Diana Palmer

Zamilovaná do šéfa

PRVNÍ KAPITOLA

Violet Hardyová seděla za svým psacím stolem a v duchu žasla, jak se jí to vůbec stalo, že dělá sekretářku právě tady.

Její šéf, advokát Blake Kemp ve městě Jacobsville v Texasu, si jí ani trochu nevážil. Provinila se jenom tím, že mu místo kávy podstrčila meltu, aby ho uchránila před infarktem načež se jí dostalo nejhorší urážky, jakou si vůbec dokázala představit. A zrovna od muže, kterého milovala nejvíc na světě! Její kolegyně to rozčililo stejně jako ji. Jedna přes druhou ji utěšovaly. Ale nemohly udělat nic, co by zastřelo tu strašlivou pravdu: Blake Kemp si myslí, že Violet je tlustá.

Zadívala se na plné křivky svého těla ve vínově rudých šatech. Šaty měly hladkou rovnou sukni a u výstřihu nařasené krajky. Možná jí tenhle styl zkrátka nesedí. A to si je musela vzít zrovna dnes, právě v den, kdy jí Kemp vmetl do tváře ten nemilosrdný odsudek! Její matka se jí jemně pokoušela naznačit, že krajky a bujné poprsí zkrátka nejdou dohromady. A těsná sukně nejspíš ještě zdůrazňuje příliš silná stehna.

Tak úporně se pokoušela zhubnout! Vzdala se sladkostí, začala cvičit a pokoušela se pravidelně vařit zdravá nízkotučná jídla, což bylo vhodné jak pro ni, tak pro její starou matku, která měla problémy se srdcem. Její otec před rokem nečekaně zemřel na infarkt.

Poslední dobou se ale proslýchalo, že to vůbec nemusela být přirozená smrt a že v tom mohla mít prsty nevlastní matka Libby Collinsové, Violetiny kolegyně z kanceláře. Jakási žena připravila starého pana Hardyho těsně před smrtí

o značnou sumu peněz. Rozhodně nebylo jisté, že to udělala právě Janet Collinsová, ale podle svědků s ním právě ona byla toho osudného dne v motelovém pokoji. Když se paní Hardyová pokusila zabránit proplacení šeku, který její manžel vypsal, bylo už příliš pozdě. To, že peníze chybí, zjistila až po pohřbu.

Pro Violet a její matku to byla katastrofa. Zdrtila je nejen otcova smrt, ale také strašlivá finanční situace, ve které se ocitly. Přišly o dům, o auto, o všechno. Neznámou ženu, která pana Hardyho přesvědčila, aby jí věnoval čtvrt milionu dolarů, se nepodařilo odhalit. Měla otevřené účty v různých obchodních domech a dokonce v klenotnictvích, a to všechno na jméno rodiny Hardyových. Paní Hardyová dostala první infarkt vzápětí po pohřbu. Violetino malé dědictví, oddělené od ostatního rodinného jmění, stačilo na to, aby nějakou dobu měly z čeho žít. Jenže když peníze začaly docházet, Violet musela sebe

1 matku nějak uživit. V kanceláři pana Kempa se zrovna uvolnilo místo, a tak tu začala pracovat po boku Libby Collinsové a Mabel Henryové. Ještě štěstí, že kdysi proti otcově vůli navštěvovala obchodní kurs. Její otec s tím nesouhlasil. Prohlašoval, že se postará, aby jaktěživa nemusela chodit do zaměstnání.

Práce v Kempově kanceláři se jí líbila a stala se z ní opravdu dobrá sekretářka. Jenže její šéf to stejně neocenil, a dnes obzvlášť. Dobrých pět minut se vztekala, zatímco její kolegyně soucitně naslouchaly.

Vylila si celé srdce včetně toho, jaké city chová ke svému nesnesitelnému šéfovi.

„No tak, neber si to tak,” utěšovala ji Mabel. „To se stane každému, že má zkrátka špatný den.”

„Myslí si o mně, že jsem tlustá,” řekla Violet nešťastně. „Nic takového neřekl.”

„Výslovně možná ne, ale víte, jak se na mě díval!” zavrčela Violet a vrhla rychlý pohled ke dveřím.

Mabel si povzdechla. „Jo. Prostě má špatný den.”

„To já tedy taky,” ucedila Violet.

Libby Collinsová ji poklepala po rameni. „Hlavu vzhůru, Violet!” řekla jemně. „Dej mu pár dní, a uvidíš, že se li sám omluví. Určitě!”

Tím si Violet rozhodně tak jistá nebyla. Spíš by se vsadila, že omluva je to poslední, co jejímu šéfovi přijde na mysl.

„Uvidíme,” odpověděla sklesle.

Odhrnula si dlouhé tmavé vlasy na záda. Modré oči měla zalité slzami, ale dávala si dobrý pozor, aby nikdo nepostřehl, že ji to doopravdy ranilo do hloubi duše. Nešlo totiž jen o nadváhu. Když se do ní její šéf pustil kvůli té nešťastné meltě, sebralo ji to tak, že si svým kolegyním vylila srdce a svěřila se jim dokonce i s tím, co k Blakeovi Kempoví cítí jenže si nevšimla, že na stole je zapnutý interkom. Byla do svého šéfa zamilovaná. A on to všechno slyšel! Jak se mu ještě někdy odváží přijít na oči?

V následujících dnech to bylo přesně tak strašné, jak se obávala. Blake Kemp každou chvíli vycházel ze své kanceláře, protože každého klienta vždycky vítal a zase vyprovázel. Domlouval si schůzky a nechával si od Violet vařit kávu. Pokaždé se při tom na ni díval, jako kdyby měla na svědomí všech sedm smrtelných hříchů. Nakonec už se děsila předem, sotva zaslechla za dveřmi jeho kroky.

V úterý dalšího týdne, když se blížil konec pracovní doby, náhle věděla, že už to nevydrží. To, jak se k ní Blake Kemp choval, bylo neuvěřitelně ponižující. Zřejmě bude muset odejít.

Libby a Mabel si všimly, že je nezvykle zamlklá. Psala cosi na počítači, a pak vytáhla papír z tiskárny, vstala, zhluboka se nadechla a vykročila přes chodbu ke Kempově kanceláři.

O pár vteřin později uslyšely šéfův hlas. „Zatraceně! Co má tohle sakra…?!”

Violet se rázným krokem vracela. Tváře měla zrudlé. Za ní se hnal rozzuřený Kemp, bez brýlí a s papírem v ruce.

„Nemůžete dát okamžitou výpověď!” vztekal se. „Co všechny ty případy, které jsou právě v běhu? Máte o nich vést záznamy. Zodpovídat za to, aby všichni zúčastnění “

Prudce se obrátila. Oči jí plály zuřivostí. „Záznamy jsou v počítači a telefony na všechny zúčastněné taky. Libby ví, kde to všechno najít! Sama databázi taky doplňovala, když jsem si posledně brala volno kvůli matčinu dalšímu infarktu. Buďte tak laskav a nesnažte se předstírat, že na tom záleží, kdo tady píše dopisy a zvedá telefony! Vám je to přece úplně ukradené. Já odsud odcházím k Dukeovi Wrightovi.”

To mu zjevně vyrazilo dech. Nevěřícně na ni zíral. „Takže hodláte přeběhnout k nepříteli, slečno Hardyová?”

„Pan Wright nemá takové nálady jako vy, pane Kempe, a nedostane záchvat vzteku kvůli kávě. Po pravdě řečeno,” dodala jízlivě, „si ji vaří sám.”

Chtěl něco odseknout, ale zjevně mu došla řeč. Pevně sevřel své smyslné rty a ucedil něco, co se normálně ve slušné společnosti neříká. S papírem v ruce vyrazil zpátky do své kanceláře. U vchodu se ještě zastavil, jako by ho dodatečně něco napadlo. Načež práskl dveřmi.

Libby a Mabel dělaly, co mohly, aby se nezačaly smát. Šéf měl doopravdy strašnou náladu, a poslední dobou byla čím dál horší. Ubohá Violet to schytala naplno. Teď jí došla trpělivost a odchází. Bude tu bez ní smutno. Smutné je, říkala si v duchu Libby, že od této chvíle mám práce dvojnásob.

Violet se svým kolegyním omluvila, ale trvala na tom, že za takových podmínek už tu nemůže dál pracovat. Večer zavřela počítač a začala si sbírat věci. Mabel a Libby už byly pryč. Libby souhlasila, že se sem po večeři ještě vrátí a dokončí dva případy klientů, které má Kemp dalšího dne zastupovat.

Violet by jí s tím za jiných okolností pomohla; věděla, že chudák Libby má svých problémů dost, protože její příšerná nevlastní matka se jí a jejímu bratrovi Curtovi pokouší pod rukama prodat dům, který rodině Collinsových odnepaměti patří. Ale Libby trvala na tom, že to zvládne sama.

Violet si právě oblékala kabát z úpletu, když Kemp přešel přes chodbu a vtrhl do kanceláře. Pořád ještě se zlobil. Jeho světle modré oči zuřivě planuly za skly brýlí jeho štíhlá tvář byla stažená zlostí. Vlasy měl rozcuchané, jak si je co chvíli pročísl neklidnými prsty.

Zastavil se a zadíval se na ni.

„Myslel jsem, že s tou kávou jsme si to vyjasnili, ne?” tekl bez obalu. „A pokud jde o tu neuváženou výpověď počítám, že si to ještě rozmyslíte.”

Violet ztěžka polkla. Slovem vyjasnit si mínil zkrátka to, že bude po jeho jako vždycky. Napřímila se a čelila mu s veškerou odvahou, jaké byla schopná.

„Nerozmyslím si nic. Odejdu, jakmile si za mě seženete náhradu, pane Kempe.”

Svraštil obočí. „Takže utíkáte, slečno Hardyová?” zeptal se jízlivě.

„Klidně si tomu tak říkejte,” odsekla.

V očích se mu zablýsklo. I tahle celkem nevinná odpověď ho dokázala rozzuřit.

„V tom případě považujte dnešek za poslední den a zítra už se sem neobtěžujte. Libby na přechodné období vaši práci převezme. Pošlu vám plat za dva týdny, pokud vám to takhle připadá uspokojivé.”

Sevřela rty.

„To by bylo výborné, pane Kempe. Děkuji.”

Díval se na ni. Zjevně ho rozčilovalo, že ji nedokázal vyprovokovat.

„Dobře. Tak mi odevzdejte klíč od kanceláře.”

Sundala ho ze svazečku klíčů a podala mu ho. Dávala si přitom dobrý pozor, aby se jejich ruce nedotkly. Až na ni s plnou silou dolehne šok, nejspíš jí pukne srdce žalem. Ale byla příliš hrdá, než aby mu dala najevo, jak je zoufalá.

Když mu pokládala klíč do dlaně, díval se na její skloněnou tmavovlasou hlavu. Zaplavil ho neznámý a nepříjemný pocit ztráty. Vůbec to nechápal. Bylo mu sice teprve třicet šest let, ale poslední dobou se o ženy nijak nezajímal. Před lety ztratil svou velkou lásku a už nikdy nehodlal znovu riskovat srdce.

Jenže Violet přesto jeho svobodu ohrozila. Měla v sobě zvláštní druh empatie a vcítění, který ho znervózňoval. Bylo by snadné jí ublížit. I teď mu bylo jasné, že ji to zraňuje, když opouští jeho kancelář, jeho život. Ale musí ji nechat odejít. I tak už k němu pronikla až příliš blízko. Už nikdy nechtěl znovu zažít bolest, která doprovází ztrátu milované ženy

Jeho snoubenka zemřela. S láskou skoncoval. Takže Violet musí jít pryč.

Bude to tak pro všechny lepší, řekl si pevně. Však ona se z toho dostane! Napadlo ho, co všechno Violet během minulého roku ztratila: svého otce, domov, svůj starý způsob života. Najednou se musela sama postarat o svou invalidní matku. Ten úkol plnila výborně a bez reptání. Jenže teď byla bez práce. Až mu zatrnulo při představě, jakou bolest asi cítí.

„Bude to tak nejlepší,” řekl nepřesvědčivě. Vzhlédla k němu očima naplněnýma smutkem. „Opravdu?”

Zaťal zuby. „Nerozumíte svým citům. Je to jenom rozmar, Violet,” řekl co možná nejjemněji. „Ve skutečnosti ke mně nechováte žádnou lásku na věčné časy. Na světě je spousta vhodnějších mužů. Přebolí to.”

Rty se jí chvěly při tom strašném poznání. Předtím se bála, že její vyznání lásky vyslechl. Teď to věděla jistě. Nejraději by se propadla do země. Bylo to nejhorší ponížení, jaké kdy v životě zažila. Své vlastní city nemohl dát najevo jasněji.

„Ano, pane,” odpověděla úsečně a odvrátila se. „To se ví, že přebolí!” Posbírala svých pět švestek a vyrazila ke dveřím. Pochopitelně jí šel otevřít; džentlmen až do trpkého konce! „Děkuji,” zamumlala a odvrátila oči.

„Jste si jistá, že vás Duke Wright zaměstná?” zeptal se náhle.

Ani se na něj nepodívala. „Proč vás to zajímá, pane Kempe?” odsekla. „Vy mě máte z krku.”

Kráčela k autu otupěle jako robot. Vysoký muž, který býval jejím šéfem, ji ode dveří pozoroval se zamyšleným výrazem.

Zapomněla na dort. Slíbila, že ho Tess nechá na Hartově ranči, ale teď zůstal v Kempově kanceláři. Už neměla klíče a radši by na místě umřela, než aby mu znovu volala a o ten dort si řekla. Myslel by si, že je to jen záminka, aby ho mohla ještě naposled vidět. A tak se zkrátka zastavila v cukrárně a koupila jiný dort. Naštěstí na něm Tess nechtěla žádné nápisy. Cestou zajela k Hartovu ranči, zastavila u obrovského domu Tess a Caga a dala dort jejich hospodyni. Pak zamířila domů.

Její matka ležela na gauči a dívala se na svou oblíbenou telenovelu.

„Ahoj, drahoušku,” řekla a usmála se na ni. „Měla ses dneska hezky?”

„Moc hezky,” lhala Violet a taky se na ni usmála. „A ty?”

„Bylo to bezva. Udělala jsem večeři!” „Mami, přece víš, že se nemáš vysilovat,” protestovala Violet.

„Vaření mě nevysiluje. Dělám to ráda,” odpověděla starší žena. V očích, které byly stejně modré jako ty Violetiny, jí jiskřilo. Vlasy už měla stříbrné, nakrátko ostříhané a zvlněné. Na gauči ležela ve starých šatech a županu, obutá v tlustých ponožkách. Noci byly ještě chladné, i když už byl duben.

„Nechceš se najíst na podnosech tady u televize?” navrhla Violet.

„To je dobrý nápad. Můžeme se při tom dívat na zprávy.”

Violet se zašklebila. „Zprávy ne!” zaúpěla. „Radši něco příjemného!”

„Tak na co by ses chtěla dívat? Máme spoustu DVDéček,” připomněla její matka.

Violet navrhla komedii o krokodýlovi, který požírá lidi, žijící u jezera.

Její matka se zatvářila pohoršené. „Ale no tak! Vždycky, když chceš zrovna tenhle film, znamená to, že ses zase pohádala s panem Kempem.” Bylo jasné, že se pokouší něco vyzvědět.

Violet si odkašlala. „Měli jsme takový menší spor,” přiznala. Neodvažovala se matce říct, že živitelka rodiny se dočasně ocitla bez zaměstnání.

„To se všechno urovná,” prohlásila paní Hardyová. „Zřejmě je s ním těžké vyjít, to už jsem pochopila, ale k nám se vždycky choval laskavě. Když jsem teď naposled musela do nemocnice, byl tak hodný a odvezl tě tam. A dokonce tam s tebou počkal, dokud jsem nebyla mimo nebezpečí.”

„Ano, já vím,” odpověděla Violet. Už nedodala, že pan Kemp by takovou věc udělal zkrátka pro kohokoliv. Vůbec nic to neznamenalo jen to, že má dobré srdce.

„A pak nám taky na Vánoce poslal ten obrovský koš plný ovoce.”

Matku zjevně bavilo tohle téma rozebírat.

Violet místo odpovědi vyrazila do ložnice, aby se převlékla do trička a džínů. Přemítala, jak to proboha zařídit, aby dostala nějakou práci bez doporučení od pana Kempa. Jistě by jí posudek napsal, kdyby ho o to požádala, ale pomyšlení, že se ho bude muset doprošovat, jí bylo proti srsti. Svým kolegyním i Kempoví namluvila, že nastoupí u Dukea Wrighta, ale to byla bohapustá lež. Řekla to jen proto, aby si zachránila tvář.

„Jdeš dneska cvičit?” ptala se její matka, když se Viole I zase vrátila do pokoje a začala probírat hromádku DVDéček.

„Dneska ne,” odpověděla Violet s úsměvem.

A možná už nikdy, říkala si v duchu. K čemu to bylo, snažit se vypadat přitažlivě, když pana Kempa už jaktěživa neuvidí?

Později v posteli se dosyta vyplakala. V duchu si spílala, že se tomu tak poddává. Ještě štěstí, že ji nikdo jiný neviděl. Když se ráno rozednilo, už byla vzhůru, oblečená a pečlivě nalíčená. Byla pevně rozhodnutá najít si novou práci. Vždyť měla zkušenosti a byla šikovná. Byla ochotná pracovat opravdu usilovně. Pro každého případného zaměstnavatele bude přínosem. Pořád dokola si to opakovala, aby do svého pošramoceného ega vlila trochu sebedůvěry. Ona panu Kempoví ještě ukáže! Práci dostane všude.

Nu, ve skutečnosti to nebyl zrovna ten případ. Město Jacobsville nepatřilo k největším, a zas tolik pracovních míst v kanceláři se tu nenabízelo. Lidé, kteří měli to štěstí a některé z nich získali, si ho hleděli udržet až do důchodu.

Ještě jí zbývala jedna naděje. Duke Wright, místní rančer, který měl s panem Kempem neustále nějaké spory, dokázal každou sekretářku odradit. Choval se chladně a nesnášenlivě. Violet věděla přinejmenším o jedné jeho bývalé sekretářce, která odtamtud s pláčem utekla. Jeho žena utekla taky, a vzala s sebou i jejich malého synka. Vzápětí požádala o rozvod. Wright neustále odmítal podepsat potřebné dokumenty, což vedlo k zuřivému střetu mezi ním a Blakem Kempem. Nakonec došlo i na pěstní souboj, který skončil až ve chvíli, kdy se do toho vložil policejní náčelník Cash Grier. Duke se pokusil praštit i Cashe, takže skončil ve vězení. Duke Wright a Blake Kemp k sobě od té doby rozhodně žádnou vřelou náklonnost nechovali.

Violet tohle všechno moc dobře věděla, a tak sebrala odvahu a dalšího dne ráno, ještě než se její matka probudilá, Dukeovi Wrightovi zavolala.

Jeho hluboký hlas poznala, sotva promluvil.

„Pane… pane Wrighte? Tady Violet Hardyová,” vypravila ze sebe.

Následovalo užaslé ticho.

„Ano, slečno Hardyová…?”

Violet šla rovnou k věci.

„Říkala jsem si, jestli byste třeba nepotřeboval sekretářku.” Už jen to, že měla tuhle otázku vyslovit, ji zahanbovalo málem k slzám.

Následovala další užaslá odmlka. A pak smích.

„Vy jste se s Kempem nějak nepohodla?” zeptal se Wright nečekaně.

Violet cítila, jak jí tváře rudnou.

„No… upřímně řečeno ano,” řekla dutě. „Dala jsem výpověď.”

„To je skvělé!”

„Pro… promiňte?” vypravila ze sebe. „Nemůžu si najmout sekretářku, která ve mně vidí dobrou partii,” řekl.

„To já tedy rozhodně nevidím,” prohlásila bez přemýšlení. „Ehm… promiňte.”

„Nemusíte se omlouvat. Za jak dlouho byste byla schopná tady být?”

„Za patnáct minut!” prohlásila nadšeně. „Jste přijatá. Seberte se a rovnou přijďte. A postarejte se aby se Kemp dověděl, pro koho teď pracujete, ano?” dodal. „To mi hned zlepší náladu.” Rozesmála se. „Dobře, pane. A mnohokrát děkuju! Dokážu opravdu pilně pracovat, klidně i přesčas, a udělám cokoliv,., tedy, samozřejmě v rámci pracovních povinností.”

„Nemusíte se bát, že bych měl nějaké postranní úmysly. Se ženami jsem skončil,” prohlásil rázně. „Tak brzy na shledanou, Violet.”

Zavěsil, než mohla odpovědět.

Violet byla nadšená. Má práci! Matce vůbec neřekla, že je nezaměstnaná a že si nebudou moct dovolit platit nájem a splátky na auto a jídlo. Byla to taková úleva, že chvíli jen seděla a nepřítomně zírala na telefon, než si uvědomila, že přece musí do práce.

„Budu doma po páté, mami,” řekla tiše své matce, sklonila se k ní a políbila ji na čelo. Matka měla kůži zvlhlou a studenou. Violet se zamračila. „Je ti dobře?”

Její matka otevřela světle modré oči a vyloudila na tváři úsměv. „Jenom mě trochu bolí hlava, zlatíčko. Nemusíš si dělat starosti. Já bych ti to řekla. Opravdu.”

Violet si oddechla, ale jen trochu. Svou matku upřímně milovala. Paní Hardyová byla na celém světě jediná, kdo ji měl doopravdy rád. I když o tom Violet nemluvila, často s hrůzou myslívala na to, že by ji mohla ztratit. Byla to děsivá představa.

„Jsem v pořádku!” ujišťovala ji matka znovu.

„Zůstaň dnes radši v posteli. Ne abys chodila do kuchyně a pokoušela se o nějaké francouzské speciality! Platí?”

Paní Hardyová se natáhla a stiskla Violet ruku. „Nerada bych pro tebe byla přítěží, zlato,” řekla jemně. „To jsem nikdy nechtěla.”

„Přece nemůžeš za to, že máš nemocné srdce!”

„Kéž by se to nestalo! Pak by byl tvůj otec ještě naživu, protože by ho nic nenutilo, aby… šel za jinou ženou… kvůli ” Náhle jí z očí vyhrkly slzy.

„Mami, přece si nemůžeš dávat za vinu něco, s čím jsi nemohla nic dělat,” řekla Violet.

Otec matku nikdy doopravdy nemiloval, a jak se zdálo, bylo to jasné všem kromě ní. Matka se vždycky snažila pomáhat lidem kolem sebe. Dokud nezačala být nemocná, aktivně se účastnila společenského života. Pekla koláče na dobročinné večírky, angažovala se v obci věřících, nosila jídlo potřebným dělala zkrátka všechno, co jen mohla. Zato otec, nesmírně úspěšný daňový poradce a účetní, chodil do práce a z práce a po večerech jenom seděl u televize. Nebyl schopen sebemenšího vcítění. Ve skutečnosti vždycky myslel jenom na sebe a na své potřeby. Nedalo se říct, že by byl vysloveně špatný otec, ale Violet si s ním nikdy moc nerozuměla.

Jenže tohle všechno své matce samozřejmě nemohla vykládat. Místo toho se jen sklonila a znovu ji políbila na spánek. „Mám tě moc ráda. Není to pro mě žádná přítěž, když se mám o tebe starat. Myslím to vážně,” dodala s úsměvem.

„Řekni tomu svému panu Kempoví, že jsem hrdá na to, že u něj můžeš pracovat. Nevím, co bychom si počaly…”

Violet se posadila ke své matce na postel. „Víš, musím ti něco říct.”

„Budeš se vdávat?” vyhrkla starší žena s nadějí. Oči sc jí rozzářily. „Konečně si uvědomil, že jsi do něj zamilovaná?”

„Ano, uvědomil si to,” řekla Violet. Sevřela rty. „Načež prohlásil, že se přes to rychleji přenesu, když budu pracovat někde jinde.”

Matce poklesla čelist. „A to jsem si myslela, že je to takový hodný člověk!”

Violet jí sevřela ruku. „Už mám novou práci,” pokračovala rychle, než se matka mohla začít strachovat. „Mám tam nastoupit dnes ráno.” Usmála se. „Bude to kvělé zaměstnání.”

„A kde? U koho budeš pracovat?” „U Dukea Wrighta.”

Matka nadzdvihla obočí. V očích jí zajiskřilo. „Ten pana Kempa nemá zrovna v lásce.”

„Je to vzájemné,” prohlásila Violet pevně. „Plat budu mít taky tak dobrý jako u pana Kempa,” dodala a v duchu se modlila, aby to byla pravda, „a Wright si aspoň nebude stěžovat na to, jakou vařím kávu.”

„Cože?”

Violet si odkašlala.

„To nic, mami. To se všechno poddá. Určitě se mi tam bude líbit. Pan Wright je skvělý.”

„Když říkáš.” Matka jí stiskla ruku. „Je mi to moc líto, zlatíčko. Vím, co k panu Kempoví cítíš.”

„Jenže protože on rozhodně necítí nic podobného, bude doopravdy nejlepší, když už tam nebudu. Zbytečně bych se tím trápila,” prohlásila Violet realisticky. „Jednou si najdu někoho lepšího! Ten si třeba nebude myslet, že jsem tlustá…” Zarazila se a zrudla.

Její matku to rozzuřilo.

„Ty nejsi tlustá! Ani uvěřit nemůžu, že měl pan Kemp tu drzost a něco takového ti řekl!”

„Neřekl,” ujistila ji Violet chvatně. „On to jenom… naznačil.” Povzdechla si. „A má pravdu. Jsem tlustá. Ale tak zoufale se snažím zhubnout!”

Matka jí znovu stiskla ruku. „Poslouchej, zlatíčko,” řekla jemně. „Muž, kterému na tobě doopravdy záleží, ti nebude předhazovat, jaké máš chyby. Tvůj otec mi přesně tohle řekl taky,” dodala nečekaně. „Naprosto jasně prohlásil, že šel za tou druhou ženou, protože byla štíhlá a upravená.”

„Tohle… tohle řekl?!”

Matka si povzdechla. „Měla bych ti něco říct.

Tvůj otec mě nikdy nemiloval, Violet. Byl zamilovaný do mé nejlepší kamarádky, ale ta si vzala někoho jiného. Tak se vzápětí natruc oženil se mnou. Už za dva měsíce po svatbě se chtěl zase rozvést, jenže já byla těhotná. V těch dobách to všichni strašně odsuzovali, když muž opustil těhotnou manželku. Tak jsme zůstali spolu a pokoušeli se pro tebe vytvořit domov. Když o tom přemýšlím zpětně,” dodala unaveně a opřela se o polštář, „říkám si, že jsem nejspíš udělala chybu. Ty vůbec nemáš představu, co je to dobré manželství, viď? Tvůj otec a já jsme skoro nikdy nic nedělali společně, dokonce i když jsi byla malá.”

Violet zavrtěla hlavou. „Ty jsi přece skvělá, mami! Všichni si o tobě myslí, že jsi báječná. Táta o hodně přišel, když nepochopil, co v tobě má.”

„Ještě štěstí, že mám tebe,” řekla matka dojatě. „Mám tě moc ráda.”

Violet jen stěží přemáhala slzy. „Já tebe taky. Ale teď už vážně musím jít!” prohlásila. „Abych o tu novou práci nepřišla, ještě než vůbec začnu!”

Matka se rozesmála. „Jeď opatrně!”

„Pojedu těsně pod povolenou rychlostí,” přislíbila Violet s úsměvem.

„Pan Wright už není ženatý, ne?” zajímala se paní Hardyová.

„Ale je. Odmítá podepsat žádost o rozvod.” Violet se zasmála. „To je důvod, proč se s panem Kempem porval.”

„Myslíš, že jenom dělá potíže, nebo to odmítá proto, že ji pořád ještě miluje?”

„Všichni si myslí, že ji miluje, ale ona jako právnička udělala skvělou kariéru v New Yorku. Vydělává spoustu peněz a rozhodně se nechce vracet sem.”

„Mají přece chlapečka. Copak ona si nemyslí, že otec má právo stýkat se se svým dítětem?”

„O opatrovnictví se pořád ještě přou.” „To je tedy smutné.”

„Lidi by si to měli dobře rozmyslet, než se rozhodnou mít děti,” řekla Violet s přesvědčením. „Nikdy by se to nemělo stát jen omylem.”

„To já taky vždycky říkala,” prohlásila paní Hardyová. „Přeju ti hezký den, zlatíčko.”

„Já tobě taky. Telefon máš hned u ruky a já ti tu napíšu číslo na pana Wrighta, kdybys ode mě něco potřebovala.” Zapsala číslo do bločku vedle telefonu, usmála se na matku a šla si pro kabelku.

Duke Wright bydlel ve velkém bílém viktoriánském domě. Říkalo se, že jeho žena si přála takovou rezidenci, protože sama vyrůstala v nejchudší čtvrti Jacobsville. Dukea si brala hned po maturitě, a když se vrátili z líbánek, začala studovat na univerzitě. Tam se jí ale otevřely nové obzory. Chtěla studovat práva a Duke ji v tom všemožně podporoval, protože věřil, že až univerzitu dokončí, vrátí se zase do Jacobsville a bude žít tam. Jenže ona si zvykla na velkoměsto. Po škole se rozhodla, že začne pracovat v právnické kanceláři v San Antoniu.

Nikdo přesně nechápal, proč ti dva vůbec měli dítě. Narodilo se rok poté, co nastoupila do práce. Nezdálo se, že by z toho byla kdovíjak šťastná, ale dítě si nechala. Pracovat ovšem nepřestala. Trávila v kanceláři čím dál víc času, takže Wrightovi museli najmout chůvu, která se o chlapce celé dny starala. Před dvěma lety paní Wrightová dostala nabídku ze známé advokátní kanceláře v New Yorku. Okamžitě se té šance chopila. Duke se s ní hádal, přemlouval ji, prosil i vyhrožoval, aby ji donutil odmítnout. Ale nepomohlo to. Nakonec se rozzlobila a zkrátka se odstěhovala.

Vzala s sebou i jejich syna a požala žádost o rozvod. Duke se tomu zuby nehty bránil. Právě tento měsíc obdržel další dopis, ve kterém ho vyzývala, aby souhlasil s rozvodem a vzdal se práva na svého syna. Byl z toho úplně nepříčetný.

Ovšem navenek působil neuvěřitelně sebevědomě a vyrovnaně, to bylo Violet jasné na první pohled. Byl vysoký a opálený a z jeho obličeje vyzařovala síla. Měl hranatou čelist, hluboko posazené tmavé oči a nakrátko ostříhané zlatohnědé vlasy. Tělo měl svalnaté jako jezdec rodea kterým doopravdy kdysi býval, než po předčasné otcově smrti musel převzít ranč. Jako rančer byl velice úspěšný. Choval čistokrevný dobytek, věnoval se šlechtění a mezi odborníky byl jeho chov vyhlášený. Na farmě bylo nejlepší možné technické vybavení včetně supermoderních laboratoří, kterých bylo zapotřebí při genetických úpravách, umělém oplodňování a transplantacích embryí. Pan Wright sledoval všechny novinky v oboru a okamžitě je zaváděl do praxe. Všude měl ty nejlepší počítače, jaké se daly za peníze koupit, a na nich programy uzpůsobené pro potřeby farmy, které mu umožňovaly udržovat si o všem dokonalý přehled. Jeho nejnovější podnikatelský záměr bylo organické hospodářství. Přes internet nabízel bio-šunku a bio-slaninu.

Na Violet udělalo moderní vybavení rozlehlého ranče opravdový dojem. I kancelář byla vybavená perfektně.

„Doufám, že si s počítači rozumíte. Jen žádný strach!” prohlásil Duke Wright se smíchem. „Je to mnohem jednodušší, než to vypadá.”

„Vy se ve všech těch programech vyznáte?” zeptala se s”úžasem.

pokrčil rameny. „Mám chronický nedostatek sekretářek, takže mi nic jiného nezbývá.” Vrazil ruce do kapes a zadíval se na ni. „Violet, musím vás varovat.

Není zrovna jednoduché se mnou vyjít,” přiznal se. „Mám svoje nálady, a když mě něco naštve, dokážu se doopravdy rozčílit. Jestli tu máte dlouhodobě vydržet, budete potřebovat ocelové nervy. Nebudu vám to zazlívat, když si to ještě rozmyslíte.”

Nadzdvihla obočí. „Víc než rok jsem pracovala pro Blakea Kempa.”

Zasmál se. Moc dobře chápal, co tou poznámkou míní. „Říká se o něm, že je ještě horší než já,” souhlasil. „No dobře. Jestli souhlasíte, budete tu čtrnáct dní na zkoušku. Pak se můžete rozhodnout, jestli vám to za ty prachy stojí. Což je další věc,” dodal s úsměvem. „Platím líp než Kemp.” Řekl částku, která Violet vyrazila dech. Přikývl. „To je příplatek za popudlivost. Tak pojďte, ukážu vám, jak to tady funguje.”

Bylo to fascinující. Celé Wrightovo impérium řídily počítače. V životě nic takového neviděla. Dokonce i krmivo se mísilo na automatické lince podle počítačového programu.

„Výroba bio-vepřového se vás týkat nebude,” ujišťoval ji. „Mám tři zaměstnance, kteří nedělají nic jiného než to. Ale tady je databáze, která je doopravdy důležitá a spěchá.” Ukazoval jí tabulky. „Tu je nutné denně aktualizovat a z údajů vypočítat přehledy.”

„Tohle všechno?” zděsila se. Už viděla hodiny a hodiny přesčasů, které nad těmi tabulkami stráví.

„Neznamená to, že budete do počítače ručně zanášet údaje, které někdo naškrábal na papír! Všichni kovbojové jsou počítačově gramotní, dokonce i ti starší. Mají u sebe příruční počítače a všechno do nich zanášejí přímo na pastvině. Pak pošlou data po lokální bezdrátové síti rovnou sem.”

