Diana Palmer

Zkrocený donchuan

PRVNÍ KAPITOLA

Byl to opravdu náročný semestr. Tellie Maddoxová v něm konečně získala svůj bakalářský titul z historie, ale přesto se cítila podvedená. Nepřišel na promoci. Marge ano. Společně se svými dvěma dcerami Dawn a Brandi. S žádnou z nich nebyla příbuzná, a přestože je už dlouhá léta sirotek, obě dívky, Dawn i Brandi, pro ni byly jako skutečné sestry. A záleželo jim na ní tolik, že přišly, aby společně prožily tento sváteční a významný okamžik. Což J.B. neučinil. Co na tom, že je to jen další z mnoha zklamání, které jí v životě už stačil připravit.

Smutně se rozhlédla po svém kolejním pokoji, který byl na celé čtyři roky jejím domovem, a připomněla si, jak v něm byla šťastná. Bydlela zde společně se Sandy Meltonovou, spolužačkou z katedry historie. Teď už tu zbyla jen sama, protože Sandy odjela do Londýna, aby tam pokračovala v postgraduálním studiu středověké historie. Shrnula si z čela krátké tmavé vlasy a povzdychla si. Pohledem světle zelených očí těkala po posledních učebnicích a skriptech. Měla by je vzít do univerzitního knihkupectví a nabídnout k prodeji. Bude teď potřebovat každý dolar. Hned po prázdninách chce pokračovat podzimním semestrem

magisterského studia a bude muset zaplatit školné. Jinou možnost nemá. Chce učit na univerzitní úrovni a s pouhým bakalářským titulem nemá šanci, pokud by se nechtěla smířit s večerními kurzy pro dospělé. I tak by ale nebyla plnohodnotným členem profesorského kolegia. Takže zpět do školy.

Kdysi dávno, když ještě snila svůj sen o J.B., představovala si, že se do ní zamiluje a bude si ji chtít vzít. Její sny však již dávno vybledly.

J. B. Hammock byl Margein bratr. Zachránil Tellii před jedním dotěrným hochem, když byla v náhradní péči, do níž ji umístily úřady po matčině smrti. S otcem již matka dávno nežila, odešla od něj, ještě když pracoval na Hammockově ranči jako vrchní honák. A krátce poté utekl z farmy a časem se vytratil i ze státu a zmizel neznámo kam. Tellie tedy po matčině smrti musela navzdory Margeiným protestům do náhradní rodinné péče, protože J.B. rozhodl, že vdova se dvěma dětmi nepotřebuje žádné další starosti s opuštěným teenagerem.

Všechno se ale změnilo v okamžiku, kdy ji v její nové rodině napadl jeden z hochů, o kterého se její náhradní rodiče rovněž starali. J.B. se o útoku dozvěděl od jednoho ze svých přátel u policie. Útočníkovi bylo pouhých třináct, ale přesto byl zatčen a poslán do nápravného zařízení pro mladistvé. Vlastně měl smůlu. Tellie ho totiž zpacifikovala sama. Když se jí pokusil strhnout halenku, srazila ho k zemi a seděla na něm tak dlouho, dokud rodiče neuslyšeli její volání o pomoc. Již jako malá byla tedy pěkně kurážná a nenechala si od nikoho nic líbit. Samozřejmě pomohlo, že hoch byl menší než ona a navíc pořádně opilý. J.B. ji ještě téže noci odvedl k Marge, která jí nabidla útočiště a lásku. J.B. pak již hravě vyřídil všechny potřebné papíry a potvrzení. Marge však nebyla jediná, kdo si Tellii zamiloval. Milovali ji všichni v domě i na ranči. Byla totiž upřímná a příjemná, neštítila se práce a ráda každému nabídla pomocnou ruku. I když jí bylo jen čtrnáct, dobrovolně se ujala kuchyně i péče o Dawn a Brandi. Sestrám bylo devět a deset a byly z nové starší kamarádky doslova nadšené. Marge pracovala jako realitní makléřka a její pracovní povinnosti ji často odváděly mimo domov. Mohla se však stoprocentně spolehnout, že se jí Tellie postará o děvčata, dohlédne, aby chodila včas a řádně oblečená do školy, pomůže jim s úkoly. Tellie byla rozená opatrovnice.

A také byla bláznivě zamilovaná do J.B. J.B. byl velmi, velmi bohatý a také nesmírně temperamentní. Vlastnil stovky akrů nejkvalitnějších pastvin poblíž Jacobsvillu, na kterých choval stáda čistokrevných santa gertrudek. Kromě toho zde rovněž pořádal luxusní společenské akce pro bohaté klienty, kteří si na jeho stoletém ranči chtěli dopřát odpočinek na úrovni. V hlavní obytné budově měl prvotřídního francouzského šéfkuchaře a pak ještě Nellu, která řídila jak celý dům, tak zřejmě i jeho samotného. J.B. se ještě z dob, kdy jezdil rodeo, v němž se stal i americkým šampiónem, znal se spoustou významných politiků a herců i s mnoha příslušníky zahraniční šlechty. Měl ctnostné a naprosto dokonalé vystupování, které zdědil po své španělské matce, zatímco po otci, jenž byl členem britské sněmovny lordů, mu do klína spadlo přímo pohádkové bohatství. J.B. měl tedy navzdory své ryze americké dobytkářské aktivitě zcela evropské kořeny.

Když chtěl, dokázal nahnat strach. Jeho historka s Ralphem Barrowsem se stala téměř legendou. Ralph se totiž jednou v noci opil, a když se pak pokoušel v časných ranních hodinách proplížit na honáckou ubytovnu, postřelil Hammockova milovaného německého ovčáka, který na něj štěkal. Ralph tím porušil hned dvě základní pravidla. Za prvé, na ranči bylo zakázáno pít. A nikdo a za žádných okolností nesměl ubližovat zvířatům. J.B. zaslechl výstřel, a když zjistil, co se stalo, nedokázal v rozčilení najít klíčky od skříňky s puškami, a tak jen popadl repliku meče z Pána prstenů, kterou měl zavěšenou na zdi, a s mečem v ruce pak vpadl na ubytovnu a hnal Barrowse před sebou až k bráně, kde ho ještě nakopl a zařval na něj, že už ho na ranči nechce vidět. Pes se dal dohromady, i když už navždy bude kulhat. A o Barrowsovi už nikdo nikdy neslyšel.

J.B. nebyl navzdory velkým oslavám, které na ranči pořádal, nikterak společenský tvor. Držel se v ústranní a jedinou společností, kterou si dopřával, byl bezpočet nejrůznějších krasavic, které zval na výlety svým soukromým tryskáčem. Měl prudkou prchlivou povahu a aroganci člověka, který si je dobře vědom svého postavení a bohatství. Tellie mu byla bližší než kdokoli jiný na ranči. Dokonce víc než Marge. Za to vděčila tomu, že se o něj, bylo jí tehdy pouhých čtrnáct, postarala, když se po smrti otce tak děsivě opil. Marge tenkrát zavolala Tellii a přiměla ji, aby ihned přijela, protože J.B. právě začal s likvidací obývacího pokoje. Tellie ho dokázala uklidnit a utěšit a pak mu ještě uvařila kávu se skořicí, aby mu pomohla vystřízlivět.

A J.B. pak celé roky toleroval její neustálé zásahy do svého života. Tellie ho považovala téměř za své soukromé vlastnictví, muže, jenž patří jen a pouze jí. Něco takového se pochopitelně nikdy neodvážila vyslovit nahlas, ale přesto vůči němu uplatňovala značné vlastnické sklony, a čím byla starší, tím žárlivěji se ke všem ženám, které se v jeho životě tak často střídaly, chovala. Pokoušela se to sice nedávat příliš najevo, ale něco takového bylo očividně nad její síly.

Když už jí bylo osmnáct, dívka, s níž se J.B. tehdy stýkal, se Tellie dotkla jednou ze svých poznámek a Tellie po ní ihned vyjela a dala jí jasnými slovy najevo, že pokud se k rodině hostitele bude chovat takto hrubě, J.B. s ní bude hodně rychle hotový. Tím ale překročila všechny meze. Zavolal si ji a tentokrát se opravdu zlobil. Z jeho hlubokých, temně zelených očí sršely blesky a jeho husté černé vlasy mu vztekem téměř stály. Vysvětlil jí, že ho Tellie rozhodně nevlastní, jak se nejspíš domnívá, a připomněl jí, že není členem rodiny a že si nemá na jeho osobní život činit ani ty nejmenší nároky. Pokud se svými provokacemi nepřestane, bude si muset zvyknout na podstatně odlišný režim.

Okamžitě mu odsekla, že všechny jeho přítelkyně vypadají jedna jako druhá dlouhé nohy, velká prsa, miniaturní mozky! J.B. se na ni jen pobaveně podíval, přejel očima její malá ňadra a konstatoval, že tenhle popis ona zcela jistě nesplňuje.

Dala mu facku. Byla to taková náhlá reakce a ona jí okamžitě litovala. Než se mu však stačila omluvit, přitiskl ji zprudka ke zdi, opřel se o ni a políbil ji tak, že ještě dnes, o čtyři roky později, se jí při vzpomínce na jeho polibek chvějí kolena. Byla si jistá, že svůj čin vnímal jako trest. Přesto před jeho náporem jen bezmocně rozevřela rty a on její pohyb přijal jako povzbuzení a dotlačil ji na pohovku, nalehl na ni plnou vahou svého velkého a svalnatého těla a jeho polibek byl stále zběsilejší a divočejší a jeho ruka si našla pod halenkou její ňadro, které pevně tiskla. Zmocnila se jí panika. Vzrušení, které se jí šířilo celým tělem, ji přimělo k odporu. Odstrčila ho od sebe a vysvobodila se z jeho sevření.

Přinutila se myslet na současnost. J.B. se od ní po jejich polibku naprosto nekompromisně odstřihl. Kdykoli ji potkal, z očí mu šlehaly blesky, jako by se snad dopustila něčeho neodpustitelného. V jednom ze svých následných výbuchů ji pak nevybíravými slovy vyzval, aby mu zmizela ze života a držela se od něj tak daleko, jak jen to bude možné. Ještě téhož dne měla odjet na univerzitu a J.B. se s ní ani nepřišel rozloučit. Od onoho dne ji naprosto ignoroval.

Prázdniny přicházely a odcházely. A s postupujícími roky klesalo i napětí, které mezi nimi panovalo, i když J.B. si dával vždy náramně pozor, aby s ní už nikdy nezůstal o samotě. Kupoval jí dárky k narozeninám i k Vánocům, ale pokaždé si dával záležet, aby to byly jen zcela neosobní věci, jako třeba počítač nebo nějaké programy či knihy o kterých věděl, že by se jí mohly líbit. Ona mu dávala kravaty. A pokaždé stejnou. Ke každým Vánocům i narozeninám. Kdysi totiž narazila v jednom obchodě na totální výprodej a koupila jich hned dvě plné krabice. Pokud tedy šlo o J.B., měla pro něj dárky až do konce života, jak jednou poznamenala Marge, ale J.B. proti stále stejným a monotónním dárkům nikdy nic nenamítal. Pokaždé jen poděkoval a dál její dárky již nijak nekomentoval. A také je nikdy nenosil. Byly totiž neuvěřitelně ohyzdné. Žluté se zeleným drakem s rudýma očima. Ještě stále měla zásoby na dobrých deset let…

„Jsi připravená, Tellie?“ zavolala na ni Marge ze dveří.

Byla stejná jako její bratr. Vysoká a tmavovlasá, jen oči měla hnědé. Na rozdíl od J.B. však měla mírumilovnou, přívětivou a nenásilnou povahu. Každý, kdo ji znal, ji miloval. Byla již dlouho vdova, ale od smrti svého muže se na žádného jiného nepodívala. Pro některé lidi, vyprávěla Tellie, je láska nesmrtelná a nekončí ani smrtí partnera. Byla si jistá, že druhého takového muže jako byl její manžel, už nenajde a neměla ani chuť hledat.

„Už si poskládám jen pár triček,“ slíbila jí Tellie s úsměvem.

Dawn s Brandi zvědavě špacírovaly po pokoji. „Jednoho dne tady budete studovat vy,“ ujišťovala je Tellie.

„Já teda rozhodně ne,“ nesouhlasila Dawn, mladší z obou děvčat, nyní šestnáctiletá puberťačka. „Já budu chovat dobytek a vydělám si miliony. Tak jako strýček J.B. Ještě předtím si ale udělám zemědělku.“

„A já budu obhájce,“ přidala se k rozhovoru o rok starší Brandi. „Chci pomáhat chudým a bezbranným.“

„Už teď mě dokáže přesvědčit o čemkoli, co si jen umane,“ mrkla na Tellii jejich matka.

„A mě taky,“ musela přiznat Tellie. „Už rok má moji oblíbenou bundu a já jí přitom neměla ještě ani jednou na sobě.“„Mně ale sluší mnohem víc,“ bránila se Brandi. „Červená prostě není tvoje barva.“

Marge pozorovala, jak si balí poslední kousky oblečení. „J.B. opravdu nemohl přijet,“ omlouvala bratra. „Ta velká stodola na ranči začala hořet. Přijeli hasiči a J.B. měl spoustu běhání kolem.“

„Jsem si jistá, že kdyby mohl, určitě by přišel,“ odpověděla Tellie zdvořile. Svým slovům však ani na okamžik nevěřila. Za poslední roky J.B. ani jednou nedal najevo, že by o ni jevil jakýkoli zájem, a kdykoli to bylo jen trochu možné, pokaždé se jí raději vyhnul. Dost možná, přemýšlela, že ho její kravaty, kterými ho tak neúnavně častovala, připravily o rozum, takže tu nešťastnou stodolu zapálil nakonec sám, protože si představoval, že je to velký žlutý drak. Tahle představa ji pobavila a ona se musela usmát.

„Čemu se to směješ?“ zajímala se Marge, které její proměna neunikla.

„Jen mě tak napadalo, že jsem J.B. přivedla těmi svými kravatami k šílenství. V důsledku čehož pak viděl všude kolem sebe ohavné žluté draky a nakonec si sám zapálil stodolu.“

Marge se uchichtla. „Tomu bych snad i věřila. Ty kravaty jsou fakt hrozný. A ty jsi v jejich předávání tak vytrvalá, Tellie.“

„A já si zase myslím,“ bránila se, „že by mu moc slušely. A že je jednoho krásného dne začne doopravdy nosit.“

Marge se už už chystala něco podotknout, ale nakonec si svoji poznámku rozmyslela. „Na tvém místě bych na to raději nespoléhala,“ řekla místo toho.

„Kdopak je tenhle měsíc jeho jednička?“ zeptala se Tellie a rozhlížela se po pokoji. Marge jen pozdvihla obočí. Její otázce ale rozuměla až příliš dobře. A bratrovy lehkovážné vztahy jí dělaly vážné starosti. „Teď je to jedna z těch Kingstonových sestřenic z Fort Worthu. Byla, tuším, druhá na Miss Texas.“

Tellii její odpověď nepřekvapila. J.B. prostě zbožňoval blondýnky a za ty roky, co se znali, jich v jeho blízkosti viděla víc, než jí bylo milé. A vedle všech těch filmových a televizních hvězdiček si připadala až zoufale obyčejná a nudná. Ne, s nimi se opravdu nemůže měřit.

„Jsou to všechno jen figuríny dobré tak akorát někam do výlohy,“ pošeptala jí Marge tak, aby její dcery neslyšely, jak nelichotivě se o bratrových láskách vyjadřuje.

Tellie vybuchla smíchem. „Ach, Marge, co bych si bez tebe počala?“

Marge jen pokrčila rameny. „Musíme držet pohromadě,“ vysvětlovala pobaveně. „Je to nelítostný boj. My proti mužům. A v tomhle boji je i J.B. náš nepřítel.“ Na okamžik se odmlčela. „Máš to DVD s promocí?“

„Mám, hned vedle diplomu. Proč?“

„Protože bych bratra ze všeho nejraději přivázala doma k židli a pak mu ho celých čtyřiadvacet hodin pouštěla stále dokola. Pomsta je tak sladká!“

„Určitě by při těch závěrečných proslovech usnul. A já bych mu to ani nemohla mít za zlé, protože jsem měla úplně stejný problém,“ povzdychla si Tellie.

