, jakou jí v těch dotecích dává svobodu. Vzrušovala ho a dávala do toho všechnu vášeň a lásku, kterou v sobě měla. „Nech mě lehnout na postel,” zašeptal, „než se mi podlomí kolena.” Šel k posteli a natáhl se na ni, s očima dokořán a tělem napjatým vzrušením a nedočkavostí. „Tak pojď,” pobídl ji šeptem a oči se mu vyzývavě zaleskly. „Udělej to.” Maggie si vzpomněla, že ho jednou stejnými slovy pobízela ona. Teď si tedy vyměnili role. Všechno to, co jí tehdy dělal, dělala ona jemu. Prozkoumávala jeho tělo. Dotýkala se ho. Přejížděla po něm konečky prstů, až začal chraptivě sténat. „A to jsi říkal, že jsem při tom hlasitá,” neodpustila si poznámku a jeho námitky umlčela polibkem. Lehla si na něj celou vahou a přimáčkla se na něj co nejtěsněji. „Ty taky děláš hluk.”

Zadíval se do jejích vlahých, milujících očí a najednou už nepotřeboval nic slyšet, najednou to věděl. Chytil ji za boky a přidržel ji u sebe. „Ta antikoncepce…” zašeptal. „Vzala sis ji dneska?” „Ne.” Usmála se. „Takže stačí jediná kapka…” Sklonila se k jeho otevřeným rtům. „… a budeme měsíc s napětím čekat.” Kousla ho do spodního rtu. „Připadám si jako divoška. Nejradši bych tě celého pokousala.” Gabe vyprskl smíchy a z toho smíchu zněla jak radost, tak vzrušení. Podržel ji za boky. „Posaď se,” přikázal jí vyzývavě. „Pomůžu ti.” „Nevím jak,” přiznala. „Ššš.” Opřel se zády o pelest a posadil si ji na klín čelem k sobě a pomalu se s ní spojil v místech, kde oba cítili největší žár. Maggie zalapala po dechu a už nechala ústa otevřená. Nehty ho smyslně zaškrábala na širokých, opálených ramenech. Vpila se mu pohledem do očí a pomalu, rozechvěle se na něm zdvihla a zase klesla dolů. Ta situace a pocity s ní spojené pro ni byly úplně nové. „Takhle jsem to ještě nikdy nezažil,” zašeptal. „Vědět, že z toho může být dítě, a přitom nemít strach.”

„Ani já,” špitla se zatajeným dechem, když viděla, jak je dojatý. „Becky bude… ráda…, že si bude mít s kým hrát. Vždycky chtěla… sourozence.” Pohladil ji po bocích a přitiskl je ke svým. „Možná to nepůjde tak rychle,” upozornil ji. „Může to trvat měsíce, roky.” Usmála se na něj, čím dál, vzrušenější. „Mně se ta představa líbí. A tobě?” Když se na něm znovu pohnula, otřásl se jako hřebec připravený k běhu. „Radši přestaň. Nebo ti zase udělám modřiny. „To mi nevadí,” vydechla na dotek od jeho úst. „Teď už se vášně nebojím. S tebou ne.” Zhluboka se nadechl. „Určitě to neděláš, jen aby ses mi odvděčila za to, jak jsem ti pomohl s Becky?” zeptal se a začal se pod ní pohybovat rychleji, ostřeji.

„Ne,” odpověděla, přitáhla se k němu blíž a ucítila, jak ztuhnul, když se o něj otřela. „Je to jen další způsob… jak ti dokázat… jak moc tě miluju,” zamumlala, našla jeho rty a prudce na něj dosedla. Myšlenky se mu rozutekly. Chtěl jí říct, aby to zopakovala, ale zjistil, že to není nutné. Právě mu to dokazovala i beze slov. Její tělo mu říkalo všechno, co potřeboval slyšet. Chraptivě zasténal pod jejím svíjejícím se tělem a div, že se nepřelomil v zádech, jak se křečovitě prohnul, aby do ní pronikl co nejhlouběji. Cosi vykřikl, ani si pořádně neuvědomoval co, a přes bušení krve v uších to nemohl slyšet. Z dálky jako by k němu ještě dolehl její hlas a pak celý svět zaplavila chvějivá a hřejivá tma. Opřel se jí bradou o rameno a roztřásl se. „Miluju tě,” zašeptala mu u ramene a políbila ho na tvář, na zavřené oči, na horké rty. „Miluju tě, miluju tě, miluju tě…”