„To je neuvěřitelné,” vypravila ze sebe. „Jenom doufám, že se to všechno dokážu naučit, pane Wrighte.”

Usmál se. „Nejvíc ze všeho si vážím upřímnosti, slečno Hardyová,” řekl. „Ale to zvládnete. Tak co, chcete se do toho pustit?”

„Ano, pane,” odpověděla.

Den jí utekl rychle.

Pokoušela se naučit základy zemědělských programů Dukea Wrighta a skoro nevnímala čas.

Wright se jí líbil. Možná měl špatnou pověst a nebylo zrovna jednoduché s ním vyjít, ale viděla i jeho dobré stránky.

Celé odpoledne se jí podařilo nemyslet na pana Kempa. Vrátilo se jí to, teprve když přijela zpátky domů.

Její matka ležela na pohovce před televizí a s úsměvem ji vítala.

„Tak jak to šlo?” zeptala se.

„Je to skvělé!” prohlásila Violet s nadšeným úsměvem. „Doopravdy. Myslím, že se zapracuju rychle. A navíc budu vydělávat mnohem víc peněz! Mami, dokonce si budeme moct dovolit koupit myčku nádobí!”

Paní Hardyová si povzdechla.

„To by bylo skvělé, že?”

Violet si zula boty a usadila se v houpacím křesle vedle pohovky. „Jsem úplně vyřízená! Musím si na chvilku sednout. Pak půjdu udělat večeři.” „Můžeme si dát čili nebo párky.” Violet se zasmála. „Spíš plátek celozrnného chleba u trochu salátu,” opravila ji. Pořád myslela na kalorie.

„Jak si přeješ, zlatíčko. Mimochodem… před chvílí se tady zastavil pan Kemp.”

Violet ztuhla. Doufala, že o něm už jaktěživa neušlyší nebo že o něm neuslyší alespoň několik prvních dní.

„Co tady chtěl?”

Matka jí podala bílou obálku. „Přinesl ti tohle.”

Violet na obálku zírala. „Hm,” vypravila ze sebe. „To nejspíš bude poslední plat.”

Paní Hardyová ztlumila televizi. „Nechceš to otevřít?”

Violet se do toho nechtělo, ale matka se na ni s očekáváním dívala. Chtíc nechtíc roztrhla obálku a vytáhla šek. Kromě něj tam ale byl ještě i dopis. Zadržela dech a pomalu ten papír rozložila.

„Co se tam píše?” vyzvídala matka.

Violet na papír jenom nevěřícně zírala.

„Violet, co je to?”

Violet se nadechla. „Doporučení,” řekla ochraptěle.

DRUHÁ KAPITOLA

„Nevěřím vlastním očím! On mi vážně napsal doporučení,” řekla Violet ochraptěle. Srdce se jí rozbušilo při pomyšlení, že Blake Kemp byl sám od sebe ochoten k takovému ústupku. „Vůbec jsem ho o to nežádala.”

„To mi taky řekl,” odpověděla matka. „Prohlásil, že je mu upřímně líto, že jste se rozešli tak ve zlém. Prý doufá, že budeš v novém zaměstnání spokojená.”

Tak Kemp toho lituje! Violet si v duchu spílala za to, že má z toho pomyšlení takovou radost. „Vážně?” opáčila. „Řekla jsi mu, u koho pracuju?”

Paní Hardyová zaváhala. „No, zlatíčko… tvářil se tak hrozně mile a tak pěkně jsme si povídali… Prostě jsem neměla to srdce. Proč ho zbytečně rozčilovat?”

Violet se bezmocně zasmála. „A co jsi mu tedy řekla, mami?”

„Že pracuješ v jedné kanceláři ve městě. Chtěl se zeptat, ve které, ale rychle jsem odvedla řeč. Pak mi taky říkal, že Libby a Mabel si tvoji práci prozatím rozdělily a že si podá inzerát, že hledá novou sekretářku.”

Violet si povzdechla.

„Jestli přemluví nějakou ubohou holku, aby to vzala, ať si to pěkně užijou.”

„Tobě je líto, že jsi odešla, já vím,” řekla matka. „Ale, zlatíčko… jestli k tobě necítí to co ty k němu, je to lepší takhle.

Nemá smysl se trápit.”

„To jsem si taky říkala, a proto jsem to udělala,” přiznala Violet. Rázně vrátila dopis do obálky a vstala. „To by bylo. Já jdu vařit večeři.”

První dny, kdy nechodila do Kempový kanceláře, byly nejhorší. Moc dobře si vzpomínala, jak se každé ráno těšila do práce, protože tam uvidí svého pohledného šéfa. Srdce jí pokaždé poskočilo, když zaslechla jeho hlas. Když jí věnoval jeden ze svých vzácných úsměvů, celá zjihla. Zato teď nemá sebemenší naději, že by se s ním ještě mohla vidět. Pracuje pro jeho nejhoršího nepřítele. Rozhodně to nevypadá, že by se Kemp v dohledné době nebo vůbec v jakékoliv době mohl na Wrightově ranči objevit.

Ale jak čas utíkal, Violet si zvykla na každodenní rutinu na Wrightově ranči. Jakmile jednou pronikla do toho, jak tabulky a databáze fungují a co znamenají různé odborné termíny, už nebylo těžké se v nich vyznat. Duke používal umělé oplodnění, aby zlepšil dědičné vlastnosti svého dobytka. U vyšlechtěného skotu se zvýšila porodní váha telat, denní přírůstek hmotnosti i kvalita masa.

Fascinovalo ji, jak se dá pomocí vědeckých metod předpovědět, jestli bude mít tele libové a křehké maso, a jak se to dá pomocí genetického inženýrství ovlivnit. Fascinovaly ji dědičné linie a dlouhá historie, která se za Dukeovým chovem skrývala. Skoro jí připadalo, že dějiny chovu jsou i dějinami celého Texasu. Kromě statistických údajů měl Duke Wright i pečlivě vedenou fotodokumentaci, takže viděla, jak byli předkové dnešních chovných býků malí, podsadití a huňatí. Vypadali úplně jinak než moderní plemena. Z fotografií bylo dobře vidět, jakých pokroků se dá pomocí promyšleného křížení dosáhnout.

Její práce byla rutinní a nic vzrušujícího na ní nebylo, ale zvládala ji precizně a rychle. Dobře se shodla se svými spolupracovníky. Duke tu měl kovboje na plný i částečný úvazek. Také mu vypomáhal student veterinární medicíny, který jeden semestr pracoval a jeden studoval. Tři lidi si najal jen na to, aby udržovali webové stránky a internetový obchod s prvotřídními produkty organického zemědělství.

Výrobky se prodávaly i v nové firemní prodejně, kterou si Duke nedávno otevřel v Jacobsville a kde nabízel své bio-vepřové. Další nová budova byl komplex kanceláří a laboratoří, přistavěný za obrovskou stodolou, ve které byli ustájeni nesmírně cenní plemenní býci. Dále se tu nacházela zvláštní místnost s mrazicím zařízením s tekutým dusíkem, kde se uchovávalo sperma a embrya k umělému oplodnění.

Violet se od vidění znala s laboranty a stihla se trochu spřátelit s bioložkou Delene Craneovou, mladou ženou s břitkým smyslem pro humor. Zdravily se na chodbě, ale na nějaké delší vybavovaní neměly čas. To ovšem neměl nikdo ze zaměstnanců. Většinou nevěděli, kam dřív skočit, protože teď na jaře bylo na ranči nejvíc práce. Obvyklá rutina se chvílemi měnila v chaos, protože se rodila telata a bylo potřeba se o ně starat a vést o nich záznamy. Všechno bylo v plném proudu.

Violet věděla, že každý kus dobytka má v uchu plastikový štítek s čipem, na kterém jsou veškeré záznamy o jeho původu a dalším životě. Tyto informace doplňovali kovbojové přímo v terénu, snímali je pomocí příručních počítačů a odesílali do kanceláře, kde se data ukládala do databázového programu.

„Připadá mi to úžasné,” řekla Violet Dukeovi, zatímco sledovala, jak se na monitoru minutu za minutou data aktualizují.

Unaveně se usmál. Byl celý pokrytý prachem. Kovbojské boty a kalhoty měl špinavé a umazané od krve, protože celý den pomáhal při rození telat. Červenou košili měl celou mokrou. Kovbojský stetson s širokým okrajem zakrýval jeho zpocené vlasy. Těsné kožené rukavice měl stažené a zavěšené na opasku s velkou přezkou.

„Dalo to spoustu práce, aby to takhle fungovalo,” přiznal. Zatímco mluvil, oči upíral na monitor. Jeho hluboký hlas se v tiché kanceláři příjemně rozléhal. „A taky spoustu peněz. Loni jsem měl co dělat, abych vůbec nějak přežil. Ale teď už se to začíná vyplácet. Myslím, že pěstovat vepře byl skvělý nápad a že to konečně přinese pořádné zisky.”

„Kde všechna ta prasata vůbec jsou?” zajímala se. Zatím viděla jenom skot a malé stádo čistokrevných appa-looských koní.

„Dost daleko odsud, protože kolem vepřína je vždycky zápach, i když úzkostlivě dbáme na čistotu,” odpověděl s úšklebkem. „Je to celý samostatný komplex budov asi míli odsud po hlavní cestě. Vepři mají výběh, kterým celoročně protéká potok. Krmíme je pečlivě vyváženou organickou stravou. Do žrádla se jim nedostanou žádné pesticidy, žádné hormony a ani antibiotika, pokud to není naprosto nezbytné.”

„Farmáři v okolí se o to taky snaží, třeba Hartovi a Tremayneovi a začala.

„…a Cy Parks a J. D. Langley,” dopověděl se smíchem. „Ti mě na ten nápad přivedli. Christabel a Judd Dunnovi se loni taky pustili do organického zemědělství.”

„A pokud vím, docela jim to vynáší,” souhlasila Violet.

„Pan Kemp se stará o veškeré smlouvy pana Harta a Cy Parkse…” Kousla se do rtu, když viděla, jak mu obličej ztuhl. Náhle už se neusmíval. „Promiňte, šéfe,” vypravila ze sebe.

Škubl sebou. „Nic se neděje.”

Ale ona věděla moc dobře, jaké pocity vůči Kempovi chová. Rychle otevřela v počítači nové okno a odvedla jeho pozornost otázkami na jeden program, kterému ještě úplně nerozuměla.

Vysvětlil jí, co potřebovala, a usmál se.

„Vy jste ale diplomatka, Violet! Jsem rád, že jste zrovna potřebovala práci.”

„A já jsem zase ráda, že jste zrovna potřeboval sekretářku,” odpověděla s úsměvem.

Stáhl si klobouk do čela. „Tak, už jsem se tady poflakoval dost dlouho,” prohlásil s úšklebkem. „Radši se zase vrátím do práce, než si sem pro mě přijde Laňce a na lasu mě odtáhne zpátky na pastviny. Až bude pět hodin, klidně se seberte a běžte domů, i kdyby tady telefony zvonily sebevíc, platí?” dodal. „Vím, že máte starost o matku. Nemusíte tu zůstávat přesčas.”

„Děkuju,” řekla a myslela to vážně. „Večery jsou pro ni nejhorší, protože se sama doma bojí.”

„To se nedivím. Jo… jestli si najdete chvilku, zavolejte, prosím vás, Calhounu Ballengerovi a řekněte mu, že mu pošlu sponzorský příspěvek na jeho volební kampaň.”

Usmála se. „S radostí! Já ho taky budu volit.”

„To děláte dobře.” Opatrně za sebou zavřel dveře.

Violet vyřídila telefonát, dokončila práci a odešla přesně v určenou hodinu. Věděla, že se cestou domů ještě musí zastavit na poště s dnešní korespondencí.

Při své smůle samozřejmě na poště narazila na pana Kempa. Když vešla do dveří, zrovna odcházel od přepážky, kde na poslední chvíli ještě podával nějaký dopis.

Když ji uviděl, prudce se zarazil. Modré oči se mu zúžily. Moc dobře si uvědomovala, že už dávno nemá na rtech rtěnku, že jí vlasy z kdysi upraveného účesu trčí na všechny strany v legračních úhlech a že jí na punčoše utíká oko. Proč se s ním nikdy nemůžu potkat ve chvíli, kdy mi to aspoň trochu sluší? říkala si zoufale. A vrchol všeho byl, že měla na sobě bílou džínovou sukni, která byla možná trochu těsná, a dlouhou červenou halenku, ve které si připadala jako šašek. Ale s tím se nedalo nic dělat. Zaťala zuby a zpříma se na pana Kempa podívala.

Zastoupil jí cestu. „Co to s vámi Wright provedl?” zeptal se. „Vypadáte hrozně unaveně.”

Zarazila se. Jeho hlas zněl doopravdy starostlivě. Odkašlala si. „Teď na jaře je na farmě hodně práce.”

Chápavě přikývl. „Hartovi už jsou z toho taky napůl šílení,” přitakal s úsměvem. „Ti zase mají nějaké potíže s vývozem do Japonska. Myslím, že farmaření člověku pěkně pocuchá nervy.”

Plaše se usmála. „Rodí se spousta telat, a o každém se musí vést záznamy.”

„Wright tuhle otevřel ve městě nový obchod,” poznamenal. „Prodává se tam organická šunka a párky a slanina.”

„Ano. Taky má webové stránky a nabízí vepřové přes internet.” Zaváhala. Pouhá jeho blízkost stačila k tomu, aby se jí srdce divoce rozbušilo a kolena málem podlomila. Tolik se jí po něm stýskalo! „Jak… jak se má Libby a Mabel?”

„Je jim líto, že tam nejste.” Vyznělo to, jako by jí vyčítal, že je všechny nechala ve štychu.

Přešlápla. Kdyby tu byli sami, proti tomu nepřímému obvinění by se rázně ohradila.

Jenže kolem chodila spousta lidí. „Chtěla jsem vám poděkovat. Tedy… za to doporučení.”

Pokrčil rameny. „Nečekal jsem, že vás Wright vezme,” přiznal upřímně. „Není žádné tajemství, že od rozchodu se svou manželkou žádné ženy na ranči nechce.”

„Delene Craneová pro něj taky pracuje,” odpověděla Violet. „A to je přece žena!”

„On se s Delene zná ještě ze školy,” prohlásil Kemp. „Ve skutečnosti v ní nejspíš ženu vůbec nevidí.”

To je tedy zajímavé, přemítala Violet. Delene rozhodně nebyla ošklivá. Byla to rusovláska se zelenýma očima a krémově bílou pletí posetou pihami. Spousta kovbojů se s ní pokoušela flirtovat, ale ona je vždycky zpražila ledovým pohledem. Její vztah k Dukeovi byl také přísně pracovní. Možná proto Duke neměl obavy, že by se ho snad pokoušela uhánět. Violet si říkala, čím to asi je, že se Delene mužům takhle vyhýbá.

„Jak se daří vaší matce?” zeptal se Kemp náhle.

Violet si povzdechla. „Pořád se snaží dělat věci, jaké jí doktoři zakázali,” postěžovala si. „Vůbec by se neměla namáhat. Lidé, kteří už nějaký infarkt měli, mají velkou pravděpodobnost, že dostanou další.”

Přikývl. „Ale bere nějaké léky, ne?”

„To ano,” souhlasila Violet.

„Vaše matka je úžasná žena.”

Violet se usmála. „Ano. Já si to taky myslím.”

Zadíval se přes její rameno. „Ženou se mraky. Radši rychle podejte ty dopisy a jeďte, ať vás nechytí průtrž.”

„Ano.” S bolestí se na něj dívala. Milovala ho a bylo to tím horší, že on o tom věděl a litoval ji kvůli tomu. Odvrátila oči. Tváře jí zrudly. „Ano, asi bude lepší, když… půjdu.”

Nečekaně zvedl ruku a urovnal jí uvolněný pramínek vlasů. Pozorně se na ni díval. Neuniklo mu, že zadržela dech, a náhle si připadal provinile. Měl se k Violet chovat laskavěji. Neměla to jednoduché, když se musela starat o nemocnou matku. O něj měla zájem, to bylo vidět. Mnoha různými způsoby to dávala najevo, když u něj pracovala. Nechtěl ji v tom podporovat nebo v ní vzbuzovat falešné naděje. Ale vypadala tak zoufale!

„Dávejte na sebe pozor,” řekl tiše.

Ztěžka polkla. „Ano, pane. Vy taky.”

Ustoupil, aby mohla projít. Když ho míjela, zachytil slabý závan růžové vůně. Bylo zvláštní, jak moc mu chybí, že tenhle její parfém necítí v kanceláři. Během posledního roku si na její přítomnost zvykl natolik, že na ni pohlížel téměř jako na součást inventáře. Jenže zároveň v něm také probouzela různé podivné představy, jaké v dospělosti už obvykle nemíval. Díky Violet myslíval na zimní večery a oheň plápolající v krbu… na hřejivé světlo lampy v temnotách. Ted, když byla pryč, si najednou uvědomil, jak moc je osamělý.

Violet kráčela k poštovní přepážce a vůbec si neuvědomovala, že ji Blake Kemp sleduje dlouhým, zamyšleným pohledem plným smutku. Než vyřídila, co potřebovala, už byl pryč a nasedal do svého mercedesu.

Když z pošty odcházela, ještě ho skrz prosklené dveře viděla odjíždět. Právě začínalo pršet. Věděla, že sama cestou domů zmokne, ale bylo jí to jedno. Tohle podivné setkání plné něhy stačilo k tomu, aby se jí hlava točila závratí. Alespoň něco projasnilo její osamělý život.

O Janet Collinsové se ve městě hodně mluvilo. Beze stopy zmizela, což vedlo ke spoustě dohadů a drbů. Tím se v centru pozornosti ocitla i Libby a Curt. Říkalo se, že se s Libby schází Jordán Powell, ale nikdo to nebral moc vážně.

Jordán se ukazoval na veřejnosti i s Julií, dcerou senátora Merrilla, a doprovázel ji při různých společenských příležitostech. Violet si říkala, jestli Libby nese odmítnutí stejně těžce jako ona sama, když ji odmítl Kemp. Její kolegyně byla v posledních týdnech do Jordána po uši zamilovaná, ale zdálo se, že ani v tomto případě city nejsou vzájemné.

Jak dny utíkaly, Violetině matce se dařilo čím dál hůř. Nebylo dne, aby si Violet po odchodu do práce o ni nedělala starosti. Zase začala třikrát týdně cestou domů docházet do fitnesscentra, ale pokaždé jen na půl hodiny. Pořídila si mobil, který měla neustále u sebe pro případ, že by matka potřebovala pomoc právě v době, kdy není doma. Matce nahrála číslo do telefonu, takže v případě nějakých problémů stačilo jenom stisknout tlačítko.

Dlouhé vlasy si nechala ostříhat a vypravila se do místního butiku, kde si nechala od majitelky poradit, jaké oblečení se hodí na její kyprou postavu. Naučila se, že dlouhé halenky dokážou zakrýt bujné poprsí. Také se dověděla, že delší sako opticky zúží silná stehna a že v rovně střiženém oblečení bude vypadat vyšší. Dělala pokusy s různými druhy účesu, dokud nenašla jeden, který se hodil k jejímu kulatému obličeji, a hledala vhodný způsob líčení, aby to vypadalo přirozeně. Měnila se, rostla, dospívala, hubla. Jenže přestože si to jen nerada přiznávala, tohle všechno nebylo k ničemu. Byla by ráda, aby se po ní Blakeovi Kempoví stýskalo a aby mu chyběla… aby po ní zatoužil, kdykoliv ji někde zahlédne. Byl to marný sen, ale zkrátka se ho nedokázala vzdát.

Mezitím Kemp trávil až příliš mnoho času přemýšlením nad tím, jak Violet přimět, aby se vrátila.

U sebe doma se natáhl na vínově rudou koženou pohovku, díval se na zprávy o počasí a hladil dvě své siamské kočky, Mícu a Mínu, které se mu stulily na hrudi.

Míca, ta se světle hnědou srstí, se nechala hladit jen výjimečně, zatímco modrá Mína mu vždycky vyskočila na klín, sotva se někde usadil. Měl svoje kočky doopravdy rád, protože mu v jistém smyslu nahrazovaly rodinu. Po večerech s ním sedávaly u televize. Spaly na velkém dubovém psacím stole, když za ním seděl a pracoval na počítači. A když šel pozdě v noci spát, zalezly k němu pod peřinu a předly, dokud neusnul.

Hartovi si mysleli, že jeho kočičí mánie je trochu přehnaná. Ale oni zkrátka neměli kočky zrovna v lásce. Pár jich sice u nich na ranči domov našlo, ale ty se tam zkrátka zatoulaly. Zato Míca a Mína byly čistokrevné. Blake si je přinesl domů z krachujícího obchodu se zvířaty, kde byly celé týdny v klecích za výlohou. Bylo mu jich líto. Nebo, lépe řečeno, se zkrátka vetřely do jeho přízně. Kočky jsou mistry nenápadné sugesce. Je neuvěřitelné, jak skvěle dokáže taková vykrmená zdravá kočka předstírat, že je jenom ubohoučký opuštěný vyhladovělý sirotek. Během čtyř let vzájemného soužití dospěl k závěru, že ho nejspíš ovládají pomocí zvláštních mimosmyslových schopností. Každopádně jim to bezvadně vycházelo.

Přemítal o Violet a její matce. Náhle si vybavil, že stará paní Hardyová má alergii na kočičí srst. Zato Violet zvířata miluje. Na psacím stole vždycky měla malé figurky koček. Nikdy ji nepozval k sobě domů, ale byl si jistý, že by jeho kočky měla taky ráda. V duchu si představoval, jak jí Duke Wright nosí do kanceláře čerstvě narozená telátka, aby si je mohla pohladit.

Oči mu vzplály vzteky, když si představil, že by si Violet s Wrightem mohla něco začít. Wright byl zatrpklý kvůli rozvodu a žalobě o opatrovnictví, kterou jeho žena podala.

Dával to za vinu Kempovi, ale Kemp dělal jenom to, co by na jeho místě udělal každý jiný právník. Pokud paní Wrightová, ze které se zřejmě už brzy stane bývalá paní Wrightová je v prestižním zaměstnání v New Yorku tak šťastná, jak se navenek zdá, sotva bude ochotná vrátit se domů. Svého synka miluje stejně jako Duke, ale připadá jí lepší, aby dítě nemuselo cestovat mezi dvěma rodiči. Kemp s tímhle nesouhlasil. Každé dítě má dva rodiče. Když se jednomu z nich zakáže, aby se s potomkem stýkal, povede to jen k žalu a zatrpklosti.

Potřásl hlavou. Je to smutné, když lidi mají děti a předem nedomyslí všechny důsledky. Když je manželství špatné, děti to nikdy nevylepší. Kemp si tuto prostou pravdu ověřoval pokaždé, když dostal na stůl nějaký případ rozvodu. Nejvíc tím pokaždé trpěly děti.

Beka Wrightová to nikdy nepřiznala a Kemp po tom nikdy nepátral, ale proslýchalo se, že Duke jí schoval pilulky proti početí, když si je potřebovala vzít, protože doufal, že dítě ji vyléčí z touhy po seberealizaci. To se nestalo. Duke byl zkrátka panovačný muž, který předpokládal, že jeho manželka udělá, co se jí řekne. Jeho otec byl ze stejného těsta dominantní pán domu, před kterým se jeho ubohá žena marně pokoušela utéct. Poslední a osudný pokus podnikla v dešti a se zápalem plic během jednoho lednového víkendu, když byl její manžel mimo město. Smrt jí ušetřila další utrpení. Duke převzal stejný panovačný postoj, jaký měl jeho otec. Přirozeně předpokládal, že je normální, aby se muž k ženám takhle choval. Teď ho ale život naučil, že manželství znamená kompromis.

Blake se rozhlížel po svém domě, zařízeném ve stylu Divokého západu. Vínově rudá kůže dobře ladila s tmavým dubovým dřevem a třešňovým nábytkem. Koberec i závěsy byly v přírodních hnědých odstínech.

Po shonu v kanceláři vítal poklidnou atmosféru, která panovala tady. Ale náhle ho napadlo, jak by se asi zařízení domu změnilo, kdyby se do toho vložila ženská ruka.

Mína mu zaťala drápky do paže. Zašklebil se a odtrhl ji od sebe. Už úplně spala, ale když ucítila jeho ruku, přitulila se blíž a začala příst.

Tiše se zasmál. Kdepak, on se do manželství nehodí. Dokáže uvařit opravdové speciality. Dokáže si vyprat a uklidit. Je schopen přišít si knoflík i převléknout postel. Jako většina dalších bývalých důstojníků zvláštních jednotek, i on byl nezávislý a soběstačný. Byl veteránem první války v Iráku. Dotáhl to tam až do hodnosti kapitána. Když dokončil studia práv, stal se vojákem v záloze, a právě jeho jednotku povolali do války. On a Cag Hart sloužili u stejné motorizované divize. Málokdo ve městě o tom věděl, protože on ani Cag o zážitcích z války moc nemluvili. Jenže díky nebezpečí, kterým společně prošli, mezi nimi vzniklo pouto, které si nevojáci těžko dovedou představit.

Natáhl se po dálkovém ovládání a přepnul na jiný kanál. Poslouchal předpověď počasí, jen aby se dověděl, kdy přestane pršet. Teď se ale vrátil ke svému oblíbenému kanálu s pořady o historii. Občas ho napadlo, že kdyby někdy narazil na ženu, která se zajímá o vojenskou historii, třeba by ještě změnil názor a zase začal společensky žít.

Jenže pak si připomněl ženu, kterou ztratil, a dobře známá bolest se vrátila. Zesílil zvuk, lehl si na pohovku a snažil se soustředit na vítězné tažení Alexandra Velkého do Persie a jeho boj proti perskému králi Dariovi v roce 331 před naším letopočtem.

V pátek dalšího týdne se Violet vrátila domů pozdě. Napřed šla cvičit, a pak si vzpomněla, že doma došlo mléko, takže se ještě zastavila v obchodě. Když zabrzdila na příjezdové cestě před maličkým rozvrzaným nájemním domem, uviděla svou matku, jak sedí na schodech verandy před malou zahrádkou. Paní Hardyová se nehýbala.

Violet zpanikařila. Vyřítila se z auta a ani se neobtěžovala zabouchnout dvířka. „Mami!”

Její matka sebou škubla a malátně se napřímila. Zamrkala a zadívala se na svou dceru. Dýchala ztěžka, ale usmívala se.

„Zlatíčko, neboj, jsem v pořádku!” ujišťovala ji. „Jenom jsem nemohla popadnout dech. Nic se neděje!”

Violet si klekla vedle ní. Po tvářích jí stékaly slzy. Byla bledá a chvěla se.

„No tak, holčičko!” Paní Hardyová se natáhla a přivinula Violet k sobě, ale tvář se jí při tom zkřivila. „Je mi to líto. Je mi to moc líto. Jenom jsem chtěla zalít kytičky a zasadit ty semenáčky, co pěstuju v truhlíku za oknem. Trošku jsem to přehnala, ale už je to zase v pořádku. Vidíš? Je mi zase dobře.”

Violet to nijak neuklidnilo. Nedokázala překonat hrůzu. Její matka pro ni byla vším. Tolik ji milovala! Jak jen bude žít dál, pokud ji ztratí? Ten strach se jí zřetelně odrážel ve tváři.

Paní Hardyová se zachmuřila, když to viděla. Pevně k sobě Violet přitiskla. „Violet,” řekla smutně, „jednoho dne tě budu muset opustit. Vždyť to dobře víš.”

„Ale ještě na to nejsem připravená,” vzlykla Violet.

Paní Hardyová si povzdechla. Políbila Violet do vlasů. „Já vím,” zašeptala. Její oči bloudily někde v dálce. „Já taky ne.”

Později, když seděly nad miskami horké polévky s krajíčkem celozrnného chleba, paní Hardyová svou dceru s obavami pozorovala. „Violet, víš jistě, že se ti v té nové práci líbí?” zeptala se.

„Samozřejmě,” prohlásila Violet.

„Myslím, že pan Kemp by byl rád, kdyby ses vrátila.”

Violet na ni zůstala zírat se lžící na půli cesty ke rtům. „Cože? Co to povídáš, mami?”

„Mabel, která s tebou pracovala v kanceláři, sem během polední pauzy na chvilku zaskočila. Říkala mi, že pan Kemp má tak příšernou náladu, že už se s ním skoro nedá vydržet. Tvrdila, že podle ní se mu po tobě stýská.”

Violet se rozbušilo srdce. „Ale když jsem se s ním tuhle potkala na poště, takhle se rozhodně netvářil,” prohlásila. „Vlastně se choval… trochu divně.”

Starší žena se na ni usmála. „Muži často nevědí, co mají, dokud o to nepřijdou.” Odmlčela se. „Takže zpátky k té první otázce. Líbí se ti v nové práci?”

Violet přikývla.

„Je to výzva. A taky už nemusím jednat se zoufalými, utrápenými nebo vzteklými lidmi, kterým se život zhroutil. Víš, dokud jsem zaměstnání nezměnila, vůbec jsem si neuvědomovala, jak deprimující je práce v právnické kanceláři. Vidíš takové životní tragédie.”

„Řekla bych, že když se jedná o dobytek, je to úplně jiné.”

„Musím se učit spoustu nových věcí,” souhlasila Violet. „Je to opravdová věda, když se má vypěstovat kvalitní hovězí. Vždycky jsem si myslela, že stačí zahnat býky a krávy na společnou pastvinu a nechat přírodu, ať se postará.”

„A ono to tak není?” divila se matka.

Violet se usmála. „Ty to chceš vážně slyšet?”

„No to se ví!”

A tak Violet strávila následující půlhodinu tím, že probírala záludnosti číhající na cestě k prvotřídnímu hovězímu. „Vůbec to není jednoduché. Záznamy jsou tak složité, že -”

Violet přerušilo náhlé zařinčení telefonu. Zamračila se. „Zase nám bude někdo po telefonu vnucovat nějaký výhodný nákup!” zaúpěla.

„Třeba je to milionář, který ti chce vnutit křišťálový střevíček a snubní prsten,” smála se její matka.

Violet se taky zasmála a vyrazila k telefonu. „Dům Hardyových,” řekla vlídně.

„Violet?”

Byl to Kemp! Musela se nadechnout, aby byla vůbec schopná odpovědět.

„Přejete si, pane?” vypravila ze sebe. Zaváhal.

„Musím si promluvit s vámi a vaší matkou. Je to důležité. Mohl bych se na chvilku zastavit?”

Violet chvatně uvažovala. Proboha, v domě to vypadá příšerně! Ona sama vypadá příšerně! Má na sobě džíny a vytahané tričko, které jí nepadne. Potřebuje si umýt vlasy. V obývacím pokoji je potřeba vyluxovat a -

„Kdo je to, zlatíčko?” zavolala paní Hardyová.

„Volá pan Kemp, mami. Říká, že s námi potřebuje mluvit.”

„To je skvělé! Ještě tu máme kousek dortu,” rozplývala se matka. „Jen mu řekni, ať přijde.”

Violet zaťala zuby. „Samozřejmě. Budeme se těšit,” řekla do telefonu.

„Výborně. Budu tam za patnáct minut.” Zavěsil, než se ho Violet mohla zeptat, o co se jedná.

S obavami se zadívala na svou matku. „Myslíš, že mi chce nabídnout, abych se vrátila k němu do kanceláře?”

„Kdo ví? Měla by sis ještě rychle umýt vlasy, drahoušku. Musíš si pospíšit, jestli to chceš stihnout.”

„Nestihnu vlasy a vyluxovat a uklidit v pokoji!” zaúpěla Violet.

„Violet, uklízení počká,” prohlásila její matka nesmlouvavě. „Ale ty ne! Utíkej se převléknout!”

Violet se obrátila a jako robot vyrazila rovnou do koupelny. Když zaslechla Kempův vůz, jak zajíždí na příjezdovou cestu, už měla na sobě dlouhý modrý svetřík a bílé džíny. Vlasy měla čistě umyté, ale svázat už si je nestačila, takže je nechala volně splývat na ramena. Utíkala otevřít.

Kempový světle modré oči po ní sklouzly, ale zdálo se, že její vzhled vůbec nevnímal. „Musím vám říct něco, co by vaše matka měla vědět, ale nerad bych ji rozrušil.”

Její sny o tom, že by jí snad znovu chtěl nabídnout zaměstnání, se rozplynuly. „O co jde?” zeptala se.

Nadechl se. „Violet, chtěl bych nechat exhumovat tělo vašeho otce. Myslím, že Janet Collinsová ho zavraždila.”

TŘETÍ KAPITOLA

Violet nevěřila svým uším. Věděla, že s Janet Collinso-ou se děje něco podivného. Curt se zastavil u ní v kanceláři, když Dukeovi nesl zprávu od svého nadřízeného, Jordána Powella. Řekl jí, že on a Libby nechají exhumovat svého otce, protože mají podezření, že Janet, jejich nevlastní matka, ho zabila. Mluvilo se o tom, že zřejmě otrávila ještě nejméně jednoho staršího muže. Violet a její matka věděly, že pan Hardy měl poměr s nějakou servírkou, ale nikdy se nedověděly, kdo ta servírka byla. Také nikdy nezpochybňovaly příčinu smrti. To, co jí Kemp právě řekl, ale nabízelo odpovědi na spoustu otázek, které si radši ani nechtěla položit.

Překvapeně vydechla. „To je neuvěřitelné.”

Kemp za sebou zavřel dveře. Náhle ji naprosto nečekaně pohladil po tváři. „Nerad vám to říkám,” řekl tiše. „Ale je velmi pravděpodobné, že váš otec byl zavražděn, Violet. Přece nechcete, aby to Janet Collinsové prošlo, pokud to opravdu udělala! A já také ne.”