„Že ti není hanba. Ten řečník byl přece náš poslanec!“

„Nudnějšího týpka jsem v životě neviděla,“ vyjádřila svůj názor Brandi s úšklebkem.

„A všimly jste si, jak mu všichni zuřivě tleskali, když konečně skončil?“ souhlasila se sestrou Dawn.

„Vy dvě začínáte být stejně drzé jako já,“ konstatovala Tellie na adresu svých mladších kamarádek.

Ty ji však jen láskyplně objaly. „Blahopřejeme ti k titulu!“„Máš červený diplom, jsem na tebe pyšná,“ pronesla již vážně Marge.

„Protože je to šprt,“ podotkla Brandi. „A šprti, jak známo, nemají žádný společenský život. Což je přesně případ naší Tellie. Každý víkend jen seděla nad knížkama!“

„Každý víkend to nebyl,“ bránila se Tellie. „Byla jsem přece i na té archeologické exkurzi…“

„Jo, s bandou podobně potrhlých šílenců,“ přisadila si Dawn.

„Všichni určitě potrhlí nebyli, a kromě toho mě vykopávky a objevování starých věcí baví.“

„V tom případě jsi měla raději studovat archeologii a ne historii,“ doporučila jí Brandi.

„I v historii je spousta objevování,“ vysvětlovala jí Tellie. „Jen místo starých kostí a střepů budu vykopávat v archívech staré listiny a dokumenty. U toho se člověk tolik neumaže.“

„Kdy chceš začít s dalším studiem?“ zajímala se Marge.

„Hned na podzim. Přes léto bych si ale ráda vzala volno a strávila ho s vámi na ranči. Co vy na to? Sehnala jsem si práci vedle na farmě u Ballengerových. Už se na ni docela těším. Po čtyřech letech studia to bude vítaná změna.“

„Dá si někdo hamburger?“ přerušila jejich rozpravu Marge.

„Ale mami, studený kus mrtvé krávy,“ předstírala Brandi odpor.

„U Ballengerových mají teď pár hezkých kovbojů na výpomoc,“ provokovala Dawn s jiskrou v oku.

„Na nějaké seznamování nemám ani pomyšlení. Teď se musím soustředit hlavně na studium. Čekají mě další tři roky. Bez magisterského vzdělání nebudu moct učit na univerzitě. A i tak dávají přednost držitelům doktorátu. Na to už nechci ani pomyslet.“

„A proč vlastně nechceš učit někde na základce nebo na střední? To bys přece mohla i s bakalářem?“ zajímala se Dawn.

Tellie se na ni zašklebila. „Protože jakoukoli podobnou představu jste mi vy dvě dokonale zošklivily,“ odpověděla žertem a jen těsně se vyhnula polštáři, který po ní Brandi hodila.

„Ale vždyť jsme takové sladké a hodné holčičky,“ nesouhlasila Dawn rozhodně. „A ty uděláš lÍp, Tellie, když to hezky nahlas přiznáš. Nebo se máš na co těšit!“

„Ale, ale, čímpak mi to vyhrožuješ?“

„Jen tím, že spálím brambory. Jestli jsi už zapomněla, tak dnes je s večeří řada na mně.“

„Vůbec ji neposlouchej, Tellie. Ona ty brambory stejné ani jinak neumí. A spálí je bez ohledu na to, co jí teď odsouhlasíš.“

„No tak mami,“ protestovala dívka hlasitě.

Tellie se dala do smíchu, ale její smích byl jen zpola upřímný. V duchu se cítila mizerně, protože J.B. nepřišel na promoci a neexistovalo nic, co by mohlo její smutek zaplašit nebo jí její zklamání vynahradit.

Margein dům byl na předměstí Jacobsvillu, přibližně šest mil od velkého ranče, který její rodina vlastnila již tři generace a který nyní spravoval její bratr J.B. Dům byl malý a útulný s velkým arkýřovým oknem a malou verandou, na níž stála ještě bílá dřevěná lavička. Všude kolem byly květiny, které Marge každé jaro téměř posedle sázela. Nyní byl květen a všechno kvetlo. Na malém dvorku tak zářila snad každá barva duhy a všemu vévodila nevelká růžová zahrada s obloukem, Margeina pýcha a největší radost. Měla zde ještě staré, původní růže, žádné z nových hybridů, a jejich vůně vyplňovala okolí omamnou vůní.

„Už jsem úplně zapomněla, jak krásné to tady máte,“ vydechla Tellie.

„Howard to tady také miloval,“ připomněla si Marge svého zesnulého manžela a oči se jí při vzpomínce na něj naplnily smutkem.

„Nikdy jsem ho nepoznala, ale vy dva jste se asi museli hodně milovat,“ poznamenala Tellie a podívala se na Marge.

„Podívejte se, kdo přišel!“ vykřikla Dawn ještě dříve, než mohla Marge odpovědět. „To je přece strýček J.B.!“ pokračovala Dawn nadšeně a ukazovala rukou na udusanou příjezdovou cestu, na které právě zastavoval elegantní červený jaguár.

Tellie cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Dveře sportovního vozu se otevřely a J.B. vystoupil.

Byl vysoký a štíhlý, s úzkými rty a ostře řezanými lícními kostmi. Měl velké uši a nohy, ale přesto působil neuvěřitelně mužným a sexy dojmem, který k němu vábil i ty nejkrásnější ženy jako magnet. Smyslnost vyzařovala doslova z každého jeho pohybu a Tellie jen vnímala, jak se jí při pohledu na něj rozbušilo srdce.

„Kam jste sakra zmizely?“ zavrčel, když došel až k nim. „Hledal jsem vás snad všude a vy nikde. Nakonec jsem to musel vzdát a vrátit se!“

„Co tím jako myslíš, kde jsme byli?“ nechápala Marge. „Na Telliině promoci. Tam kde jsi měl být i ty! Ale to by ses musel obtěžovat…!“„Ale já tam přece byl, na druhé tribuně, hned naproti vám,“ odpověděl J.B. prudce. „Našel jsem vás ale až téměř na konci, a než jsem se k vám stačil protlačit davem, byly jste už pryč.“

„Ty jsi opravdu přišel na moji promoci?“ nevěřila Tellie vlastním uším.

Otočil se k ní a z očí mu vyšlehly zelené blesky. „Jestli ti to neřekli, měli jsme na ranči požár. Proto jsem se opozdil. Nebo si opravdu myslíš, že bych vědomě zmeškal něco tak důležitého jako tvoji promoci?“ dodal ještě hněvivě.

Srdce jí proti její vůli poskočilo radostí. Nechce ji, to si nemá smysl namlouvat. Je pro něj jako jeho sestra, ale přesto ji každý kontakt s ním naplňoval blahem, které jí rozzářilo dosud zachmuřenou tvář a zvýraznilo její nevtíravou, nenápadnou krásu.

Trochu podrážděně se rozhlédl kolem, a pak ji vzal za ruku a celým jejím tělem se rozběhly drobounké vlnky vzrušení. „Pojď se mnou,“ řekl a táhl ji za sebou k autu.

Pak ji posadil na sedadlo spolujezdce a zavřel za ní dveře. Obešel vůz a posadil se za volant. Sáhl rukou do přihrádky mezi sedadly a podával jí krabičku zabalenou do zlatého papíru.

Překvapeně si ji vzala. „To je pro mě?“

„A pro koho jiného,“ zamumlal a nevýrazně se na ni usmál. „Tak už ji otevři! Podívej se.“

Roztrhla obal. Uvnitř byla skříňka na šperky, avšak příliš velká na to, aby v ní byl prsten. Zvedla víčko a vytřeštila oči.

Zamračil se. „Co se děje? Nelíbí se ti snad?“

V krabičce byly hodinky s velkou tváří Mickey Mouse na ciferníku a s křiklavě červeným řemínkem.

Až příliš dobře chápala, co to znamená. Slečna Jarret, jeho sekretářka, kterou J.B. pravidelně pověřoval nákupem dárků pro své favoritky, si nejspíš myslela, že je to další podobný dar, a konečně mu naznačila, že už toho má dost a že si J.B. bude muset od dnešního dne shánět své dárky sám.

Tellii tento přístup zraňoval a bolel, protože dobře věděla, že pro Marge a děvčata nakupoval dárky vždycky sám a ani ve snu by ho nenapadlo, aby tím pověřil někoho jiného. Jenže Tellie nepatřila do rodiny. Neřekl jí to snad dost jasně?

„Je to… je to moc hezké,“ vykoktala, když ticho, které se ve voze rozhostilo, bylo už nepříjemné a nejspíš i nezdvořile dlouhé.

Vytáhla hodinky z krabičky a ukázala mu je. J.B. tak poprvé spatřil svůj dar.

Než se stačil ovládnout, jeho ostře řezané rysy vyprskly pobaveným výbuchem smíchu. Hned poté se ale znovu uklidnil, protože si uvědomil, že nemůže jen tak přiznat, že se ani neobtěžoval jí něco koupit sám. V duchu si však svatosvatě slíbil, že svoji sekretářku vlastnoručně uškrtí.

„Poslední model,“ konstatoval suše a blahosklonně.

„Jsou nádherné, opravdu.“ Připnula si hodinky na zápěstí. Pro ni opravdu nádherné byly. Dal jí je přece ON. A ona by měla radost i z mrtvé krysy, jen kdyby byla od něj. Nebyla na to vůbec pyšná.

Legračnost celé situace postupně získala vrchu a nakonec se i J.B. tvářil spokojeně a uvolněně. V očích mu pobaveně zajiskřilo. „Budeš jediná absolventka s hodinkami s Mickey Mousem.“

Zasmála se. Tvář se jí znovu rozzářila blahem. „Děkuji ti, J.B.“ Přitáhl si ji tak blízko, jak mu to středový panel dovoloval, a jeho oči se zadívaly na její svěží, lehce pootevřené rty.

„Mohla bys mi poděkovat i jinak,“ pronesl provokativně a sklonil se k ní.

Zvedla hlavu, zavřela oči a vychutnávala si měkký tlak jeho úst na svých rtech. Ty však zůstávaly pevně semknuty.

Vztáhl k ní ruku a lehce jí sevřel tvář, aby ji tak přiměl k tomu, aby otevřela ústa. Zatlačil ji do opěradla.

Tellie se zmocnila horečka. Jeho polibek byl tak opojný, tak neodbytný. Povzdychla si a ze sevřeného hrdla ji unikl roztoužený povzdech.

Přerušil polibek a zvedl hlavu. Jeho tmavě zelené oči se zabodly do jejích. Byla v nich vášeň a žádostivost. A také marnost. Ta především.

„A je to tady zase,“ zavrčel.

Polkla. „J.B.“

Položil jí prst na rty, aby jí zabránil v dalších slovech. „Už jsem ti přece řekl, Tellie. Tohle nemá žádnou budoucnost,“ pronášel k ní chladným a nezúčastněným hlasem. „Já po žádném trvalém vztahu netoužím. Nikdy. Jsem starý mládenec, a tak to i zůstane. Rozumíš?“

„Ale já jsem přece nic neříkala,“ bránila se.

„To si jenom myslíš,“ odsekl. Pustil ji ze svého objetí a otevřel dveře.

Vyšla za ním a společně se vraceli k Marge a děvčatům. „Podívejte, co mám?“ chlubila se a ukazovala jim své nové hodinky. „Nejsou nádherné?“

>Já chci taky takové!“ jásala Brandi.

„To si ale budeš muset počkat na promoci, miláčku,“ připomněla jí její matka.„Ale pak je budu opravdu chtít,“ trvala na svém Brandi.

„Budu si to pamatovat,“ souhlasil J.B. pobaveně. Usmíval se, ale jeho úsměv, jako by k němu ani nepatřil. „Ještě jednou ti gratuluju,“ obrátil se znovu k Tellii. „Teď už ale musím běžet. Večer mám pěkně žhavé rande.“ Když to říkal, díval se jí zpříma do očí. Tellie se jen usmála.

„Děkuju za hodinky,“ vypravila ze sebe.

Pokrčil rameny. „Opravdu ti moc sluší,“ konstatoval téměř tajemně. „Tak se tady zatím opatrujte. Čao.“

Nastoupil do jaguáru a zmizel v oblaku zvířeného prachu.

Brandi se závistivě podívala Tellii na zápěstí. „Fakt bych takové chtěla,“ zopakovala svoje přání a hluboce si povzdychla.

Marge zvedla Tellii ruku a podívala se na Mickey Mouse na ciferníku. „Tohle se mu tedy moc nepovedlo,“ pronesla tiše. „A mně se takové chování vůbec nelíbí.“

Tellie se jen smutně pousmála. „Poslal Jarret, aby něco koupila. Tak to dělá pokaždé. S výjimkou toho, když chce koupit něco vám. Jarret si bezpochyby myslela, že je to zase něco pro některou z těch jeho platinových blondýnek, a tak mu naznačila, že už má toho věčného nakupování dost.“

„Ano, to jsem si domyslela,“ odpověděla Marge zamračeně. „Ale tím, komu bylo ublíženo jsi nakonec byla ty, ne J.B.“

„Až se J.B. vrátí do kanceláře, Jarret si to asi pěkně vypije,“ konstatovala Tellie s povzdechem. „Je mi jí líto, pracuje pro něj už tak dlouho.“„O Jarret se neboj. Ta si dá J.B. ke snídani. A nic jiného si ten pacholek ani nezaslouží.“

„J.B. si zřejmě na takhle ostré staré dámy potrpí,“ poznamenala Tellie cestou k domu. „Na ranči má Nellu, a ta, když na to přijde, by klidně mohla práskat bičem.“

„Nella je ovšem hotový poklad,“ řekla Marge s úsměvem. „Vůbec nevím, co bychom si s J.B. bez ní počali, když jsme ještě byly děti. Po mámině smrti jsme s otcem zůstali sami a táta nám nikdy nedokázal dát najevo své city.“„Je to snad příčina, že se z J.B. stal takový sukničkář, který se nechce na nikoho vázat?“ zajímala se Tellie.

A Marge se jako obvykle, když šlo o rodinné otázky, odmlčela a uzavřela. „O těchhle věcech spolu vůbec nemluvíme,“ pronesla jen. „Není to zrovna hezké povídání a J.B. nenávidí byť jen vzpomínky na to, co se tehdy stalo.“

„O tom jsem ještě nikdy neslyšela,“ snažila se z ní Tellie něco dostat. Marge se jen usmála. „A také neuslyšíš, zlatíčko. Leda by se J.B. jednoho krásného dne rozhodl, že ti všechno poví sám.“„V tom případě vím ovšem naprosto přesně, kdy to bude. Až začnou v pekle nosit pláštěnky.“

„Přesně tak,“ souhlasila Marge.

Když se pak večer dívaly v televizi na film, zazvonil telefon. Vzala jej Marge a na tváři se jí rázem objevil výraz plný překvapení. Ještě chvíli něco povídala do sluchátka, a pak jej už předávala Tellii. „To je pro tebe. Jarret. Chce s tebou mluvit.“

„Vypadá to moc zle?“ zajímala se Tellie.

Marge se jen zašklebila. Tellie si od ní vzala telefon a ohlásila se jménem.