„Nepřestávej,” vydechl vyčerpaně. „Říkej to, dokud neumřu. Chci to slyšet pořád, celý život.” Maggie, se usmála. „Ty mě taky miluješ,” zamumlala spokojeně. „Řekl jsi to. Řekl jsi to, než tě tělo přestalo poslouchat. Já to slyšela.” „Řekl? Vždyť jsem to křičel z plných plic!” Tiskl ji na sebe, objímal ji, choval ji v náručí jako nejvzácnější poklad. „Ale zjistil jsem to až dneska. Až když na tebe v soudní síni začal ten blonďatý mizera kydat špínu a já dostal chuť ho zabít. Za to, že chtěl ublížit mojí milované Maggii.” Usmívala se a srdce jí překypovalo, hořelo radostí. „Já to věděla už od té noci, co ses se mnou miloval na tom gauči,” prozradila mu. „Najednou jsem pochopila, proč jsem to vlastně udělala. Kdybych tě nemilovala, nedovolila bych ti to.” „To by mě ani ve snu nenapadlo. Já se na tebe snažil myslet co nejmíň, protože mi to drásalo nervy. Kdykoliv jsem potom přišel do obýváku, pořád jsem tě viděl na těch polštářích, v nejrůznějších polohách, až jsem měl pocit, že mi z toho praskne hlava.”

Maggie, se zasmála a s láskou se mu zadívala do očí. „Já si to taky představovala,” přiznala. Začal ji hladit po zádech a očima hltal každou její křivku. „Když jsi hodila ty prášky do koše, málem to se mnou seklo,” utrousil. „Já na tom byla podobně,” připustila. „Než jsem tě začala svlékat, sotva jsem se udržela na nohou. A ty jsi zůstal stát a vůbec jsi neprotestoval.” Vztyčila hlavu. „Nečekala jsem, že mi to dovolíš.” „Nebránil bych se, ať bys mi dělala cokoli,” zazubil se na ni. „Bylo to tak neskutečně vzrušující, že se mi párkrát skoro zastavilo srdce. Ani mě nenapadlo, abych tě přerušoval.”

Maggie vytřeštila oči, příjemně překvapená. „Tobě to opravdu nevadilo?” „V milování to není tak, že by jeden vždycky dával a druhý bral. Pro chlapa je stejně vzrušující nechat se laskat jako pro ženskou. A nepřipadal jsem si kvůli tomu o nic míň jako chlap, když jsem ti dal svoje tělo na hraní. Vlastně naopak,” dodal s nestydatým smíchem. „Připadal jsem si mnohem víc jako chlap. Jako paša v harému, kterému krásná konkubína splní, co mu na očích vidí. Byla to nádhera.” „To jsem ráda. Ode dneška se v tom budeme střídat.” Opatrně se s ní převalil, položil ji na záda, vzepřel se nad ní na loktech a zadíval se jí do tváře. „Myslíš, že to může být ještě lepší?” zašeptal. „To nevím,” odpověděla hlasem zastřeným nedočkavostí. Gabe sklonil hlavu a zkusmo ji políbil na rty. „Pojďme to vyzkoušet.” Maggie s úsměvem zavřela oči a objala ho. Byla na dosah ráje, na dotek… Druhého dne, když Becky odešla k rybníku hrát si s kachnami, usoudila Maggie, že přišel čas, aby se Gabriel dozvěděl pravdu o svém nevlastním otci. Janet byla od svatby nezvykle málomluvná a dokonce se zmínila i o návratu do Evropy. Gabe jí to nerozmlouval. Jestli se na jejich vztahu něco změnilo, tak leda k horšímu. Zdálo se, že je k ní ještě chladnější než dřív. Janet z toho pukalo srdce a Maggii to štvalo. Rozhodla se, že ty dva usmíří.

„Chci ti něco říct,” začala opatrně, když spolu leželi venku na dece pod jedním z košatých dubů. „To už jsi těhotná?” Usmál se na ni. Plácla ho po zadku. „Po včerejší noci by byl zázrak, kdybych nebyla. Ale to jsem nemyslela.” Přejela mu po rtech bříšky prstů. „Chtěla jsem ti říct něco jiného. Týká se to tvého nevlastního otce.” Gabe se přestal usmívat. Nasadil tentýž přísný výraz, jaký míval před svatbou. „V tom případě to nechci slyšet.” Pokusil se ji odstrčit, ale Maggie se ho držela jako klíště. „Ne,” řekla odhodlaně. „Poslechneš si to, kdybych ti měla dát hlavu do svěráku!” Povytáhl obočí. „Dneska si nějak troufáš.” „A budu si troufat čím dál víc, když jsme teď tak šťastní a spokojení,” odvětila. „Pozor na mě, kovboji. Brzy ze mě bude sexy fúrie! A teď poslouchej. Tvůj nevlastní otec měl rakovinu a umíral. Tvoje máma to věděla. Proto se na něj nevykašlala, když měl aférku s tou tvojí nespolehlivou nastávající.”