„Máte pravdu,” souhlasila Violet. „Ale co máma?”

Zhluboka se nadechl. „Potřebuji její podpis. Váš stačit nebude.”

S obavami na sebe pohlédli.

Blakc Kemp hleděl do jejího oválného obličeje, rámováného černými vlasy. Její pleť byla čistá, beze stopy makeupu, jenom rty zdobila slabá vrstva světlé růžové rtěnky.

A ten svetr… Oči se mu zúžily při pohledu na její nádherně plná ňadra. Byla štíhlá. Džíny zdůrazňovaly oblou křivku boků.

„Zhubla jsem,” vyhrkla.

„Ale víc už rozhodně nehubněte,” řekl nepřítomně. „Takhle je to dokonalé.”

Zdvihla obočí. „Ehm… já…” vykoktala.

„Kdybych nebyl zapřísáhlý starý mládenec, byl bych ve velkém pokušení,” odpověděl tiše a pevně se jí podíval do očí.

Srdce se jí rozbušilo. Kolena se jí podlomila. A zároveň se roztřásla hrůzou. Vždyť on si každou chvíli všimne, jak je bezmocná!

„Jenže já naštěstí jsem zapřísáhlý starý mládenec,” dodal rázně. „A teď na takové věci stejně není to správné místo ani čas. Mohu jít dál?”

„Samozřejmě.”

„Chtěl jsem se za vámi zastavit v kanceláři a říct vám o tom,” řekl potichu, „ale na poslední chvíli mě něco zdrželo. Je mi líto, že jste se na to nemohla lépe připravit.” Pohlédl k obývacímu pokoji. „Jak jí je?”

Kousla se do rtu. „Tento týden to bylo trochu horší,” řekla znepokojeně. „Máma si myslí, že je silnější, než doopravdy je. Jenže tátova smrt a pravda o jeho poměru ji úplně zničily.”

„Měli bychom zavolat doktora, než jí to řeknu?”

Unaveně vzdychla.

„Nemyslím, že by na tom záleželo.” Podívala se mu do očí. „Musí se to dovědět. Nechci, aby Janet Collinsové prošla vražda a ona jistě také ne.”

„Tak dobře.” Vykročil za ní do pokoje.

Stará paní se na ně usmála. „Pane Kempe! To jsem ráda, že vás zase vidím.”

Usmál se a opatrně jí potřásl rukou. „Dobrý den, paní Hardyová. Je mi to líto, ale mám pro vás nepříjemné zprávy.”

Matka odložila pletení a napřímila se.

„Moje dcera si myslí, že jsem slaboučká jako věchýtek,” prohlásila a šibalsky na Violet mrkla. „Ale jsem odolnější, než vypadám. Prostě mi řekněte, co musím vědět a co se má udělat.”

Kemp s Violet si vyměnili pohledy.

„Musí to být něco strašného, když si myslíte, že mě to porazí,” pokračovala starší z obou žen. „Souvisí to nějak s Janet Collinsovou?”

Violet zalapala po dechu. Kemp nadzdvihl obočí.

„Nejsem muškát v truhlíku. Nevisím celý den na verandě,” informovala je paní Hardyová. „Chodím ke kadeřníkovi, k doktorovi, potkávám spoustu lidí. Vím, že Libby a Curt Collinsovi mají strašlivé potíže se svou macechou. Hodně se taky mluví o tom, že měla na svědomí nějakého dědu z domova důchodců. Říká se, že ho obrala o poslední halíř. Už mi došlo, že to byla dost možná právě ona, kdo obral mě a Arthura o všechny naše úspory.Čtvrt milionu dolarů, jen si to považte! Ale žádné důkazy proti ní nemáme.”

„Našli jsme svědkyni, která tvrdí, že Arthura v den jeho smrti viděla s Janet Collinsovou v motelu,” řekl Kemp. „Prý s ním byla těsně před tím, než pro něj přijela sanitka která ho odvezla do nemocnice. Pak utekla, ale viděli ji. V nemocnici lékař na základě příznaků diagnostikoval infarkt. Jenže pitva nebyla provedená. Nikdo neměl podezření, že by to nemusela být přirozená smrt.”

„To je pravda,” řekla paní Hardyová. Vrhla na ně vědoucí pohled. „A vy si myslíte, že ho zabila, že?” zeptala se Kempa.

„Ano,” řekl jí upřímně.

„Nikdy jsem o tom nemluvila, ale bylo mi to divné,” přiznala paní Hardyová. „On na rozdíl ode mě nikdy potíže se srdcem neměl. Pravidelně chodil na preventivní prohlídky, což obnášelo i vyšetření srdce, takže vím, že ho měl naprosto zdravé. Na poslední prohlídce byl měsíc před smrtí! Jenže mě to všechno tak sebralo, že jsem prostě nedokázala rozumně přemýšlet.”

„Jestli vás to může trochu utěšit,” ozval se Kemp tiše, „Janet Collinsová dokázala zamotat hlavu spoustě mužů. Nevypadá špatně a má promyšlenou strategii, které málokdo dokázal odolat.”

Violet si bezděky pomyslela, jestli by taková promyšlená strategie nějaké protřelé svůdnice zabrala i na Kempa. Rychle tu myšlenku zahnala.

„Arthur mi zahýbal i předtím,” řekla paní Hardyová k jejich úžasu. Vrhla na Violet omluvný pohled. „Byl to pěkný chlap, vitální, a já byla vždycky taková tichá a plachá šedá myš. Zkrátka… obyčejná.”

„Ty vůbec nejsi obyčejná!” protestovala Violet.

„Pocházím z hodně bohaté rodiny, zlatíčko,” řekla stará paní smutně. „A Arthur byl ambiciózní. Chtěl mít vlastní účetní firmu, a já mu k ní pomohla. Ne že by se snad hodně nepřičinil sám a ne že by nebyl schopný ale kdyby neměl finanční zázemí, které jsem mu poskytla, především by ji vůbec nemohl založit. Myslím, že to ranilo jeho pýchu. Možná všechny jeho… románky… byly hlavně způsobem, jak dokázat sám sobě, že i ke stáru může být pro mladší ženy přitažlivý a že mě vlastně k ničemu nepotřebuje. Je mi to moc líto, Violet,” dodala a poklepala svou dceru po stehně. „Ale rodiče jsou taky jenom lidi. Arthur tě měl rád a snažil se být dobrým otcem, i když se mu třeba nedařilo být dobrým manželem.”

Violet zaťala zuby. Radši ani nedomýšlela, jak by se asi cítila, kdyby byla vdaná a jejímu muži by vůbec nevadilo tu a tam si bokem najít milenku.

„V dobách, kdy mi Arthur začal zahýbat,” pokračovala paní Hardyová, „jsem nebyla v situaci, kdy bych se mohla jen tak sebrat a prásknout dveřmi. Bylo tu dítě, které potřebovalo oba rodiče a stabilní zázemí, a já navíc nebyla schopná se sama uživit. Moje peníze se vložily do firmy, a ta patřila Arthurovi. Sama jsem neuměla vůbec nic. Vlastně to bylo od Arthura hezké, že se mnou zůstal… vzhledem k okolnostem. Dost dobře mu nemůžu nic vyčítat.”

„To já tedy ano,” zavrčela Violet.

„A já taky,” řekl Kemp k jejich překvapení. „Každý čestný muž napřed požádá o rozvod, než si najde milenku.”

Paní Hardyová si povzdechla a sepjala ruce v klíně. „Když myslíte,” zamumlala. „No dobrá. Takže jsme se shodli, že Arthur měl pravděpodobně poměr s Janet Collinsovou a že ta žena mohla způsobit jeho smrt. Ale dokud nenecháme exhumovat tělo a provést pitvu, nedá se to prokázat, Proto jste tady, pane Kempe, že ano?”

„Vy jsle úžasná, paní Hardyová!” prohlásil Kemp s obdivem,

„Mám dost rozumu, aby mi tohle bylo jasné,” řekla stará paní. „Kdy to chcete udělat?”

Co nejdříve. Pokud s tím budete souhlasit, zařídím všechno , co je potřeba. Musíte podepsat žádost.”

Klidně hned. Ať už byl Arthur jakýkoliv, nikomu to nedávalo právo připravit ho o život.”

Dobře.” Blake Kemp vstal z pohovky a potřásl staré paní rukou.

„Zůstanu s vámi v kontaktu a připravím všechny podklady. Nesete to opravdu statečně.”

„Vás to překvapuje, co?” Stará žena se zasmála.

Přikývl. „Ale příjemně.” Usmál se. „Tak na shledanou.”

Violet vstala a doprovodila ho do haly. Zastavil se ještě s rukou na klice a upřeně se na ni zadíval. „Dám vám vědět,” přislíbil.

„Děkuju.” Violet k němu zvedla zjihlé oči. „Co je nového v kanceláři? Jak se všem daří?”

Protáhl obličej. „Musím si vařit kafe sám!” prohlásil s tragickým výrazem. „Mabel ani Libby zkrátka nedokážou pořádnou silnou kávu udělat. Mabel si rve vlasy nad tím, co má najednou práce navíc. Sekretářka nám doopravdy strašně chybí.”

Violet sklopila oči, a tak nepostřehla toužebný výraz, který se mu mihl ve tváři. Spíš si to vyložila jako výtku. Blake Kemp ji napřed z kanceláře vyštval, a teď od ní čeká, že se bude stydět za to, že nechala všechny ve štychu?! Napřímila ramena. „Jistě si brzy nějakou najdete, pane Kempe.”

Ta strohá odpověď ho popudila. Prudce otevřel dveře. „Jistě! Nu, zůstanu s vámi v kontaktu,” zavrčel a bez ohlížení odešel.

Violet za ním zavřela. Jen čirou silou vůle se donutila k tomu, aby za ním přestala roztouženě zírat. Několik vteřin téměř začínala doufat, že jí Blake Kemp nabídne její starou práci. Jenže on zjevně nic takového v plánu nemá.

Kemp nastoupil do auta. Violetina netečnost ho pěkně rozzuřila. Vždyť jí její starou práci málem položil k nohám! Jenže ona se zřejmě vrátit nechce. Kdo ví, co ji na novém místě drží! Duke Wright vůbec nevypadá špatně.

Třeba je to tím. Ten si taky jistě dobře všiml, že má před nosem pěknou ženskou. Už je skoro rozvedený. Violet je přitažlivá. Kemp jenom doufal, že jí Wright nezamotal hlavu úplně.

Možná by to měl zjistit. Ve Violetině vlastním zájmu! Bude to jenom taková nezištná přátelská pomoc. Sám přece o žádnou ženu nestojí.

Bezděky mu vytanuly vzpomínky na dobu před osmi lety… a na jedinou ženu, kterou kdy doopravdy miloval. Shannon Culbertsonové bylo osmnáct, když se seznámili. Byla to láska na první pohled. Kemp už byl tehdy mladším společníkem v místní právnické firmě, kde pracoval i Shannonin strýček. Díky tomu se v kanceláři setkali. Okamžitě spolu začali chodit a po měsíci už věděli naprosto jistě, že jednoho dne se vezmou.

Pak šla Shannon na večírek k jedné své spolužačce, jisté Julii Merrillové. Ty dvě nebyly žádné velké kamarádky; naopak. Nikdo nechápal, proč si zve Julie na oslavu zrovna svou největší sokyni, a ze všech nejméně Shannon. Ta si ale říkala, že Julie chce třeba zakopat válečnou sekyru a konečně se s ní smířit. Tak to ale nebylo. Někdo, dost možná sama Julie, nasypal Shannon do pití drogy. Možná to byl hloupý vtip, možná zkrátka pomsta. Ovšem Shannon měla skrytou srdeční vadu, kterou lékaři zatím neodhalili, a droga ji zabila.

Kempoví se pořád ještě svíralo srdce žalem při pomyšleni na to, co následovalo. Truchlil celé měsíce, obviňoval Julii a snažil se pohnat ji za ten zločin k zodpovědnosti. Jenže její otec byl senátor a měl peníze i vliv. Bez ohledu na to, jak moc se Kemp snažil, ten případ se nikdy nedostal před soud.

Pořád ještě nemohl Merrillovým přijít na jméno. Pořád ještě po Shannon truchlil.

Ale od doby, kdy u něj v kanceláři začala pracovat Violet, myslel na svou dávnou lásku čím dál méně. Ráno se těšil do práce, protože tam uvidí veselou, usměvavou Violetinu tvář. Ale citů, které v něm probouzela, se děsil. Nechtěl riskovat a znovu se do někoho zamilovat. Jeho život byl plný tragédií. Míval sestru, Dolores, která se utopila při plavání, když byla v posledním ročníku střední školy. Jeho matka krátce poté zemřela na rakovinu. Tím ho opustil poslední blízký člověk. Jeho otec odešel od rodiny dávno předtím; kdysi začal pracovat pro těžařskou společnost na Dálném východě, tam se zamiloval do nějaké Francouzky a na dálku se s Blakeovou matkou rozvedl. Blake Kemp o něm od té doby neslyšel. Jeho otec zjevně neměl zájem udržovat se synem nějaké kontakty.

Všechny tyhle zkušenosti ho naučily, že láska je nebezpečná věc. Člověk by si neměl ostatní lidi pouštět k tělu. Neměl by si na ně příliš zvyknout. Violet do něj možná byla chvilkově zamilovaná, ale přes to se brzy přenese. Bude lepší nechat ji na pokoji. Je mladá a plná citů. Rychle si najde někoho jiného, komu je bude moct věnovat. Možná rovnou Dukea Wrighta…

Při té představě zaťal zuby. Bylo zvláštní, jak nepříjemné mu je pomyšlení na Violet v náručí jiného muže. Doopravdy nepříjemné!

Uběhlo pěkných pár dní. To dopoledne Violet zaslechla hlasy, blížící se k jejímu stolu, a vzhlédla od počítače. Uviděla Curta Collinse, bratra Libby Collinsové.

„Curt tu teď bude s námi, Violet,” oznámil jí Duke Wright s úsměvem. „Přetáhli jsme ho od Jordána Powella.”

„Jaképak přetáhli? Já tam stejně končil. Jordán se poslední dobou hodně změnil.”

„Curt bude mít na starosti program šlechtění skotu,” Řekl duke.

„Když bude chtít cokoliv vědět, všechny potřebné informace mu rovnou dejte, Violet. Nemusíte mi to předem oznamovat.” „Dobře,” souhlasila.

„Tak pojďte, Curte, provedu vás po ranči,” řekl Duke Curtovi a odvedl si ho s sebou.

„Nashle, Violet! Ještě se uvidíme,” loučil se Curt, než vyšel ze dveří.

S úsměvem přikývla. Dívala se, jak oba muži odcházejí, a její úsměv pomalu mizel. Zamračila se. Co se to proboha děje? Libby byla do Jordána Powella bláznivě zamilovaná. Curt pro něj pracoval léta. Muselo se stát něco strašného, když se tak zničehožnic rozhodl odejít!

Curt se v její kanceláři objevil večer, právě když si balila věci.

„Asi si říkáš, jak se to stalo, že jsem najednou skončil tady,” prohodil.

Přikývla. „Je to překvápko.”

„Mluvila jsi poslední dobou s Kempem?”

Violet poskočilo srdce při pouhém zvuku toho jména, ale rychle se ovládla. „Ne. Nemluvili jsme spolu už týden nebo možná dva.”

„Došlo k jisté… ehm, nepříjemnosti… mezi Libby a Julií Merrillovou.”

Violet se na něj tázavě dívala. „Ani jsem nevěděla, že se ty dvě znají!”

„Taky neznají. Pokud vůbec, tak nanejvýš od vidění,” souhlasil Curt. „Ale Julie chce Jordána a Libby jí stojí v cestě.”

„Chápu.”

,každopádně Julie Libby napadla a Jordán se jí nezastal. Naopak ještě si přisadil a říkal o Libby různé nelichotivé věci.” Curt pokrčil rameny. „Nehodlám pracovat pro člověka, který pomlouvá moji sestru.”

„To se ti nikdo nemůže divit. Chudák Libby!”

„Normálně bych se o ni nebál. Dokáže se o sebe postarat. Ale Julie má spoustu kamarádíčků se špatnou pověstí. Libby je Julii trnem v oku tím spíš, že pracuje v Kempově kanceláři.”

„Jak to s tím souvisí?”

Curt se usmál. „K tobě se to nedoneslo? Kemp a Julie si navzájem nemůžou přijít na jméno. Před osmi lety Julie pořádala večírek, na který pozvala Shannon Gilbertsonovou, což byla dívka, se kterou Kemp tehdy chodil. Ti dva byli skoro zasnoubeni. Shannon a Julie spolu neustále soupeřily. Během večírku někdo nasypal Shannon něco do pití, a ona zemřela.”

„Otrávili ji?” zděsila se Violet. Žasla nad tím, jaká tragédie se skrývá v soukromém životě jejího nepřístupného bývalého šéfa. Takže v minulosti přece jen nějakou ženu miloval! Je právě její smrt důvodem, proč se ženami už nikdy nechce mít nic společného? Při tom pomyšlení jí bylo smutno. Není divu, že neměla šanci! Jak by mohla živá žena bojovat s duchem? Jak by se mohla měřit s dokonalou vzpomínkou?

„Nebyla otrávená,” vysvětloval Curt. „Měla skrytou srdeční vadu, která se při tom projevila. Každopádně ale zemřela. Kemp se s tím nikdy nevyrovnal. Dělal, co mohl, aby pohnal Julii před soud, ale její otec měl spoustu peněz i vlivu. Nakonec to prohlásili za tragickou nehodu a případ byl uzavřen. Ale Kemp by nejradši viděl Julii odsouzenou za vraždu.” Naklonil se k ní. „Mezi námi, to se pořád ještě může stát. Senátora Merrilla zabásli za to, že řídil opilý. Teď se on a jeho synovec, který dělá starostu, snaží o to, aby ty policisty, kteří ho zalykali, vyhodili z práce. Chce se zbavit i policejního náčelníka Cashe Griera.”

Violet se rázně vymanila z úvah o tragické minulosti Blakea Kempa a soustředila se na současnost.

Grier se za svoje lidi postaví. Určitě je nenechá padnout bez boje.”

„To si všichni taky myslíme,” řekl Curt. „Grier tvrdě jde po překupnících drog. Což je další věc, která se povídá totiž že Julie je namočená do obchodu s heroinem.”

Violel hvízdla. „No páni!”

„Nech si to, prosím tě, pro sebe,” varoval ji Curt. „Takže takhle se to semlelo, že jsem se ocitl bez práce. Duke byl lak hodný, že mi nabídl, abych dělal u něj.”

„tak vítej na palubě mezi uprchlíky.”

„’ I y jsi vlastně taky odcházela pěkně nakvap, co?” Curt se Ironicky usmál. „Libby mi říkala, že jsi měla s Kempem nějaké neshody. Ale zmiňovali se o tom i další lidi. V takovém maloměstě, jako je Jacobsville, se nic neutají. Všichni jsme skoro jedna velká rodina. Víme jeden o druhém všechno.”

Usmála se. „Taky mám ten pocit.”

„.Jak tvoje matka snáší pomyšlení na exhumaci?”

Violetin úsměv pohasl.

„Říká, že je to v pohodě, ale já vím, že ji to trápí. Je v těchhle věcech hrozně konzervativní.”

V jeho tváři se mihl rozhořčený výraz. „My to cítíme taky tak. Ale stejně to uděláme. Musíme je nechat, aby tátovo tělo pitvali. Nehodláme dopustit, aby Janet prošla další vražda.”

„Přesně tak,” souhlasila Violet. „Ale je to hrozné pomyšlení.”

taky to bude nějakou dobu trvat, než se všechno vyřídí a než budou výsledky. Ale zvládneme to.”

Blake Kemp byl bez sebe zlostí. Měl tolik jiné práce, že na exhumace úplně zapomněl. Teprve Libby mu to připomněla, když se sama zeptala, co je v té záležitosti nového. Přislíbil jí, že to okamžitě zařídí.

Ovšem to, co ho doopravdy rozzuřilo, s případnými vraždami nemělo nic společného. Mnohem víc to souviselo se skutečností, že Curt Collins, Libbin bratr, půjde příští sobotu na předvolební mítink Calhouna Ballengera společně s Violet.

Dělal si takové starosti, aby Violet nezamotal hlavu Duke Wright a jak to dopadlo? Najednou jde na rande se svobodným a pohledným potomkem jedné z nejváženějších místních rodin. Duke možná má svoje mouchy, ale proti Curtovi se nedá nic namítat. O něm se rozhodně nedá říct, že by pro nějakou mladou dívku z města nebyl vhodnou partií. A právě s ním se Violet začala scházet!

Sám nechápal, co mu na tom tak vadí. Vždyť Violet vůči němu žádné závazky neměla a naopak on na ni neměl sebemenší nárok. Byla zkrátka jeho bývalá sekretářka, nic víc. Neměl žádné právo strkat nos do jejího soukromého života.

Jenže jemu na tom i přesto záleželo. Při pomyšlení na ni a Curta byl nervózní. Možná by bylo nejlepší, kdyby se na ten mítink pozval taky čistě proto, aby na ni dohlédl. Calhouna Ballengera z minulosti dobře znal, protože pro něho vyřizoval různé právní záležitosti. Stejně by za ním měl zajít. A pokud jde o Violet je to jeho povinnost, uchránit ji před případnou nerozvážností. Zatímco volal na Calhounovo číslo, v duchu přesvědčoval sám sebe, že jeho zájem rozhodně není osobní.

Na mítinku panovala vzrušená atmosféra. Sešli se tu Lidé, se kterými se Kemp léta neviděl. Přítomnost některých z nich byla doopravdy překvapivá. V první řadě seděli přinejmenším dva největší příznivci republikánu ve státě.

„Zvláštní, že sem přišli, co?” prohodil náčelník policie Grier s úšklebkem, když viděl, jakým směrem se Kemp dívá. „Zdá se, že Ballenger přetáhne voliče soupeřům. Lidi ho prostě mají rádi, tak je to. Mezi farmáři je známý a všichni vědí, že to byl zkrátka chudý kluk odsud z Texasu, který se stal milionářem čistě jenom vlastním přičiněním. Pokud vím, nikdy neudělal žádný podraz.”

„To je pravda,” souhlasil Kemp. „Calhoun a jeho bratři Justin byli nejchudší děti široko daleko. Ale k majetku přišli poctivě.”

Grier přikývl. Zadíval se přes Kempovo rameno, jako by ho tam něcodoopravdy zaujalo.„Panečku,” hvízdl. I voje sekretářka se pořádně změnila.” Kemp cítil, jak se mu při tom prohlášení rozbušilo srdce.Ohlédl se. A spatřil Violet. Ano, vypadala jinak. Měla na sobě rozkošnou úzkou černou sukni a dlouhou modrou halenku s hlubokým výstřihem. Rozpuštěné vlasy jí splývaly na ramena. Jednotlivé pramínky byly vytvarované tužícím gelem, což dodávalo Účesu na zajímavosti. Vypadala štíhle a moc jí to slušelo.

Všimla si Kempa a ztuhla. Curt, který kráčel po jejím boku, pobaveně sledoval tu výměnu pohledů a rozpaků, ti dva zírali jeden na druhého a zdálo se, že Kemp si neumí pomoct o nic víc než Violet.

„Poslyš, potřebuju si tady s někým promluvit prohlásil potměšile. „Myslíš, že to pár minutek zvládneš beze mě, Violet?”

„Ano” vyhrkla nadšeně. Vzápětí se zarazila. „Ehm… chci říct… ano, to víš, že zvládnu, Curte. Díky.”

Zasmál se, mrkl na ni a odešel.

Kemp zamířil přímo k ní. Měl na sobě polokošili s rozhalenkou, sportovní sako a kalhoty v barvě námořnické modři. Bylo to elegantní a zároveň neformální, přesně, jak situace vyžadovala. Violet od něj nemohla odtrhnout oči.

On měl tentýž problém. Bylo zvláštní, jak často na Violet poslední dobou myslel. I když už v kanceláři nebyla, pořád ji viděl za jejím stolem. Trápilo ho, že když se naposled setkali v domě její matky, rozešli se málem ve zlém.

„Tak co? Pořád pracujete pro Dukea?” zeptal se prkenně.

Pokrčila rameny. „Je to zaměstnání jako každé jiné.”

Nadzdvihl obočí. „Tenhle účes vám moc sluší,” zamumlal. Neudržel se, zvedl ruku a omotal si pramínek jejích natužených vlasů kolem prstu. „Vždycky jsem si myslel, že tužidlo je jenom na škodu, ale na vás vypadá skvěle. Taky jste hodně zhubla, ne?”

„Možná to tak vypadá, ale vlastně ani ne,” odpověděla. Z toho, jak se dotýkal jejích vlasů, se jí až zatočila hlava. „Jenom jsem si zkrátka uvědomila, jaký typ oblečení mi sluší. S tím, jak člověk vypadá, nic nenadělá, ale může se naučit zdůrazňovat své přednosti.”

Zadíval se jí do očí. „Přesně takhle je to v životě pořád, Violet,” souhlasil jemně. „Člověk musí vystačit s tím, co má, a využít to co nejlíp. Víš tedy, jestli ti můžu tykat, myslím, že už bys neměla hubnout víc. Takhle vypadáš naprosto dokonale.”

Začervenala se a zářivě se usmála. „To si doopravdy myslíte… tedy, myslíš…?!”

Přistoupil k ní blíž. Zřetelně cítil, jaké to v něm vyvolává potěšení, když může být tak těsně u ní a smí se na ni dívat. „Máš ráda pstruhy?”

To byla ale divná otázka! Violet zamrkala. „Pstruhy? No… ano. Dokonce moc.”

..Nechceš ke mně zítra přijít na oběd? Udělám pečené pstruhy a k nim těstovinový salát. Mamince můžeš vzít domů na ochutnání.”

Violet na něj nevěřícně zírala. Pokoušela se rozhodnoul ale ne to, jestli k němu na oběd jít. Snažila se přijít na to, jestli přišla o rozum úplně, nebo má jenom halucinace.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Té noci Violet nemohla usnout. Myslela na Blakea Kempa a jeho pozvání. V duchu ho viděla před sebou, v uších slyšela jeho hlas a cítila dotyk jeho prstů na tváři. „Je do tebe blázen, to je vidět!” prohlašoval Curt se smíchem, když ji vezl domů. „Když se chlap takhle tváří, je to úplně jasné!” Jenže ona se něčemu podobnému stejně neodvažovala uvěřit.

Ráno, když vstala, probrala celý šatník a zavrhovala jedny šaty za druhými, až si konečně vybrala pěknou azurově modrou pletenou šatovou sukni bez rukávů, dlouhou až po kotníky. Pod ni si vzala bílou halenku a na ni vyšívané džínové sako. Vlasy si nechala rozpuštěné.

„Sluší ti to!” prohlašovala její matka z pohovky, když se s ní Violet přišla rozloučit.

„Opravdu ti nevadí, že jdu pryč?” strachovala se Violet.

„Už se těším, jak celou neděli prolenoším!” prohlásila matka. „Ne aby ses mi tady pletla pod nohy!”

„No dobře. Ale kdybys něco potřebovala -”

„Telefon mám hned u ruky, já vím.” Paní Hardyová se usmála. „Jen běž a pěkně si to užij. A ne abys spěchala domů jen proto, abys mi rychle donesla pstruha!”

„Stejně něco přinesu, neboj,” přislíbila Violet. Vrhla poslední pohled do zrcadla a vyrazila ke svému staršímu, ale spolehlivému autu.

Když přijela na místo, Blake Kemp stál na verandě svého viktoriánského domu. Dům byl zářivě bílý s vyřezávanými dřevěnými doplňky, a dokonce měl i opravdovou věž. Zdálo se, že je tu všechno nové nebo pečlivě zrestaurované. Na široké verandě visela houpačka a stála tu dvě houpací křesla. Kam se člověk podíval, nacházel krmítka pro ptáky. Květinový záhon podél verandy byl plný čerstvě vysazených letniček. Na keříčcích růží už se objevovala poupata.

Violet si vzala kabelku, zamkla auto a vykročila po schodech nahoru. „Ty máš rád ptáky!” řekla překvapeně.

Rozesmál se. Byl oblečený stejně neformálně jako ona

V khaki kalhotách a značkové přízové košili, jejíž modř byla o odstín tmavší než jeho oči za kovovými obroučkami brýlí.

„Ano, mám rád ptáky. Ale to Mína s Mícou taky, takhle si vždycky dávám dobrý pozor, aby byly zamčené v domě, než do krmítek něco nasypu,” řekl se smíchem. ,,.já mám u domu taky krmítka,” přiznala plaše, nejradši mám malé ptáčky, jako například střízlíky sýkorky.”

„Já dávám přednost sojkám.” „No, pořád jsou to ptáci,” prohlásila se smíchem. Díval se na ni a byl jako u vytržení. Smích celý její obličej proměnil. Celá se rozzářila. A vypadala nádherně. „Najímáš si zahradníka, nebo jsi tyhle letničky sázel sámi?” zeptala se a ukázala na záhon. „Sám. Je to příjemný odpočinek.” To ano. Zahradničení je skvělý lék proti stresu,” souhlasím. „Já taky na naší miniaturní zahrádce pořád něco pěstuju, ale sázím spíš zeleninu.

Pak ji zavařuju nebo dávám do mrazáku na zimu.” Zahanbeně se zarazila. Pěstování zeleniny pro ni nebyl koníček, ale nutnost. Ona a její matka měly rozpočet tak napjatý, že vlastní výpěstky ze zahrady potřebovaly, aby snížily výdaje za jídlo. Pochybovala, že Kemp by podobnou motivaci vůbec dokázal pochopit.

„Zeleninu nepěstuju,” přiznal se. „Pokud tedy nepočítáš pár bylinek a šantu kočičí. To je rostlina, kterou kočky zbožňují. Bylinky dávám do jídla, protože vařím moc rád.”

„Já taky,” řekla. „Máma to umí skvěle, ale nechci, aby se namáhala. Vždycky používá těžké litinové nádobí.”

„To by neměla zvedat,” souhlasil. „No… doufám, že máš pořádný hlad!”

Usmála se. „Dokonce jsem ani nesnídala.”

Opětoval úsměv.

„Tak pojď dál. Už je všechno hotové.”

Přidržel jí dveře. Violet vstoupila do dlouhé chodby s velkým stojanem na deštníky a věšákem. Po obou stranách byla řada dveří.

„Pořád rovně a pak doleva,” navigoval ji Blake a zavřel vstupní dveře.

Chodba byla vymalovaná modře. Se stěnami ladil o odstín světlejší koberec.

„Určitě si říkáš, že to musí být peklo, tohle uklízet,” prohodil Kemp se smíchem. „A to máš tedy pravdu. Každou chvíli objednávám čištění koberce!”

„Ale ta barva je nádherná,” řekla Violet. „Připomíná mi moře.”

Ted se rozesmál nahlas. „Je to barva Míniných očí, a ona to moc dobře ví. Taky se na tom koberci ráda rozvaluje. Zato Míca dává přednost gauči nebo mé posteli.”

Violet se zatajil dech, když vstoupila do formální jídelny. Vévodil jí obrovský stůl z třešňového dřeva, nyní s bílým lněným prostíráním, křišťálovými skleničkami a vzácným porcelánem. Za jídelnou se dala zahlédnout kuchyň, která by byla snem každého kuchaře. Na dlážděné podlaze stály nejmodernější kuchyňské přístroje. Dřez byl obrovský a pult tak velký, že by se na něm dala rozporcovat půlka býka. Za oknem nad dřezem se otevíral výhled na pastviny a les.

„Tady vařit, to musí být radost!” rozplývala se Violet. „To je pravda. Jsem rád, když mám na práci dost místa. Nenávidím malé kuchyně.”

„Jasně, já taky. Mohla bych o nich sepsat celé romány. Kdykoliv se ve své kuchyni otočím, pokaždé narazím buď do lednice nebo do sporáku.”

„Co by sis dala k pití?” zeptal se a otevřel lednici. „Nějaké nealko? Nebo kávu?” „Radši kávu, pokud ti to nepřidělá moc práce.” „Už je v kávovaru hotová. Ale meltu nemám!” dodal mrkl na ni. Nalil sobě i jí do šálku. „Smetana a cukr jsou na stole.”

Odvedl ji k prostřené tabuli. Už tu byly nachystané míse zeleninou a čerstvými rohlíky a samozřejmě i podnos s rybami. Byl tu dokonce i dort! „Vypadá to nádherně!” prohlásila. „Bál jsem se, aby ryby nevystydly, ale zkrátka jsem spoléhal na to, že přijdeš přesně. Ty vždycky chodíš včas,” řekl.

Usadil ji ke stolu a sám si sedl naproti ní. „Ráda dělám dobrý dojem.” Rozesmál se. „A daří se ti to. Tak nabídni si!” Nandala si pstruha, salát a kousek pečiva. Všechno nádherněně vonělo. „Kde jsou vůbec ty tvoje kočky?”

„Jsou trochu plaché. Když je tu někdo, koho neznají, vždycky se schovají,” prohlásil. „Ale jen co začnu krájet dort, budou tady jako blesk!”

„To snad ne!”

Rozesmál se.

„Jen počkej, uvidíš sama.”

Během jídla probírali blížící se volby. Bude napínavé sledovat, jestli Calhoun Ballenger porazí svého protikan-didáta senátora Merrilla. Pak se hovor stočil na jídlo. To, jak skvěle umí Blake Kemp vařit, udělalo na Violet opravdový dojem. „Kde ses to naučil?” žasla.

„Byl jsem v armádě, u zvláštních jednotek,” vysvětloval. „Tam jsem se musel naučit vařit aspoň trochu. V dalších letech jsem tu schopnost ještě vybrousil.”