„Ahoj Tellie, tady Jarret. Ráda bych se ti omluvila za ty nešťastné hodinky…“

„Nemusíš se mi za nic omlouvat!“ nenechala ji domluvit Tellie. „Není to přece tvoje chyba. A kromě toho, ty hodinky jsou přece tak roztomilé. Líbí se mi.“

„Ale měl to být dárek k tvé promoci,“ naříkala starší žena. „Já si ale myslela, že je to pro některou z těch jeho přihlouplých bárbín, které hostí ve svém tryskáči a které mu nestojí ani za to, aby se sám obtěžoval s výběrem dárků. Pokaždé to nechává na mě a já už toho měla najednou dost.“ Na chvíli se odmlčela a pak si uvědomila, co vlastně řekla. Rychle si odkašlala a pokoušela se uvést svá slova na správnou míru. „Tím pochopitelně nechci naznačovat, že by mu na tobě nezáleželo, to rozhodně…“

„Ale vždyť jemu na mně opravdu nezáleží, slečno Jarret,“ namítla hořce Tellie.

„Tak tím bych si nebyla tak jistá, Tellie. Měla jsi ho vidět, a především slyšet, když se těsně před koncem směny přihnal do kanceláře. Tak rozzuřeného jsem ho ještě nezažila. A ten jazyk! Nepamatuju se, že by takhle někdy mluvil!“

„Byl jen rozčílený z toho, že se nechal tak lehce nachytat,“ omlouvala ho Tellie.

„Křičel na mě, že to byl nejdůležitější den tvého života a že jsem ti ho úplně zprznila nějakýma pitomýma hodinkama s Mickey Mousem,“ stěžovala si slečna Jarret nešťastně.

„Ale to přece udělal on sám, když se neráčil na promoci ani dostavit?“ konstatovala Tellie hořce a chystala se slečně Jarret ještě popsat historku, kterou jim J.B. později předložil k vysvětlení.

„Takže o tom už také víš?“ nenechala ji slečna Jarret domluvit. „Ještě nám kladl na srdce, abychom před tebou tvrdili, že musel pomáhat s hašením stodoly. Pokud by ses tedy vyptávala. Ve skutečnosti měl schůzku s jedním venkovských chovatelem dobytka a jeho dcerou. A na tvoji promoci jednoduše zapomněl.“

Tellie zůstala jako opařená. „Ano,“ řekla a do očí se jí draly slzy. „Já se ho rozhodně vyptávat nebudu, tím si může být jistý.“

„Ten si může být jistý i tím, že mu projde třeba i vražda.“

„A nejspíš si to opravdu myslí,“ vzlykla Tellie. „Ale moc ti děkuju, že jsi mi zavolala, Jarret. Je to od tebe hezké.“

„Jenom jsem chtěla, abys věděla, že je mi to celé moc líto. Nechtěla jsem ti ublížit. Věř mi.“

„To já přece vím, Jarret.“

„Ano, a přeji ti všechno nejlepší k promoci.“

„Díky.“

Tellie zavěsila a s předstíraným úsměvem na rtech se vrátila do obývacího pokoje. Byla rozhodnutá neříct nikomu nic z toho, co se právě dozvěděla. Věděla však, že na to do smrti nezapomene.

DRUHÁ KAPITOLA

Tellie se během let naučila ukrývat své nejhlubší pocity před ostatními, takže si ani Marge ani děvčata nevšimly žádné změny. Jedna tu však přesto byla. A hodně závažná. Měla už dost toho, že pořád jen čeká, až si J.B. uráčí všimnout, že tu také je. Konečně si s bolestnou jistotou uvědomila, že pro něj nic neznamená. Ano, je pro něj jen takovou adoptovanou holkou, jíž dal čas od času najevo svoji náklonnost. Způsob, jakým se k ní ale poslední dobou choval, jasně naznačoval, že udělá nejlíp, když se přestane opájet marnými nadějemi, že by se mezi nimi mohlo vyvinout něco vážnějšího. Bude muset to své pitomé srdce přesvědčit, aby se kvůli němu už konečně přestalo trápit a bolet.O pět dní později, v pondělí, nakráčela do kanceláře Calhouna a Justina Ballengerových, připravena k práci.

Justin, Calhounův starší bratr, ji vřele a srdečně přivítal. Byl to vysoký, šlachovitý chlapík, jehož černé vlasy již zdobily první šedé pramínky. Se svojí ženou Shelby – která byla přímým potomkem zakladatele města, starého Johna Jacobse měli tři syny. Byli spolu již dlouho, stejně jako mladší z bratrů Calhoun se svojí ženou Abby. V kanceláři pro ně pracovala i manželka J. D. Langleyeho, Fay, Calhounova sekretářka. Rizikové těhotenství ji však přinutilo odejít předčasně na nemocenskou. A právě proto tedy bratři projevili zájem o Telliiny služby.

„Určitě to zvládnete,“ uklidňovala ji Justinova sekretářka Ellie. „Teď to tu máme navíc docela v pohodě, ne jako na jaře či na podzim. Všechno jen poklidná, rutinní práce. Později tě představím chlapcům, teď vám ale ukážu, co tady budete vlastně dělat.“

„A moc se omlouváme, že jste kvůli nám musela přerušit prázdniny,“ pronesl Justin upřímně.

„Já si stejně žádné nemohu dovolit,“ ujistila ho s veselým úsměvem na rtech. „Jsem jen chudá studentka, která si musí sehnat peníze na školné na další tři roky. A jsem vám moc vděčná za práci.“

Justin pokrčil rameny. „O dobytku toho víte asi tolik jako Abby se Shelby dohromady.“ Což pro ni byla pocta, neboť obě ženy se na provozu jejich podniku aktivně podílely. „A vítejte na palubě.“

„Děkuji,“ odpověděla a své poděkování myslela opravdu upřímně a z celého srdce.

„Já děkuji vám,“ zakončil Justin rozhovor a ponechal ji o samotě s Ellií.

Práce skutečně nebyla nikterak obtížná. Většina jejích úkolů spočívala v práci s tabulkami a programy, které jim zajišťovaly pravidelný přehled o denních krmných dávkách, počtu dobytka, který si jednotliví klienti dodali na vykrmení, váhových přírůstcích a všech ostatních hodnotách, které byly k úspěšnému provozu velkovýkrmny zapotřebí. Vyžadovala však velké soustředění a v tom jí rozhodně nepomáhaly telefony, které v kanceláři téměř bez ustání vyzváněly. Volali farmáři, kteří si zjišťovali stav výkrmu, potenciální kupci a zájemci o dobytek, ale též nejrůznější organizace, jejichž členy oba bratři byli, či právní zástupci a správci majetku v zahraničí, kde všude měli bratři své investice. Tellie shledávala jejich svět fascinující.

Trvalo několik dní, než se jí práce stala opravdovou rutinou a než se seznámila se všemi muži, kteří v podniku pracovali. Nepamatovala si sice všechna jména, ale alespoň je dokázala poznat a odlišit jednoho od druhého.

Jeden z nich byl opravdu nepřehlédnutelný. Byl to bývalý příslušník speciálních jednotek zelených baretů, vysoký, rozložitý chlap z El Pasa jménem Grange. To bylo příjmení. Pokud měl i nějaké křestní jméno, nikdy ho nepoužíval. Měl rovné černé vlasy a tmavě hnědé oči, olivově zbarvenou pleť a hluboký, smyslný hlas. Líbilo se mu, když byla Tellie někde poblíž, a nijak se s tím netajil. Justina jeho náklonnost překvapila, protože to bylo vůbec poprvé od okamžiku, kdy sem Grange před několika týdny nastoupil, co na sobě dal znát jakýkoli zájem o cokoli. První záblesk skutečného života, který z něj byl cítit.

Svěřil se Tellii, a ta mu to ani nechtěla věřit. „Vypadá tak přátelsky,“ zahihňala se.

Justin jen zdvihl své černé obočí. „Hned první den, co tady začal pracovat, mu jeden z chlapů ukradl z postele deku. Grange rozsvítil, rozhlédl se po místnosti, popadl jednoho ze spáčů, stáhl ho dolů z palandy a hlavou napřed ho prohodil otevřeným oknem na dvůr.“

„Byl to alespoň ten správný muž?“ vykulila na něj Tellie oči.

„Představ si, že byl. Nikdo vůbec netuší, jak na to přišel, a on se s tím nikomu cizímu nesvěřil. Ale chlapi si na něj od té doby dávají pozor a obcházejí ho obloukem. Obzvláště od toho okamžiku, kdy tou svojí obrovskou kudlou, kterou má pořád u sebe, na hezkých pár metrů přišpendlil k zemi chřestýše, který se připlazil příliš blízko k jejich ubikaci. Obdobnou pověst v zacházení s nožem tady má i Cag Hart, ale ten je jinak úplně normální. Grange to je jedna velká záhada.“

Jeho vyprávění Tellii zaujalo. „Nevíte ani, co dělal předtím, než přišel na farmu?“ zeptala se.

„Sloužil někde v cizině?“

Justin jen zavrtěl hlavou. „To tady nikdo neví a nikdo se ani neptá. Povídá se sice, že byl u zelených baretů, ale on sám to nikdy nepotvrdil. Je to pěkně záhadný patron. Ale dříč a upřímný chlap. A víc tady nikdo nepotřebuje vědět.“ Pokýval hlavu a stiskl rty. Po chvíli sebou trhl, jako by si ještě na něco důležitého vzpomněl. „A ještě nikdo neviděl, že by se jen dotknul alkoholu.“

Tellie si hvízdla. „Páni.“

I přesto ale doporučuju,“ pokračoval Justin, ‚.abys s ním nechodila nikam na rande, dokud si ho JB. pořádně neprověří. Nechci se s ním kvůli tomu dostat do problémů.“ Zašklebil se. „Nechává si u nás krmit spoustu dobytka.“

JB. tni nemá co rozkazovat, s kým budu, nebo nebudu chodit na rande,“ ohradila se prudce a s bolesí si připomněla, jak málo na ní J.B. záleží.

„Rozumím, ani já nic takového nehodlám dělat.

Chci jen říct, že o Grangeovi nic nevím a že dokud tu jsi, se za tebe cítím tak trochu zodpovědný, i když jsi samozřejmě dospělá a můžeš si dělat, co chceš,“ pronesl Justin tiše. „Pochopila jsi, o co mi jde?“ Zašklebila se na něj.„Perfektně. A slibuju, že se nenechám od Grange přemluvit k ničemu nepředloženému.“

„Tak se mi líbíš,“ pronesl rovněž s úsměškem. „Rozhodně ale nechci nijak naznačovat, že by Grange byl nějaký špatný člověk. To vůbec. Jen o něm nic nevím. Kromě toho, že chodí vždy včas, odvede všechnu práci, kterou po něm chci, a ještě spoustu jiné navíc, a že vcelku bezproblémově vychází se všema kolem. Když má ale po práci, s nikým se příliš nevybavuje a netouží po žádné společnosti. Rozhodněj to není žádný lev salonů.“

„V tom případě s ním mám hodně společného,“ povzdychla si Tellie.

„Vítej v klubu,“ usmál se na ni Justin. „Jinak je ale všechno v pořádku? Nedáváme ti toho na starost až příliš?“

„Práce u vás je přímo fantastická a já si ji opravdu užívám.“

„To rád slyším. I my jsme rádi, že tě tady máme, Tellie. Kdybys cokoli potřebovala, nestyď se a dej mi vědět. Ano?“„Jasná zpráva. A dík.“

Později pak o Grangovi řekla Marge i děvčatům. Všechny je tím pobavila.

„Jestli se mu líbíš, pak má zcela jistě vynikající vkus,“ poznamenala Marge s rozpustilým zábleskem v očích.

Tellie se jen uchichtla a oplachovala nádobí, které pak skládala do myčky. „Není to nic vzájemného,“ namítla. „Jde z něj tak trochu strach.“

„Co tím chceš říct? To jako že máš pocit, že by se z něj mohl vyklubat nějaký násilník?“ chtěla vědět Brandi.

Tellie chvíli přemýšlela s dalším talířem v ruce. „Nevím. A vlastně není tak úplně pravda, že bych se ho bála. Mám z něj jen takový divný pocit, ale někteří lidé už jsou hold takoví. Připomíná mi Cashe Griera,“ dodala ještě.

„Ten se, myslím, docela uklidnil, když se k němu nastěhovala Tippy Moorová,“ poznamenala Marge. „Dokonce se povídá, že se chtějí vzít.“

„Vypadá teď opravdu dobře, i když má po tom únosu obličej celý pořezaný. Prý ale po ní ještě stále někdo jde, a proto se schovává tady. Přes noc s nimi pobývá ještě paní Jewellová. Ten náš šerif je vzor všech ctností,“ doplnila Dawn od kuchyňského stolu, kde si připravovala látku na přikrývku, kterou hodlala ušít.

„A to je velmi dobře, mladá dámo,“ ozvala se znovu Marge. „Protože někdo tyhle staré ctnosti dodržovat musí, nebo by se celá společnost hodně rychle rozpadla, víme?“

Brandi se jen podívala na sestru a obrátila oči v sloup. „A máme tady další lekci.“

„Ale strýc J.B. není právě vzorem všech těch tvých ctností, mami,“ připomněla Dawn matce. „Asi měsíc u něj bydlela ta vedoucí roztleskávaček. A tahle jeho nová byla dokonce druhá na Miss Texas. Tuším, že u něj přespává alespoň o víkendech…“

Tellie cítila, jak se jí chvějí ruce. Dawn se zatvářila bezradně a omluvně se podívala na matku.

„Promiň, Tellie,“ omlouvala se své starší kamarádce a objala ji zezadu kolem pasu. „Nemyslela jsem to tak.“

Tellie ji poplácala po rukou. „Nemusíte přece kolem mě chodit po špičkách jen kvůli tomu, že jsem naprosto beznadějný případ,“ ujistila mladší družku. „A všichni přece dobře víme, že J.B. se nikdy nehodlá ženit. A i kdyby náhodou někdy v budoucnu takovýto úmysl pojal, vzal by si zcela jistě nějakou blond krasavici, která by ještě navíc dokázala vysvětlit i teorii relativity…“

„No tak, Tellie,“ nenechala ji domluvit Marge. „Ty jsi přece také hezká. A navíc, copak na tom skutečně tak záleží. Mnohem důležitější je přece to, co je tam uvnitř. Krása nikdy netrvá věčně. Charakter ano.“

„To je její nejoblíbenější fráze,“ neodpustila si Brandi a na tváři měla spokojený úšklebek. „Ale v jednom má matka naprostou pravdu. Jsi opravdu moc hezká.“

„Mockrát děkuju za kompliment,“ zamumlala Tellie a vrátila se zpět k omývání nádobí. Konverzace opustila nebezpečné vody a dále plynula již jen poklidně na vlnách klidných a nekonfliktních témat.

Na druhý den za ní přišel Grange do kanceláře a postavil se až těsně k jejímu stolu, a pak na ni dlouze jen mlčky zíral. Nakonec zvedla hlavu a podívala se na něj.

„Vy prý žijete u sestry Hammocka,“ pronesl bez úvodu. „U Marge.“Jeho otázka ji naprosto a totálně vyvedla z míry. „Prosím?“ bylo to jediné, na co se v odpovědi zmohla.

Pokrčil rameny a tvářil se hodně nesvůj. „Sem do

Jacobsvillu jsem nepřišel jen tak,“ začal a zavadil pohledem o Justina, který právě vstoupil do kanceláře, a pozdravil ho pokývnutím hlavy. „Pojďte se mnou na oběd,“ pokračoval. „Nechci vás balit. Chci s vámi jen mluvit.“

Jestli to celé bylo míněno jako finta, zabralo to. „Fajn,“ odpověděla.“

„Vyzvednu vás v poledne.“ Dotkl se prstem obroučky klobouku a zamířil zpět k ohradám.

„Nějaké problémy?“ otázal se Justin, když osaměli.

„Nemyslím,“ odpověděla. „Podle všeho si se mnou chce promluvit o Marge.“

Justin zvedl překvapeně obočí.

„To jsou mi ale novinky.“

„Mluvil vážně. Chce, abych s ním šla na oběd.“ Udělala na něj obličej. „Nad hamburgerem ve městě mi snad nemůže udělat nic špatného.“

„To snad ne. Každopádně si ale dávej pozor. Vstupuješ na hodně neznámé teritorium.“

„Spolehni se,“ uklidňovala ho.