„Cože?!” Posadil se tak prudce, až z něj málem spadla. „A proč mi to máma nikdy neřekla?” „Nechtěl jsi ji poslouchat, jako obvykle,” odpověděla s klidem. „Janet se ti to snažila říct, ale ty jsi jí nedal šanci.” Gabe pomalu nasál vzduch do plic a pak dlouze vydechl. „Sakra! Celé ty roky jsem jí to vyčítal, nenáviděl ji za to, že byla slabá a zůstala s ním. Všem řekla, že umřel na infarkt.” „To je pravda, smrt k němu byla milosrdná,” vysvětlila. „Měl rakovinu kostí, víš? Už mu nezbývalo moc času. A když se k němu ta holka začala mít, asi si připadal, jako by se vracel do mládí. Nakonec je možná dobře, že to tak dopadlo,” dodala s hořkým úsměvem. „Co by sis teď počal s takovou malou chamtivkou, které nejde o nic jiného než o peníze!” „Amen,” přikývl Gabe a upřel na Maggii pohled plný lásky. „Byl jsem úplně slepý.”

„To bys měl říct mámě.” „A vyděsit ji k smrti?” zhrozil se. „Ona nečeká, že k ní budu hodný. Co když jí tím ublížím?” Maggie si ho chvíli tiše měřila. „Gabrieli?” Zašklebil se. „No dobře. Tak já se s ní usmířím. Teď už si můžu dovolit být šlechetný - když mám takovou krásnou, novou rodinu.” „A jedna její část, která tu teď sedí, tě miluje k zbláznění,” zašeptala a nastavila mu rty. „A znovu by ti to dokázala, kdyby na to ještě měla sílu.” Gabe se zasmál s ústy nebezpečně blízko jejím. „Řeknu Jennii, ať ti dá k večeři od každého chodu dvojitou porci.” „Radši si dej taky přidat,” varovala ho s úsměvem. „Zase se ve mně probouzí divoška…” Lačně se zmocnil jejích hebkých rtů a líbal ji, až dokud je z iluze nerušeného soukromí nevytrhl vysoký mladý hlásek.

„Tati! Mami!” volala na ně Becky s rukama v bok a rozhořčeným výrazem. „Nechte toho a pojďte rychle sem! Ty kachny snesly vejce! Pojďte se podívat! A vůbec, co pořád máte na tom líbání? Fuj! Já vás nechápu. Tohle je mnohem zajímavější.” Gabriel měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. Se sevřenými rty a jiskřičkami v očích vstal a zamířil za svou novopečenou dcerou. Maggie, šla za ním a kousala se do rtu, aby se nezačala smát. „Já se s klukama nikdy líbat nebudu,” bručela Becky a vedla je zpátky ke křoviskům, u nichž si kachny postavily hnízdo. „Já teda ne. Nikdy. Vždyť od sebe můžete chytit bacily!” To už se její rodiče neudrželi. Gabe si zakryl ústa Maggiinou rukou a smál se jí do dlaně. „Měl jsem to vědět, že jsi nakažlivá,” špitl jí do ucha za Beckyinými zády. „Teď jsem nemocný,” dodal tiše, „a doufám, že se nikdy nevyléčím.”

„Slibuju, že tě zase pořádně infikuju, jestli se mi začneš uzdravovat,” odvětila Maggie a přivinula se k němu, šťastnější, než si kdy uměla představit. Becky klečela u hnízda pod křovím a s nadšením si prohlížela dvě oválná vejce, která v něm ležela. Maggie, se na ni usmívala. Celý život, její i Beckyin, jí najednou připadal jako veliké vejce, z kterého se právě vyklubalo štěstí. Vzhlédla ke Gabeovi a zjistila, že ji sleduje očima plnýma něhy a lásky. Pohled na rozkvetlé pastviny všude kolem, táhnoucí se až k obzoru, jí připomněl, jak kdysi mluvil o osidlovatelích, kteří přišli, aby si v zápalu vášně přivlastnili nová území. Znovu k němu sklouzla očima a zamrazilo ji až po konečky prstů. A na rtech se jí rozhostil úsměv.