„Ty jsi byl ve válce s Cagem Hartem, ne?”

Přikývl. „A Matt Caldwell taky. V naší jednotce se sešla spousta místních.”

Váhala, jestli se má vyptávat dál. Říkalo se, že Blake Kemp o zážitcích z Iráku nerad mluví. Jenže příležitost už stejně nedostala, protože Blake vzal nůž a chystal se krájet dort. Ode dveří se ozvalo mňoukání. Přesně jak předpověděl, v další vteřině byly obě kočky u stolu. Vzhlížely k němu a žalostně mňoukaly úplně jako dvě žadonící děti.

„Jsou nádherné,” řekla Violet.

„Ale mají pěkně ostré drápky. Jestli si je budeš chtít pohladit, musíš pomalu a opatrně.”

„Dáš jim kus toho dortu?” vyptávala se.

Rozesmál se. „Jenom drobečky,” prohlásil. „Nechci, aby byly tlusté

Violet zrudla až po kořínky vlasů.

Zaťal zuby a zpříma se na ni podíval. „Já to nemyslel lak, jak sis to vyložila,” řekl jemně. „Nemyslím si, že bys byla tlustá.

Vypadáš přesně tak, jak by žena vypadat měla V každém ohledu.” .Ale řekl jsi…” začala.

„Měl jsem špatnou náladu a vylil jsem si ji na tobě,” odpověděl. „Vůbec si nedovedeš představit, jak moc je mi to líto. Bylo to ode mě odporné. Dohnal jsem tě k tomu, abys dala výpověď, a přitom jsem to vůbec tak nemyslel.”

Jeho upřímná omluva ji hřála u srdce. Vzhlédla k němu. Opravdu? Uvolnil se, když viděl její výraz tu směs potěšení a fascinace. Dokázala ho vzrušit pouhým pohledem. Nejradši by ji sevřel v náručí a zlíbal, až by nemohla popadnout dech.

Ta myšlenka ho šokovala. Zůstal tam stát s nožem namířeným nad dortem a jenom na ni zíral, její ruměnec byl ještě tmavší. Cítila, jak jí srdce buší v hrudi jako splašené. Pootevřela rty, protože skoro nemohla dýchat.

„Mohlo za to spíš tvoje oblečení,” vypravil ze sebe, když se mu konečně podařilo odtrhnout od ní oči a znovu se soustředit na dort. „Ty věci, které nosíš teď, se mi líbí mnohem víc. Skvěle ti padnou. Pytlovité šaty a nadýchané volány se zkrátka nehodí k ženě, která má všechny vnady pořádně vyvinuté.”

Nebrala to jako urážku. Vždyť se na ni díval, jako kdy ji zoufale toužil políbit! Když nandal dílek dortu na talířek a podal jí ho, vzhlédla k němu s divokou touhou.

Už to bylo dávno, kdy měl Kemp něco společného s ženami, ale dokázal poznat, kdy některá z nich touží, aby ji políbil. Nepřítomně odložil nůž. Obešel stůl. Přistoupil k její židli a naklonil se k ní.

KDYŽ SLYŠEL jak se prudce nadechla, na okamžik za váhal.

Ale pak si dodal odvahy a vzal její oblou bradu do dlaně. „Vždyť to není nic tak hrozného,” zašeptal, než se jeho rty otřely o její. „Toužím tě políbit stejně jako ty mě.”

„Važ… vážně?!” vypravila ze sebe.

Něžně se usmál. „Vážně.”

Jeho ústa přejela přes její plné rty. Zlehka je polaskal jazykem. Violet nadskočila a roztřásla se. Takový intimní dotyk, to se vymykalo veškeré její zkušenosti. Dřív občas chodívala s chlapci ven nebo do kina, ale nevšimla si, že by některého z nich fyzicky kdoví jak přitahovala. Ale tentokrát to bylo jiné. Jen litovala, že neví, jak zařídit, aby s tím Blake Kemp nepřestával.

Zvedl hlavu a zadíval se do jejích dychtivých očí plných očekávání. Dýchala ztěžka jako běžec po závodě. Její ňadra se zachvívala divokým tepem srdce. Myslel si, že nějaké zkušenosti přece jenom mít bude, ale zjevně se mýlil.

Palcem přejel přes její spodní ret. Pak se k ní jeho hlava znovu sklonila.

„Někde se začít musí,” zašeptal, zatímco zlehka zkoumal její plné rty.

Violet se zachvěla. Zvedla ruce a dlaněmi přejela po jeho pažích. Zaťala do nich prsty. Byl opravdu svalnatý. V obleku to nikdy tak nevypadalo, ale teď náhle cítila jeho sílu. Zasténala. Při tom zvuku Blake prudce zvedl hlavu.

Jeho oči se vpily do jejích. Ted už v nich nebyl ani náznak škádlivosti. Byly pronikavé, mnohem temnější, hladové.

Váhavě vztáhla ruku k jeho tváři. „Ne… nepřestávej,” žadonila tiše a rozechvěle.

Svaly na čelisti se mu napjaly. Znovu se k ní sklonil. Srdce mu divoce bušilo. „Violet,” zašeptal.

Tentokrát už polibek nebyl váhavý ani opatrný. Jeho Ústa divoce zaútočila na její jemné rty. Znovu zasténala, tentokrát se mu její paže ovinuly kolem krku. Stahovaly jeho hlavu dolů. Její ústa se poddávala jeho dobyvačným rtům.

A další zasténání jenže tentokrát v něm žádná pořádná vášeň nebyla. Violet sebou škubla. Blake prudce zvedl hlavu. Načež se Violet sklonila a třela si kotník, zatímco prskající Míca s nepřátelským výrazem pomalu couvala.

„Jedeš, Míco!” okřikl Kemp kočku. Obešel židli, popadl malou škůdkyni a vyhodil ji za dveře. Klekl si k Violet a prohlížel její kotník. Tekla jí krev. „Je mi to moc líto. Tohle jsem neměl dopustit,” omlouval se.

Asi jsem jí šlápla na ocas, chudince,” zamumlala Violet. Bylo to klidně možné, protože skoro nevnímala, co dělá. Líbat se s Blakem Kempem bylo neuvěřitelně vzrušující. A zrovna tak příjemné bylo dívat se, jak jí s takovou starostlivostí klečí u nohou.

„Především jsi mě líbala,” opravil ji. „Kočky jsou hrozně žárlivé Nesnesou, aby člověk věnoval pozornost někomu jinému.”

Copak tobě se… už něco takového stalo?” vypravila ze sebe nešťastně.

„Ano. Tedy.. ne tak docela,” opravil se chvatně. „Mína kdysi kousla Cy Parkse, když se tu za mnou zastavil a když jsem si s ním dával v kuchyni kávu.”

Chápu, vypravila ze sebe.

Rozpustile se zasmál.

Ovšem, jeho jsem zrovna nelíbal.”

Violet se dala do smíchu.

Blake vstal a zvedl ji na nohy. Načež ji jednoduše popadl do náruče. Zalapala po dechu a začala se bránit.

„No tak! Teď na tebe nemůžou,” chlácholil ji. „V nejhorším pokoušou mě. Musí se to umýt a vydezinfikovat.” Vyšel na chodbu a zamířil dál k ložnicím.

„Jsem moc těžká!” protestovala.

„Vůbec ne,” ujistil ji. Díval se, jak rozkošně vypadá v jeho náruči. Líbilo se mu, že ji může držet tak těsně u sebe. Taky se mu líbilo, že ji mohl líbat. Nejradši by to rovnou zopakoval. Jenže zrovna na to nebyla vhodná chvíle.

Odnesl ji do koupelny, která byla také celá zařízená v modrých tónech. Violet se zdála rozmařile prostorná. Kromě vířivé vany a obvyklého příslušenství se tam vešla i velká komoda, toaletní stolek se zrcadlem, křeslo a stylová dřevěná truhla. Blake usadil Violet na stoličku před zrcadlem, otevřel truhlu a vytáhl lékárničku.

Míca obrovskýma modrýma očima zvědavě nahlížela do koupelny.

„Dneska za trest nebude tuňák, mladá dámo,” řekl jí Blake rázně.

Kočka sklopila uši a zasyčela na Violet.

„A zítra taky ne,” dodal Blake stroze.

Míca se hrdě obrátila zády a odkráčela. Zato Mína, která se objevila vzápětí, přátelsky předla a vůbec nevypadala zarytě.

„Ta je nádherná,” prohodila Violet. Přiblížila ruku k zemi, aby si ji kočka mohla očichat. Mína se o ni přátelsky otřela.

„Tak ty trochu tuňáka dostaneš,” uvolil se Blake.

Mína tiše předla a nechala se od Violet pohladit. Blake sklonil hlavu a zručně převázal škrábance obvazem. „Bude to v pohodě,” ujistil ji.

„Určitě,” souhlasila s úsměvem. „Díky.”

„Je mi to moc líto,” opakoval, zatímco ukládal lékárničku. „Míca je prostě rozmazlená.”

„Já kočky zbožňuju,” řekla Violet. Nepřestávala Mínu hladit, „Moc ráda bych měla nějakou doma, ale máma je na ně alergická.”

„Nevím, co bych si počal, kdybych je neměl. I když jsou chvíle, kdy mám sto chutí to vyzkoušet,” dodal a vrhl zarputilý pohled ke dveřím, u kterých se zase objevila pískající Míca.

„Když nejsou zvyklé na lidi, není divu, že k cizím nemají důvěru.”

Sklonil se a jemně ji zvedl na nohy. „Ty nejsi cizí,” řekl ochraptěle. Jeho oči se vpíjely do jejích. „Mám pocit, že tě znám celý život.”

To prohlášení v ní vyvolalo záchvěv takové radosti, že se málem nedokázala nadechnout. Ještě před krátkou dobou byli oni dva zapřísáhlí nepřátelé. A teď se ocitli v situaci, která byla téměř… intimní. Byl to šok. Bylo to nádherné.

„Tvoje oči všechno prozradí,” zašeptal a sklonil se k ní. Škubla sebou s obavami pohlédla na své kotníky. Black rozesmál. V další vteřině ji znovu zvedl do náruče.Už máš pocit že jsi v bezpečí?” Teď ano,, souhlasila. Ovinula paže kolem jeho krku. S povzdechem plným úlevy sklonil hlavu a jemně ji políbil.Jeho zuby tak dlouho něžně dráždily její spodní ret, dokud nepootevřela ústa. Okamžitě využil příležitosti. Přitáhl ji k sobě tak těsně, že se její plná ňadra třela o jeho svalnatou hruď. Violet cítila, jak celé její tělo hoří.

Zasténal a prohloubil polibek. Ted ji líbal žhavějí a vášnivěji než předtím. Jeho paže ji hladově svíraly.

Opětovala polibek spíš s nadšením než zkušeně, ale zdálo se, že to vůbec nevadí. Vzdychala pod drtivým tlakem jeho rtů a připadala si jako v ráji. Bylo to mnohem lepší než si kdy dokázala představit.

Cítila, jak se celé její tělo zachvívá slastí.

Blake zvedl hlavu. Zdálo se, že naslouchá. A nebyla to jenom její představivost. Ozval se zvuk, jako když se něco tříští na kusy.

„Míco! Ty příšero!” zavrčel Blake. Postavil Violet na nohy a vyřítil se do chodby. Doběhl do jídelny právě včas, aby viděl, jak si Míca na podlaze mezi střepy talíře pochutnává na Violetině kousku dortu. „Míco!” vyštěkl Blake znovu.

Kočka odskočila a zasyčela na Violet. Aby to Blakeovi nebylo líto, vzápětí zasyčela i na něj. Načež vyběhla z místnosti.

Mína vklouzla do dveří. Otřela se Blakeovi o nohy, ale vtom zahlédla na podlaze dort a s ním i skvělou příležitost. Zatímco Blake sbíral střepy, vrhla se na dort, popadla ho a stáhla se s ním do kuchyně. Trousila za sebou kusy šlehačky.

„Zatracený kočky!” klel Blake.

Violet se smála. Takhle šťastná nebyla už celé roky. Ani pomyšlení na to, že je Míce trnem v oku, jí nedokázalo zkazit náladu. Tohle jí poskytlo vzácný vhled do Blakeova soukromí. Tak takový je, když zrovna nesedí v práci! To, co viděla, se jí zamlouvalo. Zřejmě má doopravdy rád zvířata. Záleží mu na jeho kočkách, i když se na ně zrovna zlobí.

„Jsou každá úplně jiná, co?” prohodila, když po krátkém souboji sebrala Míně značný díl její kořisti a vyhodila dort do odpadu.

„Čas od času se úplně zblázní,” povzdechl si. „Pak jim vyhrožuju, že je stáhnu a upeču, ale myslím, že by chutnaly tak odporně, že to radši nebudu riskovat.”

„Upéct! To bys nikdy neudělal!” děsila se se smíchem.

S potutelným výrazem pokrčil rameny. „No… ve střízlivém stavu možná ne.”

Usmála se na něj. Celý obličej jí zářil radostí. Těšilo ji, že mezi nimi náhle vzniká nové a silné pouto.

Vypadala tak půvabně, že se Blake zarazil v půli pohybu a jen se na ni díval. Jak je možné, že si nikdy dřív neuvědomil, jak je Violet krásná? V duchu nad tím nepřestával žasnout.

Violet viděla jeho výraz a zůstala jako zkamenělá. Jeho pohled ji úplně zhypnotizoval. Stála tam a hleděla na něj.

Pro ně dva se čas zastavil.

PÁTÁ KAPITOLA

Podařilo se jim uchránit před kočkami zbytek dortu. Usadili se s ním na houpačku na verandě, vychutnávali ho, popíjeli kávu a povídali si o všem možném. Bylo jim spolu dobře.

Blake si s úžasem uvědomoval, jak skvělá a vnímavá žena je Violet. Raději se ale nesnažil do hloubky zkoumat pocity, které v něm vyvolávala. Neodvažoval se. Zatím ne. Ale jisté bylo, že v něm dokázala zažehnout plamen, jaký nepocítil od smrti Shannon Culbertsonové.

Shannon. Oči mu potemněly a jeho mysl zaplavily vzpomínky. Miloval Shannon. Dal jí celé své srdce. Pak zemřela a jemu se ze dne na den zhroutil celý svět. Až příliš dobře si vzpomínal na tehdejší vášeň a následné zoufalství. Láska je nebezpečná. Pokud má člověk rozum, bude se jí vyhýbat.

Violet postřehla, jak se náhle stáhl do sebe. Z jeho tváře vyčetla bolest. Dokázala si docela dobře představit, na co asi myslí. „Taky se mi to doneslo,” řekla jemně. „Zmiňovali se o ní.”

Zachmuřil se. „O ní?!”

„O Shannon Culbertsonové.” Violet odvrátila oči. „Je mi líto, že to tak dopadlo. Muselo to pro tebe být hrozné.”

Kdyby mu tohle řekl kdokoliv jiný, Blake Kemp by ho nejspíš rázně odbyl. Jenže mluvit o Shannon právě s Violet mu vůbec nepřipadalo nepatřičné. Měla dobré srdce. A nabízela mu útěchu. Soustrast mu sice vyjadřoval kdekdo, ale opravdové útěchy se mu nikdy od nikoho nedostalo.

„Byla tak mladá! Plná nadějí,” řekl tiše. „Když zemřela, myslel jsem, že ani já to nepřežiju.”

„Ale přežil jsi,” řekla. „Zřejmě jsi silnější, než sám myslíš.”

„Máš na mě neblahý vliv,” prohodil Blake a rty se mu zkřivily ironií. „Normálně o ní nikdy nemluvím. To jméno jsem už léta nevyslovil.”

Violet si povzdechla a opřela si hlavu o jeho rameno. „Člověk se minulosti nezbaví,” řekla nepřítomně. „Ovlivňuje všechny jeho další myšlenky a činy.”

Zamračil se. „Copak ty jsi taky ztratila někoho, kdo ti byl drahý?”

Hořce se rozesmála.

„Já?! Když jsem byla na střední škole, vážila jsem ještě víc než teď. Rodiče mě posílali na soukromé gymnázium, protože si mysleli, že tam se mi nebudou děti tolik posmívat. Ale stejně se jich našlo pár, kteří mi to pořádně osladili. Všude jsou krásky a supermani, kteří mají legraci z každého, kdo zrovna nevypadá tak skvěle jako oni. Školu jsem z duše nenáviděla.”

„Myslel jsem, že na školách se šikana netrpí.”

„Kdyby ji učitelé chtěli doopravdy vymýtit, potrefení by je snadno mohli dát k soudu.” Ironicky se usmála. „Ve skutečnosti mi nejvíc pomohlo, když jsem si řekla, že nedostatky vzhledu musím nahradit nějakou jinou předností kupříkladu inteligencí a vtipem.”

Rozesmál se. Pak vztáhl ruku a jemně ji pohladil po tváři.

„Violet,” řekl tiše, „na tom, jak vypadáš, není vůbec nic špatného. Jsi přesně taková, jaká by žena být měla.”

Dívala se na něj očima přetékajícíma emocemi. Na rtech se jí objevil úsměv.

„Tohle je nebezpečné,” zašeptal ochraptěle. „Ještě chvíli se na mě takhle dívej, a dostaneš se do potíží.”

„Opravdu?” zeptala se s nadějí.

Její smysl pro humor se mu líbil. A nejen ten. Jeho oči se zastavily na jejích plných, něžných rtech. Blake náhle pocítil divokou touhu. Tichý hlásek v hlavě ho varoval, aby byl opatrný, ale on ho ignoroval. Přitáhl si k sobě Violet blíž.

Jeho tvrdé rty se přisály k jejím a zlehka po nich přejížděly, dokud se neuvolnila a neopřela se o jeho hruď. Zabořil prsty do husté hřívy jejích vlasů a přitáhl si její hlavu na rameno.

Polibek byl čím dál vášnivější. Violet zasténala. V mlze opojení vnímala, že ji zvedl na nohy. Vzápětí se k ní sklonil a vzal ji do náručí. Jeho hladové rty ani na okamžik neopustily její. Nesl ji do domu. Nohou za sebou přirazil dveře.

Chtěl jít přímo do ložnice, ale celé jeho tělo bylo jako v ohni. Měl za sebou tolik let sexuální zdrženlivosti, že byl náhle dokonale bezbranný vůči Violetiným rtům, které mu slibovaly ráj na zemi. Změnil plány a zamířil do obýváku, protože tam to bylo blíž. Položil ji na pohovku, ale tam nebylo dost místa pro oba. Violet se k němu vzpínala, roztoužená stejně jako on. Ještě jeden divoký pohyb, a oba skončili na koberci ve škvíře mezi pohovkou a konferenčním stolkem.

Začal se zvedat, ale přitáhla si ho zpátky k sobě. Její rty ho vítaly. Pomyšlení, že tahle žena po něm tolik touží, v něm vyvolávalo záchvěvy slasti.

Violet ho k sobě tiskla. Nechtěla, aby přestal. Nikdy v životě nepocítila takové fyzické vzrušení, nikdy nezažila nic tak příjemného. Nebyla ochotna se toho vzápětí vzdát.

Blake ji svíral v náručí a měl pocit, že ji zná odnepaměti. Její tělo se dokonale hodilo k jeho a její touha v něm vyvolávala nadšení. Shannon se s ním milovala ráda, ale dokonce ani ona nebyla takhle dychtivá. Violet byla úplně jiná. Její rty chutnaly sladce jako med. Zalíbil se mu ten pocit; rychle si ho zamiloval! Líbila se mu horečnatá odpověď jejího těla, reagujícího na sebelehčí dotyk. Líbily se mu zvuky potěšení, které se jí draly z hrdla… tiché vzdechy, které ze sebe rytmicky vyrážela, když vzápětí jeho laskání začalo být intimnější.

Ucítila závan chladného vzduchu na prsou a otevřela oči. Zatajila dech. Šaty měla po celé délce rozhalené a podprsenku rozepnutou. Blakeovy oči potemněly vášní, když hleděly na její obnažená ňadra. Sklonil se a přisál se rty k jednomu z tmavých vrcholků.

Vzepjala se mu vstříc. „Ano!” vyrazila ze sebe. „Ano!” Ten výkřik smetl poslední chatrné zbytky jeho sebeovládání. Toužila po něm stejně jako on po ní a to bylo jediné, na co v tu chvíli dokázal myslet. Náhle neexistovalo nic než palčivá touha. Neexistoval žádný zítřek. Na ničem dalším nezáleželo.

Zatímco ji líbal, dotýkal se jí na takových místech, že si nic podobného ani nedokázala představit. Ani se jí nesnilo o tom, že pocity, které při tom jednou bude mít, mohou být tak omračující. Její tělo se zachvívalo vlnami slasti a už vůbec by se nezmohla na protest, ani kdyby chtěla.Jenže ona se bránit nehodlala. Milovala ho z celého srdce a on po ni toužil. Právě se stávala ženou, opravdovou ženou poprvé. Po ničem netoužila víc než po dalších polibcích i dotecích a laskání, které ji vzruší až k zešílení.

Vlastně si nikdy pořádně neuvědomila, že napoprvé by to mohlo být doopravdy nepříjemné a taky ji nenapadlo, že on by snad mohl nevědět, že je to pro ni poprvé. Většina žen v jejím věku už jisté zkušenosti měla. Jenže ona si zkrátka dávala načas.

Cítila, jak do ní pronikl, a vítala to s nadšením a potěšením, které se náhle změnilo v nepohodlí a vzápětí v bolest. Ztuhla a zalapala po dechu. Její nehty se Blakeovi zaryly do zad.

Blake se chvěl touhou.

Jen s největším úsilím zvedl hlavu a zadíval se do jejích rozšířených, šokovaných očí.

Cítil překážku. Proč si včas neuvědomil, že to možná takhle bude?

Byl zkrátka šílený touhou, a proto vůbec nepřemýšlel. A teď se nedokázal zastavit. Nedokázal .

Vklínil koleno mezi její nohy. Nedbal jejích tichých protestů a vsunul ruku mezi jejich spojená těla. Zatímco ji laskal, díval se jí do tváře a viděl, jak strach a bolest pomalu ustupuje potěšení.

Znovu mu zaťala nehty do zad, ale tentokrát to nebyl projev bolesti, nýbrž vzrušení. Zachvívala se ve stejném pravidelném rytmu, v jakém se pohybovaly jeho hýždě. Teď už mu nebránila v přístupu. Naopak; její boky mu vycházely vstříc. Zatímco se jí zmocňoval, upřeně se jí díval do očí.

Byl to ten nejerotičtější zážitek jeho života. Zkušenosti samozřejmě měl, ale tohle bylo neprobádané území. Bylo to poprvé, co se se ženou miloval za denního světla, a to bylo samo o sobě stejně vzrušující jako Violetino nahé tělo na koberci. Při každém pohybu se zachvíval. Pronikal hlouběji a hlouběji do jejího jemného těla.

Zmocňovala se ho extáze. „Panebože… nemůžu… nemůžu přestat!” zasténal.

Violet ho stiskla koleny, a tím ještě zvýšila to šílené potěšení. Vzpínala se k němu a upírala na něj oči rozšířené vzrušením. Touha je oba naprosto ovládla.

„Cítím tě,” zašeptala ochraptěle. „Cítím tě… v sobě!”

Úžas, zaznívající v tom bezdechém šepotu, ho vybičoval k poslednímu naléhavému výbuchu vášně. Tiskl ji k sobě s hladovou touhou, ve které nebylo ani stopy po rafinovanosti zkušeného milence. Bude mít odřená záda, blesklo mu hlavou v posledním záchvěvu početnosti. Vzápětí ucítil, jak se v ní všechno sevřelo… načež se jeho vědomí roztříštilo v oslepujícím výbuchu slasti, jaký nikdy předtím nezažil.

Tiskli se k sobě. Rozkoš pomalu slábla, až dosáhla snesitelné úrovně. Violet se málem rozplakala štěstím. Tohle byl tak nádherný zážitek… a trval tak krátce!

Dívala se na jeho tělo, vklíněné mezi jejími bílými stehny. Čekala by, že v takové chvíli se bude stydět. Ale místo toho ji jen nepřestávalo fascinovat, jak nádherná je taková intimita.

Zadívala se mu do tváře zbrocené potem. Otevřel oči a upřeně se na ni díval. Zvedla ruku a zlehka se dotkla jeho rtů. Cílila, jak se jeho tělo ještě zachvívá dozvuky vášně stejné jako to její. Vypadal… otřeseně.

Ovinula kolem něj paže. Cítila každý centimetr jeho tělu který v sobě měla.

Když jsem si toho všiml, měl jsem se zastavit,” řekl tiše.Promiň prostě jsem to nedokázal. Cítil jsem, že jsi pannaale nebyl jsem schopen přestat.”

Hladila ho po jeho tmavých vlnitých vlasech. Dívala se do stropu a jen vzdáleně vnímala okolí… to, že kočky slídí po místnosti, že větřík nadouvá závěsy na okně, že v dálce přejelo auto. Ještě nikdy jí žádný člověk nebyl takhle blízký. Teď konečně věděla, co to znamená být ženou.

Ale nikdy by se jí nesnilo, že to bude právě Blake, kdo ji zasvětí do tajů milování.

Zhluboka se nadechl, přetočil se na záda a přitáhl si ji k sobě. „Taky jsem neměl dost příčetnosti, abych se postaral o nějakou ochranu,” vypravil ze sebe.

Nevěděla, co na to říct. Ještě byla napůl mimo tento svět.

„Bylo to nejúžasnější milování, jaké jsem kdy zažil,” dodal tiše a políbil ji na rty. „Jsi nádherná žena, Violet.”

„Já… nemám žádné zkušenosti “

„Ale zato skvělý instinkt,” prohlásil. Sklonil rty a znovu ji políbil. „Nebuď na rozpacích z něčeho tak nádherného. Uvidíme, k čemu to povede dál!”

To, co říkal, jí připadalo jako zázrak. Fascinovaně se na něj dívala.

„Pochvaloval jsem si staromládenecký život, dokud jsi nepřišla a neprobudila jsi mě ze spaní. Teď už není cesty zpátky.” Usmál se. „Dnešek je začátek. Ne konec!”

ŠESTÁ KAPITOLA

V pondělí šla Violet do práce plná nejistoty. Čekala, že jí Blake zavolá, a to pomyšlení v ní vyvolávalo zároveň naději i hrůzu. Rozloučili se sice s příslibem do budoucna, ale byla tu jistá okolnost, která jí nedopřávala klidu. Není to sice moc pravděpodobné, ale existuje možnost, že při svém prvním a jediném milování otěhotněla. A to by byla katastrofa… protože Blake Kemp děti nechce.

Když se od Blakea vrátila, její matka se samozřejmě začala vyptávat. Violet se jí nakonec svěřila s tím, co se odehrálo a matka jí na oplátku prozradila věc, kterou věděla od své kamarádky zdravotní sestry a o které ani největší drbny ve městě neměly tušení. Shannon Culbert-sonová byla v době své smrti těhotná. Možná i proto její smrt Blakea tak /.drtila. Oplakával nejen snoubenku, ale i svého nenarozeného potomka. Pak se zapřísáhl, že už nikdy nebude znovu riskovat početí dítěte, a na tom rozhodnutí trval i teď. Zmínil se o tom mezi řečí, když před časem s Violetinou matkou mluvil o samotě.

Proto byla Violet nervózní. Jenže člověk zkrátka musí věci řešit, jak přicházejí, a nestrachovat se předem. Snažila se té zásady držet, a tak se s vervou pustila do práce s novými záznamy o stádech.

Duke Wright se na ni usmíval a tvářil se, jako by něco věděl; neřekl ale nic.

Zato Curt jí to naservíroval bez obalu. „Tak co, jak bylo u Kempa?” zeptal se s potměšilým úsměvem, když procházel kolem jejího stolu.

Zalapala po dechu. „Jak víš -”

„Jacobsville je vážně malé město,” prohlásil Curt s gustem. „A příjezdová cesta ke Kempovu domu odbočuje přímo z hlavní silnice. Kdekdo si všiml, že tam parkuje tvoje auto.”

Violet zaúpěla. „To mě vůbec nenapadlo!”

„No tak, nedělej z toho takovou vědu,” řekl povzbudivě. „Oba jste svobodní a nezadaní. Proč byste nemohli strávit odpoledne spolu? Na tom přece není nic špatného.” Zaváhal. „Poslyš, o těch kočkách je to pravda?”

„Co přesně myslíš?”

„Že jsou strašně žárlivé, když si Kemp přivede nějakou návštěvu. Prý se k němu nikdo nemůže přiblížit.”

„Není to zas tak hrozné,” prohlásila. „Tedy… jedna z nich mě trochu škrábla, to je pravda. Ale jenom maličko.”

„Legendy praví, že čím víc má Kemp někoho rád, tím víc dotyčného nesnášejí jeho kočky,” řekl Curt. „Takže jestli tam hodláš docházet pravidelně, radši si obstarej brnění.”

„Siamky jsou zkrátka temperamentní,” usmívala se Violet navenek. V duchu se ale děsila, kolik lidí asi její auto u Blakea vidělo.

„My zase měli psa, který nenáviděl jednoho kluka, se kterým Libby kdysi chodila. Pořád na něj vrčel. Ale pak mu dotyčný přinesl pěknou hovězí kost a tak ho zkorumpoval, že ho náš pes málem ulízal k smrti.”

Violet se potměšile usmála. „To by mě zajímalo, jestli siamské kočky žerou kosti!”

Curt se zasmál a šel si po svých.

Violet se ale obav nezbavila. Celý den čekala, že jí Blake zavolá. Vlastně s tím najisto počítala jenže on se neozval.

Možná i jeho někdo popichoval kvůli tomu, že její auto parkovalo u něj před domem. Možná ho to znechutilo tak, že už jí volat ani nechce. Samozřejmě… také je možné, že se mu celá ta záležitost rozležela v hlavě a že toho drobného uklouznutí v obýváku na koberci dodatečně trpce lituje. Spílá sám sobě, že se nedokázal ovládnout. Koneckonců, tohle si ona vyčítala taky; jenže na rozdíl od něj měla jistou omluvu, protože ho doopravdy miluje. Smutné je, že Blake Kemp její city neopětuje. Touha není totéž co láska.

Jak čas utíkal, nervozita v ní narůstala. Sílil její pocit, že se děje něco neblahého. Měla doopravdy špatné tušení.

A nemýlila se. Blake Kemp tou dobou právě vešel do své kanceláře. Kývl na Libby Collinsovou, aby ho následovala.

Když za sebou zavřeli dveře, sdělil jí výsledky pitvy jejího otce. Násilná smrt se neprokázala.

Libby si oddechla. V její tváři se zračila úleva.

„Jenže pokud jde o Violetina otce,” pokračoval Blake Kemp tiše, „výsledek je pozitivní. Pan Hardy byl otráven,zatím jí to neříkejte a nezmiňujte se o tom ani Curtovi, dokud nebudu mít čas zajet na Wrightův ranč. Chci to říct Violet osobně. Pak ji pokud možno doprovodím domů, abychom to nějak šetrně sdělili i její matce. Obě dvě teď čeká opravdové martyrium. Pokud se podaří Janet Col-insovou dopadnout, bude obviněna z vraždy prvního stupně, Violet a její matka budou muset svědčit u soudu,a to jistě v paní Hardyové vyvolá různé nepěkné vzpomínky. Nevím, jak to se svým slabým srdcem zvládne.”

„Nemůže se tomu nějak vyhnout?”

Pokrčil rameny. „Jediná možnost, která mě napadá, je dosáhnout dohody mimosoudní cestou, pokud s tím ovšem bude státní žalobce souhlasit. Pokud Janet bude mít naději, že dostane nižší trest než doživotí, třeba se přizná. Uvidíme. Teď ale především musím zajet za Violet, aby se to dověděla dřív, než o tom začnou cvrlikat vrabci na střeše. Odpoledne už tady slídili novináři.”

„Chudák Violet,” řekla Libby smutně. „Prosím vás, vyřiďte jí, že kdyby něco potřebovala, ať se na mě obrátí.”

„Dobře. Ale myslím, že ona dobře ví, že vy ji vždycky podržíte, Libby. Zatímco budu pryč, máte to tu na povel.”

Celou cestu na Wrightovu farmu se Kemp děsil Violetiny reakce. Pořád ještě se nevzpamatoval z toho krátkého vášnivého dobrodružství, které spolu zažili, a byl trochu nesvůj z toho, že Violet zase uvidí. Byla to plachá, introvertní žena, která s muži neměla žádné zkušenosti. On toho zneužil. Je dost možné, že ho za to dodatečně začala nenávidět. Teď se ale rozhodně setkání s ní vyhnout nemohl. Dlužil to jí i její matce. Obě se budou muset vyrovnat se skutečností, že pan Hardy byl zavražděn, a to jistě nebude snadné.

Violet právě zavřela poslední soubor se záznamy o stádech skotu, když na chodbě před kanceláří zaslechla kroky.

Vzhlédla a srdce se jí divoce rozbušilo. Od toho vášnivého odpoledne to bylo poprvé, co Blakea Kempa viděla. Měl na sobě elegantní trojdílný šedý oblek a byl dokonale upravený. Když se zastavil před jejím stolem, po tvářích se jí rozlil ruměnec.

Jeho modré oči se na ni dívaly se soucitem, který naprosto nečekala. „Stalo se něco?” zeptala se s obavami.

„Ano,” odpověděl. „Musím mluvit s tebou a tvou matkou. Myslíš, že by tě Wright pustil dřív?”

„Dnes tady vůbec není.” Zachvěla se. „Co se děje?”

„Právě jsem dostal výsledky z pitvy. Tvůj otec byl otráven, Violet. Nebyla to přirozená smrt. Nýbrž vražda.”