Bistro U Barbary bylo vyhledávaným místem, kam si místní rádi zaskočili v poledne na oběd, pokud dostali chuť na dobrou domácí kuchyni. V městečku byly samozřejmě i jiné restaurace. Čínská, mexická, dokonce i pizzerie. Jen U Barbary jste ale našli tu správnou domácí atmosféru, která do restaurace lákala hosty jak z městečka, tak i širokého okolí.

Dnes bylo jako obvykle plno. Grange jim již předem rezervoval stůl. U číšníka si pak objednal steak s bramborem a ponechal na Tellii, ať si sama objedná na co bude mít chuť. Již dříve se dohodli, že budou každý platit sám za sebe, takže opravdu nehrozilo, že by Grange myslel jejich schůzku jako rande.„Bylo mi čtrnáct a zůstala jsem úplně sama. Marge s J.B. si mě vzali k sobě,“ vysvětlovala mu, když si i ona objednala. Proč, to už mu nevysvětlovala. „Ale Hammockovi jsem znala už od dětství. Když jsem se k nim nastěhovala, Marge už byla s děvčaty také sama.“

„Jste si s J.B. hodně blízcí?“ zajímal se a odložil si klobouk na prázdnou židli.

„Ne,“ odpověděla bez přemýšlení. Víc ale svoji odpověď nerozvíjela. Začínala mít pocit, že Grangovi jde spíš o J.B. než o Marge.

„Co vlastně víte o jeho minulosti?“ otázal se a pozorně si ji prohlížel zpod přivřených víček.

Poskočilo jí srdce. „Jak to myslíte?“

„Víte něco o ženě, kterou si chtěl vzít, když mu bylo jedenadvacet?“

Pocítila podivné mrazení, i když netušila proč. „O jaké ženě?“ zeptala se suchým a chraplavým hlasem.

Rozhlédl se kolem, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo neposlouchá. Zvedl šálek s kávou a držel jej ve svých širokých, pevných dlaních. „Jeho otec mu pohrozil, že pokud si ji opravdu vezme, vydědí ho a obstaví mu všechny účty. J.B. však byl rozhodn a utý si tu dívku vzít, a tak si okamžitě vyzvedl v bance všechny peníze – bylo mu už jedenadvacet, takže mohl společně pak odjeli do Louisiany. Tam se chtěli vzít. J.B. si byl jistý, že je nikdo nenajde, ale to se mýlil. Jeho otec to dokázal.“

Tohle všechno bylo fascinující. Ani J.B. ani Marge se jí o něčem takovém nikdy ani slovem nezmínili. „Vzali se tedy?“Grange jen zachmuřeně zavrtěl hlavou. „Jeho otec si počkal, až J.B. odjede vyřizovat nějaké úřední záležitosti před svatbou a pak zašel za jeho snoubenkou a promluvil si s ní. Vysvětlil jí, že pokud si J.B. vezme, udá na policii jejího bratra, kterému tehdy bylo čtrnáct a dal se dohromady s gangem, který po městě distribuoval crack. Jeden z obchodů se nevydařil tak, jak očekávali, a došlo při něm k násilnému úmrtí. Ten chlapec se ničeho nezúčastnil, ale bylo možné ho označit za spoluviníka. Hammock starší si najal soukromou detektivní kancelář, která mu všechno pečlivě zdokumentovala. Navyprávěl té ženě, že její bratr jinak skončí na dvacet let ve vězení.“

Na tváři se jí rozhostil nevěřícný výraz. „A J.B. o tomhle věděl?“

„Nevím,“ pokrčil rameny nejistě. „Ale přijel jsem to zjistit.“

„Jak se rozhodla?“ chtěla vědět.

„Měla snad na výběr?“ odpověděl odměřeně. „Svého bratra z celého srdce milovala. Kromě starého otce byl tou jedinou rodinou, kterou ještě měla. Ale milovala i Hammocka. Opravdu ho moc milovala.“

„Ale bratra podle všeho více?“

Přikývl. Tvář se mu stáhla bolestí.

„Nikdy Hammockovi neřekla, že za ní jeho otec byl, a co jí napovídal.“

„To je strašné. A co se stalo s jejím bratrem?“

„Ten odešel z gangu. Ale teprve potom, co spáchala sebevraždu. Jedině to ho zachránilo před vězením.“

Tellie mu doslova visela na rtech. „Jak se to stalo?“

„Po rozchodu s Hammockem měla deprese,“ vypravoval jednotvárným, monotónním hlasem a pohrával si s vidličkou. Zdálo se, že je kdesi daleko zpět v čase. „Věděla však, že s Hammockem už nikdy nebude. O to by se jeho otec už jistotně postaral. A bez něho pro ni neměl život smysl.“ Jeho ruce nyní pevně svíraly vidličku. „Jednoho dne našla pistoli, kterou měl bratr schovanou ve svém pokoji, a střelila se do hlavy. Byla na místě mrtvá.“

Ledový čaj, který si objednala, se rozlil po celém ubruse. Tellie rychle zvedla sklenici a pokoušela se ubrousky zabránit tomu, aby se čaj vylil až na podlahu. Od baru k nim přispěchala majitelka Barbara, aby jim zmáčený ubrus vyměnila za nový. „To se tu stává často,“ uklidňovala Tellii, která se jí omlouvala. „A kdybys jen věděla kolikrát, zlatíčko. Hned ti pošlu nový čaj. Neslazený, viď?“

Tellie přikývla a ještě stále se pokoušela vzpamatovat z toho, co jí Grange právě prozradil. „Ano, a děkuji, Barbaro.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla žena a přívětivě se na oba usmála.

„Vy jste o tom opravdu nevěděla,“ konstatoval Grange, když viděl, jak mocný účinek na ni jeho slova měla. „Omlouvám se, nechtěl jsem vám způsobit bolest. Vy přece za nic nemůžete.“

Ztěžka polkla. V ústech měla najednou úplně sucho. Najednou jí to celé začínalo dávat smysl. Proč se J.B. nikdy o žádnou ženu nezajímal tak, jako by to měl být vážný vztah. Proč se odmítal oženit. Nebo se na to téma byť jen bavit. Myslel si, že má na svědomí smrt, i když to vůbec nebyla pravda. Protože on sám se ničeho nedopustil. To všechno zavinil jeho otec.

„Jeho otec asi musel být hodně zlý člověk,“ pronesla po chvíli.

„Musel?“ zeptal se a nespouštěl z ní oči.

Přikývla. „Umřel rok před tím, než jsem se nastěhovala k Marge,“ vysvětlovala. „Měl mrtvici a nikdy se už nevzpamatoval. Zůstal ochrnutý. Z nemocnice ho poslali do speciálního soukromého ústavu, který mu pak J.B až do smrti platil.“

„A jeho žena?“

„Ta umřela už dávno předtím. Ale jak, to opravdu nevím.“

Zatvářil se tak nějak podivně. „Rozumím,“ řekl jen.

„A jak tohle všechno víte,“ chtěla vědět pro změnu ona.

„Její bratr je můj přítel,“ odpověděl. „A zajímalo ho, co se se starým Hammockem stalo. Já jsem sháněl práci a tady na farmě jí bylo víc než dost. Texas jsem měl vždycky rád, a tak jsem si řekl, že se pro něj pokusím něco zjistit. Hammockův ranč je přece hned za kopcem.“

„Teď už to tedy víte,“ řekla a pokoušela se nedat na sobě znát své pohnutí.

Zamračil se. A výraz v jeho obličeji byl ještě o poznání tvrdší než jindy. Zíral na šálek s kávou, který svíral ve svých širokých dlaních. „Opravdu jsem netušil, že vás to tak rozruší. Omlouvám se.“

„J.B. je pro mě něco jako starší bratr,“ vysvětlovala mu a v duchu si říkala, že lže, jako když tiskne. „Ale nikdo mi nikdy neobjasnil, proč se ve vztahu k ženám chová tak, jak se chová, a proč tvrdí, že se nikdy neožení. Vždycky jsem si myslela, že se mu prostě svoboda líbí. Teď to tedy vypadá, že si vyčítá, co se tehdy stalo. Rozumím tomu správně?“ otázala se a podívala se na Grange, jako by u něj hledala ujištění, že celou věc pochopila tak. Jak měla. „I když tu největší škodu napáchal jeho otec. Jak ale J.B. znám, určitě je přesvědčený, že kdyby si s ní nic nezačínal, byla by stále naživu.“ Pokýval hlavou.

„Takže on se už nikdy neoženil a ani ženit nechce?“ zeptal se po krátkém přemýšlení.

Přikývla. „Přítelkyň má ale hodně. Ta poslední byla dokonce druhá na Miss Texas.“

Zdálo se, že už ji ani neposlouchá. Dojedl svůj steak, opřel se o opěradlo židle a pomalu usrkával kávu, kterou mu Barbara znovu doplnila, zatímco Tellii přinesla novou sklenici neslazeného ledového čaje.

„Dík,“ pronesl nepřítomně, když mu dolévala.

Usmála se na něj. „Není zač. Vy jste tu asi nový, nemám pravdu?“

„Máte,“ souhlasil. „Pracuju na farmě u Justina a Calhouna.“

„To máte kliku. Jsou to oba správní chlapi.“

Přikývl.

Barbara se podívala na Tellii. „A jak se daří Marge?“

Tellie v její otázce vycítila něco, co ji přimělo, aby zvedla hlavu a věnovala jí tázavý pohled. „Má se fajn. Proč?“

Barbara jen pokrčila rameny. „Jen tak, o nic nejde.“

„Ale jde,“ byla si po její vyhýbavé odpovědi Tellie víc než jistá. „Tak ven s tím.“ Dnes to vypadá na den, kdy se o lidech, o kterých sis myslela, že je tak dobře znáš, dozvíš setsakramentsky nových a netušených věcí, pomyslela si v duchu.

„Hm,“ začala nejisté Barbara. „Minulý týden se jí tady trochu zamotala hlava a skácela se na jeden ze stolů. Chtěla jsem jen vědět, jestli s tím už zašla k doktorovi. Něco takového se jí ještě nikdy nestalo. Měla by zjistit, co to vlastně bylo.“

„K doktorovi by rozhodně zajít měla,“ souhlasila Tellie. „A já se jí na to samozřejmě zeptám.“

„Nesmíš jí ale prozradit, že to víš ode mě,“ prosila ji Barbara. „Když se naštve, dokáže být pěkně divoká. Úplně jako J.B.“

„Neboj se, zeptám se jí něžně a nenápadné. Ani ji nenapadne, odkud vlastně fouká vítr,“ ujišťovala Barbaru.

„Jestli to pokazíš, budeš tady až do smrti jíst jen připálený hamburgery, je ti to jasné?“

„To je od tebe ale pěkně hnusné,“ konstatovala Tellie a obě ženy se na sebe přátelsky usmály. Hned poté se Barbara vrátila zpět do kuchyně.

„Jak tak pozoruji, máte dnes opravdu den plný nečekaných objevů,“ připomněl se opět Grange.

„Tak nějak,“ odpověděla. „Najednou mám pocit, že vlastně nikoho z těch, s nimiž jsem vyrůstala, neznám.“

„Mohu vás o něco požádat?“ poprosil ji. Když přikývla, pokračoval. „Neříkejte o téhle naší rozmluvě Marge. Nepřijel jsem, abych komukoli přidělával starosti. Chtěl jsem jen zjistit, co se stalo se starým Hammockem.“ Přes oči mu přejel temný stín. „Myslíte, že J.B. o tom, co jeho otec tehdy udělal, ví?“

„Tak o tom opravdu nemám ani tušení,“ odpověděla po pravdě.

Nalil si do kávy smetanu a dlouze se nadechl. „Nechtěl jsem vám zničit vaše iluze.“

Ale přesně to se mu povedlo. Zatloukl ten poslední hřebíček do rakve jejích snů. Ale samozřejmě za to nemůže. Tellie si byla vždy jistá, že lidé, kteří jí procházejí životem, se v něm nezjevují jen tak pro nic za nic. Pokaždé v tom spatřovala nějaký důvod, zásah vyšší moci. Teď tomu nebylo jinak. Přinutila se k úsměvu. „Pokud jde o J.B., ujišťuji vás, že žádné iluze nemám. Všechny jeho špatné vlastnosti znám zpaměti.“

Pátral pohledem v jejích zelených očích. „Chlapi na farmě říkají, že studujete na univerzitě.“

Přikývla. „Na podzim začínám s magisterským studiem.“

„Jaký obor?“

„Historii. A chci se zaměřit na severoamerické indiány. Jednoho dne bych to ráda přednášela na univerzitě, ale do té doby na mě ještě čeká spousta učení a zkoušek.“

„Proč nechcete učit někde na základní nebo na střední škole?“ zajímal se.

„Protože by si mě tam děcka omotala kolem prstu,“ odpověděla po pravdě. „Margeiným dcerám k tomu stačilo půl roku a byla jsem jejich. Nikdy jim nedokážu říct ne. Jako učitelka na základce bych asi byla úplně tragický případ.“

„Ale vsadím se, že vás Margeiny holky milují,“ pokusil sé o úsměv.

Přikývla a opětovala mu jeho úsměv. A stejně tak je miluju i já. Jsou báječné.“

Pomalu dopíjel kávu a začal se loučit. „Myslíte, že bychom si tohle setkání mohli někdy zopakovat?“ začal zvolna v okamžiku, kdy se vpředu před nimi otevřely dveře a do restaurace vstoupil J.B., muž, o němž se tu po celou dobu bavili.

J.B. se rozhlédl kolem a téměř okamžitě je spatřil. Z očí mu vyšlehly blesky a bez váhání zamířil k jejich stolku.

„Co tady děláte?“ zeptal se Grange a jeho nenávistný pohled nenechával nikoho na pochybách, jaký vztah k němu chová.

Grange si ho jen nevzrušeně prohlížel. „Pracuju. A teď jsme si s Tellií zašli na oběd.“

„Na to jsem se neptal,“ odpověděl J.B. vztekle a z očí mu doslova sršely blesky.

Grange i nadále s naprostým a neochvějným klidem upíjel ze svého šálku. „Takže starý pán vám nakonec přece jenom prozradil, jak se věci ve skutečnosti měly?“ zeptal se náhle a propíchl ho ostrým, nemilosrdným pohledem. „Prozradil vám, co všechno mé nešťastné sestře napovídal?“

J.B. sevřel své velké ruce v pěst. Během několika vteřin náhle zestárl o několik let. „Ne, dokud byl ještě naživu. Nechal mi ale dopis ve své závěti.“

„Takže jste už měl spoustu času, abyste se se vším vyrovnal. To já neměl. Vím to teprve tři týdny!“ Přinutil se zpět ke klidu a několikrát se zhluboka nadechl. „Tušíte vůbec, jak jsem se asi cítil, když mi to otec na smrtelné posteli prozradil?“

Zdálo se, že se i J.B. začíná uklidňovat. „Tak vy jste o tom nic nevěděl?“ zeptal se Grangea.

„Ne,“ odpověděl honák drsně. „Vůbec nic jsem nevěděl! Kdybych to jen tušil…!“

J.B. si konečně uvědomil, že Tellie se o jejich konverzaci velice živě zajímá, a zdálo se, že i pod svým olivovým opálením celý zbledl. Pochopil, že už všechno ví. Odvracela od něj oči a nervózně si mnula dlaně. „Proč jste jí o tom říkal?“ chtěl vědět.Grange se postavil. Oba muži byli přibližně stejně vysocí, i když Grange působil mohutnějším, svalnatějším dojmem. J.B. měl spíše šlachovitou postavu jezdce a honáka.

„Tajemství někdy bývají hodně nebezpečná, Hammocku,“ odpověděl a nezdálo se, že by před ním chtěl byť jen o krok ustoupit. „A jsou prostě věci, které jsem chtěl vědět a o kterých byste mi vy nikdy neřekl.“

„Jako například?“ otázal se J.B. odměřeně.

Grange mu pohlédl zpříma do očí, vědom si toho, že se na ně zbývající hosté dívají.

„Původně jsem si myslel úplně něco jiného, ale tady vaše přítelkyně mně doslova připravila ledovou sprchu. Nikdy mě nenapadlo, že jste stejně jako já jen oběť. Byl jsem přesvědčený, že jste svého otce navedl, aby za vás celou věc takto vyřídil,“ dodal ještě upjatě.

Tellie netušila, kam vlastně míří.

J.B. to však pochopil naprosto přesně. „Kdybych to věděl už tenkrát, všechno by bylo úplně jinak. Nikdy bych to otci nedovolil.“

„A kdybych to byl věděl já…“ Grange si ho pozorně prohlížel. „Jaká smůla, nebo spíš neštěstí, že nemůžeme už vůbec nic z toho vrátit.“

J.B. přikývl.

„Pracuji tady na farmě u Calhouna, ale zdržím se jen pár měsíců,“ obrátil Grange list. „A nemám ve zvyku vybavovat se o cizích záležitostech, jestli vás to nějak uklidní. Chtěl jsem si jen ujasnit, co je vlastně pravda. A teď už to tedy vím.“ Obrátil se k Tellii. „Asi jsem vás do toho neměl vůbec tahat. Ale ten oběd s vámi byl příjemný,“ dodal ještě tiše a usmál se na ni. A úsměv změnil i výraz jeho očí. Najednou byly hlubší a průzračnější.

„I mně s vámi bylo dobře,“ špitla a cítila, jak se červená. Grange byl opravdu pohledný muž.

Nejistě přešlápl z nohy na nohu. „Chtěla byste si to někdy zopakovat?“

Usmála se na něj. „Moc ráda.“

Grange se kývnutím rozloučil s J.B. a zamířil k baru, aby zaplatil za svůj oběd. J.B. se posadil na jeho místo a pohledem plným vzteku a starostlivosti se zadíval na Tellii.

„Nedělej si s tím těžkou hlavu, J.B., Grange mi tady nevyzradil žádné státní tajemství. Jenom mi řekl, že tvůj otec provedl něco, čím ti kdysi dávno překazil nějaký vztah. Chtěl jenom vědět, jak se s ním spojit. Tvrdil mi ale, že to zjišťuje pro jednoho svého kamaráda.“ Doufala jen, že její lži uvěří. Umřela by, kdyby pochopil, že zná celé to strašné tajemství, které v sobě nosí a které by jí nikdy v životě sám neprozradil. Dělalo se jí špatně, když si představila, jak se asi musí cítit.

J.B. na její uklidňující poznámku nijak nereagoval. Jen se díval na Grange, který již opouštěl bistro, a pak mávl na Barbaru, aby si u ní objednal kávu a závin.

Tellie se jen pokoušela nedat na sobě znát, jak ji překvapuje, že si k ní sedá a dokonce si i objednává. Ještě nikdy spolu v restauraci nebyli. Srdce jí z jeho těsné blízkosti divoce bušilo. Musela se vší silou ovládat, aby na něj rozechvěle a s otevřenou pusou obdivně necivěla.

Barbara přinesla objednanou kávu. J.B. se na ni zašklebil a ona mu odpověděla stejnou mincí. „Takže dnes randíme na směny, Tellie,“ dobírala si ji.Tellie ponechala její žertem míněnou otázku bez odpovědi. Podařilo se jí vyloudit na tváři chabý úsměv, kterým doufala překrýt svůj trapný pocit.

J.B. pomalu usrkával kávu a ona jen tiše pozorovala jeho štíhlé, přesto však svalnaté a opálené paže. Na levém prsteníčku měl mohutný zlatý prsten a nad ním, na zápěstí, luxusní drahé hodinky. Ve svém šedém obleku s pravým stetsonem na hlavě působil bohatě a arogantně. Tellie však vnímala především to, že je až neuvěřitelně svůdný a smyslný.

„Jestli chceš slyšet můj názor,“ začal, „tak se mi vůbec nelíbí, že se s tímhle člověkem scházíš.“

„Ale J.B. Vždyť to byl jen obyčejný oběd,“ bránila se. „Žádné rande.“

„Spíš výslech,“ uvedl věci na pravou míru. „Co ještě chtěl vědět?“

Tellie dobře věděla, že by jí žádnou lež jen tak neuvěřil. „Chtěl, abych mu řekla o tvém otci.“

„Co přesně?“

„Jestli je ještě naživu. A já mu na to řekla, že už není. To bylo všechno.“

„Co ti vlastně napovídal?“

„Moc toho nebylo,“ pokrčila rameny a pátrala v jeho pronikavě zelených očích. Zrcadlily se v nich obavy a bouře. „Jen tolik, že ho nějaký kamarád požádal, aby mu o tvém otci zjistil pár informací, kvůli nějaké tvé lásce, která se vám vymkla z rukou. Nic bližšího mi neřekl,“ dodala ještě, aniž se na něj podívala. J.B. totiž pokaždé poznal, když se mu pokoušela věšet bulíky na nos.

Podíval se na ni a ve tvář měl přísný, napjatý výraz. „Nikdy jsem nechtěl, aby o tom věděl ještě někdo jiný než já a Marge,“ řekl temně.

„To já vím,“ odpověděla odevzdaným a vyčerpaným hlasem. „Cizím lidem se přece nebudeš svěřovat.“

Zamračil se. „Ty přece nejsi cizí člověk, Tellie. Patříš do rodiny.“

Jeho poznámka, aniž to tušil nebo zamýšlel, učinila všechno ještě horší. Podívala se mu do očí. „A proč jsi tedy posílal Jarret, aby mi koupila dárek k promoci? Marge nebo děvčatům bys nic takového nikdy neudělal. A lhal jsi mi o tom, že jsi byl na slavnostním zakončení. Měl jsi na ranči jednání s nějakým obchodníkem a jeho dcerou. Předpokládám, že to asi byla pořádná krasavice, takže ses od ní nedokázal odtrhnout,“ dodala s větší hořkostí, než si vůbec uvědomovala.

Tváře mu pokřivil vztek. „Kdo ti tohle řekl?“

„Co na tom záleží? Důležité je to, že jsi mi lhal!“

Téměř neslyšně se nadechl. „Sakra, Tellie!“

„Proč nedokážeš jednat na rovinu?“ dožadovala se. „Já už přece dávno nejsem žádné dítě. Nemusíš užme před pravdou chránit.“

„Jenže ty vůbec netušíš, jaká ta pravda vlastně je,“ namítl stroze.

„Ale vím, jen si nemysli. Jsem jen závazek, který sis uvázal na krk, protože jsem neměla žádnou rodinu a tys mě litoval.“

„Tak to bylo,“ připustil. „Ale stala ses součástí naší rodiny, všechno co jsme dělali my, dělala jsi i ty. Z ničeho jsme tě nevyčleňovali. To snad připustíš.“

„Ach ano,“ souhlasila trpce. „Když Marge slavila Vánoce, byla jsem s ní, když jela s dětmi na prázdniny, braly sebou i mě. Jednou jsem se tak dokonce dostala až do Evropy. Přesně tak to bylo. A já jsem nikdy netvrdila, že bych se necítila součástí Margeiny rodiny. Ani jednou,“ dodala významně.Opět se zamračil. „Marge je přece součástí mojí rodiny.“

„Ale ty nejsi součástí té mojí, J.B.,“ odpověděla. Ještě nikdy ji tak nebolelo srdce. „Jsem na tom úplně stejně jako všechny ty tvé nádherné blondýnky s velkými kozami – nedůležitá a snadno postradatelná. Nestojíme ti ani za to, abys nám osobně vybral dárek, když už se uráčíš nám nějaký dát. To jen pošleš svoji sekretářku do města, aby to udělala za tebe, protože proč by ses ty obtěžoval. A pak po ní ještě chceš, aby za tebe lhala, když ani nepřijdeš na oslavu, o níž dobře víš, že mi na ní tolik záleží.“

Šlehl po ní ohnivým pohledem.

„Propána Tellie. Vždyť ty máš všechno úplně pomíchané.“ Téměř neslyšně zaklel. „Zatracený Grange. Kdyby sem tak nevtrhl…!“

Tady něco nehraje, blesklo jí hlavou. „Ty ho znáš! Víš, kdo to je!“

Sevřel rty pevně k sobě. „Znám ho,“ připustil váhavě. „Když mi došlo, o koho se jedná, zašel jsem se na něj podívat na farmu. Ale než jsem mu stačil cokoli říct, objevil se za rohem Justin, a já už jsem se tam pak nikdy nevrátil.“

„Kdo to tedy je, J.B.?“ zeptala se, i když si byla již předem jistá, že odpověď je nad slunce jasná.

„Je to její bratr,“ vypravil ze sebe nakonec. „Je to bratr ženy, s níž jsem chodil a kterou jsem si chtěl vzít.“

TŘETÍ KAPITOLA

Tellie ho milovala z celého srdce, a to i navzdory neúprosné skutečnosti, že její city nebude nikdy schopen opětovat. I proto ji teď pohled na jeho ztrápenou tvář tak bolel. Téměř cítila, jak mu slova, která právě vyslovil, bolestně pulzují v žilách. Žena, jediná žena, kterou kdy miloval, se kvůli němu zabila. To mu zcela jistě působilo utrpení, před kterým již nikdy nebude schopen utéct. A teď se ve městě ještě ukáže její bratr, aby mu jeho rány rozdíral.

„Proč myslíš, že sem přijel?“ zeptala se ho.

J.B. si před odpovědí dopřál další doušek.

„Kvůli pomstě, možná,“ odpověděl úsečně. „Alespoň původně.“

„Pomsta za co?“ nechápala naoko, i když odpověď již znala, ale nechtěla, aby J.B. věděl, kolik jí toho Grange vlastně prozradil.

Pátravě se na ni podíval.

„Tohle je záležitost, která se tě nijak netýká, Tellie. Stalo se to už hrozně dávno.“ Dopila svoji kávu.

„Jak myslíš, J.B.,“ odpověděla. „Já už se ale musím vrátit do práce.“

Postavila se. Hned po ní se zvedl od stolku i on.

„Jak se dostaneš zpátky na farmu?“ zeptal se nečekaně. „Nepřijela jsi sem s Grangem?“

Zavrtěla hlavou. „Dohodli jsme se, že si každý zaplatíme za sebe. Takže jsem si vzala vlastní auto.“

„Přijedeš v sobotu na grilování?“ zeptal se ještě.

Grilování na ranči následovalo vždy, když dokončili nahánění stád do ohrad. J.B. je pořádal pro své honáky, aby jim i tímto způsobem poděkoval za jejich namáhavou a obětavou práci. A pokaždé na ně zval i Marge s děvčaty. A s nimi pochopitelně i Tellii. Každé grilování bylo příjemnou, pohodovou záležitostí.

„Nemyslím,“ odpověděla nečekaně a potěšilo ji, že sebou překvapeně trhl. „Mám na sobotu už nějaké jiné plány.“

„Jaké plány?“ dožadoval se, jako by snad měl právo vědět o každém jejím kroku.

Ledově se na něj usmála. „Do toho ti, J.B, vůbec nic není. Ahoj.“

Odebrala se k pokladně a zaplatila Barbaře za oběd. Když odcházela, J.B. už opět seděl, sklíčený, s tváří v dlaních, bledý jako padlý sníh.

Teprve pozdě večer si mohla v klidu nechat projít hlavou všechny informace, které se během uplynulého dne dozvěděla. Počkala si, až se děvčata vydala na kutě, a pak se obrátila přímo na Marge, která seděla v kuchyni u stolu a pracovala na své vyšívané přikrývce.

„Znáš někoho, kdo se jmenuje Grange?“ zeptala se jí bez dlouhého otálení.

Starší žena jen překvapeně zamrkala. „Grange? Proč?“

Tellie si uvědomila, že pohled, kterým se na ni Marge dívá, není zdaleka upřímný. Složila si ruce na stole. „Na farmě začal pracovat člověk, který si přesně takhle říká,“ vyprávěla. „Je vysoký a má tmavé oči a vlasy. J.B. si měl kdysi dávno vzít jeho sestru…“

„Tak on je tady! Proboha!“ vydechla vzrušeně Marge a přiložila si dlaň k ústům. „Ne! To není pravda!“

„Nemusíš se bát, Marge. Grange tady hledal vašeho otce, ne J.B.“

Marge na ni s očima dokořán jen vyděšeně zírala. „Jak to víš?“ zeptala se chraplavě.

Tellie si ztěžka vydechla. „Protože mi to Grange celé řekl. Ale J.B. o tom neví. Tomu jsem jen vysvětlila, že mi Grange naznačil cosi o nějaké lásce, která se mu kdysi v minulosti příliš nevyvedla.“

Marge si přitiskla dlaň ještě pevněji k ústům. „To si neumíš ani představit, Tellie. Bylo to strašné. Ještě nikdy jsem J.B. nezažila v tak hrozném stavu. Když se zabila, málem se zbláznil. Pak na tři měsíce zmizel a nikdo ani netušil, kde vůbec je. Nedokázali jsme ho najít. Otec plakal…“ Na chvíli se odmlčela, aby se trochu uklidnila. „Nikdy jsem to celé nepochopila. Proč od něj odešla. J.B. si myslel, že to bylo kvůli té hádce. Chtěla prodat dům a nastěhovat se k nám. Nakonec se rozešli ve zlém a J.B. se o její smrti dozvěděl až od svého nejlepšího kamaráda. Okamžitě si začal namlouvat, že se zabila kvůli němu. Že je to jeho vina. Nakonec se naučil se svojí vinou žít, ale ta vina ho doslova užírala zaživa. Táta na něj pak byl strašně hodný. Měli své problémy, to ano, protože oba byli pěkně tvrdohlaví a chtěli, aby bylo po jejich, ale táta se opravdu snažil, aby si J.B. získal zpět na svoji stranu. A myslím, že se mu to nakonec povedlo, i když jen těsně předtím, než ho ranila mrtvička.“ Zvedla oči a podívala se na Tellii. „Tuší Grange aspoň, proč udělala něco tak zoufalého?“

Tellie zaváhala, protože začínala mít dojem, že se pohybuje na velmi tenkém ledě. Rozhodně nechtěla zničit Margeiny iluze o vlastním, navíc již zesnulém otci. Také bylo zřejmé, že jí J.B. o zásahu, kterého se starý pán dopustil a který celou tragédii spustil, vůbec nic neprozradil.

Marge pochopila příčiny jejího váhání. Smutně se na ni usmála. „Tellie, otci na mně vůbec nezáleželo. Byla jsem mu úplně lhostejná. Byla jsem jen dcera, a tedy zklamání. Nemusíš se snažit chránit mé city. Ráda bych ale věděla, co všechno ses od Grange dozvěděla.“

Tellie se ještě jednou hluboce nadechla. „Tak fajn. Váš otec si za tou dívkou tenkrát zašel a napovídal jí, že pokud si J.B. vezme, nebo o to bude nadále usilovat, zařídí – pohrozil jí, že k tomu má dostatek důkazů – aby její bratr skončil nadosmrti ve vězení. Ten chlapec byl totiž v gangu, který obchodoval s drogami.“

Marge jen zalapala po dechu. „Tak to tedy bylo! A řekl o tom J.B.?“

„Ano,“ odpověděla. „Zanechal pro něj dopis v poslední vůli. Ale Grange se o tom dozvěděl teprve nedávno. Jeho vlastní otec mu to prozradil až na smrtelné posteli. Určitě si to tajemství držel v sobě tak dlouho jen proto, aby svého syna ušetřil před pocity viny, kterou by si jistě musel klást, protože to byl právě on, kdo vašemu otci poskytl záminku a příležitost k tomu, aby vaší sestře vyhrožoval a zmařil její sňatek s J.B.“

„Tolik tajemství,“ povzdychla si Marge. „Bolest a zase jenom bolest. A teď se to znovu vrací. J.B. si to bude muset prožít celé znovu.“

Tellie si tím byla jistá, ale za to Grange přece nemůže. „Grange se chtěl jen dozvědět pravdu,“ bránila ho. „Myslel si, že váš otec jednal z popudu J.B. Že ho k tomu J.B. sám přiměl.“

„Můj bratr rozhodně nepotřebuje, aby za něj někdo vyřizoval špinavé věci,“ odpověděla Marge pobaveně. „Ty si umí zařídit sám.“

„To souhlasím,“ pokývala hlavou Tellie.