Vražda. Vražda. Violet cítila, jak se jí krev vytrácí z obličeje. Janet Collinsová zavraždila jejího otce.

„Ta odporná ženská,” zavrčela. „Ta proklatá chamtivá ženská mi zabila tátu!”

Blake rychle obešel stůl a sevřel ji v náručí. Pevně ji k sobě přitiskl.

„Postarám se, aby za to zaplatila. Přísahám.”

Cítila šok a vztek, ale ten se po jeho slovech změnil v pouhý smutek. Měla svého otce ráda, přestože měl různé chyby. A matka… Proboha, jak na tu zprávu zareaguje matka?

„To mámu zabije,” zašeptala. Pevně ovinula paže Blakeovi kolem pasu.

„Ale ne, neboj se,” ujišťoval ji. „Je silnější, než vypadá. Ale říkal jsem si, že bychom za ní měli zajet a říct jí to.”

„Rozhodně. Děkuju ti,” vypravila ze sebe.

Zhluboka se nadechl. Bože, jak přirozeně vklouzla do jeho náručí! A jak strašně se mu po ní stýskalo! Teď, když ji zase držel, měl pocit, jako by se vrátil domů.

I jí se líbilo v jeho objetí. Když nepočítala svou matku, v jejím životě nebylo mnoho lidí, ke kterým by chovala kdovíjak vřelé city. Bylo to nádherné, tisknout se k jeho svalnatému tělu. U něj si připadala v bezpečí.

Zvedl ruku a pohladil ji po vlasech.

V tu chvíli se ozvaly rychlé kroky a vzápětí do kanceláře vpadl Curt. Když je uviděl v takové situaci, prudce se zarazil. Zrudl a začal couvat ke dveřím.

Blake ho uviděl a pustil Violet.

„Právě jsem jí sděloval smutnou zprávu,” řekl mu. „Brzy to bude vědět celé město, takže s tím nemusím dělat tajnosti. Její otec byl otráven.”

„A udělala to moje nevlastní matka?” vypravil ze sebe Curt.

„Je to velmi pravděpodobné.”

Curt se zachmuřil. „Violet, je mi to moc líto.”

Hřbetem ruky si otřela oči. „Ty přece za nic nemůžeš, Curte,” řekla smutně. „Ty a Libby jste si s ní taky pěkně užili. Všichni jsme oběti.”

„A pořád ji nemůžeme najít,” zavrčel Curt zuřivě.

„Nakonec se nám to povede,” řekl Blake pevně. „Přísahám.”

„Můžu ti nějak pomoct, Violet?” ptal se Curt.

Violet zavrtěla hlavou. „Jenom to vyřiď Dukeovi, kdyby volal. Děkuju. Teď to budeme muset oznámit mámě. Doufám, že to neponese moc těžce.”

Když paní Hardyová uviděla Blakea, jak vchází do dveří společně s její dcerou, byla trochu překvapená. Ale neunikl jí zachmuřený výraz na tvářích jich obou.

Napřímila se na pohovce plné polštářů, kde odpočívala. „Už máte výsledky pitvy, co?” ozvala se. „Ta děvka mého muže otrávila.” Oči jí vzplály. „Doufám, že ji zavřou, až zčerná!”

Blake se pousmál. „Já věděl, že to ponesete statečně, paní Hardyová.”

Violet odhodila kabelku, došla k matce a přitiskla ji k sobě. „Dostane se do vězení,” řekla. „Je to jen otázka času a důkazů.”

„Důkazy jsou klíčové,” souhlasil Blake, „ale máme jich dost. Lidi z kriminálky odvedli dobrou práci. Získali vzorky, ze kterých můžeme nechat udělat analýzu DNA.

Pokud Janet v tom motelu byla, dá se to prokázat. Kromě toho existuje očitá svědkyně, která ji viděla vycházet z pokoje krátce předtím, než bylo tělo pana Hardyho nalezeno.”

„Ano, ale nevíme, kde se Janet Collinsová ukrývá,” namítla Violet.

„To je jenom drobný problém,” prohlásil Blake bezstarostně. „Už jsem najal soukromého detektiva, který po ní pátrá. Je to jen otázka času.”

„O tom ses vůbec nezmínil,” řekla Violet.

„Pátrání po Janet je v plném proudu, protože najít ji je životně důležité pro Libby a Curta. Bojují o to, aby si udrželi ranč, ale nevypadá to dobře,” řekl Blake zachmuřeně. „Janet udělala všechno, co jen mohla, aby je o ten dům připravila. Vybrala všechna konta a s penězi zmizela. Curt a Libby mají rozpočet tak napjatý, že se jim stěží daří platit účty. Potřebují ji najít, a rychle. Což je i váš případ,” dodal. „Čím víc času se jí nechá, tím víc peněz stihne utratit.”

„Jak může někdo takhle chladnokrevně vraždil pro peníze?” povzdechla si paní Hardyová. „Vždyť peníze nejsou tak důležité.”

„Pro některé lidi ano,” řekl Blake. „Setkal jsem se i s případy, kdy někdo dostal doživotí kvůli necelým dvaceti dolarům. Při loupežném přepadení útočník neví, kolik peněz má jeho oběť u sebe. Někdy se oběť brání a zemře a zloděj dostane nejvyšší možný trest, přestože z toho všeho měl jenom hrst drobných. Jenže za svou chamtivost si nic lepšího nezaslouží.”

„Doufejme, že i Janet Collinsové se dostane spravedlivého trestu,” řekla Violet tiše. Objímala svou matku a s obavami se na Blakea dívala. „Předpokládám, že to bude ve všech novinách, co?”

„Nepochybně,” souhlasil. Došel k nim a posadil se do pohodlného křesla. „Lidské tragédie jsou skvělým zdrojem zábavy. Novináři nemají žádné skrupule.”

„Kam myslíte, že Janet Collinsová utekla?” zeptala se paní Hardyová nečekaně.

Blake si překřížil své dlouhé nohy a pohodlně se opřel. „Kdybych měl hádat, tipoval bych, že ve skutečnosti nebude moc daleko. Neví, že ji někdo podezřívá z vraždy, a schovává se jen před Libby a Curtem, ne před policií. Pořád ještě má zálusk na jejich ranč. Čeká, až Libby a Curtovi definitivně dojdou peníze.”

„Je mi líto, že mají takové potíže,” řekla Violet. „Libby je moje nejlepší kamarádka.”

„Já se nevzdám, dokud Janet nenajdeme,” prohlásil Blake. Obrátil se k Violetině matce. „Je mi líto, že události nabraly takový směr, ale vidím, že to nesete statečně.”

„Děkuju, že jste přišel osobně, abyste mi to oznámil, Blakeu,” řekla paní Hardyová. „Nechcete tady zůstat na večeři?”

Violet se začervenala. Bylo jí jasné, kam tenhle matčin manévr směřuje: stará paní si hraje na dohazovačku. Byla z toho nervózní. Neměla ponětí, co od ní Blake vlastně očekává. A vůbec nevěděla, jak se k němu nadále chovat.

Blake její nerozhodnost postřehl. „Děkuju, ale dnes to bohužel nepůjde,” řekl. „Potřebuju ještě projít podklady k jednomu případu a zřejmě nad tím strávím celou noc.”

„Dobrá, ale určitě musíte přijít někdy příště,” prohlásila paní Hardyová.

„Příště,” souhlasil Blake.

Ještě chvíli mluvili o všem možném. „Moje dočasná sekretářka se bude vdávat,” prohlásil Blake najednou.

„Říkal jsem si, jestli by ses třeba nechtěla vrátit. Libby a Mabel se po tobě stýská.”

Violet to překvapilo. Vůbec nevěděla, že si Blake našel někoho na výpomoc. A teď by chtěl zpátky ji?! Netvářil se ale nijak zoufale.

Na druhou stranu, jí se po něm stýskalo denně. To, že dnes přijel na Wrightův ranč, bylo naprosto výjimečné. Ti dva se neměli rádi a za normálních okolností rozhodně nehrozilo, že by se tam Blake Kemp objevil.

„Přemýšlej o tom,” řekl jí.

„Budu,” přislíbila bez dechu.

Díval se na ni. Ona v té nabídce zřejmě vidí romantický příslib, ale skutečnost je jiná. Cítil se provinile za to, že to předtím během její návštěvy nechal zajít tak daleko. Vždyť Violet by snadno mohla být těhotná! Nechtěl ji spustit z očí, dokud to s jistotou nevyloučí. Byla nezkušená a neměla ani ponětí, jak to ve vztazích mezi muži a ženami chodí.

Pokud se náhodou ukáže, že doopravdy čeká dítě .Ta představa byla tak děsivá, že ji radši ani nedomýšlel. On přece vůbec nebyl připravený na manželství a rodinu! A možná na to nebude připravený nikdy.

SEDMÁ KAPITOLA

Blake celý víkend strávil prací. Úporně se snažil nemyslet na Violet. V pondělí ráno mu volal soukromý detektiv, kterého si najal na stíhání Janet Collinsové, a sdělil mu alespoň jednu dobrou zprávu. V jistém obchodě se starožitnostmi v San Antoniu vystopoval mimořádně cennou sbírku mincí Libbyina a Curtova otce. Objevil tam také jeho vkladní knížky a novou poslední vůli, o které měl Blake jisté pochybnosti. Blake do obchodu zavolal a domluvil se s ním, že si pro mince a dokumenty dalšího dne ráno přijede. Sotva Libby přijde do práce, ozve se mu a potvrdí, že Blake Kemp je její právní zástupce a má oprávnění vyřizovat záležitosti související s jejím dědictvím.

Blake si uvědomoval, že tato stopa může vést k Janet Collinsové a že by proto bylo vhodné, aby u toho jednání byl přítomen někdo od policie. Takže zavolal Cashi Grierovi.

Cash Grier se nabídl, že s ním pojede on osobně, což bylo jenom dobře. Cash i beze zbraně dokázal zastrašit většinu lidí, kteří měli nějaké špatné úmysly.

Blake řekl Libby o plánované cestě a zároveň ji požádal, aby se odpoledne u Hardyových zastavila. Mohla by oběma ženám donést pizzu a trochu je povzbudit. Také navrhl, že to jistě ničemu neublíží, když se Libby zmíní, jak moc jim Violet v kanceláři chybí. Libby se smíchem souhlasila.

Když se Libby po práci u Violet zastavila, překvapilo ji, jak se její kamarádka změnila. Vypadala docela jinak, měla jiný účes, a především se zdálo, že je nesvá a nervózní. Libby znala Violet už dlouho, ale nezažila ji jinak než klidnou a vyrovnanou.

„Pan Kemp mi řekl, ať ti vyřídím, že se nám po tobě stýská!” prohlásila potměšile.

Violet se rozesmála. „Vážně? Nebo doufáš, že když mě přemluvíš, ubude ti práce?” Otevřela krabici, kterou Libby přinesla. „Díky za tu pizzu! Pojď si dát s námi. Je to od tebe moc hezké, že sis vzpomněla. Já i máma potřebujeme trochu povzbuzení.”

„Pan Kemp mi říkal to o tvém otci,” řekla Libby. „Je mi to moc líto.”

Violet pokrčila rameny.

„Všichni zrovna máme špatné období. Ale to zvládne me. Smutné je na tom to, že zase vyplují na světlo špatné vzpomínky.”

„A všechno je to vina mé macechy,” řekla Libby chladně. „My s Curtem bychom ji nejradši uškrtili.”

„Vezmi si číslo a stoupni si do fronty,” poradila jí Violet s černým humorem. „Pojď, sedneme si do kuchyně. Hned podám talíře. Mami, je tady Libby a přinesla nám pizzu!” zavolala na svou matku do obývacího pokoje.

„Ahoj, Libby!” odpověděla paní Hardyová. „To je od tebe moc hezké.”

„Já jí to taky říkala,” zavolala na ni Violet se smíchem, zatímco vedla Libby do kuchyně.

„Moje nevlastní matka nám nějakým způsobem zkoplikovala život všem,” řekla Libby zachmuřeně. „Ale udělala chybu, a to se jí nevyplatí.” „Jakou chybu?”

„Vzbudila podezření. Otec zřejmě musel něco tušit, protože vzal svoji vzácnou sbírku mincí a uložil ji u jednoho svého známého obchodníka se starožitnostmi v San Antoniu. Nechal tam také vkladní knížky a napsal novou poslední vůli. Pan Kemp říkal, že jestli opravdu bude právoplatná, budeme s Curtem schopni zaplatit hypotéku a vykoupit zpátky dobytek.”

„Libby, to je skvělé!” rozzářila se Violet.

„Ano. Skvělé,” souhlasila Libby s povzdechem.

„Nevypadáš moc nadšeně. Co tě trápí?”

„To s macechou vůbec nesouvisí. Mám vztek na Julii Merrillovou,” přiznala Libby. „Dělá mi ze života peklo. Brousí si zuby na Jordána a dělá si na něj nároky. Když jsem se pokoušela tomu zabránit, usoudil, že jsem prostě žárlivá a chci jejich vztah rozbít. Jenže tady nejde jenom o žárlivost,” dodala zachmuřeně. „Julie je doopravdy nebezpečná. Šíří všemožné pomluvy o Calhounu Ballengerovi. Ten už se domlouval s panem Kempem, že na ni podají žalobu za pomluvu.”

„To je vážné obvinění.”

Libby pomáhala Violet nandat pizzu na talíře. „Myslela jsem si, že Jordánovi na mně záleží,” řekla posmutněle. „Ale ve chvíli, kdy to na něj Julie vybalila s celým svým šarmem, mě klidně pustil k vodě. Dokonce ji klidně nechal, aby mě urážela, a neřekl ani slovo na mou obranu.”

„To je mi doopravdy líto,” řekla Violet. „Čekala bych, že Jordán je dost chytrý, aby ji prokoukl.”

„Je hezká, chytrá a bohatá,” zamumlala Libby.

„A co jsi ty snad ošklivá?” peskovala ji Violet. „Tví předkové patřili k zakladatelům města. Máš skvělou práci v právnické kanceláři.

Vypadáš bezvadně. Jsi lepší než celý tucet Julií Merrillových dohromady.”

Libby se trochu uvolnila. Usmála se.

„Díky, Violet. Ty jsi vždycky tak plná optimismu! Mně se po tobě doopravdy stýská,” dodala. „Nemám nikoho, s kým bych si mohla popovídat; jenom bratra. Ne že bychom si nerozuměli, ale přece mu nemůžu vykládat, co k Jordánovi cítím.”

„Julie si pod sebou podřezává větev, a ta jednoho krásného dne spadne i s ní,” prohlásila Violet. „S trochou štěstí si podobným způsobem naběhne i Janet!” Zaváhala, protože si znovu připomněla všechno, co jí Libby říkala. „Pan Kemp nehodlá jet pro ty doklady sám, že ne? Chci říct… kdyby měla Janet nějaké komplice -”

„Jede s ním Cash Grier,” přerušila ji Libby.

Violet se rozesmála. „Tak to nemusím být obavy. S naším náčelníkem policie nejsou žádné žerty.”

„A taky nezapomínej, že pan Kemp je bývalý voják,” připomněla jí Libby. „Není to žádná křehká květinka.”

„Já vím,” odpověděla Violet s úsměvem.

Pizza byla skvělá. Když dojedly a Libby se chystala k odchodu, Violet ji šla doprovodit.

„Tak co, vrátíš se do kanceláře?” zeptala se Libby vážně.

„Ano,” řekla Violet. „Jenom se děsím toho, že to budu muset říct panu Wrightovi. Choval se ke mně tak mile.”

„Duke je fajn chlap. Nebude ti dělat potíže. Možná nemá rád pana Kempa, ale na tebe se to nevztahuje. Určitě ani nebude trvat na výpovědní lhůtě.”

„To by bylo skvělé.” Ovinula si paže kolem těla. Noc byla chladná. „Myslíš, že panu Kempoví doopravdy chybím?”

Libby se usmála. „Ano.”

„On mně taky,” přiznala Violet.

Libby ji objala. „Všichni víme, co k němu cítíš. Řekla bych, že to vůbec není beznadějné, Violet,” prohlásila jemně. „Kdybych si to nemyslela, nikdy bych tě nepřemlouvala. O neopětované lásce vím všechno.”

„Ty a Jordán si to taky časem vyjasníte, uvidíš,” ujistila ji Violet.

„Hlavně když má člověk naději,” povzdechla si Libby. „No, už radši půjdu. Ještě štěstí, že se Curt chystá dnes po práci s kamarády někam do hospody, takže si nemusím dělat starosti s večeří.”

„Tvůj bratr je bezvadný chlap.”

„Viď?” usmála se Libby. „Vůbec by mi nevadilo, kdybych tě měla za švagrovou, ale nedělám si naděje. Lásce člověk neporučí. Já to vím. Já to zkoušela.”

„To se všechno spraví, Libby,” řekla Violet.

„Jo. Nějak to prostě dopadne.”

„Díky za pizzu a za milou společnost!”

„Já jsem taky ráda, že jsem tě zase viděla.”

„Hned teď večer zavolám panu Wrightovi,” přislíbila Violet.

„Už se všichni těšíme, až budeš zpátky!” volala na ni Libby cestou k autu.

Kemp a Cash Grier se vraceli ze San Antonia, kde navštívili starožitnictví a místního notáře. Dali si jenom rychlý oběd a zase vyrazili na cestu. Kemp měl radost, protože jak se ukázalo, z majetku Riddlea Collinse zbývalo dost, aby Libby a Curt nemuseli mít obavy. Ted budou schopni splatit hypotéku, kterou si jejich nevlastní matka vzala na dům, a ještě jim něco zůstane. Sbírka mincí, kterou jim otec odkázal, sama o sobě měla hodnotu celého jmění. A navíc tu ještě byla dvě konta s úsporami a nová závěť, kterou otec uložil u svého přítele.

Zjevně své manželce Janet nedůvěřoval, ani co by se za nehet vešlo, a chtěl jí zabránit v tom, aby po jeho případné smrti jeho děti oškubala. Chtěl mít jistotu, že Libby a Curt nezůstanou na mizině.

„To je neuvěřitelné, k čemu lidi dožene chamtivost,” poznamenal Kemp, když Grierovi vylíčil, jak ohavně se Janet zachovala ke svým nevlastním dětem.

„Je to tak,” souhlasil Grier. „Člověk to nechápe. Já jsem taky rád, když mám peněz tolik, abych se nemusel bát o střechu nad hlavou a abych si občas mohl zajít do kina. Je ale spousta věcí, ke kterým bych se nepropůjčil, ani kdybych tím mohl kdovíjak zbohatnout.”

„Všiml jsem si,” usmál se Kemp. „Celé město mluví o tom, jak ses zastal těch dvou policistů těch, které se starosta pokouší vyhodit.”

„Nebojím se konfliktů, když poslouží dobré věci,” řekl Grier. Usmál se. „Nikdy nedopustím, aby mí lidé skončili na dlažbě jenom proto, že dělali svou práci.”

„Taky jdeš pěkně po krku překupníkům drog,” pokračoval Kemp. „Tohle přesně naše město potřebovalo; závan čerstvého vzduchu! Tyhle změny se mi líbí. A většině ostatních lidí taky.”

„To jsem rád. Ale když jsem vzal tuhle práci, nebylo to jen proto, abych si získal popularitu.”

„Tak proč ses vlastně usadil v takovém maloměstě, jako je to naše?” zeptal se Kemp zpříma.

Grier si povzdechl. „Zažil jsem v životě spoustu dobrodružství, ale už mě to unavuje,” přiznal se. Zadíval se z okýnka auta. „Léta na mě přece jenom doléhají. Mladší už nebudeme! Už bych rád někde zůstal natrvalo… a s tou pravou. Jak se říká - zapustil kořeny.”

S tou pravou? Blake Kemp si uvědomil, že Cash Griei byl poslední dobou často vidět s pohlednou mladou dámou, jistou Tippy.

Že by to doopravdy bylo tak vážné? Ale neodhodlal se položit mu takhle osobní otázku, protože tím by riskoval, že se Cash Grier vzápětí na totéž zeptá jeho. „Nu, jestli tady zůstaneš, už se do města žádný zločinec neodváží bez pořádného životního pojištění,” prohodil jenom. „To by musel být na hlavu padlý.”

„Už jsem dostal za mříže pěkných pár kriminálníků, kteří nebyli žádní Einsteinové,” prohlásil Grier suše a vrhl na Kempa výmluvný pohled.

Kemp se rozesmál.

„A já zase pěkných pár takových obhajoval,” souhlasil. „Což mi připomíná - jestli potřebuješ advokáta pro ty své policisty, ujmu se toho pro boha!

„Díky,” řekl Grier. „Ale až k tomu procesu dojde, budu mít pro městskou radu pěkné překvapení.”

„Já úplně zapomněl! Ty jsi přece nějak spřízněný s Hartovými, ne?”

Grier se usmál. „Jsou to mí bratranci.”

„A Simon Hart je generální prokurátor našeho státu!” dodal Kemp se smíchem. „To tedy mých služeb nejspíš nebude zapotřebí. Už je mi jasné, koho si k soudu přivedeš.”

„Doufám, že to bude brzy šťastně za námi,” uzavřel Grier. Líně se protáhl. „A pak si vezmu pár dní volna. Tippy má malého bratra, a ten sem za ní přijede. Moc rád rybaří. Možná spolu půjdeme na ryby a přineseme Tippy nějaký úlovek na večeři.”

„Umí dobře vařit?” vyzvídal Kemp.

„No to se ví,” odpověděl Cash Grier. „Člověk by to do ní neřekl, ale je docela do domácnosti.” Oči mu zjihly. „V kuchyni se bezvadně vyjímá. Člověk si na tohle snadno zvykne. Začínám mít pocit, že Tippy je ženská,kterou chci až do konce života vídat za jídelním stolem naproti sobě.”

Kemp se ošil. Grier byl starší než on a dosud žil zrovna tak osaměle. Teď ale zjevně uvažuje o tom, že by mohl natrvalo spojit svou budoucnost se ženou. Na rozdíl od něj jeho i pouhé pomyšlení na manželství znervózňovalo.

„Vidím, že máš jasno,” utrousil. „To já se od žádné ženské lapit nenechám. Mám rád dostatečný prostor a společnost si nejradši dělám sám.”

Grier se pousmál. „Já kdysi taky takhle uvažoval. Jenže pokaždé existuje právě jedna žena,

ta pravá! která způsobí, že člověk změní názor.”

Kemp pokrčil rameny. „Mě se tohle netýká. Už jednou jsem málem skončil před oltářem. To, co následovalo pak, bych si nerad zopakoval.”

„Na tom není nic špatného, když je člověk samotář,” mínil Grier. Potutelně se usmál. „Mimochodem… doslechl jsem se, že i ta sekretářka, kterou jsi měl na výpomoc, od tebe utekla poté, co napřed práskla dveřmi Violet.”

„Tahle nová stejně neuměla pravopis,” zavrčel Kemp. „Není to žádná velká ztráta.”

„Tak co si počneš? Zase naložíš Libby a Mabel dvojnásobek práce?”

„Violet se možná vrátí.”

Grier hvízdl. „Myslel jsem, že by si tě radši upekla k obědu místo předkrmu, než aby s tebou seděla v jedné kanceláři.”

Kemp pokrčil rameny. „Promluvili jsme si spolu a leccos jsme si vyjasnili.” Už nedodal, že nezůstalo jen u mluvení. „Pokud to vyjde a Violet zase bude u mě, odpadne mi velká starost. A teď, když vezu v kufříku tajný poklad Riddlea Collinse, spadne kámen ze srdce i Libby a Curtovi. Zbaví se dluhů a dostanou zpátky svůj domov.”

To se ani trochu nebude líbit Julii Merrillové,” poznamenal Grier. „Má zálusk na Jordána Powella - a především na jeho peníze. Chudák Libby.”

„Chudák Julie, pokud se ti ji podaří dostat tam, kam ji oba dostat chceme,” řekl Kemp chladně.

„Pracuje se na tom,” ujistil ho Grier. „Tak či onak, pokusím se zbavit Jacobsville všech překupníků drog.”

„Držím ti palce,” prohlásil Kemp s úsměvem.

Dalšího dne časně ráno přinesl Kemp do kanceláře dokumenty, které svým dětem zanechal Riddle Collins. I Libby kvůli tomu přišla dřív než obvykle. Byla nadšená a dojatá, když viděla, že její otec na své děti takhle pamatoval.

O pár minut později se Kemp chystal zajít do budovy soudu a nechat zaknihovat Collinsovu novou poslední vůli. Když vyšel ze své kanceláře, to první, co uviděl, byla Violet. Seděla za stolem jako vždycky.

Jeho výraz sám o sobě stačil k tomu, aby naplnil dychtivé Violetino srdce nadějí. Začervenala se a se zářivým úsměvem k němu vzhlédla.

„Říkal jsi, že se můžu vrátit,” připomněla mu.

„Ano, to jsem říkal,” odpověděl s radostí. „Doopravdy tady zůstaneš?”

Přikývla.

„Tak co kdybychom si pro začátek dali společně kávu?” navrhl. „S kofeinem?”

„Napůl s a napůl bez,” odpověděl. Odvrátil oči. „Když je kofeinu moc, zřejmě to vážně není úplně zdravé.”

Vyšel ze dveří. Violet za ním jenom nevěřícně zírala.

„Vždyť jsem ti říkala, že se mu po tobě stýská!” pošeptala jí Libby potměšile, sotva byl jejich šéf z doslechu.

V průběhu dne se Kemp přistihl, že si neustále hledá záminky, aby mohl chodit do přední kanceláře. Pil už několikátý šálek kávy, protože to byla ta nejlepší výmluva, na jakou připadl. Violet na sobě měla elegantní modré šaty s hlubším výstřihem, ve kterých nádherně vynikla její rozkošně oblá postava. Rozpuštěné vlasy vytvarované tužícím gelem jí splývaly na ramena a rysy tváře zdůrazňovalo nenápadné, ale o to lépe promyšlené nalíčení. Celkový dojem byl tak skvělý, že se za ní zaručeně musel každý muž ohlédnout.

Libby a Mabel zaregistrovaly náhlý šéfův zájem o kávu a po straně si vyměnily úsměv. Poznámky si odpustily, protože nechtěly Violet zahanbit ještě víc. I tak se červenala, kdykoliv Blake Kemp prošel kolem.

Bylo téměř nevyhnutelné, že se večer Violet v kanceláři zdržela o pár minut déle než Mabel a Libby.

Uklízela si na stole a pomalu shledávala svou kabelku a svetr. Blake přišel do kanceláře a zůstal stát ve dveřích. Nepokrytě ji hltal očima za obroučkami módních brýlí.

„Spěcháš domů?” zeptal se. „Třeba bys mohla zavolal své matce a říct jí, že se zdržíš o trochu déle.”

„Sa… samozřejmě,” vypravila ze sebe.

To, jak se na ni díval, ji rozechvívalo od hlavy až k patám. Natáhla se pro telefon a nepřítomně vyťukala číslo. Od svého hezkého šéfa nedokázala odtrhnout oči ani na vteřinu.

Řekla matce, že se chvilku zdrží, a vyslechla si trochu pobaveného špičkování. Matce bylo zjevně úplně jasné, proč z práce nespěchá.

Když zavěsila, Blake k ní vztáhl ruce. Upustila kabel ku a svetr na židli a vykročila k němu. Nechala se odvézt do zadní kanceláře.

Zavřel dveře a hladově ji objal. Vzdychla potěšením když se jeho pevné rty přitiskly k jejím. Přitáhl si ji k sobě ještě víc v mnohem intimnějším objetí.

„Stýskalo se mi po tobě,” vypravil ze sebe.

„Mně po tobě… taky,” přiznala šeptem.

„Pojeď se mnou ke mně domů,” navrhl ochraptěle.

Věděla přesně, co tím návrhem míní doopravdy a rozhodně to nebyla jen společná večeře. Toužila s ním jít. Toužila po jeho blízkosti. Ale přesto zaváhala.

On to vycítil. Pomalu ji pustil a zadíval se jí do očí. „Takže…?”

Ztěžka polkla. Upřela pohled na jeho širokou hruď, protože nebyla schopná ho odmítnout a při tom se mu dívat do očí.

„Co mi to vlastně nabízíš, Blakeu?” zeptala se tiše. Zamračil se.

„Co takhle dohodnout se na pěkném sexu?” Ohromilo ji to.

„To je opravdu všechno, co ode mě chceš?”

Zmátlo ho to. Obvykle dokázal uvažovat logicky a chladně, ale teď si připadal jako nezkušený mladíček, který si smlouvá první rande.

„Nemám v plánu se ženit, Violet,” řekl jemně. „To přece víš.”

Ztěžka polkla.

Ano , jenže já zase nechci být tvá milenka.

Sevřel rty.

O to jsem tě nežádal. Tak jak to chceš potom nazvat.?

Zeptala se Violet smutně. Chceš se mnou zkrátka spát a nemít žádné závazky. Je to tak? Moje matka je ze staré školy, pokračovala. Vychovala mě k tomu, abych věřila, že sex má jít ruku v ruce s láskou a manželstvím. Zlomí jí to srdce, když uvidí, že se s nějakým mužem scházím jen kvůli fyzickému potěšení - a tím spíš, když tím mužem budeš ty.” Zoufale vzhlédla. „Jacobsville je malé město, Blakeu. Dovědí se to úplně všichni.”

„Nehodlám se nechat ovládat veřejným míněním,” prohlásil ochraptěle. Cítil, jak ztrácí pevnou půdu pod nohama.

„Ty možná ale mně záleží na tom, co si o mně lidé myslí.” Ustoupila o krok. Vycítila jeho náhlý chlad. Ne, tohle rozhodně nečekala! Když se vracela do své staré práce, tak jen proto, že doufala, že by ji přece jen mohl milovat. Předtím u něj doma si byli tak blízcí. Zato teď tu stáli jako dva cizinci.

Blake zuřil. A zároveň byl zmatený. Tahle žena dokázala rozbouřit jeho city takovým způsobem, že nic podobného od smrti své snoubenky nezažil. Miloval svoji svobodu. Ale děsilo ho pomyšlení, že Violet ztratí.

„Violet,” začal pomalu, „už jednou jsem byl zasnoubený. Miloval jsem ji víc než svůj život. Když jsem ji ztratil, myslel jsem si, že to nepřežiju.” Zachmuřil se. „Já… zkrátka nejsem schopen projít něčím takovým znovu.”

Dívala se do jeho očí přetékajících emocemi. „A proč bys měl? Vždyť mě stejně nemiluješ,” řekla posmutněle. „Jenom mě chceš v posteli.”

Odvrátila se a vykročila ke dveřím.

Než je ale stihla otevřít, její ruku na klice překryla jeho dlaň. „Počkej.”

„Nikdy jsem se sem neměla vracet,” řekla. „Zítra půjdu zpátky k panu Wrightovi, jestli mě ještě vezme. Ty si sem vezmeš někoho na výpomoc a časem si najdeš novou sekretářku.”

„Ne!”

Její modré oči se zalily slzami. V životě se necítila tak zoufalá. „Prosím tě, pusť mě.”

Odtáhl ruku. O pár vteřin později už se vyřítila z hlavních dveří a byla pryč. Stál sám ve své kanceláři a cítil prázdnotu a chlad. Chtěla od něj něco, co jí nemohl dát. Proč ženy k tomu nemohou přistupovat trochu rozumně? Proč to neberou jako muži? říkal si vztekle. Copak si nemohou zkrátka užívat přítomnosti bez kdovíjakých slibů?

S mizernou náladou odjel domů a uvařil večeři pro sebe i pro kočky. Vrhaly na něj podezřívavé pohledy, jako by vycítily jeho niterný neklid.

Díval se na ně. „Opovažte se mi něco vyčítat!” prohlásil nahlas. Mína se mu otírala o nohy. Míca na něj prostě jenom s pohrdáním hleděla. „No to je tedy paráda!” zavrčel. „To jsem dopadl! Nakonec si povídám s kočkou.”

Zhltl svou skrovnou večeři a snažil se soustředit na pořad v televizi, ale celé tělo ho bolelo touhou. Neodbytně se mu vracely myšlenky na to, jak drží Violet v náručí. Ale vzdát se nehodlal, to tedy ne! Jestli si Violet myslí, že ho soustavným odpíráním sexu donutí, aby ji odvedl k oltáři, zatraceně se plete.

Přesto nedokázal zapomenout na ty nádherné chvíle, kdy se spolu milovali… na ten krásný a radostný pocit, který mel, když mu patřila, Fyzicky se shodli naprosto dokonale.

V tom si připomněl něco, co by si nejradši z hlavy vymazal. Milovali se bezl jakékoliv ochrany. Co když Violet otěhotněla?

Prudce se napřímil Při tom pomyšlení se mu oči rozšířily hrůzou. Co si počnu, jestli se to stalo? Věděl úplně jistě, že Violet nebude ochotná jít na potrat. Bude trvat na lom, že si dítě nechá. Jenže on měl z dětí hrůzu.

Nikdy se nepřenesl přes skutečnost, že s ním Shannon čekala dítě, když zemřela. Tohle jeho postoj k těhotenství navždy poznamenalo. Přesně si pamatoval, jak strašně se cítil, když mu řekli, že s milovanou ženou zemřelo i dítě. Pamatoval si na tehdejší bolest a noční můry. Jenže Violet tohle nikdy nepochopí. Představuje si, že život je jako pohádka s dobrým koncem. Jenže on od ní nechtěl věrnost za hrob. Potřeboval jen úlevu od fyzické touhy, která ho stravovala.

Jenže pokud je Violet doopravdy těhotná, opustit ji nemůže. Nejen že by to samo o sobě bylo amorální, ale navíc by mu to ve městě, jako je Jacobsville, dokonale zničilo pověst. Možná předstíral, že mu na mínění lidí nezáleží, ale nedalo se popřít, že právě na důvěře potenciálních klientů závisí jeho kariéra. I Violet by se samozřejmě dostala do řečí. Ona sama by to špatně nesla -a její matku by to snadno mohlo zabít.