Starší žena se zamračila nad jejím výrazem. „Je tu snad ještě něco, o čem nevím?“ chtěla vědět.

Tellie jen pokrčila rameny.

„Jarret mi cosi naznačila.“

„Sekretářka J.B.? Ta že by nechala něco uniknout?“ otázala se Marge nevěřícně.

„J.B. tenkrát na té promoci nebyl, přesně tak, jak jsme si myslely. Měl na ranči schůzku s jedním bohatým obchodníkem a jeho údajně velmi atraktivní dcerou. A chtěl po Jarret, aby mu kryla záda. Jenže tu jeho žádost pořádně nazdvihla ze židle a ještě víc se pak rozčílila, když se dozvěděla, že ten dárek, který ji poslal koupit, nebyl pro některou z těch jeho blondýn ale pro mě a navíc k promoci.“

„Tak moment. Chceš mi snad tvrdit, že nám lhal o tom, že tam byl a že nás jen nestihl najít? To opravdu udělal?“

„Ano.“

„Já ho zaškrtím,“ pronesla starší žena rozhněvaně.

„A k čemu to bude dobré, Marge?“ zeptala se jí Telhe. Najednou si připadala stará, unavená a opotřebovaná. „Copak ho můžeš přinutit, aby mě miloval? Nic takového se nikdy nestane. Vždycky jsem si myslela, že je to jen takový bezstarostný plejboj, který rád střídá ženy, ale tak to není. To už teď víme, že?“ Opřela se o opěradlo židle a na tváři měla smutný a unavený výraz. „Vyčítá si, že žena, kterou miloval, kvůli němu zemřela. Už jen proto nehodlá riskovat, že by se zamiloval do nějaké jiné, protože se bojí, že by o ni zase přišel. A myslí si, že si ani nezaslouží být šťastný, protože má na svědomí její smrt.“

„I když to celé zavinil náš otec a nikdo jiný,“ doplnila tiše Marge. „Někdy, ještě než zemřel jsem mívala pocit, jako by ho něco pronásledovalo. Jako by byl něčím posedlý. A když jsem se ho zeptala, co se děje, odpověděl mi jen, že lidé musí platit za své hříchy a že jen doufá, že jeho trest bude takový, jaký si zaslouží. A až do dneška jsem nevěděla, co měl vlastně na mysli. Nejspíš se bál říci komukoli pravdu, protože věděl, že by J.B. navždy ztratil.“

„Ale to by přece nemohl vyčítat J.B. Ať už si starý pán o té ženě myslel cokoli, nemohl přece za J.B. dělat jeho rozhodnutí. Nemohl žít jeho život.“

„Ty jsi ho ale vůbec neznala, miláčku. Býval úplně stejný, jako je teď J.B. Buď bylo po jeho anebo nic.“

„Rozumím.“

Marge se k ní naklonila přes stůl a vzala ji za ruku. „Je mi to moc líto, že ses o všem musela dozvědět tak podivným způsobem. Já jsem už J.B. kdysi dávno říkala, že by ti měl všechno vysvětlit, ale jak vidíš, sama jsem znala jen polovinu pravdy. Ale to nic nemění na skutečnosti, že J.B. nechtěl o ničem takovém ani slyšet.“

Tellie dobře věděla, že se jí Marge snaží ušetřit a že před ní tají, že ji J.B. zcela jistě odbyl s tím, že Tellie nepatří do rodiny a že jí do něčeho takového vůbec nic není. „Nemusíš na mě brát ohledy, Marge. Já už jsem velká holka a něco vydržím.“

„V tom tě J.B. opravdu proškolil.“

„Nemůžeme přece změnit, že ke mně nic necítí,“ pronesla unaveně. „A kdyby se do mě chtěl zamilovat, už by se to asi dávno stalo. I teď, po tolika letech, jsem pro něj jen obyčejný sirotek, kterého se mu zželelo, a proto mu poskytl nový domov. Tedy, kterému jsi ty poskytla nový domov,“ opravila se. „J.B. se sice tenkrát rozhodl, že se o mě postará, ale tu každodenní péči a starost nechal již zcela a bez výjimky na tobě.“ Dala se do smíchu. „To je celý on.“

„To je,“ souhlasila Marge a pustila její ruku. „Možná je nakonec dobře, že už znáš celou pravdu. Aspoň víš, proč se k tobě chová tak, jak se chová a že jsi vlastně nikdy neměla příliš šancí.“

„Nejspíš to tak je,“ souhlasila Tellie, „ale musíš mi slíbit, že mu nikdy neprozradíš, co všechno vím. Slibuješ?“

„Slibuju, že mu nikdy neprozradím, kolik toho o něm víš,“ souhlasila Marge. „A teď mi pověz o Grangovi. Jaký je?“

„Tajemný,“ odpověděla po pravdě. „Nebezpečný. Nikdo o něm vlastně nic neví. Říká se, že sloužil u zvláštních jednotek.“

„A ne v mafii?“ zeptala se Marge suše a svůj dotaz rozhodně nemyslela jen tak z legrace.

„Tvrdil, že ho sestřina smrt vytáhla jak z drog, tak i z gangu, i když nejprve se mi pokoušel namluvit, že to všechno zjišťuje jen pro svého kamaráda. Ta tragédie ho ale určitě zachránila, tím jsem si jistá. A později, když se dozvěděl, že to byl on, kdo vašemu otci poskytl záminku, jak na jeho sestru zatlačit, musel cítit stejnou vinu jako J.B., když si po smrti pana Hammocka přečetl dopis, který pro něj ve své poslední vůli zanechal. J.B. už ale měl čas, aby se s tím vyrovnal. Grange se to dozvěděl teprve před třemi týdny.“

„Ten dopis,“ povzdychla si Marge. „Když si ho J.B. tehdy přečetl, strašně se opil.“ Zamračila se. „Měla jsi rok před maturitou. Přišla jsi tenkrát a vzala jsi mu pistoli, kterou kolem sebe mával,“ vyvolávala Marge jejich společné vzpomínky. „Křičela jsem na tebe, ale tys mě vůbec neposlouchala. Šla jsi rovnou k baru a vylila mu celou láhev do dřezu, i když on tě celou dobu proklínal a řval na tebe. A pak jsi mu vzala tu pistoli a vysypala náboje na podlahu. Já jsem se po celou tu dobu nedokázala ani pohnut.“

„Myslela sis, že po mně skočí,“ vzpomínala Tellie a dnes se při vzpomínce na dramatické události onoho dne již jen smála. „Ale já jsem byla skálopevně přesvědčená, že J.B. by ženu ani v té největší opilosti, a že byl tenkrát opravdu namol, nikdy neuhodil.“

„Odvedla jsi ho do postele a celou noc jsi u něj pak zůstala. Ráno tě odnesl do obývacího pokoje a ještě spící tě uložil na pohovku. Byl celý nesvůj. Zeptala jsem se ho, co se stalo, a on mi řekl, že ještě nikdy nezažil, aby se o něj nějaká žena takhle starala. Naše matka si totiž na nějakou péči příliš nepotrpěla,“ dodala na vysvětlenou. „Byla vědkyně a celý její život patřil chemii. My jsme byli až kdesi na druhé koleji. Když pak umřela, otci se téměř ulevilo. Já jsem ji ale obdivovala. Pracovala totiž na projektu, který by pomohl všem. Snažila se najít protilátku na jeden hodně nebezpečný kmen virů. A jednoho dne se v laboratoři omylem píchla jehlou, která pronikla i rukavicí, a zemřela. Byla jsem moc smutná, ale ani otec, ani J.B. jí nepřišli na pohřeb. Vyčítali jí, že pro práci opustila rodinu.“

„To je celý J.B.,“ připustila Tellie.

„J.B. se sice pořád vzteká, že se o něj neustále staráš, ale když pak někam odjedeš, chybí mu to a vzteká se ještě víc. Když jsi tenkrát odjela na prázdniny do Yellowstonského parku, byl vzteky úplně bez sebe.“

„Opravdu? Bylo tam tak krásně. A stýská se mi po Melody. Byla to má nejlepší kamarádka. Její rodiče se ale odstěhovali za moře a ona se rozhodla jet s nimi.“

„Já už tady v Jacobsvillu žádné staré kamarádky také nemám,“ povzdychla si Marge. „A co Barbara?“

„Vidíš, na tu bych málem zapomněla. Barbara a její bistro. Už když jsme byly holčičky, nemluvila o ničem jiném než o tom, že chce mít vlastní restauraci.“

„A to se jí nakonec splnilo. A navíc má pořád plno.“ Tellie na okamžik zaváhala. „Nesmíš se na ni zlobit, ale dělá si o tebe starosti,“ řekla ještě.

„A proč? Nic mi přece není.“

„Svěřila se mi, že se ti posledně zamotala hlava a že jsi upadla.“

Marge se zakabonila. „Ano, ale to bylo jen kvůli migréně. Už se mi to párkrát stalo. Máme to v rodině. Nic, s čím by sis musela dělat starosti. Měla to moje matka a její matka…,Vsadím se ale, že J.B. žádnými bolestmi hlavy netrpí. Ten je spíš způsobuje všem kolem.“

„Amen,“ odpověděla Marge a obě ženy se daly do smíchu.

Grange už ji na žádnou další schůzku nepozval, ale tu a tam se u ní zastavil v kanceláři, aby se zeptal, jak se jí daří. Bylo to, jako by si uvědomoval, jak moc jí svými informacemi o J.B. ublížil, a jako by se nyní pokoušel svoje provinění nějak odčinit.

„Podívej Grangei,“ řekla mu jednoho dne, když si ji opět prohlížel tím svým ustaraným pohledem. „Já nejsem úplně padlá na hlavu. Věděla jsem, že v J.B. minulosti je něco, kvůli čemu je takový, jaký je. Na mně mu nikdy nezáleželo a vždy jsem pro něj byla jen adoptovaný sirotek.“ Usmála se na něj. „Mám před sebou ještě tři roky školy. Na milostný život nemám čas.“

Nevzrušeně si ji prohlížel. „Nechci, abys dopadla stejně jako on. Anebo já. Oba máme pocit, že už nikdy nebudeme moci nikomu věřit.“

V jejích očích vyčetl sympatie a pochopení. Věděla, že si vyčítá sestřinu smrt. „Když to dopustíš, budeš každým rokem zatrpklejší a zahořklejší a nakonec skončíš úplně sama. Já už takový jsem,“ řekl vážně a bez úsměvu.

„Nevidím na tvé hlavě žádné šediny, takže to snad nebude až tak beznadějné,“ pokoušela se vtipkovat.

„Ty mi rostou zevnitř,“ nenechal se přesvědčit.

Usmála se na něj a celá její tvář se jako by mávnutím kouzelného proutku rozzářila.

Její veselí bylo nakažlivé a i on trochu roztál. „U nás se šedé vlasy příliš nepěstují. Když otec umíral, byl sice hodně nemocný, ale vlasy měl pořád černé. Bylo mu přes sedmdesát.“

„Dobré geny.“

„Pokrčil rameny. To ví jen pánbůh. Otec ani nevěděl, kdo byl jeho táta.“

„A tvoje máma?“

„O té bych nerad mluvil,“ odpověděl a tvář mu opět ztvrdla. „Promiň,“ omlouval svůj drsný tón. „Moc to s ženami neumím.“

„Tak to mě tedy držte!“ zvolala s předstíraným údivem. „Který muž by něco takového přiznal?“

Zamračil se na ni. „Sluší ti to.“

„Báječné. Konečně sis toho všiml. Ale teď už asi uděláš nejlíp, když půjdeš. Justin tu bude každou minutu a asi by se mu nelíbilo, že tu se mnou v pracovní době flirtuješ.“

„Nikdy neflirtuju,“ odrazil její útok.

„Aha. Tak se mi to asi jenom zdálo. Moc se omlouvám.“

Přešlápl z nohy na nohu. „Tak trochu možná ano. Ale nebylo to úmyslné.“

„To je ale neštěstí. Jen tak mimochodem, myslíš, že by si tě někdo vzal?“

Zaškaredil se na ni.

„Já přece nejsem zlý člověk.“

„Ale já bych si tě rozhodně nevzala,“ trvala na svém.

„A žádal jsem tě snad o to?“ bojoval jejími vlastními zbraněmi.

„Ty tedy rozhodně ne. A ani se o to nepokoušej. Já jsem taková partie, že chlapi slintají všude, kudy jen projdu.“

„A čemu pak za to vděčíš?“

„Umím totiž francouzské zákusky. S opravdovou šlehačkou a pudinkovou náplní.“

„Aha.“

„Žádné aha. Jsem prostě výhra a ty děláš chybu, že ses nezapojil do závodu.“

„A i kdyby,“ zamračil se. „Co bych si asi tak počal s manželkou?“

„Ty nevíš?“ Věnovala mu výraz naprostého zděšení a šoku.

„Chodíš ráda do kina?“ začal úplně z jiného konce. „Podle toho na co?“

„Science fiction.“

„Samo sebou.“

„Podívám se, co hrají v sobotu, šla bys?“

V sobotu se mělo konat na ranči grilování, kterému by se raději vyhnula. Zde se jí tedy nabízí ideální výmluva. Kromě toho, nebude přece sedět sama doma a užírat se kvůli J.B. Obzvlášť, když mu napovídala, že v sobotu něco má. „Platí. Můžeš mě začít balit.“

„Tvoje nová rodina to asi neponese nejlíp.“

„Marge bude mít určitě radost i za mě,“ odpověděla a svojí odpovědí si byla stoprocentně jistá, „a pokud jde o J.B., tomu do toho nic není a mně je úplně jedno, co si o tom bude myslet.“

Přikývl. „Tak fajn. V sobotu máme rande. V pátek si ještě upřesníme podrobnosti. Souhlas?“

„Souhlas. A teď už opravdu běž,“ dodala a podívala se z okna, kterým viděla, že Justin právě vchází do budovy.

Usmál se na ni a vyšel na chodbu.

Marge byla novinkou nadšená mnohem méně, než Tellie předpokládala. Po pravdě řečeno nebyla nadšená vůbec. Naopak, zdálo se, že jí Telliina zpráva pěkně rozrušila. „Přísloví o sypání soli do ran ti nic neříká?“ zeptala se nepříliš vlídně.

„Grange přece nic zlého neudělal,“ protestovala Tellie. „Je stejně tak oběť jako J.B.“„Tomu rozumím,“ odpověděla Marge váhavě. „Ale je s celou tou záležitostí hodně spojený. A J.B. to bude vnímat jako osobní útok. Od něj i od tebe.“

„Ale to je přece absurdní!“

„Ne, když si uvědomíš, jakým způsobem J.B. přemýšlí a jedná.“

Tellie měla poprvé od okamžiku, kdy ji Grange pozval na schůzku, pocit, že dělá něco, co by asi dělat neměla. Nechtěla J.B. ublížit, i když jí k tomu svým chováním poskytl víc než dostatek důvodů. Na druhou stranu mohla nadcházející schůzku vnímat i jako test kontroly, kterou nad ní má. Jestli se mu poddá, vzdá se už navždy své svobody. Byla to zapeklitá situace.

Marge ji objala rukou kolem ramen. „Nesmíš si se vším tak strašně lámat hlavu, srdíčko. Jestli na tu schůzku chceš jít, klidně si běž. Já tě pouze upozorňuju, že si to J.B. bude brát hodně osobně. Ale nemůžeš mu přece dovolit, aby ti zničil život.“

„Díky, Marge,“ odpověděla a také ji objala.