Tiše klel. Jaktěživ neměl Violet zvát k sobě domů, a už vůbec neměl dopustit to, co se stalo pak. Ona sama udělala všechno, co mohla, aby se tomu vyhnula. Odešla z jeho kanceláře, aby neměli jeden druhého na očích. Proč se s tím nemohl spokojit? Místo aby věci nechal, jak jsou, podlehl nekontrolovatelné vášni a tím jim oběma připravil pravé peklo. Těžko z toho mohl vinit Violet. Mohl za to především on sám. Vůbec ho ale nenapadalo, co si s tím má počít.

Jisté bylo jenom jedno: nesmí dopustit, aby z kanceláře odešla znovu. Musí ji mít pod kontrolou. Vzal telefon a vyťukal její číslo.

Violet se podařilo utajit před matkou zoufalství, které cítila. Věděla, že za těchto okolností Blakeovi nebude zas tak vadit, když z práce znovu odejde. Nejspíš to pro něj bude naopak úleva.

Chtěl ji, ale nebyl ochoten přistoupit na její podmínky. Možná bude všechno jednodušší, když znovu začne pracovat pro Dukea. Měla by mu zavolat co nejdřív; nejlépe hned…

Telefon zazvonil, právě když po něm natahovala ruku. Nadskočila leknutím. „Haló!” vyhrkla do sluchátka.

„Neodcházej,” řekl Blake tiše.

Srdce se jí rozbušilo. „Cože?” vypravila ze sebe.

„Dej tomu čas, Violet. Nemá cenu ukousnout si naráz větší sousto, než dokážeme sníst. Chápeš, jak to myslím?”

Zatajila dech. Možná to na něj opravdu bylo příliš rychlé. Možná ještě o společné budoucnosti uvažuje, ale potřebuje si na tu představu zvyknout.

Cítila se jako znovuzrozená. Zaplavilo ji takové štěstí a nadšení, že svou radost skoro nedokázala ovládnout. „No dobře,” řekla s úlevou a tiše se zasmála. „Dáme tomu čas.

OSMA KAPITOLA

V dalších dnech kolem sebe Violet a Blake obcházeli po špičkách. Blake se k ní choval dvorně. Nekřičel ani nenadával. Nikoho nevyrazil ze dveří. Byl z něj zkrátka docela jiný člověk.

Něhou, kterou dával najevo, byla Violet úplně unesená. Jaktěživ nezvýšil hlas ani neměl žádné jízlivé poznámky o její práci. Ovšem také se nepokoušel jakkoliv v jejich vztahu pokračovat. Nikdy se jí nedotkl. Skoro to vypadalo, že ji zkrátka pozoruje a na cosi čeká. Violet neměla ponětí, co to může být.

Navíc se ve městě děly věci, které odvedly její pozornost. Následující sobotu se Julie Merrillová pokusila zapálit ranč Collinsových a ocitla se ve vězení pro podezření ze žhářství. V pondělí se Cash Grier účastnil disciplinárního řízení se svými dvěma policisty a měl pro městskou radu pořádné překvapení. Policisté byli zproštěni viny a vyšlo najevo, že starosta se je pokoušel donutit, aby nepostihovali jeho strýce, senátora Merrilla, za řízení v opilosti.

V úterý se konaly primářky. Calhoun Ballenger na celé čáře zvítězil nad svým soupeřem Merrillem a stal se kandidátem Demokratické strany. Současně probíhaly i komunální volby, při kterých současný starosta přišel o křeslo a v čele městské rady ho vystřídal Eddie Cane, který tu funkci zastával v předminulém volebním období.

Jenže pak přišla středa a Violet se v kanceláři udělalo špatně. Utíkala na toaletu a zvracela. Blake ji slyšel přes dveře a málem začalo být nevolno i jemu. Violet byla zdravá jako řípa. Pokud najednou zvrací, existuje pro to jen jediné vysvětlení. Musí být těhotná.

Zdálo se mu, že se celý svět zhroutil. Blake celý zbytek dne prožil jako v snách… a Violet zrovna tak. Vyslechl Mabel a Libby, jak si špitají o Violetině nevolnosti a o tom, že si sjednala vyšetření u doktora. Okamžitě zmlkly, když Blake vstoupil do místnosti. Pro nikoho nebylo zas tak obtížné domyslet si, že pokud je Violet těhotná, otcem dítěte bude její šéf. Koneckonců, copak je tu někdo jiný, do koho by byla Violet víc než rok zamilovaná? A také někdo jiný, s kým by byla poslední dobou o samotě? Kdepak; člověk nepotřeboval být detektivem, aby si tohle domyslel.

Po tom záchvatu ranní nevolnosti Violet začala panikařit. Zavolala doktorce Lou Coltrainové a objednala se. Zatímco telefonovala, až moc dobře si uvědomovala, že Mabel a Libby poslouchají. Snažila se jim namluvit, že se bojí, aby to nebyla střevní chřipka a aby nenakazila matku. Ale stejně na nich bylo vidět, že mají podezření.

Po práci odjela do Louiny ordinace. Než vůbec vylíčila svoje příznaky, zapřísahala doktorku Coltrainovou, aby si to nechala pro sebe. Lou se tvářila doopravdy znepokojeně. Řekla sestře, aby udělala těhotenský test.

„Bylo to jen jednou!” zaúpěla Violet o pár minut později, když viděla výsledek.

„Ale úplně to stačí,” řekla Lou ironicky. „Ach, Violet!”

„Proboha, co budu dělat?” bědovala Violet. Zabořila tvář do dlaní. „Já nemůžu jít na potrat.

Vždyť já nejsem schopná ani zašlápnout mravence, natožpak -”

Doktorka jí soucitně stiskla rameno. „No tak! Jsem přesvědčená, že jakmile se Blake doví…”

Violet na ni vrhla zděšený pohled.

„A kdo jiný by to mohl být?” zeptala se Lou logicky. „Je to jediný muž, o kterého stojíš, a strávila jsi půl dne v jeho domě!” Když viděla, jak Violet zrudla, jen se ironicky usmála. „Dívej se na to z té alepší stránky. Když známe takhle přesně datum početí, přesnější bude i odhad termínu porodu.”

„On děti nechce,” řekla Violet. „Nechce se vázat. Říkal “

Lou se posadila zpátky na židli. „Nepanikař.”

„Moje matka už měla infarkt, a po tomhle dostane další! Vždycky chtěla, aby ze mě byla slušná holka “

„Jsme jenom lidi,” přerušila ji Lou. „A tvoje matka to pochopí. Nevyhodí tě kvůli tomu na ulici.”

„Všichni to budou vědět,” úpěla Violet. Rozechvěle se nadechla. „Mohla bych se odstěhovat do San Antonia…” začala.

„Tím bys všechno ještě zhoršila,” ujistila ji Lou. „A Blake by musel celému tomu pozdvižení čelit sám.” Sevřela rty a v tmavých očích se jí zablýsklo. „Ale možná to není tak špatný nápad, prostě ho v tom nechat! Měla jsem o něm lepší mínění. Je dost inteligentní, aby věděl, te má používat ochranu! Přece si nemohl myslet, že jsi kdovíjak zkušená.”

Violetin ruměnec ještě zesílil. „To to mám napsané na čele?”

„Tohle je malé město,” zdůraznila Lou. „Všichni o tobě vědí, že nejsi žádná lehká holka.”

Violet se nadechla. „Nemám ponětí, co si počnu.”

„Začni tím, že půjdeš domů a budeš zdravě jíst. Předepíšu ti vitamíny. Měla bys chodit na kontroly k nějakému dobrému gynekologovi. Mám jednu známou doktorku ve Victorii, tak tě můžu poslat k ní.” Viděla, že to Violet vyděsilo ještě víc, a dodala chvatně: „Je naprosto diskrétní.”

Violet zaťala zuby. „Takhle jsem si život neplánovala.”

„Život je to, co ti vždycky zkříží plány, když si nějaké uděláš,” citovala Lou. Zamračila se. „Už si nevzpomínám, kdo tohle řekl, ale je to naprostá pravda.” S úsměvem se na Violet zadívala. „Z tebe bude skvělá maminka.”

Maminka! Zatím byla Violet tak paralyzovaná hrůzou, že další souvislosti skoro nedomýšlela. Ale teď si náhle uvědomila, že za devět měsíců bude držet v náručí miniaturní verzi sebe nebo Blakea. Pocit, který při tom pomyšlení měla, byl… zvláštní. Její ruce s úžasem sklouzly na zatím ještě ploché břicho. Někde tam uvnitř je dítě!

„Teď sis udělala představu,” rozesmála se Lou. „Tomu pocitu, který žena má, když si tohle uvědomí, se nic nevyrovná. Když jsem se dověděla, že jsem těhotná, vůbec jsem tomu nedokázala uvěřit,” dodala. „Byla jsem celá rozčilená… taky jsem měla strach… a chodila jsem jako v snách.” Na rtech se jí objevil nepřítomný úsměv. „Bylo to nejšťastnějších devět měsíců mého života. Už se nemůžu dočkat, až si to budu užívat znovu, ale musíme počkat, dokud náš chlapeček trochu nevyroste. Byl by to trochu problém, zvládnout zároveň malé dítě, miminko a zaměstnání.”

Violet se usmála. Svářely se v ní city. „Vždycky jsem chtěla děti. Jenom jsem doufala… zkrátka, že napřed budu vdaná.”

„Stačí říct Blakeovi a budeš,” usmívala se Lou.

Violet zavrtěla hlavou. „Já mu to říct nemůžu. Určitě ne teď. A možná nikdy.”

„Má povinnost přispívat na výživu svého dítěte, Violet,” řekla Lou pevně. „Neotěhotněla jsi sama od sebe. A pokud jde o iluzi, že to před ním utajíš… nevěřím, že by se to mohlo podařit. Ne v takhle malém městě. Stačí už jen to, že si půjdeš do lékárny vyzvednout vitamíny! Všem bude jasné, o co kráčí, protože jsou to vitamíny pro těhotné.”

Tohle se ovšem dalo zařídit. „Zajedu do lékárny ve Victorii,” prohlásila Violet zarytě.

„No jasně, ty pštrose, jen to udělej! Schovávej hlavu do písku, dokud můžeš,” škádlila ji Lou.

„Ale udělat se to tak dá,” trvala Violet na svém.

„Jistě,” souhlasila Lou pobaveně. Podala Violet recept. „V prvním trimestru bys neměla zvedat nic těžkého. A co nejvíc spát.”

„Hodně spánku. Výborně,” vrčela Violet. Už si představovala bezesné noci plné obav, které ji čekají - obav z ostudy, obav o dítě, obav o matčino zdraví.

Lou ji poklepala na rameno. „Ted mi možná nevěříš, ale až si za pět šest měsíců na dnešní den vzpomeneš, budeš se smát tomu, jak jsi byla nervózní.”

„Na to bych si tedy nevsadila,” řekla Violet sklesle. „Tak děkuju, Lou.”

Už neviděla její pohled plný obav. Doktorka Lou se za ní dívala a v duchu se děsila, jak to Violet asi všechno zvládne.

Blake věděl, že Violet jela za Lou Coltrainovou, protože cestou z práce zahlédl před ordinací její auto. Když k téhle návštěvě ještě připočetl uštvaný výraz, který dalšího dne ráno viděl na Violetině tváři, bylo mu všechno jasné.

Proklínal se za to, jak jim oběma zkomplikoval život. Kdyby si zachoval chladnou hlavu, kdyby se včas zarazil, kdyby si obstaral prezervativ, kdyby… kdyby…! Jenže ted bude otcem, a to znamená, že si bud musí Violet vzít, nebo udělat ostudu sobě, Violet i její matce. Pomyšlení, že se musí vzdát své svobody, v něm vyvolávalo zuřivost. Děsil se toho, že součástí jeho života se stane dítě. Proboha, on přece vůbec nebyl rodinný typ!

Jenže byl zodpovědný muž a měl svědomí. Ponese následky svých činů a teď musí jednat. Nemohl dopustit, aby Violet třeba udělala něco zoufalého.

Kdyby jí řekl, že o jejím stavu ví, domyslela by si, že si ji chce vzít jenom z povinnosti, a nejspíš by to odmítla. Takže bude muset své skutečné pocity pečlivě skrýt a předstírat, že zkrátka změnil názor. Čas ještě má. Dokáže se ovládat. Tohle zvládne. Koneckonců, co jiného mu zbývá?

Když se blížil konec pracovní doby, zašel do přední kanceláře. „Violet, co takhle dát si kávu a steak v Barbarďs Café?” zeptal se bezstarostně. „Taky nám tam zabalí salát domů, takže ho budeš moct odnést matce.”

Libby a Mabel si vyměnily potěšené úsměvy, chvatně se rozloučily a vytratily se z kanceláře, aby poskytly tomu, co považovaly za zamilovaný páreček, trochu soukromí.

Violet se na něj omráčeně dívala. „Ty myslíš… že mám jít na večeři? S tebou?” vypravila ze sebe.

Vyloudil na tváři úsměv.

„Jasně že na večeři. Dáš si říct?”

„Lidi o tom budou mluvit.”

Pokrčil rameny. „A co má být?”

Trochu jí to zvedlo náladu. Přinejmenším ji má rád natolik, aby mu nevadilo, že z nich všechny drbny udělají pár.

Možná jim to do budoucna přece jenom dává jisiou naději. Usmála se. „No tak dobře. Vlastně je to skvělý nápad!” , Dobře. Zavolej mamince a můžeme vyrazit, jen co zavřeme kancelář.”

V restauraci Barbarďs Café se vařila třikrát denně tepla jídla a po konci pracovní doby tu obvykle bývalo plno. Dnešek nebyl výjimkou. Když dovnitř vstoupila Violet a Blake Kemp, hovor u stolků ztichl a všechny oči se k nim obrátily. Violet a Blake došli k pultu a objednali si steak s přílohou. Violet objednala ještě jedno jídlo pro matku.

K Blakeově nelibosti trvala na tom, že si svoji útratu sama zaplatí.

„Takhle to vypadá, když jsou ženy nezávislé,” poznamenal suše, zatímco si hledali místo u stolku. „Máma mě takhle vychovala,” řekla Violet s úsměvem.„Vždycky tvrdila, že člověk má spoléhat sám na sebe a nebýt závislý na jiných.” „Nikdy by mě nenapadlo, že v pozvání na večeři budeš hledat omezení své nezávislosti,” škádlil ji. Rozesmála se. „Každopádně díky za nabídku.” Dojedl salát a pustil se do steaku. „Jakou hudbu máš ráda?” zeptal se nečekaně. Zaváhala. „Country a občas trochu klasiky. A někdy hard rock,” dodala s potměšilým úsměvem. Rozesmál se. „To já taky.” „A máš rád knihy?”

Přikývl. „Nejradši knihy o historii a životopisy.” Usmála se. „To já zase čtu romány pro ženy a knihy o zahradě. A taky kuchařky pro gurmány.”

Podíval se jí do očí. „Tvoje matka se zmiňovala, že tě zajímá astronomie.”

„To je pravda,” souhlasila. „Ale nemůžu si dovolit teleskop.”

Naklonil se kupředu. „To já mám dvanáctipalcový Schmidt-Cassegrain.”

To byl drahý přístroj, který v sobě spojoval refraktor i reflektor. Vždycky snila o tom, jaké by to bylo, kdyby mohla pozorovat oblohu v takovém zvětšení. „Vážně?” vypravila ze sebe s nadšením.

Rozesmál se.

„Spoustu času trávím venku pozorováním. Bydlím tak daleko od města, že nemám potíže se světelným znečištěním.”

„Vsadím se, že vidíš i krátery na Měsíci.”

„Vidím i útvary na jejich dně,” opravil ji.

Hvízdla. „To bych taky ráda někdy viděla.”

„To není problém. Můžeme si zorganizovat soukromý astronomický dýchánek… tedy, pokud se nebojíš dvou pomstychtivých siamských koček.”

„Náhodou, já mám Mícu a Mínu docela ráda,” řekla.

Sklopil oči. „Hodně jsem o naší situaci přemýšlel,” řekl konečně. „Když jsi dala výpověď a začala pracovat u Wrighta, přimělo mě to, abych na určité věci změnil názor. Najednou jsem si uvědomil, že osamělý život už mě netěší tak jako dřív.”

Odložila vidličku a nevěřícně na něj zírala. Srdce jí bušilo tak, jako by se mělo každou chvíli rozskočit. Může tím mínit…?!

Zvedl oči. „Prohlásil jsem, že se do manželství nehodím. A když jsem to říkal, taky jsem tomu skálopevně věřil. Ale zároveň toužím být s tebou.” Jeho pohled sklouzl na její rty a oči mu potemněly. „Upřímně řečeno… toužím být s tebou mnohem víc než jenom v kanceláři.”

„Nerozumím ti,” zašeptala.

Natáhl ruku a vzal její prsty do dlaně. Díval se do jejích modrých očí a měl pocit, že v nich utone. „Možná bychom se pro začátek mohli… aspoň… zasnoubit,” vypravil ze sebe. Snažil se najít vhodná slova, ale cítil, že žalostně selhává.

„Ty a já?” vyhrkla.

„Ty a já,” souhlasil. Pohladil ji po hřbetě ruky. „Violet, máme toho spoustu společného. Myslím, že ještě další věci objevíme, když se budeme snažit poznat jeden druhého trochu víc.” Ztišil hlas. „A pokud jde o tu fyzickou sl ranku, hodíme se k sobě skvěle.”

Začervenala se. „Ale… říkal jsi, že se nikdy nechceš ženit… a že nechceš děti…”

„Muži říkají spoustu hloupostí, když se bojí, že by něco mohlo ohrozit pohodlnou rutinu, na kterou si zvykli,” odpověděl. „Vždycky jsem byl sám. Je pro mě těžké vůbec si představit, že by se můj život mohl nějak změnit i kdyby to měla být změna k lepšímu.”

„Vždyť mě nemiluješ,” vyhrkla.

Náhle nedokázal nic předstírat. Stejně by to vyznělo jako lež. Violet je úžasně vnímavá. Jeho prsty sevřely její. „Přátelství a zájem jsou předstupněm lásky,” řekl jemně. „Já ti nemůžu dát žádné záruky, že nám to vydrží nadosmrti. Ale pro tuto chvíli ti alespoň můžu slíbit, že ti budu dělat společnost a chovat se k tobě s přátelstvím a úctou. Všechno ostatní už půjde samo. Já to vím. Dej tomu šanci. Řekni ano.”

Váhala. V jeho slovech cítila neupřímnost. Nepředstíral nehynoucí lásku, ale taky jí nic moc nesliboval. Prý dělat společnost! Na to si mohla pořídit psa nebo třeba kočku. Od Blakea chtěla mnohem víc. Co by to bylo za manželství, kdyby ji nemiloval tak jako ona jeho?

Zjevně ho přitahovala fyzicky, ale jak každý ví, vášeň po čase vyhasne. Jakmile bude jednou pryč, co jim zůstane, když ji Blake nebude mít rád?

„Ty o tom moc přemýšlíš,” ozval se. „Poslouchej. Osamělý život už mě unavuje. Jsem ochoten to zkusit. Když nám to nevyjde, nic se neděje. Naše cesty se zkrátka zase rozejdou.” Už myslel dopředu; pokud se nakonec ukáže, že Violet těhotná není, nebude se cítit zavázán k tomu, aby si ji vzal i tak. Jenže tyhle postranní úmysly rozhodně nehodlal přiznat.

„Tím chceš říct, že se zkrátka můžeme kdykoliv rozvést.”

Pokrčil rameny. „Někdy se může stát, že se to nevydaří. Tím se nesnažím naznačit, že to nezvládneme, Violet. Prostě ti jenom nechávám otevřená zadní vrátka.”

„Jasně. Jako když si člověk rovnou pozve do domu hasiče, aby tam s ním byli, kdyby náhodou někdy v budoucnu hořelo.”

Rozesmál se. „To snad ne!” Díval se na ni. „No tak! Přestaň se pořád tak strachovat. Můžeš si vybrat zásnubní prstýnek přesně podle svého vkusu! A pak mi laskavě podepiš čestné prohlášení, že už nikdy nebudeš pracovat pro nikoho jiného než pro mě.”

„A proč bych měla něco takového podepisovat?” ohradila se.

„Pro klid mé duše, ne?” řekl suše. „Snad chceš, abych byl šťastný a spokojený!”

Jeho suchý humor konečně prolomil ledy. Violet se rozesmála. „Ty jsi vážně příšerný!”

„Dočkej času! S věkem to bude už jenom horší,” ujistil ji.

„To je ovšem otřesná představa!”

„Slibuju ti, že po tobě nebudu házet slovníky,” dodal.

„V životě jsi po mně přece žádným slovníkem nehodil!” Najednou se zarazila. „Proboha, že tys ho hodil po té chudince sekretářce na záskok?!”

„Byl jenom úplně tenoučký!” hájil se. „V měkké vazbě! A zkrácený!”

Vyprskla smíchy.

„Tak to už se nedivím, že dala výpověď!” „To nebylo kvůli tomu slovníku,” prohlásil Blake potměšile. „To bylo poté, co jsem jí chrstl kávu na dopis, který mi předložila k podpisu.” Violet na něj vyčkávavě hleděla. „Tedy… polil jsem ho záměrně, abych měl jistotu, že to přepíše. Na každé řádce byly aspoň dvě hrubky.”

„ los ji nemohl zkrátka slušně požádat, aby to opravila?” „To by přece bylo nedůstojné! Můj způsob fungoval odstatně lépe.” „Takže jsi ji dohnal k tomu, aby dala výpověď!” „A aby ses mohla vrátit ty,” dodal. „Kdybych ji jenom žádal, aby přepsala dopis, výpověď by jistě nepodala.” Violet se usmívala. Měla ráda tenhle jeho smysl pro mor. Bylo až neuvěřitelné, jak je jí v jeho společnosti bře. Věděla, že pokud přistoupí na jeho návrh, může to vést k trpkému zklamání; ale zkrátka v sobě nenacházela to odmítnout. Když budou na svém vztahu pracovat, Blake se třeba jednou naučí mít ji rád. V této chvíli se jí zdálo, že s trochou snahy zvládnou cokoliv. Srdce jí přetékalo radostí.

Volnou ruku položila na jeho. „Cítím morální povinnost zachránit před tebou ostatní ženy,” prohlásila se smíchem. „Takže si tě zřejmě vážně budu muset vzít.”

Měl pocit, jako by se vznášel nad zemí. Byl odhodlaný oženit se s ní z povinnosti, ale teď, když souhlasila, ho to naplnilo nadšením, s kterým naprosto nepočítal. Připadal si jako ten nejšťastnější člověk na světě.

Bylo to absurdní. Vždyť ji přece nemiloval! Jenom ji chtěl. Jenže teď si náhle připomněl, jak skvělé to bylo, když se její tělo chvělo vášní v jeho objetí na koberci v obývacím pokoji. Po tvářích se mu rozlil ruměnec.

„Co se děje?” zeptala se zvědavě.

„Vzpomínám na svůj koberec.”

Teď zrudla i ona.

Tiše a zlomyslně se zasmál. „Navrhuju co nejdřív vyzkoušet taky plovoucí podlahu,” zašeptal jí do ucha.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Milovali se a bylo to stejně nádherné jako poprvé. Pocity, které při tom Violet zažívala, byly neuvěřitelně intenzivní. Její vzrušení narůstalo za všechny meze a skončilo omračujícím výbuchem slasti.

Blake zvedl hlavu zmáčenou potem. Jeho tělo se ještě zachvívalo po té divoké smršti, kterou spolu zažili. A když Violet otevřela oči a zadívala se do těch jeho, uviděla v nich něco, co vůbec nečekala. Bylo to čiré zděšení, prostý šok.

Když ji vezl na tu večeři a po večeři k sobě domů, říkal že z jeho strany je to zkrátka oběť. Pro dobrou věc člověk musí dělat nějaké ústupky! Myslel si to ještě ve chvíli, kdy ji sevřel v náručí a s předstíraným nadšením ji začal líbat. Jenže sotva se jejich rty setkaly, už se k ničemu nemusel nutit. Vymklo se mu to z rukou stejně jako poprvé. Načež ho naprosto omráčilo poznání, jakou moc nad ním ta žena má.

Byl schopen dál s ní vést vtipnou konverzaci a nedat na sobě nic znát, ale zděšení v něm přetrvávalo. Violet naštěstí spěchala domů, protože vezla matce večeři. Blake ji doprovodil k autu a sám nastoupil do svého; cítil jako svou povinnost jet za ní až k jejímu domu a ujistit se, že dorazila v pořádku. Pak jí ale jenom zamával, když se napříjezdové cestě otáčel, a ujížděl pryč, jak mohl nejrychleji. Neodvažoval se ani vystoupit.

I Violet mu zamávala. Dojalo ji, že ji doprovázel až k domu, a cítila se hýčkaná a milovaná… dokud si neuvědomila, že je pátek večer a Blake se ani nezmínil, že by se s ní snad chtěl o víkendu vidět.

Znovu se v ní probudily pochybnosti, a jen stěží se jí podařilo je před matkou skrýt.

S Blakem se dohodli, že staré paní o svém zasnoubení zatím neřeknou. Byla to Violet sama, kdo to navrhl, a Blake na to přistoupil až příliš ochotně.

Violet to sice nepřiznala, ale měla dobrý důvod z toho matku vynechat. Nedokázala se zbavit jistých pochybností, že Blake tu nabídku k sňatku doopravdy myslí vážně, a říkala si, že pokud z toho její rádoby snoubenec nakonec vycouvá, matka bude zbytečně zklamaná. Třeba to řekl jen z náhlého popudu. Skoro jí připadalo, že toho vzápětí začal litovat.

Jak víkend plynul, byla o tom čím dál víc přesvědčená. Celé dva dny se Blake vůbec neozval. Zajela do Victorie a vyzvedla si v lékárně vitamíny, a pak strávila sobotu a neděli tím, že dělala společnost matce a věnovala se různým drobným ručním pracím. Pořád čekala, že telefon přece jenom zazvoní. Jenže marně.

V neděli večer už se jí zmocňovala deprese. Připadala si podvedená a zneužitá. Milování bylo sice nádherné, ale pro Blakea zjevně představovalo čistě fyzickou záležitost. Možná mluvil o zasnoubení jen proto, aby uchlácholil její svědomí a dostal ji do postele… a nebo tomu v té chvíli upřímně věřil, načež se mu to v hlavě rozleže-lo. Rozhodně to ale neznamenalo, že by svatbu doopravdy chtěl. Cítila naprosto jasně, že mezi nimi dvěma není žádné silné emocionální pouto. Je to jen tělesná přitažlivost, a ta nevydrží celý život. Ještě štěstí, že Blake neví, že je těhotná.

Lépe řečeno… Violet jenom doufala, že to Blake neví. A ta iluze vzala zasvé hned v pondělí.

Mabel a Libby byly zabrané do práce na jednom případu, který měl zakrátko přijít před soud. Violet potřebovala zajít do Blakeovy kanceláře se vzkazem od klienta, který volal, zatímco Blake mluvil na druhém telefonu.

Když došla k jeho pootevřeným dveřím, zaváhala. Blake pořád ještě telefonoval. Váhala, jestli ho má vyrušit z ntoho co znělo jako soukromá konverzace. Doléhaly k ní útržky vět. A pak náhle uslyšela něco, co jí málem zlomilo srdce. Papír se vzkazem jí vyklouzl z prstů a spadl na podlahu.

„A co jiného si mám podle tebe počít?” ptal se Blake zoufalým, zmučeným hlasem. „Její matka je vážně nemocná se srdcem a už teď zažívá pořádný stres ze všech h záležitostí kolem smrti svého muže. Kdyby věděla, e je Violet těhotná a bez prstýnků, zabije ji to. Tohle je malé město. Všichni se tu znají a takovou věc nikdy nezapomenou. Violet zaručeně nepřemluvím, aby šla na po-t, to je jasné. Jak já to vidím, manželství je jediné mož-řešení.”

Na několik vteřin se odmlčel a naslouchal odpovědi někoho na druhém konci linky. „Já vím,” řekl. Znělo to vyčerpaně. „Já vím! Jenže ona na to nepřijde. Já jí to nikdy neřeknu. Dokážu se postarat, aby byla šťastná, a aspoň do porodu předstírat, že jsme spokojená rodina. Jakmile se dítě narodí, rozhodneme se, co dál. Každopádně se o ně postarám, ať už to manželství vydrží nebo ne. Ano. Ano, to všechno vím.” Violet se sehnula a sebrala upuštěný papír.

Blake mluvil dál. Bude to možná přetřásat po telefonu ještě hezky dlouho, ale ona už nepotřebovala být při tom. To podstatné slyšela.

Otočila se a vykročila přes chodbu zpátky do přední kanceláře. Nebyla schopná přemýšlet. Ocitla se v takovém šoku, že zkrátka nedokázala udělat nějaké rozumné rozhodnutí nebo si přebrat, co je vlastně důležité.

Dopadla na svou židli za počítačem a položila vzkaz na hromádku papírů vedle tiskárny. Byla dokonale omráčená. Což bylo možná dobře, protože sotva se jí vrátí příčetnost, nejspíš udělá hysterickou scénu.

Libby se zastavila před jejím stolem. Zaváhala. „Je ti dobře?” zeptala se s obavami. „Jsi bílá jako stěna!”

Violet ztěžka polkla. „Je mi nějak mdlo,” přiznala. „Určitě jsem chytla nějaký bacil.”

„Můžu ti nějak pomoct?” ptala se Libby s upřímnou účastí.

„Co se děje?” ozval se Blake, který v tu chvíli právě vstoupil do místnosti. Vypadal zachmuřeně.

„Violet není dobře,” řekla Libby. „Možná bys měla jet domů,” navrhla své kolegyni.

„To je dobrý nápad,” souhlasil Blake okamžitě. „Nemám tě odvézt?” dodal.

„Řídit klidně můžu,” vypravila ze sebe Violet ochraptěle. Vyhýbala se jeho očím. „Je mi jenom trochu divně. Není to nic vážného. Opravdu.”

Blake jí pomohl vstát a vyšel s ní před budovu.

„Zavolej mi, až dojedeš domů,” řekl rázně. Pak zaváhal. „Když tak o tom přemýšlím… možná bych opravdu měl jet s tebou.”

„Ne, to není nutné,” prohlásila. „Jenom si potřebuju na chvíli lehnout.”

Bylo vidět, že váhá. „Jsi bledá.”

Měla moc dobrý důvod být tak trochu bledá, ale to mu rozhodně nehodlala vykládat. „Zítra už mi bude určitě dobře,” odpověděla.

„Violet -” začal jemně.

„Tak zítra, šéfe,” přerušila ho s mdlým úsměvem a vykročila pryč.

Blake se díval, jak odchází, a všechno se v něm svírali pocitem viny. Kdyby byl skutečný zamilovaný snoubenec, hodil by práci za hlavu, posadil by Violet do svého auta a odvezl by ji domů. A pak by tam s ní taky zůstal.

Nechápal svoji rozpolcenost a podivné pocity. Celý tenhle příšerný víkend strávil tím, že se pokoušel vyznat sám v sobě. Deprimovala ho bezvýchodnost situace, ve kleré se ocitl, a měl kvůli tomu špatnou náladu. Pořád se nesmířil s tím, že je Violet těhotná. Rozčilovalo ho, že ho tenhle obrat událostí zahnal do kouta. To byl důvod, proč |i po té páteční vášnivé mezihře vůbec nezavolal. To, že čekala dítě, byla jeho vina stejně jako její, ale nevyrovnaval se s tím snadno. Zřejmě byl sobecký. Ale to jen proto, že se mu tak zničehožnic celý život obrátil vzhůru nohama. Znervózňovalo ho i pomyšlení na to, že by měl být manželem vůbec nemluvě o tom, že by měl být otcem. Příliš dlouho žil sám. Jenže to samozřejmě neznamenalo, že by Violet měla trpět za něco, co byla výhradně jeho chyba. Bylo jí zle a pokud měl v sobě trochu zodpovědnosti, měl se o ni postarat.

Otočil se a rázně vykročil zpátky k jejímu autu, ale už ji jenom zahlédl, jak vyjíždí z parkoviště. V další vteřině byla pryč. Připadal si jako ten nejhorší bídák pod sluncem. Jak ji mohl nechat jet domů samotnou?!

Zatímco přemítal, co si počít, a už sahal do kapsy pro klíčky od svého auta, ve dveřích se objevila Libby. Mávala na něj a volala, že musí rychle k telefonu. Jeden z jeho klientů se ocitl ve vězení.

Vrátil se zpátky do kanceláře. Osud zjevně rozhodl za něj.

Violet celou cestu domů plakala. Doufala, že Blakeovi na ní záleží, že to s ní myslí vážně a že bude nadšený, až se o dítěti doví. Jenže on už to věděl - bůh sud odkud a jak - a nadšený nebyl ani dost málo. Chtěl si ji vzít jen z povinnosti. Měl pocit, že je v pasti. Nechtěl ji v žádném ohledu… tedy, pokud se nepočítá čistě fyzický zájem. To bylo trpké zjištění.

Zůstala sedět v autě, dokud slzy nevyschly a nezačala být zase schopná chovat se trochu normálně. Zkontrolovala si ve zpětném zrcátku oči, aby měla jistotu, že nejsou příliš zarudlé. Nechtěla svou matku vyděsit. V jedné věci měl totiž Blake rozhodně pravdu: až se její matka o dítěti doví, bude v šoku.

Vyloudila na tváři úsměv a vešla do domu. Matka zrovna sledovala nějakou telenovelu. Když ji Violet z předsíně zdravila, jenom jí zamávala a vůbec neodtrhla oči od dění na obrazovce.