„Proč vlastně nechceš přijít na grilování?“ zeptala se Marge.

Tellie se jen zašklebila. „Bude tam přece ta jeho texaská královna krásy. To by mu mělo stačit.“

„Tak takhle to tedy je,“ povytáhla Marge obočí.

„Ať tě ani nenapadne mu cokoli vyprávět,“ zareagovala Tellie okamžitě.

„Ani slovo,“ ujistila ji Marge. „Budu mlčet jako hrob.“

„Stejně ale musím přiznat, že je opravdu krásná,“ pronesla po chvíli Tellie. „Nemyslíš?“

Marge jen pokrčila rameny. „Stejná jako všechny ty předtím. Vysoká, blond, prsatá. Inteligence nejspíš někde kolem nuly. Víš, co mě už několikrát napadlo?“ zeptala se zamyšleně. „Mám takový pocit, že J.B. zřejmě nemá inteligentní ženy rád.“„Třeba se jich bojí. Má strach, že by byly chytřejší než on.“„Tak tím to asi nebude. Nezapomínej, že absolvo-val s červeným diplomem na Yalu. A tam se jen tak někdo nedostane.“

„Vida, na to jsem už málem zapomněla.“

„Já si spíš myslím,“ pokračovala Marge, „že to má něco společného s naší matkou. Strašně se po otci vozila a pořád mu naznačovala, že je jen obyčejný hlupák, zatímco ona vědec. Neustále jezdila po nějakých konferencích a sympoziích a nakonec si s jedním ze svých kolegů začala docela vážnou známost. To bylo těsně předtím, než zemřela.“

„Takže J.B. neměl zrovna ideální ženské vzory,“ usoudila Tellie.

„A pak se přesto všechno zamiloval, a jak to dopadlo, už víš sama. Ty se tím ale nenech odradit. To že že J.B. už na lásku nevěří, neznamená, že bys na ni neměla věřit ani ty. A možná se z Grangea vyklube to nejlepší, co tě v životě potkalo. Kdo ví? A kromě toho neuškodí, když dáš J.B. najevo, že kvůli němu nehodláš skočit do propasti.“

„Ten si toho ani nevšimne,“ vyhodnotila situaci Tellie. „Pokaždé si jen stěžoval, že se mu motám pod nohama.“

„To už dávno neplatí.“

„Jasně, ale nezapomínej, že jsem byla čtyři roky na univerzitě,“ připomněla své starší přítelkyni a vzpomněla si na nepříliš vydařenou promoci. Ještě stále to bolelo.

„A další tři roky máš ještě před sebou,“ usmála se na ni Marge. „Takže si žij svůj vlastní život, Tellie. Z toho co děláš, nemusíš nikomu skládat účty. Já jen chci, abys byla opravdu šťastná.“

„Což se snáze řekne, než koná,“ poznamenala Tellie. „Ale jsem ráda, že ti nevadí, kdybych s Grangem začala chodit. Co si o tom bude myslet J.B., to je jeho věc. Mně je to úplně jedno.“

Což ovšem zdaleka nebylo pravda.

Grange se ukázal jako příjemný a zábavný společník.

Film byl přímo báječný, plný skvělého humoru a napínavého děje. Když vyšli z kina, oba se hlasitě smáli. „Už dlouho jsem se tak nebavila,“ konstatovala cestou k jeho velkému šedému pickupu. „Asi si ho budu muset koupit i na DVD.“

Pobaveně se na ni podíval.

„Je mi s tebou moc hezky. Kdybych nebyl tak zapřísáhlý starý mládenec, byla bys na samotném vrcholu mého seznamu.“

„Tak něco tak krásného mi ještě nikdy nikdo neřekl,“ zavýskla málem. „Nebude ti vadit, když ti tvá slova občas připomenu?“

Udiveně se ni podíval.

„Řekl jsem snad něco špatného?“

„Právě naopak. Jenom poprvé v životě slyším, že by se mohl najít někdo, kdo by si byl ochoten si mě vzít. To už přece musí něco znamenat. Vypadá to, že te asi vezmu za slovo. Nebudu přece ve škole navždy, a každá žena musí myslet na to, že se jednou usadí.“

Grange si ji prohlížel v záři světel na parkovišti. „Jsi úplně jiná než všechny ostatní ženy. Většina z nich je na můj vkus až příliš agresivní.“

„Jsme jako přísavky, jakmile se někde uchytíme, už se nás nezbavíte.“

„Tak jsem to nemyslel,“ zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem říct, že máš i něco v sobě. V tom jsi jiná.“

Usmála se na něj. „I mně s tebou dnes bylo hezky.“

„V tom případě bychom si to mohli někdy zopakovat. Souhlasíš?“„Já jsem pro,“ nepřestávala se na něj usmívat.

Grange ji dovezl až k Marge, a když se loučili, ani náznakem se ji nepokusil políbit. Džentlmen každým coulem. Tellii se opravdu moc líbil, i když to rozhodně neznamenalo, že by se zčistajasna přestala trápit kvůli J.B.

Otevřela dveře a vstoupila do setmělé chodby. Vzhledem k pokročilé hodině předpokládala, že Marge i děvčata již budou spát ve svých pokojích. V celém domě nesvítilo jediné světlo.

Potichu se otočila, aby za sebou zamkla. Pak opatrně položila nohu na první stupínek dřevěného schodiště. Ještě než došlápla, do očí ji uhodilo prudké světlo. Zvedla hlavu a dívala se přímo do zelených, vztekem překypujících očí J.B.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Co… tady děláš?“ vyhrkla, když ho spatřila, a zároveň se zachvěla pod jeho přísným, nesmlouvavým pohledem. „Stalo se snad něco s Marge nebo děvčaty?“ dodala ještě a její nejistota rostla doslova každým okamžikem.

„Ne, všichni jsou v pořádku.“

Přesunula se do obývacího pokoje a odložila si kabelku a plášť na křeslo. Světlé zelené oči se zabořily do očí tmavě zelených. Nervózně si rukou projela vlasy. J.B. vypadal jako blížící se uragán.

„Co tady v tom případě děláš?“ chtěla vědět.

Přejel očima její postavu v upnutých džínech a přiléhavém tričku. „Šla jsi s Grangem do kina,“ nadhodil bez dlouhého otálení.

„Ano.“

Na tváři se mu zrcadlil přísný, nesmlouvavý výraz. „To že s ním takhle chodíš, se mi vůbec nelíbí.“

Svraštila obočí. J.B. začínal zacházet trochu příliš daleko. „Jestli to nevíš, je mi už dvaadvacet.“

„Toho jsem si vědom. A v Jacobsvillu je plno vhodných mládenců, se kterými bys mohla chodit.“

„Já vím, J.B. A Grange je jedním z nich.“

„Sakra Tellie!“

Zhluboka se nadechla. Odporovat J.B. a nepoddat se mu bylo tak těžké. Ale je to zároveň zkouška její znovunalezené nezávislosti. Nemůže – nesmí mu dovolit, aby jí jen tak přikazoval, co smí a co nesmí. I když chápe, že se mu její schůzky s Grangem nelíbí, nemůže jí diktovat, co má se svým životem dělat, O své budoucnosti si rozhoduje jen ona sama a nikdo jiný „Ještě si ho neberu, J.B. Jen jsem si s ním vyšla,“ pronesla klidně.

Jeho přísné rysy po jejím prohlášení ještě více ztvrdly. „Grange je součástí mé minulosti,“ řekl stroze. „A je od tebe neloajální, že se stavíš proti mně na jeho stranu. Nerad ti to připomínám, ale měla by sis: uvědomit, že jsem to byl já, kdo ti poskytl domo když jsi ho potřebovala.“

Tohle už je tedy příliš, naježila se. „Ty žes mi po skytl domov? Tak to tedy promiň, J.B. Já myslela, to bylo spíš tak, že ses rozhodl, že mi Marge poskytne domov.“

„To přece vyjde úplně nastejno.“

„To rozhodně ne,“ nesouhlasila. „Ty sám pro ni koho nikdy nic neuděláš. Ano, děláš velkolepá gesta ale tu práci za tebe pokaždé musí odvést někdo jiný.^

„Tak to nebylo a ty to dobře víš,“ odpověděl od měřeně. „Bylo ti tenkrát pouhých čtrnáct. Jak by to asi vypadalo, kdybych si tě vzal k sobě? Obzvláště při mém životním stylu.“

Měla chuť se hádat, ale na jeho poslední argument nedokázala najít odpověď. „Máš pravdu, to by asi působilo divně.“

Neodpovídal. Jen si ji dál upřeně prohlížel.

Přesunula se k pohovce a posadila se na jedno z bohatě zdobených opěradel. „Budu vaší rodině až do smrti vděčná za to, co pro mě udělala. Ale nikdo nemůže tvrdit, že bych se k vám jen tak navezla a užívala si života, který jste mi umožnili. Vařila jsem a uklízela. Pomáhala jsem Marge s účetnictvím, starala jsem se o děvčata, psala s nimi úkoly, vodila je do školy… to nic neznamená?“

„Nic takového jsem přece neřekl,“ zněla úsečná odpověď.

„Ale přesně to jsi mi tady právě naznačoval. A pokud jde o nějaké moje randění, nepamatuju se, že bych kdy chodila s někým s místních kluků…“

„Samozřejmě, protože celou dobu nemyslíš na nikoho jiného než na mě. Myslíš, že nevím, jak na mě pořád děláš ty své zamilované oči?“

Jeho slova byla horší než políček. „Ano, máš pravdu, dělala jsem na tebe zamilované oči. A ty sis celou tu dobu užíval s těmi svými rádoby hvězdičkami a královnami krásy.“

„Do mého milostného života ti vůbec nic není. A myslel jsem, že v tomto ohledu už máme jasno.“

„Přesně tak. A právě proto mi teď nebudeš mluvit do toho, s kým chodím do kina nebo na večeři. Grange je hodný kluk, který nikomu nic neudělal a kterému se, jak se zdá, líbím. A on se líbí mně.“

JB jen rozhodil rukama na znamení marnosti. „Ten chlap sloužil ve zvláštních jednotkách v Iráku,“ oznamoval jí ledovým hlasem. „A tam ho obvinili nepřiměřeného použití síly. Srazil svého velícího důstojníka pěstí k zemi a nacpal ho do kufru služebního vozidla!“

Opravdu?“ vypravila ze sebe s očima na vrch hlavy Její výraz však vypovídal spíš o tom, že se baví,než že by jí slova o Grangově prohřešku nahnala strach.

„To není žádná legrace,“ pokračoval J.B. „Grange je chodící časovaná bomba. Stačí jiskra a vybuchne. A já si rozhodně nepřeju, aby ses pohybovala někde kolem, až se to stane. Řekl ti, že ho z armády nakonec vyštípali? Že neodešel až tak úplně dobrovolně? Dostal na výběr mezi propuštěním se ctí a vojenským soudem.“

Tellii napadlo, kolik toho J.B. ještě o Grangeovi asi ví, ale rozhodla se, že udělá nejlíp, když nebude vyzvídat. „Ale odešel se ctí, tak o co ti tedy jde?“

J.B. popadl svůj stetson a rozčíleně si prohrábl rukou černé vlasy. „Kdo nechce vidět, asi opravdu nevidí. Ten člověk je nebezpečný.“

„V tom případě má tady v Jacobsvillu dobrou společnost, nebo se snad pletu? Nejsme’tady snad tak trochu takové poslední útočiště bývalých žoldáků policajtů, členů bezpečnostních agentur a vyšetřova –« cích služeb…?“

„Grange má své nepřátele, Tellie,“ nenechal ji domluvit.

„Ale to ty přece také, J.B. Nebo si už nevzpomíná SB na toho chlapíka, co se ti vloupal do domu s nabitou pětačtyřicítkou a pokoušel se tě zastřelit kvůli jaké musí kšeftíku s koňmi, který jste spolu uzavřeli?“

„Ale to byl jen neškodný blázen.“

„Neškodný? A kdyby ta kulka, kterou po tobě vy pálil, nebyla náhodou zmetek, bylo by už teď dávno po tobě.“

„To už je všechno historie. A ty se záměrně vyhybáš tématu.“

„Myslím, že je hodně nepravděpodobné, že by měl některý z Grangeových starých nepřátel, z dob kdy byl v gangu, zastřelil uprostřed promítání komedie v zapadákově jménem Jacobsville!“ Založila si své malé ruce v bok. „A jediný důvod, proč se tady na mě tak rozčiluješ, je, že jsi bez sebe vztekem z toho, že už mi nemůžeš přikazovat, co můžu a nemůžu dělat,“ přednesla mu bez obalu.

Z temně zelených očí vyšlehly dva smyslné blesky a jeden kout jeho dokonale tvarovaných rtů se nepatrně zvedl. „Opravdu nemohu?“ zeptal se a přistoupil až těsně k ní.

Ustoupila o krok vzad. „Tak tohle už na mě nezkoušej. Běž hezky domů a věnuj se té své královně krásy. Já už nejsem k máni.“

Překvapením zvedl obočí. „Nejsi?“

Ustoupila o dalších několik kroků. Jen tak pro jistotu. „To, co se ti tehdy stalo, to byla… to byla samozřejmě tragédie, ale už je to pryč. A Grange tehdy za nic nemohl. Byl stejně jako ty nešťastná oběť. Dovedeš si představit, jak se asi cítil, když se od umírajícího otce dozvěděl, že jeho členství v gangu stálo jeho sestru život?“

Na okamžik ztuhl. „Tohle všechno ti vyprávěl?“

Zarazila se, to nechtěla prozradit, ale jeho blízkost Ji znervózňovala. Nedokázala si uchovat jasnou hlavu a myslet. „Ty sám bys mi nikdy nic neřekl,“ kontrovala. „A stejně tak Marge. Ano, máš pravdu, že mi do toho nic není, ale svůj názor snad mít můžu.“.Grange má svůj podíl viny a ten z něho nikdo nesmyje. Byl členem gangu a jeho kriminálnické aktivity znemožnily, aby se jeho sestra na slova mého otce kašlala.“..Tak to nebylo,“ nesouhlasila Tellie a její hlas zněl pevně a rozhodně. „Kdybych si já chtěla někoho opravdu vzít a jeho otec se mě pokoušel vydírat, vybuchla bych jako granát a šla za svým nastávajícím a všechno mu okamžitě řekla…!“

Účinek její poznámky byl zdrcující a děsivý. Jako by před ní vyrostl. V očích se mu usídlilo zlo. „Mlč!“ přikázal jí drsným, hlubokým hlasem.

Poslechla. Nenašla v sobě sílu ani odvahu s ním o svůj vyslovený názor bojovat. Ale v duchu si byla! jistá, že kdyby se do takové situace dostala ona, urči tě by se nezabila. Pohádala by se s jeho otcem, ztrapnila ho, zostudila. Postavila by se mu. Rozhodně nebyla tím typem člověka, který by se jen tak smířil s tím, že na něj někdo tlačí, a který by se pod takovýmto tlakem sesypal a vzdal se svých snů.

„Vůbec nevíš, co mluvíš,“ řekl jí příkře a z očí mu ještě stále šlehaly blesky. „Ty by ses kvůli nikom takhle neobětovala…“

„Možná ano, možná ne. To sama nevím. Rozhod ně bych si ale nevzala život.“ Chtěla ještě dodat, že to byla vlastně zbabělost, ale pohled, který na ni stá le upíral, ji přesvědčil, že udělá lépe, když svoji po slední poznámku spolkne.