To bylo vítané oddálení katastrofy.

Violet vklouzla do své ložnice a převlékla se do volných džínů a trička. Natáhla se na postel, protože věděla, že dokud seriál neskončí, matku by od obrazovky nedostali ani párem volů.

Musí se rozhodnout, a to rychle.

Možnost, že by zkrátka nasedla na autobus a odjela z města, byla naprosto nereálná. Nemůže odsud zmizet, protože přestěhovat matku je vyloučené. Stará paní by to špatně nesla, kdyby ji Violet vytrhla z jejího prostředí, protože Jacobsville miluje. Navíc obě musejí zůstat tady,aby byly po ruce, kdyby se konečně podařilo chytit Janet Collinsovou a bylo by potřeba svědčit u soudu.

Za takových okolností Violet zbývala jen jediná možnost. Musí odejít z Blakeovy kanceláře. Z pomyšlení, že by měla zavolat Dukeovi Wrightovi a prosit ho, aby ji vzal zpátky, jí bylo nanic, jenže nedalo se říct, že by se o ni potenciální zaměstnavatelé zrovna prali. Své těhotenství moc dlouho neutají, ale snad ještě několik týdnů to vidět nebude. To jí poskytne trochu času, aby se mohla rozhodnout, co dál.

Zvedla telefon a zavolala svému bývalému šéfovi.

O něco později vešla do obývacího pokoje. Seriál právě končil a přes obrazovku běžely titulky. Matka si kapesníčkem otírala oči.

„Bylo to tak smutné,” svěřila se Violet. „Harry miloval Eunici tolik let, a právě když ji požádal o ruku, zemřel na infarkt!”

„To je opravdu hrozné.” Sklonila se a něžně matku políbila. „Jak ti je?”

„To bych se spíš měla zeptat já tebe, holka,” odpověděla matka a zamyšleně si ji prohlížela. „Jsi taková bledá! Je ti dobře?”

„Myslím, že jsem chytla nějaký bacil,” řekla Violet. „Proto jsem přišla z práce už teď. Mám zkrátka hodného šéfa, který mě bez problémů pustil!” dodala s nuceným úsměvem. „Uvařím něco dobrého k večeři.”

„Jestli se ti chce,” řekla paní Hardyová, ale vypadala znepokojeně.

Violet jí zdaleka neřekla všechno. Dokonce ani to, že se právě domluvila s Dukem Wrightem, že znovu nastoupí u něho.

Její bývalý zaměstnavatel za ni zatím nesehnal náhradu takže byl doopravdy nadšený, když slyšel, že se chce vrátit.

Nepříjemné na tom bylo jenom to, že má nastoupit hned příští pondělí. Teď bude muset Blakeovi Kempoví říct, že hodlá znovu odejít, a vysvětlit mu proč. Při pouhém pomyšlení na to se jí žaludek svíral hrůzou.

Sotva Blake uklidnil svého vyděšeného klienta a zařídil všechno potřebné, hned Violet zavolal. Telefon však zvedla paní Hardyová. Řekla mu, že Violet bolí hlava a že leží v posteli. Blake se rozloučil, zavěsil a rozjel se domů. Ale neměl klid.

Celou noc ho pronásledovaly výčitky svědomí. Spílal si za své sobectví. Violet byla tak milá, tak laskavá, a navíc ho milovala! Mohl by hledat po celý zbytek života, a dost možná by nenarazil na žádnou ženu, která by byla alespoň z poloviny tak upřímná a poctivá jako ona. Když pro něj pracovala, vždycky se o něj skvěle starala. Záleželo jí na něm. Jeho srdce vždycky poskočilo radostí, když ji v kanceláři zahlédl. Od chvíle, kdy se spolu poprvé milovali, po ni toužil dnem i nocí. Věděl, že byl její první muž a že ona žádného jiného nechce. Ted pod srdcem nosila jeho dítě. A co udělal on? Požádal ji o ruku jen z pocitu povinnosti, ne proto, že by stál o ni nebo o dítě.

Teď, když jeho mozek překonal prvotní šok a zase začal trochu fungovat, si Blake náhle uvědomil, jak obrovské štěstí ho potkalo. A zároveň se nestačil divit, jak je možné, že mu trvalo tak dlouho, než mu to došlo.

Vstal ještě před úsvitem a udělal si pořádnou snídani. Hodlal se vypravit do nejlepšího klenotnictví v celém Jacobsville a koupit Violet zásnubní prsten s diamantem tak obrovským, že omdlí úžasem. Předtím měl možná pocit, že se ocitl v pasti, ale teď začínal chápat, že požádat Violet o ruku byla ta nejmoudřejší věc, jakou mohl udělat.

Teď se musí postarat, aby i Violet uvěřila, že je tou nejšťastnější ženou na světě. Bude jí nosit květiny, vodit ji do divadla, kupovat jí dárky. Rozesmál se, když si uvědomil, jakou radost v něm ta představa vyvolává. Nikdy se necítil tak šťastný.

V pondělí ráno byla Violet zamlklá a zachmuřená. Posadila se ke stolu a začala si balit věci. Její kolegyně ji zděšeně pozorovaly.

Blake s úsměvem vešel do dveří.

Violet vzhlédla. Na tváři měla nerozluštitelný výraz.

„Co to děláš?” zeptal se Blake náhle, když si uvědomil, že skládá své věci do kartónové krabice.

„Vracím se do práce k Dukeovi Wrightovi,” řekla tiše.

Stál tam a jenom na ni nevěřícně zíral. „Chceš říct, že zase odcházíš?” vypravil ze sebe.

Opětovala jeho pohled. „Ano, odcházím!”

Mabel a Libby v dojemné shodě vstaly od svých stolů. „Skočíme si do pekařství!” zamumlala Libby a obě bleskově zmizely.

„Vždyť ses právě vrátila!” vybuchl Blake. Bylo mu úplně jedno, že se za Libby s Mabel právě zavřely dveře.

„A taky právě odcházím!” oznámila Violet a praštila složkou o stůl.

„Proč?”

„Proč?” vykřikla. „Jak se můžeš tak ptát? Požádal jsi mě o ruku jen proto, že víš o tom dítěti!”

Jen zalapal po dechu. Jeho výraz jí jako důkaz viny úplně stačil.

„Ano,” pokračovala chladně. V jejích modrých očích se zračila bolest. „Moc dobře to vím, Blakeu. Slyšela jsem tě, jak o tom s někým mluvíš po telefonu.”

Po telefonu. Po telefonu…?! Když viděl smutek v jejích očích, srdce se mu svíralo. Náhle si to vybavil. Po tvářích se mu rozlil ruměnec. To byla opravdová ironie osudu, že Violet musela zaslechnout právě jeho rozhovor s doktorkou Coltrainovou! Proč, proč, proč za sebou proboha nezavřel dveře?!

Když Violet viděla jeho provinilý výraz, poslední naděje ji opustila. Pomyslela si, že všechno, co řekl, doopravdy myslel vážně. Chtěl si ji vzít jen proto, aby dal jejímu dítěti jméno a aby její matku zachránil před dalším infarktem, který by z celé té ostudy zaručeně dostala.

„Mnoho manželů do začátku nemá ani tolik co my,” řekl po chvíli. Pečlivě volil slova.

„Jenže nám chybí právě to, co je nejdůležitější, Blakeu,” řekla. „A to je láska.”

Málem jí vmetl do tváře, že ona ho přece miluje a on to ví. Ale v poslední chvíli se zarazil. To by byl poslední hřebík do jeho rakve! Tohle si nemohl dovolit říct.

Zhluboka se nadechl. „Nebudu ti bránit,” řekl tiše. „Pokud je to doopravdy to, co si přeješ. Ale rád bych, abys to ještě zvážila.”

Zavrtěla hlavou. „Nechci tady sedět a litovat se, Blakeu. Taky nechci, abys mě litoval ty. Když tady zůstanu, kdekdo si bude kdovíco domýšlet.”

„Když odejdeš, lidi si budou kdovíco domýšlet taky,” odpověděl netrpělivě.

Odvrátila se. V nitru se cítila úplně vyprahlá. „Já tu prostě nemůžu zůstat.”

„Výborně! Tak ode mě nečekej, že tě budu na kolenou prosit!” vybuchl zuřivě. „Jestli radši hodláš odejít a všem na potkání vykládat, že jsi těhotná a nechceš si otce svého dítěte vzít za manžela, tak prosím, má poklona!”

„Tomu říkám vřelý zájem!

Takhle mluví každý zamilovaný snoubenec, co?” ušklíbla se. „Tohle je přesně ten důvod, proč odcházím. Tobě totiž vůbec nezáleží na mně! Jde ti jen o to, co řeknou lidi. Zkazíš si pověst! Přijdeš o klienty!”

Jeho oči planuly vzteky. „A co tvoje matka, Violet?” vyštěkl. Její výraz mu vzápětí prozradil, že to byl zásah do černého. „Jak ta se asi bude cítit, až to zjistí?”

Skousla si ret. „Máma to pochopí.”

„To si vážně myslíš?” zeptal se sarkasticky. „A co Duke Wright?”

„Cože?”

„Až to na tobě začne být vidět, co si asi pomyslí? A co si budou myslet jeho zaměstnanci, o jeho bývalé ženě ani nemluvě?” Nasupeně hleděl do její omráčené tváře. „Budou si říkat, že to dítě je asi jeho!”

Zalapala po dechu. „To… to snad ne!”

„Aha!”

Zírala na něj. A náhle toho na ni bylo příliš. Pořád se jí nechtělo věřit, že jí tyhle strašné věci doopravdy vmetl do tváře, ale bylo to tak. Cítila, jak rudne.

Nepohnutě opětoval její pohled. Oči se mu zúžily a sklouzly na její pás, který už se co nevidět rozšíří. Tvář mu zjihla. Ne, o dětech nikdy nepřemýšlel. Přinejmenším od Shannoniny smrti ne. Teď ho ale náhle napadlo, jak by jeho dítě asi mohlo vypadat. Bude mít tmavé vlasy jako on a Violet? Bude mít modré oči? A bude to kluk nebo holčička?

„Tváříš se… tak divně,” zašeptala.

„Myslím na to dítě,” řekl nepřítomně. Oči pořád ještě upíral na její bříško. „Nikdy mě ani nenapadlo, že bych se mohl stát otcem. Tak dlouho už žiju sám.”

„Já taky,” přiznala Violet.

„Co by sis přála?” zeptal se a zpříma jí pohlédl do očí.

Zamrkala. „Já… o tom vlastně moc nepřemýšlela.”

Přistoupil k ní o krok blíž. „Radši kluka nebo holku?”

Zdálo se jí, že v jeho očích tone. „Holčičky jsou roztomilé,” prohodila. „Ráda pletu a vyšívám. Mohla bych… ji to učit.”

Zadržel dech. Holčička. Pomyslel na malou dcerku Reye Harta. Hartovi potřebovali vyřešit nějaký drobný právní problém a když za ním přišli, měli malou Celinu s sebou. Bylo jí necelých šest měsíců, měla tmavé vlásky a Blakeovi připadala fascinující. Sledoval ji jako ostříž a dobře si povšiml, jak si Celina svého otce omotala kolem prstu. Reyova žena Meredith z toho měla legraci. Totéž pozoroval, když šlo o dvojčata, která se narodila Juddovi a Christabel Dunnovým. Celé město se dobře bavilo, když vidělo, jak i drsný chlap jako Judd Dunn změkne jako máslo, když má svoje děti v náručí.

„Holčičky jsou skvělé,” souhlasil tiše.

„Ale chlapečka bych brala taky. Mám ráda baseball a fotbal,” dodala. „Pořád ještě umím docela dobře kopat i chytat.”

Usmál se. „To já taky.”

Její úsměv zmizel. Náhle si připomněla, že skutečnost je docela jiná. „Jenže ty ve skutečnosti dítě nechceš, Blakeu,” řekla smutně. „Snažil ses zachovat jako džentlmen, když jsi mi nabídl sňatek. Ale to by stejně nefungovalo.”

„To nemůžeš vědět,” řekl. „Napovídal jsem do telefonu spoustu hloupostí, a tys je bohužel slyšela. Jenže já si na to pomyšlení teprve začínám zvykat. Tys měla času přece jenom víc. Já ne.” Vrazil ruce do kapes kalhot. „Špatně snáším změnu,” dodal. „Musím si srovnat v hlavě, co to všechno obnáší.”

Violet si povzdechla. „Jasně. Jenže máš pocit, že jsi v pasti.”

Pokrčil rameny. „Upřímně řečeno… trochu možná ano,” přiznal. „Ale to je jen přechodné. Potřebuju trochu času, Violet.”

„Já vím. Já taky.” Odvrátila se a sáhla po sbalené krabici, která jí ležela na stole. „Duke byl ochoten vzít mě zpátky. Už jsem mu to slíbila, a taky tam půjdu. Za pár týdnů, až si všechno ujasníš, si můžeme promluvit znovu.”

„Za pár týdnů už to na tobě začne být vidět, Violet,” odpověděl suše.

Obrátila se k němu. „U baculek se to ztratí,” řekla bez jakýchkoliv rozpaků. „Dost dlouho si můžou všichni myslet, že jenom obyčejně tloustnu.”

„Prý baculka!” Něžně se usmál. „Máš prostě plné křivky. To je mnohem přiléhavější popis. Vypadáš nesmírně žensky.”

Nadzdvihla obočí.

„Nepokouším se tě omámit lichotkami,” prohlásil, když viděl její výraz. „Říkám jen to, co si opravdu myslím. Spousta věcí se mi na tobě líbí. A, mimochodem… kočkám se líbíš taky.”

„Získala jsem díky tomu nějaké body k dobru?” popíchla ho.

Zasmál se. „Většinu lidí rády nemají. Tuhle zrovna napadly chlápka, který rozváží pizzu. Každá se mu pověsila na jednu nohu. Musel jsem mu dát pořádné spropitné, jinak už by se ke mně domů jaktěživ neodvážil. A taky jsem musel slíbit, že Mícu a Mínu někam zamknu, než si příště pizzu objednám.”

„No ne!”

„Dodatečně jsem usoudil, že za to asi mohly ančovičky,” dodal. Tiše se na ni díval. „No dobrá, pokud jsi doopravdy odhodlaná znovu odejít, nebudu ti bránit. Ale tybys o tom také ještě měla důkladně přemýšlet.

Osoba, na kterou bychom měli myslet především, je to dítě. Ať už je to kluk nebo holka, jisté je, že pokud jde o rodiče, nedostane na vybranou.”

Zachmuřila se. „Vůbec jsem nepomyslela… na nějakou ochranu.”

Pousmál se. „Oba jsme zkrátka byli příliš zaujatí jinými věcmi. V obou případech!” Začervenala se.

Rozesmál se. „A bylo to doopravdy vydařené, to ti povím! Snadno si dokážu představit, že i kdybych hledal po celý zbytek života, nenajdu druhou takovou ženu, která by se ke mně fyzicky tak hodila.”

Pokrčila rameny. „Myslela jsem si, že mužům stačí k uspokojení kdokoliv.

„Ano, to se říká. Ale já už mám tu svoji vybranou.”

Díval se na ni tak, že se celá zachvívala vzrušením. Zdálo se, že tentokrát jí skutečně říká to, co doopravdy cítí. Jenže nemiluje ji - zatímco ona miluje jeho. To je pěkně nerovné partnerství.

„Hodlám ti často volat,” oznámil. „Nemysli si, že když tě nechám odejít, znamená to, že se tě vzdám. To totiž rozhodně neudělám.”

Oči se jí rozšířily. „Och.”

„Bylo by lepší, kdybys své matce neříkala, že máme nějaké neshody,” dodal. „To poslední, co potřebuje, jsou další věci, které by ji mohly rozčílit.”

„To je pravda. Neřeknu jí nic.”

„Říká se, že Dukeova manželka i se synem možná zajede do města na krátkou návštěvu,” dodal. „Může to být kvůli rozvodu, ale třeba to nějak souvisí s tím, že pro Wrighta začala pracovat nová bioložka.”

„Delene? Chceš říct, že jeho žena na ni žárlí?!”

„Kdo ví? Ale bylo by to skvělé, kdyby překonali všechny rozdíly a zase se dali dohromady. Dítě potřebuje oba rodiče,” dodal pevně.

A Violet věděla, že nemluví jen o Wrightových.

Skutečnost, že zase začala pracovat pro Dukea Wrighta, Violet vysvětlila matce jednoduše ona ani Blake by moc práce neudělali, kdyby měli jeden druhého na očích, takže bude lepší, když budou každý jinde, dokud se nevezmou a neusadí.

Její matka nevypadala zrovna přesvědčeně, ale usmála se a nerozebírala to.

Blake Violet každý den telefonoval. Napřed ji to uvádělo do rozpaků, ale pak si zvykla na to, že jí pokaždé sděluje novinky a nejrůznější věci, o kterých se mluví. Upřímně se na jeho telefonáty těšila.

Pak byla v San Antoniu dopadena Janet Collinsová a obviněna z vraždy Violetina otce.

Stejně jako tehdy, když dostal výsledky pitvy, ani teď to Blake nechtěl sdělovat Violet po telefonu. Místo toho se sebral a zajel na farmu Dukea Wrighta, aby jí to řekl osobně.

Když ho Violet uviděla, na tváři se jí objevil neproniknutelný výraz.

„Tak co je to dnes?” zeptala se s obavami.

Blake jí vylíčil, co se stalo. „Ted bude obviněna z vraždy prvního stupně,” řekl. „Obvinění bude vzneseno příští pondělí v San Antoniu.”

„Měly bychom tam s matkou jet, co myslíš?” ptala se. Doufala, že to nutné nebude. Dívat se na ženu, která zavraždila jejího otce, bude pro obě opravdové utrpení.

„V téhle fázi to zatím nutné není,” řekl.

„Ale až dojde soudu, tvoje matka pravděpodobně bude muset proti Janet svědčit.”

„K čemu to bude dobré?” zeptala se Violet nešťastně. „Jenom ji to rozčílí. Vždyť ona Janet s mým otcem nikdy neviděla, ne?”

Blake jí stiskl ruku. „Obávám se, že ano,” odpověděl. Viděl, jak se její výraz změnil z ustaraného na šokovaný. „Nikdy ti to neřekla, ale tehdy v tom motelu byla. Přišla tam těsně předtím, než tvůj otec zkolaboval a musel být odvezen do nemocnice.”

„Takhle se policii podařilo získat důkazy, že Janet Collinsová použila jed,” připomněla si Violet. Pořád ještě se snažila překonat šok nad tím, že před ní její matka celá léta různé věci tajila.

„Ano. Pro nás je štěstím, že tvoje matka na ty dva narazila. Nejen že je očitá svědkyně, ale sama její přítomnost Janet šokovala tak, že utíkala jako o život. Při tom nestihla odstranit sklenici, ve které jed byl. Jsou na ní její otisky prstů, přestože o tom neví nikdo kromě kriminalistické laboratoře, policie a mě. A teď o tom víš i ty,” dodal. „To je víc než dost, aby se podařilo usvědčit Janet z vraždy. Tvoje matka poskytne očité svědectví a identifikaci. Není těžké nalézt motiv. Tvůj otec měl slušné konto a Janet byla bez peněz. Policie teď shromažďuje důkazy, které se týkají předchozího případu, kdy Janet zřejmě otrávila pacienta v domově důchodců, který jí odkázal svůj dům. Syn toho muže je také více než ochoten proti ní svědčit.”

„Udělal jsi na tom spoustu práce,” řekla.

„Je to potřeba.” Vrazil ruce do kapes a usmál se na Violet tak, že se celá zachvěla.

Vtom do místnosti vstoupil Harley Fowler a Duke Wright. Bavili se o býkovi, kterého Harleyův šéf CyParks právě Wrightovi prodal. Harley ho na farmu přivezl. Když si všimli Blakea Kempa, zarazili se a zmlkli.

Duke zaťal pěsti. „Zatraceně, co pohledáváš v mém domě?” obořil se na Blakea.

Blake nepohnutě opětoval jeho pohled. Rty se mu ironicky zkřivily. „Povídám si s matkou svého dítěte.”

To prohlášení zapůsobilo jako výbuch. Oba muži na něj omráčeně zírali. Blake si s uspokojením uvědomil, že právě zabil dvě mouchy jednou ranou. Nejen že skvěle vysvětlil svou přítomnost, ale také jim dal jasně najevo, že Violet je zadaná. Nikdo z místních kovbojů si nebude brousit zuby na jeho snoubenku!

DESÁTÁ KAPITOLA

Blake se skvěle bavil, ale Violet bojovala s docela jinými emocemi. Viděla Harleyův nevěřícný a Dukeův šokovaný výraz. To, co ji ale doopravdy rozzuřilo, byla Blakeova arogance.

„Jak se opovažuješ?!” vybuchla. Prudce vstala.

To byla ovšem chyba. Byla zesláblá nedostatkem spánku a těhotenskou nevolností. Nohy se jí podlomily.

Blake k ní bleskově přiskočil a zachytil ji. Sevřel ji v náručí a podepřel ji. „Pořád jsi ještě v prvním trimestru,” řekl jí jemně. „Neměla bys dělat takové prudké pohyby!”

Měřila si ho zuřivým pohledem.

Zato Duke už se vůbec netvářil tak výhružně jako na začátku. Díval se na Blakea se směsí protichůdných pocitů. „Ona čeká dítě s tebou?” zeptal se pomalu.

Blake ho zpražil pohledem. Načež řekl totéž, co předtím Violet: „Jak se opovažuješ?!” Zatvářil se rozhořčeně. „Co si o ní sakra myslíš? Ona není taková, aby mohly vzniknout pochybnosti!”

Duke si odkašlal. „Promiň.”

Violet všechna zlost přešla. Dělala, co mohla, aby se nezačala smát. Ve skutečnosti na tom nic k smíchu nebylo, to se ví. Ale to, jak ohnivě ji Blake hájil, v ní vyvolalo radostný a vřelý pocit, že je pod jeho ochranou a v bezpečí.

Blake se trochu uvolnil, ale Violet nepustil. „Koukej se postarat, aby měla často přestávky,” řekl Dukeovi. „Neměla by se přepínat. V polední pauze pro ni vždycky zajedu a vezmu ji na oběd, aby měla pořádné jídlo a dostatek proteinů.” Vypadal starostlivě. „Žádné hormony a antibiotika, to se ví. Musíme myslet na dítě!”

„Blakeu!” děsila se Violet. Praštila ho do ramene.

„A rozhodně nesmí pracovat přesčas,” dodal Blake útočně.

Teď už se Duke rozesmál, přestože se to pokoušel skrývat. „No dobře,” řekl smířlivě.

Harley se ještě pořád nevzpamatoval z šoku. Violet se mu doopravdy líbila. Ale to, jak se na ni Blake Kemp díval, bylo dostatečně výmluvné. A navíc je těhotná, říkal si Harley posmutněle. On na ženy zkrátka neměl štěstí a to i přesto, že si získal všeobecnou úctu tím, jak před časem pomohl policii zlikvidovat část sítě překupníků drog.

Blake se zadíval na Violet.

„Už je ti lip?” zeptal se jemně.

Nejradši by se mu stulila do náruče a zlíbala ho. Ovšem to se v pracovní době přece nedělá! „Mnohem lip,” prohlásila a vymanila se z jeho objetí.

„Budeme to muset říct tvé matce.”

„Že čekáte dítě?” divil se Duke.

„Že dopadli Janet Collinsovou. Je ve vězení v San Antoniu,” řekl Blake. „Je podezřelá z toho, že zabila Violetina otce, a bude obviněna z vraždy prvního stupně.”

Duke a Harley hvízdli. „To je mi líto, Violet,” řekl Duke jemně. „Pokud potřebuješ odejít dřív, samozřejmě můžeš. Mám tady pár brigádníků, takže za tebe může někdo zaskočit.”

„Díky, ale radši ne. Mámu by to zbytečně rozčílilo, kdybych se doma objevila jindy než obvykle,” řekla Violet. „Budu tady do konce normální pracovní doby.”

„Pojedu k tvé matce s tebou,” řekl Blake.

Zadívala se mu do očí. Měla pocit, že mezi nimi dvěma přeskakují jiskry jako za letní bouře. Odkašlala si.

„Díky.”

Duke přátelsky praštil Harleye pěstí do ramene. „Tak padáme, ne? Máme spoustu práce.” Vrhl rychlý pohled na Blakea. „Omlouvám se za to drsné uvítání. Nevěděl jsem, proč ses tady objevil.”

Blake pokrčil rameny. „Nic se neděje.”

Duke zaváhal. „Dohlédnu na to, aby se nepřepínala,” dodal. „Moc dobře si vzpomínám, jak byla moje žena pořád unavená, když čekala dítě.” Na tváři se mu mihl trpký výraz.

„Doslechl jsem se, že sem hodlá přijet na návštěvu,” prohodil Blake.

Dukeův výraz neprozradil vůbec nic. „Potřebujeme spolu probrat otázku opatrovnictví. Ona je věčně v práci a náš syn tráví celé dny ve školce nebo s chůvou.” V očích se mu zablýsklo vzteky. „Byl bych mnohem radši, kdyby žil tady.”

„A myslíte, že ona na to přistoupí?” zeptala se Violet jemně.

„Ta záležitost s rozvodem byla doopravdy odporná,” přiznal Duke. „Ale začínám si uvědomovat, že to byla především moje chyba. Vlastně jsem svou ženu odsud vyšíval.” Přešlápl. „Možná si to ještě dokážeme vysvětlit.” Zadíval se na Blakea. „Ty ses mi to pokoušel říct, a já tě kvůli tomu praštil.”

Blake se zasmál. „Nic se neděje. Já tě praštil taky.”

Duke vyloudil na tváři úsměv. Obrátil se k Violet.

„Blake byl u zvláštních jednotek a dotáhl to na kapitána, víte o tom? Sloužil ve stejné divizi jako Cag Hart.”

„Nerad o tom mluvím,” uťal ho Blake.

„No tak pardon,” zazubil se Duke. „Ale víš, kdyby ses celou dobu schovával někde za větrem a vyhýbal se nebezpečí, měl bys důvod to tajit, ale to vážně není tvůj případ!”

Violet se na Blakea zvědavě zadívala.

Duke se pochechtával. „On vám to jednou třeba poví,” prohlásil. „A jestli bude mít fakt dobrou náladu, třeba vám ukáže i ta vyznamenání, která dostal.”

Blake zuřil.

„Už jdu, už jdu!” bránil se Duke se smíchem a zvedl ruce, jako že se vzdává. „Padáme, Harleyi! Jdem pro toho býka!”

„Jasně, šéfe,” odpověděl Harley. Mrkl na Violet a vyřítil se ze dveří vzápětí za Dukem. Violet je provázela pohledem. Pak se obrátila k Blakeovi.

Vůbec nevypadal provinile. Naopak se tvářil nadmíru spokojeně. Stál před ní s úsměvem a s rukama v kapsách. Blake nebyl muž, který by se usmíval příliš často. Zrovna na ni se ale rozhodně usmíval mnohem spíš než na jiné. To jí dodávalo odvahy.

„Tak, a teď si mě budeš muset vzít!” prohlásil.

Oči se jí zúžily. „To je pěkný podraz.”

„Víš,” řekl tiše, „Duke není jediný, kdo poslední dobou tak trochu zpytoval svědomí. Když jsi pracovala u mě, nechoval jsem se k tobě nijak skvěle. A ty jsi přitom celou dobu byla tak starostlivá a laskavá. Já to odmítal ale to bylo tak trochu z pudu sebezáchovy. Cítil jsem moc dobře, že se mi dostáváš pod kůži, a měl jsem z toho strach. Bojoval jsem proti tomu, jak se dalo.”

Ze všeho, co od něj Violet kdy slyšela, mělo tohle zdaleka nejblíž k vyznání.

Když paní Hardyová slyšela, že na příjezdové cestě zastavila dvě auta místo jednoho, bylo jí jasné, že se něco děje. Ten pocit ještě zesílil, když spatřila Violet a Blakea, jak přicházejí společně a s vážným výrazem.

Napřímila se v křesle a složila ruce do klína. „No dobrá. Tak co se děje?” řekla místo pozdravu.

„No…” začala Violet.

Blake ji předešel. „Chytili Janet Collinsovou. Je ve vězení v San Antoniu.”

„Sláva!” vyrazila ze sebe paní Hardyová nadšeně.

Blake a Violet si vyměnili omráčené pohledy.

„Co jste čekali, že udělám?” zasmála se stará paní. „Že omdlím? To je mi líto, že vás zklamu. Ale jsem doopravdy šťastná, že je ta courá za mřížemi, a s radostí proti ní budu svědčit.”

„Bude to velký stres ” začala Violet.

„Kdyby měla vyváznout, byl by to stres mnohem větší,” prohlásila stará paní rázně. Zadívala se na Blakea. „A když už mluvíme o věcech, které mě rozčilují-kdy se vy dva konečně hodláte vzít?!”

Violet a Blake na ni užasle zírali.

„Rozumíte, musí to být brzy,” řekla stará paní pevně. „Byla bych vážně nerada, kdyby šla má dcera k oltáři místo ve svatebních šatech v těhotenských džínsech!”

„Mami!” zděsila se Violet.

„Ona si myslí, že jsem hluchá,” prohlásila paní Hardyová a spiklenecky na Blakea mrkla. „A že neslyším, jak tady každé ráno zvrací!” Bojovně se na něj zadívala. „No…?!”

Blake se rozesmál.

„Konečně mám na své straně vlivného spojence! Tak co třeba příští týden?!”

„Čím dřív, tím líp,” mínila stará paní. „Abych náhodou neměla nemanželské vnouče.”

Objednali si jídlo z čínské restaurace, společně povečeřeli a ze všech stran probrali blížící se soudní proces i blížící se svatbu.

Pak se Blake rozloučil a Violet ho šla doprovodit k autu. Byla nádherná noc a hvězdy jim zářily nad hlavou. Vzduch byl prosycený vůní růží, které paní Hardyová pěstovala na záhonku před okny.

Paní Hardyová už dala jasně najevo, co si myslí o možnosti, že by snad po svatbě bydlela s novomanželi a záludnými Blakeovými kočkami. „To už radši půjdu do starobince!” prohlásila nesmlouvavě. Nakonec se shodli na tom, že najmou ošetřovatelku, která se o ni bude starat a bude jí dělat společnost. Blake se nabídl, že to zařídí.

„Mnohem šťastnější bude tady, kde má své prostředí a svůj klid,” řekla mu Violet, když spolu stáli na verandě. „Miluje zahrádku a růže. Stejně za ní budeme často jezdit na návštěvu.”

„Každopádně jí budeme vozit večeři,” souhlasil. „Když tu bude mít celé dny zkušenou sestru, která se o ni postará, ty budeš taky klidnější.” Zadíval se na ni. „Nakonec se všechno vyřeší.”

Přikývla. Přistoupila k němu blíž. Jarní noci obvykle bývaly teplé, ale dnes bylo poměrně chladno. Vzhlížela k němu s tichou otázkou. „Nebudeš mít na to dítě vztek, protože se kvůli němu musíme brát?”

Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. „Kdyby mi na tobě nezáleželo, dokázal bych se té svatbě vyhnout,” řekl k jejímu úžasu. „Dítě i tebe bych finančně zajistil, ale před oltářtář by mě nikdo nedostal.

Víš, nelíbí se mi představa, že bych se měl někdy rozvádět. Rozvod je vždycky ošklivá záležitost a ve všech zúčastněných zanechá spoustu trpkosti a smutku. Ty a já máme hodně společného. V zásadě jsme si dost podobní. Máme rádi děti a zvířata… a navíc nám to skvěle klape v posteli. To je dobrý začátek! Já si tě chci vzít, Violet. Dítě je jen taková prémie navíc.”

Oči se jí zalily slzami. „Mám pocit, že jsi o tom doopravdy přemýšlel.”

„To je pravda. Proto je mi tak líto, že jsi zrovna zaslechla, jak mluvím s doktorkou Coltrainovou,” dodal. Bylo to poprvé, kdy přiznal, komu se to vlastně po telefonu svěřoval. „V tu chvíli jsem z toho byl v úplném šoku. Skoro jsem nevěděl, co povídám. Ale už jsem si to přebral.”

„Víš to jistě?” zeptala se jemně.

Přikývl. Pohladil ji po tváři. „Už jsem byl sám až příliš dlouho. Mám toho dost. Když budu mít tebe, dokážu se přizpůsobit a zvyknout si na nový způsob života.”

Přikývla, ale pořád vypadala vyděšeně.

„Copak?” vyzvídal.

„Bojím se,” přiznala. „Děti se nedodávají s návodem k použití. Jsou tak maličké… tak křehké…”

Přitáhl ji k sobě a něžně se zasmál. „Toho se bojí všichni,” prohlásil bezstarostně. „Ale děti jsou odolnější, než vypadají, a doktorka Coltrainová nám poradí. Přestaň si dělat starosti! Jsme v tom spolu.”

„To je na tom nejlepší,” řekla s úsměvem. Vtom si na něco vzpomněla. „A pokud jde o svatbu, nejsme sami, kdo se právě rozhoupal! Libby a Jordán Powell se taky budou brát.”

Usmál se. „To mě vůbec nepřekvapuje. Každou chvíli se objevil u nás v kanceláři. Pořád se snažil Libby přesvědčit, aby mu odpustila.”

„Že mu to trvalo, než přišel na to, co v ní má za poklad! S Julií Merrillovou by žádné štěstí neudělal. Myslíš, že Julie půjde za žhářství do vězení?”

„Pravděpodobně se to pokusí na někoho hodit. Ale neměj strach. Policejní náčelník Grier už proti ní připravuje další obvinění, a z toho se tak snadno ne vy vleče.” Chladně se usmál. „Já Julii nikdy neodpustil,” dodal. „Je zodpovědná za Shannoninu smrt, přestože se mi nikdy nepovedlo to prokázat. A… to není všechno.” Vyčkávavě se na něj dívala. Nadechl se.

„Víš… možná sis říkala, jak je možné, že mě pomyšlení na děti celý život tak děsí,” řekl zpříma. „Asi bys to měla vědět. Když Shannon zemřela, byla… těhotná. A to dítě čekala se mnou.”

Předpokládal, že takové odhalení bude Violet šokovat, ale vůbec to tak nevypadalo. „Je mi to moc líto,” řekla jenom.

Užasle se na ni díval. „Ty jsi o tom věděla?!”

„Žijeme na malém městě,” řekla s ironií. „Tady vědí všichni všechno!”

Když Violet dalšího dne ráno vešla do kanceláře Du-kea Wrighta, všimla si, že její šéf vypadá nervózně. Vůbec se na ni neusmál.

„Udělala jsem něco špatně?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Ale… jede sem Beka.”

„Beka?”

„Moje… skoro bývalá… manželka. A náš syn.”

„Och.” Violet si odložila kabelku. „Je potřeba něco připravit? Uklidit nebo…?!”

„Ani ne,” zamumlal. Přecházel sem tam po místnosti. „Doufám, že to, co mi říkala do telefonu, myslí vážně.

Prý je ochotná zvážit, jestli by pro Trenta nebylo lepší, kdyby žil tady.”

„To je dobrá zpráva, ne?” prohlásila Violet s povzbudivým úsměvem. Pokrčil rameny.

„Mám jenom obavy, aby nezměnila názor, až se doví, že tu v laboratoři pracuje Delene,” přiznal.

„Ona se s Delene zná?” divila se Violet.

Ušklíbl se. „Jednou se potkaly na třídním srazu mých spolužáků z univerzity. Delene se na ni dívala skrz prsty a dávala jí to najevo. Sama byla premiantka třídy; nejlepší z ročníku! Zato Beka vystudovala až po svatbě. Když jsem ji tehdy na ten sraz přivedl, byla jenom obyčejná středoškolačka.”

Violet nadzdvihla obočí.

„Tak takhle to je!”

„Pokud si vezme do hlavy, že s Delene něco mám, zaručeně odveze Trenta zpátky do New Yorku,” řekl stísněně. „Tak co si mám počít? Dost dobře nemůžu vyhodit nejlepší bioložku, jakou si zaměstnavatel vůbec dokáže představit.”

„Možná by Delene měla v rámci sběru informací zajet do Colorada,” navrhla Violet.

Nechápavě se na ni díval. „Do Colorada?”

„Copak se tam tento týden nekoná konference o umělém oplodnění, kterou pořádá Národní asociace chovatelů dobytka?” divila se.

V tu chvíli mu to dokleplo. „No jasně! Vždyť nám poslali prospekty, ne?”

„Ano.” Podívala se na hodinky. „Když si pospíšíte, třeba ji ještě v poledne stihnete odvézt na letiště.”

Rozesmál se. „Violet, vy jste poklad!”

„Je to jen takový návrh, šéfe.”

Povzdechl si.

„Jen jestli se jí bude chtít odjet tak narychlo” „Tak se zeptejte. Ale radši si pospěšte,” smála se. Její šéf se vyřítil ze dveří. Když Violet zapínala počítač, říkala si, že tohle ještě bude zajímavý den.

O dvě hodiny později byla právě zabraná do tabulky denních přírůstků skotu v závislosti na druhu krmiva, když se dveře otevřely. Dovnitř vešla vysoká plavovlasá žena, provázená malým chlapcem.

Prudce se zarazila, když za stolem spatřila Violet. Zamračila se. „Známe se?” zamumlala.

„Vy jste paní Wrightová?” zeptala se Violet zdvořile. Vzápětí v duchu zaúpěla. Možná nebylo chytré ji takhle oslovovat, když to má už co nevidět být bývalá paní Wrightová.

„Beka Wrightová,” představila se plavovláska stroze. I s chlapcem vykročila k Violet. „Vy jste tady nová?”

„Ano,” odpověděla Violet. „Několik posledních týdnů pro pana Wrighta střídavě pracuji a nepracuji.”

„Jak to myslíte?” zajímala se Beka. Dítě po jejím boku se začalo nudit a chytalo se jí za nohy v elegantních černých kalhotách.

„Původně jsem dělala sekretářku u pana Kempa, ale ten mě střídavě buď vyhazuje, nebo sama dávám výpověď. Teď se tam ale zřejmě brzy vrátím,” dodala chvatně, než si druhá žena začne kdovíco domýšlet, „protože jsme tak trochu zasnoubeni.” Plaše se usmála.

„Blake Kemp se bude ženit?” zeptala se paní Wrightová užasle. „Já nevěřím svým uším!”

„Je to pravda,” ujišťovala ji Violet. „My totiž… tak trochu čekáme miminko.”

„Miminko. No na to se musím posadit.”

Paní Wrightová dopadla do křesla před Violetiným stolem a přitáhla si chlapce na klín. „Kde je vlastně můj manž… chci říct, můj bývalý manžel?”

„Zřejmě veze na letiště slečnu Cra -” Violet se zarazila. Nejradši by si ukousla jazyk.

„Delenu Craneovou?” vyrazila ze sebe Beka Wrightová. Tvář jí ztvrdla. „Co ta tady dělá?!”

„No… jaksi… letí na zemědělskou konferenci v Coloradu. Je bioložka -” začala Violet. Neodvažovala se zmínit, že Delene pro Wrighta pracuje.

Beka se uvolnila, ale jen nepatrně. „Tráví tady hodně času?” vyzvídala s podezřením.

„Ne, to ne.” Violet jen doufala, že se kvůli té lži nedostane do potíží.

„Aspoň že tak. Tedy… chci říct… byla bych nerada, kdyby ta žena měla špatný vliv na mého syna,” prohlásila Beka. „Chová se na můj vkus trochu moc přezíravě. Kdy se Duke vrátí?” dodala.

Violet pohlédla za ni ke dveřím. „Tedy… jaksi… teď.”

Beka se prudce otočila. Duke Wright stál ve dveřích, kovbojský klobouk měl stažený do čela a jeho tvář byla jako vytesaná z kamene.

A ani trochu se neusmíval.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Duke vstoupil do místnosti. Jeho výraz trochu roztál, když uviděl plavovlasého chlapce, který jeho ženě seděl na klíně. „Ahoj, Trente!” zavolal na něj s úsměvem.

„Tati!” Trent se vytrhl své matce a vrhl se k vysokému muži, který rozpřahoval náruč na uvítanou. Chytil se ho kolem krku a vší silou se k němu přitiskl. „Tatínku, mně se po tobě tak stýskalo!” vzlykal. „Proč jsi za námi nepřijel do New Yorku?”

Duke vypadal zmučeně. Neodvažoval se podívat své ženě do očí. Políbil chlapce a usmál se na něj. „Jsem rád, že jste aspoň vy přijeli za mnou,” odpověděl. Konečně vzhlédl a zadíval se na svou ženu. „Ahoj, Beko.”

„Ahoj, Dukeu,” odpověděla.

I ona chvatně odvrátila oči.

„Vsadím se, že sis dávno zamluvila motel, ale byl bych moc rád, kdybys aspoň Trenta nechala bydlet tady,” řekl Duke tiše. „Mám tady hospodyni, starou paní Holmesovou, a ta děti zbožňuje. Taky skvěle vaří.”

Beka vypadala, že je na rozpacích. „Já… tedy… jaksi… v celém Jacobsville nebyl v žádném motelu volný pokoj…” začala váhavě. Vzhlédla.

„Ty jsi tu samozřejmě taky vítána,” řekl Duke. „Jenom jsem ani nedoufal, že bys tu být chtěla,” dodal hořce.

„Jestli mě tu sneseš ty, já to zvládnu taky,” řekla. „Zavazadla máme v autě. Dojdu pro ně,” dodala a začala se zvedat.

„Pošlu někoho z chlapů, aby ti je odnesl,” prohlásil Duke nekompromisně. Pak se zarazil. „Tedy… jestli s tím souhlasíš,” dodal nečekaně.

Beka vypadala šokované.

„Ano. To by bylo prima. Děkuju.”

„Rádo se stalo.” Postavil Trenta na zem a usmál se na něj. „Chceš jít se mnou? Právě se chci jít podívat do výběhu, kde jsou koně. Jeden z kovbojů tam právě krotí novou klisnu.”

„Co je to klisna, tati?” zeptal se chlapec.

„Holčička od koně,” vysvětloval Duke. „Je z appalooského plemene -”

„Myslela jsem, že jsi všechny appalooské koně prodal!” vyhrkla Beka.

„Všechny ne,” odpověděl. Jeho oči sklouzly po její postavě v červené halence a černých kalhotách až po drobné nožky v sandálech na vysokém podpatku. „Jestli se chceš jít podívat do stájí s námi, budu moc rád. Ale je tam trochu špína.”

Váhavě k němu vykročila.

„Šaty se vyperou,” prohlásila. Vzala Trenta za ruku. „Moc ráda bych tu klisnu viděla.”

Dukeovy oči zjihly. Usmál se. „Je moc pěkná.”

Beka opětovala jeho úsměv. Vzápětí za svým mužem a synem vyšla ze dveří.

Violet se za nimi s nadějí dívala. Věděla, že za sebou mají opravdu nechutné rozvodové řízení, protože v době, kdy se to projednávalo, zrovna pracovala pro Blakea. Osobně si myslela, že Duke Wright je zkrátka panovačný tyran, který nemá pro svou ženu ani špetku pochopení.

Když ty dokumenty zpracovávala a dočetla se podrobnosti, neměla s Wrightem žádný soucit. Žena, která se za takového muže provdala, musela počítat s tím, že s ní bude zacházet jako s kusem dobytka. Duke Wright se nikdy nikoho neptal na jeho názor; prostě každému vnutil ten svůj. Vydával příkazy jako vojenský velitel. Když se s ním Violet setkala poprvé, měla sto chutí něčím ho praštit.

Jenže poslední dobou se hodně změnil. Během těch několika týdnů, kdy pro něj pracovala, se nechoval nijak nesnesitelně. Teď bylo zjevné, že i ke své manželce se snaží být zdvořilý a Violet byla přesvědčená, že to není jen proto, aby si nahnal nějaké body ve sporu o syna. Dělené, která Wrighta znala už dlouho, Violet potvrdila, že se z něj stal docela jiný člověk.

Violet v duchu zaúpěla. Delenel Až paní Wrightová zjistí, že Delene Craneová je tu zaměstnaná, nebude z toho dvakrát nadšená. Ve skutečnosti ji to asi poněkud… naštve. To bude panečku mela!

Jak Blake slíbil, v polední pauze jezdíval za Violet a vozil ji na oběd. Prohlašoval, že chce mít jistotu, že miminko dostává dost živin.

Když toho dne dorazil na Wrightův ranč, Duke ani jeho žena nebyli nikde na dohled. „Tak jak to vypadá? Přijela sem paní Wrightová?” vyptával se Blake nenápadně, když se usadili v autě. „Nebo už je zase pryč?”

Violet zavrtěla hlavou. „Zůstane tady, ale ještě to bude zajímavé. Ze začátku se k sobě chovali odměřeně a s úzkostlivou zdvořilostí, ale teď kolem sebe obcházejí jako dva zápasníci, kteří zrovna přemýšlejí, jak soupeře nejlíp chytit pod krkem.”

Blake si povzdechl. „Bál jsem se, že to nějak takhle bude vypadat.

Lidé se ve skutečnosti změnit nedokážou,” řekl zamyšleně. „Možná jsou schopni nějakou dobu skrývat různé své chyby, které jejich partnery odrazují, ale špatné návyky se nakonec stejně zase projeví.”

Violet se zarazila. „Tak to vyklop! Jaké své chyby přede mnou skrýváš ty?”

Blake se rozesmál. „Ty už jsi přece to nehorší viděla,” ujistil ji. „Jsem příšerně náladový, po domě se mi potloukají nebezpečné šelmy a nemám rád meltu!”

Když dojeli do Barbarďs Café, seděl tam policejní náčelník Grier se zachmuřeným Leo Hartem. Oba vzhlédli, když Blake s Violet vstoupili. Grier na ně zamával, aby si přisedli k jejich stolku.

„Děje se něco?” vyptával se Blake.

Grier ztišil hlas.

„Leův bratr Simon má nové informace o Julii Merrillové. Vzpomínáš si na ten zátah proti překupníkům drog, kteří si v Jacobsville chtěli zřídit překladiště?”

„Jasně. Jenom díky tobě se povedlo jejich šéfa dostat.”

„Teď ovšem mají nového šéfa - nebo přesněji řečeno šéfovou. Domníváme se, že Julie Merrillová je její pravá ruka. Dal jsem sledovat ten dům za městem u výpadovky na Victorii, kde předtím tihle překupníci skladovali zboží. Zdá se, že se tam zase něco děje. Myslím, že Julie je do toho namočená - a spolu s ní i někteří místní prominentní politici.”

Kemp hvízdl. „Máš ji pod zámkem?”

„Ted zrovna ne. Složila kauci a byla propuštěná z vyšetřovací vazby, ale po pár dnech jednoduše zmizela z města.”

„Jestli ji potřebuješ vypátrat, mám skvělého soukromého detektiva.”

„Díky, ale to snad nebude nutné. Mí lidé jsou doopravdy schopní.” Grier zaváhal. „Ale přesto je tu něco, v čem bys mi mohl pomoct. I když to pro tebe asi bude těžké.” Jeho úsměv pohasl.

„Chceš podrobnosti o smrti Shannon Culbertsonové, že?” domýšlel se Blake. „Julie jí něco nasypala do pití, ale nikdy se mi nepodařilo to dokázat. A že jsem se snažil!”

„Pokud máš k tomu případu nějaké podklady, rád bych se na ně podíval… tedy, jestli to nejsou důvěrné informace.”

„Už je to dávno promlčené,” řekl Blake. „Zastav se u mě v kanceláři a já ti dám všechno, co mám. Opravdu rád bych viděl Julii Merrillovou za mřížemi.”

„Tak to jsme dva,” souhlasil Grier. Mrkl na Violet, která sledovala Blakea něžným, zamilovaným pohledem. Usmál se. „Řeknu ti, pokud jde o ženy, máš dobrý vkus!”

„To bych řekl!” prohlásil Blake spokojeně a usmál se na Violet. Ta se začervenala.

„Povídá se, že bere vitamíny pro těhotné,” prohodil Grier zlomyslně.

Blake se nerozčílil. Místo toho se rozesmál. „Spoustu!” prohlásil. „Jinak by celé dny prospala.” Pohlédl na Lea Harta, který se také usmíval. „Jste všichni srdečně zváni na svatbu. Budeme se brát v metodistickém kostele. Oznámení bude v novinách. Už nemáme čas nechat natisknout pozvánky. Paní Hardyová mě ohrožuje střelnou zbraní a prohlašuje, že sebou musím hodit a její dceru fofrem odvést k oltáři, jinak že bude zle.”

„Nepředstírej, že zrovna ty se necháš ohrožovat střelnou zbraní!” smál se Leo.

Blake se usmíval. „Nikdy bych nevěřil, že se budu chtít ženit a že se stanu otcem,” přiznal. „Ale teď mi to všechno připadá dokonale přirozené.”

„Co na to kočky?” zajímal se Cash Grier. „Neukousnou Violet hlavu, když se k tobě pokusí nastěhovat?”

„To už jsme vymysleli,” ujistil ho Blake. „Violet připadla na myšlenku, že kočky nejsou zdaleka tak neúplatné jako naši politici a že je zkrátka bezostyšně zkorumpuje. Pro začátek to zkusíme s čerstvým lososem.”

„No tak hodně štěstí,” smál se Cash Grier.

Když se Blake a Violet vraceli na Wrightovu farmu, probírali možné následky toho, že Julie Merrillová utekla, zatímco byla propuštěna na kauci. Také spekulovali, k čemu to může vést, pokud Grier znovu otevře případ Shannon.

Violet se na Blakea dívala s tichým porozuměním.

„Je to pro tebe těžké, nechat je, aby to zase vytahovali na světlo, viď?” řekla jemně. „Shannon pro tebe hodně znamenala.”

S vážným výrazem přikývl. „To je pravda.” Krátce na ni pohlédl. „Ale minulost je minulost, Violet. Jakmile je něco jednou pryč, už se to nevrátí. Dělal jsem chybu, když jsem se pokoušel v minulosti žít. Ona sama by to neschvalovala. Byla to hodná, laskavá žena. Nikdy by nechtěla, abych byl zatrpklý.”

Violet se usmála. „Nejsi zatrpklý. Jenom tě to ranilo. Člověku to dlouho trvá, než se vyrovná se smrtí někoho blízkého. Já to vím. Ještě pořád se mi stýská po tátovi.”

„Já přišel o oba rodiče,” prohodil Blake nečekaně. „Můj otec zemřel, když jsem byl ještě malý. Celou tu dobu, co jsem chodil do školy, jsem se staral o matku. Zemřela týden po mé promoci. Tehdy mě Shannon podržela, když mi bylo nejhůř. Utěšovala mě a dělala mi společnost. Načež jsem za dalších pár měsíců ztratil i ji.” Zadíval se na Violet. „Myslím, že od té doby utíkám sám před sebou.”

„Nikdo se ti nemůže divit.” Opřela si hlavu a zadívala se z okýnka. Náhle se překvapeně napřímila. „Kam to jedeme?!”

„Do obchodu s rybími specialitami,” řekl Blake. „Pro čerstvého lososa! Jestli se máme za týden brát, musíme se do podplácení pustit okamžitě.”

Když zastavili na příjezdové cestě před Blakeovým domem, obě kočky seděly za oknem.

„To je tedy divné,” prohodil Blake. „Takhle dychtivě na mě čekají, jenom když jedu na nákup.”

„Možná už cítí toho lososa,” škádlila ho.

„Na takovou dálku? Neuvěřitelné!”

Violet vzala rybu a společně s Blakem zamířila ke vstupním dveřím. „Ahoj, kočky!” zavolala, když Blake otevřel, a zamávala jim nad hlavami balíčkem v promaštěném hnědém papíru.

Obě kočky začaly mňoukat. Znělo to jako zoufalý dětský pláč. Zvedly se na zadní a všemožně se snažily vyrvat jí balíček z ruky.

„To je dobré znamení,” mínil Blake. „Tak pojďte, holky!” Vedl Violet přes obývací pokoj do prostorné kuchyně. „Hned podám jejich misky.”

Vytáhl je z myčky a nachystal je na pult. Violet otevřela balíček a rozdělila lososa přesně uprostřed. Kočky vypadaly, že co nevidět vezmou kuchyňskou skříňku útokem.

„No tak, už to bude, zlatíčka,” konejšila je. Položila misky na podlahu.

Obě kočky na Violet chvíli zíraly obrovskýma modrýma očima, ale vzápětí se osmělily. Nadšeně se pustily do jídla, div že nepřevrhly misky.

Blake a Violet ustoupili a dopřáli jim klid. Jenom je pozorovali. Moc dlouho to ovšem netrvalo; kočky se s lososem vypořádaly opravdu bleskově.

Vylízaly misky do zářivého lesku, načež začaly olizovat i svoji srst. Svoje publikum dokonale ignorovaly.

„To jsou ale potvory nevděčné,” smál se Blake. Zvedl misky a dal je do dřezu. Jenom nevěřícně vrtěl hlavou.

Ale Violet přece jen trochu spoléhala na to, že úplatek zabral, a usadila se vedle koček na podlahu. „Hodné kočičky,” mluvila na ně polohlasem. „Jen počkejte, holky, já se postarám, abyste dostaly lososa, kdykoliv na něj dostanete chuť.”

Kočky se přestaly mýt a zadívaly se na ni.

„Vážně,” ujistila je.

Mína vstala, došla k ní a otřela se jí o koleno. Míca zamrkala a zaváhala, ale pak se taky opatrně přiblížila. Zastavila se na půl čenichu od Violetina stehna.

„Dobrý začátek,” prohodila Violet optimisticky a mrkla na Blakea.

Ten se usmíval od ucha k uchu.

Společně šli na svatbu Libby Collinsové, která si brala Jordána Powella. Obřad byl překrásný a zúčastnilo se ho mnoho předních občanů Jacobsville. Když Libby kráčela k oltáři, zavěšená do svého bratra Curta, všimla si Violet, usazené po Blakeově boku hned vedle uličky, a usmála se na ni. Violet úsměv opětovala.

Svatba trvala krátce, ale byla působivá a dojemná. Hostina se konala v Barabarďs Café, a i tady se sešla spousta známých. Tippy a Cash mávali na Violet s Bla-kem přes celou místnost. Zdravili je i Ballengerovi. Calhoun byl plný nadšení, protože to ve volbách senátoru Merrillovi pořádně natřel a stal se ve zdejším volebním okrsku kandidátem Demokratické strany do Senátu.

Jeho žena Abby tu byla taky a nehnula se od svého muže na krok. Ti dva spolu měli tři děti, samé chlapce, a pořád ještě se upřímně milovali. Justin Ballenger se svou Shelby se také přišel podívat. Shelby pocházela přímo z rodiny Velkého Johna Jacobse, zakladatele Jacobsville.

Violet byla v první chvíli trochu na rozpacích, když viděla, že se tu sešla celá místní smetánka, ale brzy pochopila, že i tihle lidé jsou jenom lidé. Začali jí být doopravdy sympatičtí a necítila se mezi nimi nepatřičně.

Přesto ale neměla klid. Dělalo jí starosti, jak dopadne soud s Janet Collinsovou. Samozřejmě, důkazy tu byly, ale vždycky existuje možnost, že obhájce dokáže podat celou věc takovým způsobem, že porotu přesvědčí. Děsilo ji pomyšlení, že žena, která jí zavraždila otce, unikne spravedlnosti.

Blakeovi její nepřítomný výraz neunikl. „No tak, usmívej se!” povzbuzoval ji. „Nejsme na pohřbu, ale na svatbě!”

Smutně se usmála. „Promiň. Jenom jsem si vzpomněla na Janet Collinsovou.”

Vzal ji za bradu a zadíval se jí do očí.

„To je moje starost, ne tvoje,” řekl jemně. „Slibuju ti, že se z toho nevykroutí.”

Povzdechla si. „Jasně, šéfe.” Stoupla si na špičky a zlehka přejela rty přes jeho. „Když to říkáš ty.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Violet nervózně čekala v předsálí, až se ozvou varhany. Její matka seděla v první řadě. Polovina obyvatelstva Jacobsville se uvelebila v těch dalších. Jejímu nastávajícímu šel za svědka mohutný Cag Hart. Ona sama tu teď měla stát zavěšená do svého otce, ale její otec tu nebyl a neměla nikoho, kdo by ho mohl zastoupit. Tenhle zvyk je stejně jenom přežitek, ujišťovala v duchu sama sebe. Proč by ji měl někdo jejímu manželovi předávat nebo prodávat? Přes všechnu lásku, kterou k němu cítila, nehodlala být jeho majetkem.

Nervózně si uhladila krásné šaty z bílého saténu a doufala, že nebude moc vidět, že už má trochu širší pás. Stejně na tom nezáleželo, protože většina lidí beztak už věděla, že je těhotná.

Usmála se. Ona a Blake budou svoje dítě milovat. Teď už neměla pochybnosti ani o něm, ani o sobě. Společně zvládnou všechno.

Varhany se rozezněly a ona se s trhnutím vymanila ze svých úvah. Soustředila se na začínající obřad. Pevně sevřela svatební kytici, ve které byly růže, konvalinky a nevěstin závoj. Zhluboka se nadechla a vykročila pravou nohou. Ve stejné chvíli ji mohutná, ale jemná ruka uchopila za levou paži a zavěsila si ji za předloktí. Violet polekané vzhlédla. Setkala se s pohledem jiskřivých zelených očí Cy Parkse.

„Ještě nejsem tak starý, abych mohl být vaším otcem, slečno Violet,” řekl Cy Parks polohlasem, „ale Blake prohlásil, že vám to nebude vadit.”

Usmála se na něj.

„Nevadí, pane Parksi. Děkuju!”

„To je v pořádku! Jednou mi to třeba oplatíte!” prohlásil Cy Parks a mrkl na ni.

Zachichotala se. Jenže vtom se ozval svatební pochod.

„Tvařte se vážně!” napomenul ji Cy.

„Udělám, co se dá,” přislíbila mu.

Kráčeli uličkou k oltáři, kde už čekal Blake. Zamilovanýma očima hltal svou nevěstu, oblečenou v saténu a krajkách. Jemný závoj zakrýval její krásný obličej. Blake měl pocit, že se mu srdce rozskočí štěstím.

Obřad byl krátký, ale nezapomenutelný. Blake konečně udělal to, po čem od první chvíle toužil: nadzvedl závoj a svoji nevěstu políbil. Violetiny modré oči se zalily slzami. Opětovala jeho polibek s nepředstíranou radostí.

Když vyšli z kostela, na jejich hlavy se snesl pravý příval gratulací, konfet a rýže.

„Rýže je symbol plodnosti!” pošeptala jim Libby nahlas.

„A funguje to!” odpověděl Blake. Nastoupili do čekající limuzíny a rozjeli se k Blakeovu domu, aby se převlékli, než půjdou na hostinu.

Svlékání se vydařilo. S oblékáním už to bylo horší. „Je jenom dobře, že do začátku hostiny zbývá ještě ho-ia,” zašeptal Blake, zatímco Violet hladově líbal na své obrovské posteli.

„Ty si myslíš, že to můžeme stihnout?” děsila se Violet.

„Ty optimisto!” Ztěžka dýchala. Nohy měla ovinuté kolem jeho tvrdého, mohutného těla.

Rozesmál se, ale pocity, které v něm milování vyvolávalo, byly tak intenzivní, že na další řeči neměl ani pomyšlení. Zasténal rozkoší, která byla tak pronikavá, že téměř hraničila s bolestí.

Violet s ním držela krok. Měla pocit, že se vznáší až v nebi. Byl to raketový start, po kterém následovala mohutná, oslepující exploze čiré slasti.

Zrychlil svůj pohyb a vzápětí byl v tom nebi s ní v ohni žhavého uspokojení. Zdálo se mu, že ten nádherný okamžik je dlouhý jako celá věčnost.

Když se konečně zase dokázal nadechnout, celé jeho tělo se zachvívalo a bylo zvlhlé potem. Violet na tom nebyla lépe.

„No páni!” vydechla okouzleně.

Zadívala se mu do očí.

Šťastně přikývl a jemně ji políbil. „Tady vidíš, co s jedním obyčejným mužem udělá týden abstinence,” zašeptal s ústy přitisknutými k jejím naběhlým rtům.

„Chceš říct, že se mám celý příští týden zamykat v ložnici, aby to pak doopravdy stálo za to?” škádlila ho. Vzápětí nadskočila a vyjekla, protože ji štípl do zadečku.

Nakrčil nos. „Opovaž se! Jestli se zamkneš, vyrazím dveře!” prohlásil se smíchem. „Nenávidím abstinenci!”

Ovinula mu paže kolem krku a spokojeně se usmála, přestože srdce jí ještě divoce bušilo. Byla celá zmáčená potem a skoro nemohla popadnout dech.

„S každým dalším pokusem je to lepší,” řekla užasle.

„Když má člověk dostatek praxe, zlepšuje se!” oznámil.

Usmála se a znovu kolem něj ovinula nohy. „Vážně? Tak to musíme vyzkoušet…!”

Než se jim podařilo dostat se z postele a pak ze sprchy, uplynulo mnohem víc času než jenom hodina. Bylo jim jasné, že hostina už začala. Chvatně na sebe naházeli oblečení, které měli připravené - Violet růžové krajkové šaty a Blake kalhoty s bílou košilí a sportovním sakem. Usmívali se na sebe, pořád ještě napůl omámeni rozkoší a štěstím.

Tak tak s oblékáním skončili, když někdo hlasitě zabušil na vstupní dveře.

Blake a Violet na sebe pohlédli. „Čekáme návštěvu?” zeptal se Blake nevěřícně.

„Otevřete! Tady policie!” ozvalo se zpoza dveří. Blake a Violet omráčeně došli ke dveřím a otevřeli. Venku stála valná většina osazenstva místní policejní stanice, vedená náčelníkem policie Cashem Grierem osobně. Grier byl oblečený v uniformě a v rukou svíral papír. Zlomyslně se usmíval.

„Vážená dámo, vážený pane,” spustil obřadně. „Vaši přátelé na policejní stanici v městě Jacobsville vám gratulují k čerstvě uzavřenému sňatku. Z titulu strážců veřejného pořádku bychom vám rádi připomněli, že pokud někdy budete potřebovat pomoc policie, jsme vždy na dosah ruky, stejně jako váš telefon. Naše oddělení se zabývá -”

„Zavolám guvernérovi!” vykřikl Blake, čímž neurvale přerušil tu vzletnou řeč.

Grier na něj nevzrušeně hleděl. „Nechte mě laskavě dokončit projev! Zbývá už jenom šest stránek.”

„Pak mám ještě já dalších deset,” oznámil Grierův zástupce Judd Dunn, načež je taky všem ukázal.

„A já mám nabitou brokovnici!” prohlásil Blake.

Judd a Cash si vyměnili významné pohledy. „Kolik let mu můžeme přišít, pokud na nás vytáhne zbraň?” uvažoval Judd nahlas.

„Ale to by od nás nebylo hezké! Vždyť je to jeho svatební den!” zastával se Blakea Cash s potměšilým úsměvem.

Blakeovi se zúžily oči. „Nedovolený vstup na soukromý pozemek,” začal vypočítávat, „veřejné ohrožení a otravování, zneužití pravomoci veřejného činitele, teroristické výhrůžky hromadným projevem…”

„Nejsem terorista!” bránil se Cash.

„Ale otravuješ veřejnost,” upozornil ho Judd.

„Já?” děsil se Cash.

Seržantka Dana Hallová se prodrala před oba své nadřízené. Nesla obrovský dort. „Tohle je svatební dort z vaší hostiny,” oznámila a předala dort Violet. „Je mi to opravu líto, ale víc jsme toho zachránit nedokázali.”

Violet na ni nevěřícně zírala.

Seržantka Hallová si odkašlala. „Někdo nalil do punče něco trochu ostřejšího. Harden a Evan Tremayne se opili, než si toho vůbec stihli všimnout. Jeden z místních farmářů se opil taky a začal mít posměšné poznámky o bláznech, co začínají s organickým zemědělstvím, jenže právě v tu chvíli tam vešel Cy Parks a J. D. Langley -”

Cash si odkašlal. „Judd a já jsme byli nuceni… jaksi… z moci úřední ukončit vaši svatební hostinu a zadržet některé z vašich hostů. Ale dort jsme zachránili!”

Blake vyprskl smíchy.

Tohle se může stát jenom v Jacobsville.

„Říkali jsme si, že stejně hned odjíždíte na líbánky, ne?” dodal Judd. „Takže si někde cestou dáte třeba párek v rohlíku… tedy, v nějakém nádražním bufetu.”

„Co si teď počnete, když máte plné vězení?” škádlila Cashe s Juddem Violet.

„No… jaksi… máme problémy s nedostatečnou kapacitou cel,” řekl Cash. „Chtěli jsme je všechny hned oběsit, ale pak jsme si řekli, že člověk by se neměl unáhlit. Na druhou stranu… když už jsou jednou zavření, nemůžeme je jen tak beze všeho nechat jít.

To by bylo proti předpisům. A protože tady Blake je právní zástupce Cy Parkse a Tremayneových, bylo by potřeba, aby tam přijel a jejich propuštění na svobodu vyjednal.”

„No to se ví! Musíme je zachránit,” souhlasil Blake. „Tomu říkám inovace. Místo aby unášeli nevěstu, unesli svatební hosty!”

Krátce nato se celý policejní sbor rozloučil, nastoupil do aut a odjel. Violet uložila dort do mrazáku. Bez Mícy a Míny, které byly na dobu líbánek umístěny do luxusního útulku, byl dům nezvykle tichý. Paní Hardyová zůstávala ve svém domě s ošetřovatelkou.

„Co takhle svatební dar?” prohodil Blake, když zhasínali a chystali se k odchodu.

„Svatební dar? Jaký?” zeptala se Violet.

Přitáhl si ji k sobě a políbil ji. „Janet Collinsová se přiznala. Přistoupila na dohodu, kterou jí nabídl státní žalobce. Výměnou za přiznání dostane nižší trest. Díky tomu vůbec nedojde k soudu. Ty a tvoje matka budete ušetřeny všeho stresu, který by s tím byl spojený.”

„Och, Blakeu!” Violet ho nadšeně políbila. „To jsi zařídil ty, že ano?”

S úsměvem přikývl. „Pracoval jsem na tom celé ty dva týdny. Včera se to konečně podařilo. Říkal jsem si, že ten den ještě počkám a povím ti to až teď.”

„Díky,” zašeptala. Celou dobu se děsila pomyšlení, že by se ta strašlivá událost přetřásala v novinách a na veřejnosti.

„Musím se přece starat o svou milovanou ženu,” zašeptal. „A o matku svého dítěte!” Jeho velká dlaň něžně přejela po jejím nepatrně vypouklém bříšku. „Jsi ta nejkrásnější nevěsta, jaká kdy kráčela uličkou k oltáři.”

„A ty jsi ten nejkrásnější ženich.” Opětovala polibek. „No… a teď bychom snad mohli ty nešťastníky zachránit z vězení, ne?”

„Když jinak nedáš,” souhlasil se smíchem.

Ruku v ruce vykročili k autu.

„Dnešek je první den zbytku našeho života,” prohodil Blake.

„A bude to krásný život, když jsme spolu,” zašeptala. A měla pravdu.