„Milovala mě. Věděla, že se mě musí vzdát a s ta kovou představou se nedokázala vyrovnat. Ze svého! pohledu neměla jinou volbu. A tak silné pohnutí ty asi nedokážeš pochopit, co? Vždyť ty o lásce vůbec nic nevíš. Žiješ si ten svůj sen, který nemá nic společ ného se skutečností. Vůbec netušíš, jaké to je, kdyžl po někom toužíš tak strašně, že tě to až fyzicky bolí když tě od něho oddělí. Netušíš, jak zničující a smrtelná může být touha. Vidíš jen to svoje a byli spolu šťastní až do smrti.“ Studeně se zasmál. „A v tom to možná celé je. Ty ještě na skutečný vztah nejsi vůbec připravená. Jestli vůbec kdy budeš!“

„Jasně, ale to je jenom proto, že žádný vztah nechci,“ odsekla příkře. Bolelo ji to. Už zase z ní dělal jen hloupou a nedospělou holku. „Nehodlám střídat muže jako ponožky jen proto, abych dokázala, že jsem dospělá a že nemám předsudky. A až se vdám, nebudu vedle sebe chtít žádného nadrženého nadsamce, který skočí do postele s každou ženou, která mu dá najevo zájem!“

Náhle se zcela uklidnil. Tvář měl napnutou a nespouštěl z ní oči. Blesky hněvu však již pohasly a vystřídalo je cosi, co nedokázala přečíst a pojmenovat.

„Promiň,“ vypravila ze sebe omluvně. „Tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem jen říct, že nevěřím, že by se člověk, který žije tak nevázaně a svobodomyslně, mohl jednoho dne usadit a být věrný. A já chci klidné manželství, do kterého se nebudu bát přivést děti. Netoužím po vztahu, který by byl jen nekonečnou řadou hádek.“

„Děti?“ odfrkl si.

„Ano, děti,“ stála si na svém a oči jí při této představě změkly. „Plný dům dětí. Nejprve ale musím dokončit školu.“

„A otce jim bude dělat Grange?“

Zabodla do něj pohled. „Zatím jsem s ním byla jen v kině, J.B.!“

„Jestli si s ním něco začneš, nikdy ti to neodpustím, pronesl smrtelně vážným hlasem.

„Páni. Tos mě tedy vyděsil. Jak jen se s tou tragédií vyrovnám? Když si představím, že už nikdy nevyšleš Jarret do města, aby mi koupila další báječný dárek.Dýchal prudce a přerývaně. Tellie se mu odmítá la podřídit. Hněv se znovu vracel. Přistoupil o krok blíž.

A Tellie o další krok ustoupila. „Měl bys být rád že mě budeš mít z krku. Že ti zmizím ze života,“ zdů raznila nejisté. „Vždyť jsem pro tebe nikdy nebyla nid víc než otrava, osina za krkem, která se ti neustále pletla do cesty.“

Zastavil se až těsně před ní. Působil již hodně, frustrovaným dojmem. Takhle ho ještě neznala.; „A navíc ubližuješ lidem kolem sebe,“ poznamenali významně. „Je jedno, jak tě Marge i děvčata omlouvaly, ale já vím, že je moc mrzelo, že jsi nepřišla na grilování. Bylo to snad vůbec poprvé a ještě navíc kvůli muži, který pro Marge představuje stejný zdroji bolesti a nepříjemných vzpomínek jako pro mě.“

„Ale proč?“ zamračila se. „Ona přece Grange, neznala!“

„Ale řekla jsi jí, co můj otec tehdy udělal,“ předhodil jí úmyslně.

Na okamžik se stáhla do sebe.

„To jsem opravdu nechtěla. Ale i tak mě ujišťovala, že je všechno v pořádku.“

„A ty ji za celé ty roky znáš tak málo, abys jí to věřila Marge byla tvým odhalením úplně zdrcená.“

Tellie ztěžka polkla. „Asi to muselo být pro každého strašné. Pro tebe, pro Marge, ale stejně tak pro Grangea.“

„Když jsem se to dozvěděl, nenáviděl jsem svého otce tak strašlivě jako ještě nikdy nikoho v životě. Ale otec byl mrtvý, takže jsem se mu ani nemohl pomstít za to, jak mi zničil život.“

„Je to už opravdu tak dávno. Nebylo by lepší mu odpustit? Marge říkala, že svého rozhodnutí do smrti litoval. Bál se ti to říct, protože měl strach, že tě navždy ztratí. A byl jsi přece jeho jediný syn.“

„Já asi odpouštět příliš neumím,“ pronesl témě neslyšně.

O tom ani na okamžik nepochybovala. Teď se na ni upřeně zadíval a probodával ji svýn pohledem.

„Takže ty Grangea nenecháš? Je to tvé posledn slovo?“

Polkla. „Poslední.“

Podíval se na ni, jako by ji právě odsuzoval k smrti. „Vybrala sis sama,“ pronesl záhadně a rázným krokem opustil dům.

Marge byla ráno u snídaně nezvykle tichá. I děvčata se tvářila tak nějak divně.

„Proč mám pocit, že bych se vám měla za něco omluvit?“ zeptala se později Tellie, když spolu s Marge připravovaly v kuchyni oběd. „Udělala jsem snad něco špatného?“

Marge zavrtěla hlavou a povzdychla si. „Nic. To jen J.B., který chce, aby za všech okolností bylo jen po jeho, a když se mu to nedaří, otráví život všem kolem.“

„Jestli po mně chceš, abych se přestala stýkat s Grangem, řekni mi to. Kvůli J.B. bych to nikdy neudělala, kvůli tobě ano.“

Marge se na ni láskyplně usmála. „Nebylo těch obetí už trochu příliš? A já navíc nechci, abys plýtvaa život pro někoho tak beznadějného, jako je můj bratr. Zasloužíš si víc. A až budeš mít jednou vlastní děti, budu ti je rozmazlovat stejně, jako tys rozmazlovala ty moje.“

„Když mluvíme o holkách, co je s nimi? Ráno se netvářily dvakrát šťastně?“

„J.B. jim na grilování nedovolil tancovat.“

„Ale proboha proč, vždyť už je jim šestnáct a sedmnáct. Už to nejsou žádné děti.“

„Tak to zkus vysvětlit jemu,“ usmála se na ni Marge smutně. „Měla bys ale vědět, že předtím takový nebyl. Když se tehdy dozvěděl o její smrti, stal se z něj úplně jiný člověk. A když se pak dozvěděl, jakou roli v tom sehrál náš otec, zničilo ho to úplně. Na celém světě už asi neexistuje žena, která by jeho ztracenou lásku mohla nahradit. Ani ty Tellie. Nemůžeš bojovat s duchem, s někým, kdo už není. On si ji ve vzpomínkách uchovává jako vzor dokonalosti. Nikdy mu nedělá žádné problémy, nikdy nezestárne. A jestli ho budeš dál milovat, připravíš se jen o svoji vlastní duši.“

„Teď už tomu konečně začínám rozumět,“ pronesla Tellie ztěžka.

„A ještě něco,“ pokračovala Marge. „Kdyby ti o celé té historii neřekl Grange, udělala bych to jednoho dne sama. Nevydržela bych se dívat, jak se kvůli němu trápíš.“

Pokud si kladla otázku, co přesně myslel J.B. svojí tajemnou poznámkou na rozloučenou, následující dny jí nabídly jasnou a jednoznačnou odpověď. Kdykoli přišel za Marge, předstíral, že tam Tellie vůbec není. Když ji potkal v městečku na obědě, díval se jinam a tvářil se, že ji nevidí. Pokud by se dokázala podívat pravdě do očí, nezbylo by jí než konstatovat, že pro něj přestala existovat. J.B. se jí mstil za schůzky s Grangem.

Což ji jen utvrdilo v jejím rozhodnutí v nich pokračovat. Ať si J.B. třeba pukne vztekem. Je to její život.

Grange Hammockovo chování zažil hned příští sobotu, když se s Tellií vypravili do místního divadla na představení Kesselringových Jezinek a bezinek. J.B. tady byl se svojí úchvatnou blondýnkou a seděl jen kousek od Tellie a Grangea. Za celou dobu se na ně ani jednou nepodíval, a když se míjeli při odchodu z divadla, vůbec je nepozdravil.

„Co s ním sakra je?“ zajímal se Grange cestou domů.

„To mi jen vrací, že se s tebou scházím,“ odpověděla po pravdě.

„Trochu ubohé,“ poznamenal.

„To je ovšem celý J.B.“ Pokrčila rameny.

Na okamžik se odmlčel. „Nebyla bys raději,“ začal nejistě, „kdybych tě nechal na pokoji?“

„To rozhodně ne,“ odpověděla rozhodně. „A J.B. mě může ignorovat, jak se mu jen zlíbí. Já se ho o nic prosit nebudu.“

„Neměl jsem sem vůbec jezdit,“ vypravil ze sebe tiše.

„Chtěl jsi jen vědět, co se tehdy vlastně stalo,“ pomáhala mu. „A to ti nikdo nemůže mít za zlé. Byla to Přece tvoje sestra.“

Zastavil před Margeiným domem a vypnul motor. ‚Ano. Ona a táta byli celá moje rodina a já jsem je tak strašně zklamal. Když mi bylo třináct, chytil jsem se špatné party, dal se ke gangu, začal jsem brát drogy… Dodnes nechápu, jak to, že jsem nakonec neskončil ve vězení.“

„Její smrt tě zachránila. Změnil ses.“Přikývl a odvrátil se stranou. „Tenkrát jsem to ale nebyl ještě ochotný přiznat. Byla tak hodná. Vždycky jí na ostatních záleželo víc než na sobě. Kdyby mohla, rozdala by se pro druhé. Pro starého Hammocka to musela být úplná hračka ji přesvědčit.“

„Ani on z toho však nevyváži bez následků. Pochopil, že kdyby se J.B. o jeho činu dozvěděl, navždy by o něj přišel. O svého jediného syna. A s tím poznáním musel žít až do smrti.“

„Moji sestru ale vůbec neznal. Nikdy se neobtěžoval tím, aby si zjistil, jaká ve skutečnosti je. Považoval ji jen za obyčejnou vypočítavou potvoru, která se chce vetřít do bohaté rodiny.“

„Já bych snad ani nechtěla být tak bohatá,“ povzdychla si Tellie. „Člověk si asi nikdy nemůže být jistý, jestli ho ostatní mají rádi pro to, jaký opravdu je, nebo pro jeho peníze.“

„Znala jsi ho?“ zeptal se.

„Jenom z vyprávění,“ odpověděla. „Když jsem se nastěhovala k Marge, byl už po mrtvici a v sanatoriu.“

„A co Marge? Je stejná jako J.B.? Je to přece jedna krev.“

Usmála se na něj. „Marge a J.B., to je jako voda a oheň. Ti dva jsou každý úplně jiný. Marge je hodná a laskavá. A důvěřivá. J.B. je strašně podezíravý. To ona vůbec nedokáže. Nikdy by nikomu neublížila. Alespoň ne úmyslně.“

„S tím by J.B. určitě neměl problém.“

„J.B. si nikdy nebere servítky,“ odpověděla. „Ale aspoň vždy víš, na čem jsi. Když ale má špatnou náladu, je lepší být někde hodně daleko.“

Pátravě šiji prohlížel. „Jak dlouho už jsi do něj zamilovaná?“ zeptal se nečekaně.Nervózně se zasmála. „Zamilovaná? Já ho přece nemiluju. Nenávidím ho!“

„Jak dlouho?“ nenechal se zmást a přidal ke své otázce zmírňující úsměv.

Bezmocně rozhodila rukama. „Od čtrnácti. Ani sama nevím. Nejprve jsem ho zbožňovala jako hrdinu, který mě zachránil. Chodila jsem za ním všude jako pejsek. Pekla jsem mu jeho oblíbené sušenky, naučila jsem se jezdit na koni, abych s ním mohla jezdit na vyjížďky. Byl na mě hodný. Pak jsem ale odmaturovala a z ničeho nic se z nás stali nepřátelé. Neustále mi připomíná, že se v jeho přítomnosti chovám jako praštěná. A asi má pravdu, i když sama nevím, proč to tak je.“

„Možná to neví ani on sám.“

„Že by J.B. něco nevěděl? Ten má přece ve všem jasno,“ usmála se na něj. „Vlastně mě překvapuje, že se tě odsud ještě nepokusil vyhnat.“

„A kdo říká, že nepokusil?“

„Cože?“

Posmutněle se usmál. „Včera večer zašel za Justinem.“

„Kvůli tobě?“ zeptala se, i když odpověď znala již předem.

Přikývl. „Pokoušel se mu namluvit, že na tebe mám špatný vliv a že by bylo lepší, kdybych mohl pracovat někde jinde.“

„A co mu na to řekl Justin?“ zeptala se rozechvěle.

Uchechtl se. „Vysvětlil mu, že svoji farmu dokáže řídit i bez jeho pomoci. A že rozhodně nepropustí kvalitní sílu jen proto, že s ní má Hammock nějaké osobní rozepře.“

„Páni!“„Jenže následky na sebe nenechaly dlouho čekat. Hammock už od nás začal stahovat stáda a nechává je náklaďáky vozit na dokrmení kamsi do Kansasu.“

„To je ohavné!“ vydechla.

„Justin reagoval nějak podobně, i když přidal ještě pár kleteb a nadávek,“ pokýval hlavou Grange. „Když jsem se to dozvěděl, cítil jsem se hrozně, že jsem mu způsobil takové problémy, ale on se jen smál. Řekl, že Hammock na celé té transakci prodělá kalhoty a dál se o tom odmítl bavit. Nenechá se prý sekýrovat někým, kdo je o deset let mladší. Hammockovy krávy snadno nahradí jinými zakázkami a všechno ostatní je mu fuk.“

„To je celý Justin,“ smála se. „Na něj je i J.B. krátký.“

„Což ale neřeší náš problém,“ připomněl jí. „J.B. zatím vypálil jen první salvu. Na zkoušku. A nedá pokoj, dokud nedosáhne cíle, který si předsevzal – definitivně mě odstranit z tvého života. V tom ho nic nezastaví.“

„Myslím, že o mě tady zase až tak nejde. Marge mi vysvětlila, že jen nemá rád, když mu někdo připomíná jeho prohry.“

Grange se jí díval přímo do očí. „J.B. si nepřál, aby ses o mé sestře dozvěděla. A když jsem ti tenkrát u oběda prozradil jeho tajemství, udělal jsem si z něj nepřítele na život a na smrt.“

„Dřív nebo později by mi to stejně prozradila Marge.“

„Proč myslíš?“

„Sama mi to řekla. Myslí si, že se kvůli J.B. užírám žalem a tím se připravuju o šanci žít si vlastní život. A možná má i pravdu. Podle ní se J.B. už zřejmě nikdy nedostane přes stín tvé sestry tak, aby se pokusil o nějaký jiný, stejně vážný vztah. A já bych pak jen marnila čas toužením po muži, kterého bych nikdy nemohla získat.“

„To dává smysl,“ souhlasil. „Ale J.B. je už příliš dlouho součástí tvého života, abys na něj mohla jen tak zapomenout. Je pro tebe něco jako návyk.“

„Ano. sama bych to asi neřekla lépe. Ale návyků se lze zbavit.“

Zhluboka se nadechl.

„Jestli se chceš přestat vídat…“

„Už jsem ti řekla, že nechci a myslím to vážně. Je mi s tebou dobře, Grangei.“

Usmál se na ni, protože bylo nad slunce jasné, že svá slova myslí vážně. Zaváhal. „I mně je s tebou moc hezky. Ale zatím budeme jen přátelé, ano?“

„Jen přátelé,“ opětovala něžně jeho úsměv.

Na okamžik měla pocit, že se jí vzdálil a že je myšlenkami někde jinde.

„Jsem teď na takové životní křižovatce. A po pravdě ani nevím, kam vlastně kráčím. Jedno ale vím jistě. Na nic vážného nejsem připravený.“

„Ani já ne,“ řekla a pozorně si ho prohlížela. „Myslíš, že bys mohl alespoň zůstat v Jacobsvillu?“

„Nevím. Mám nějaké problémy, které si musím vyřešit.“

„Vítej do klubu,“ vyhrkla a zašklebila se na něj.

Dal se do smíchu. „Jsi bezva holka. A J.B. ať se jde klidně bodnout. Když se mu postavíme společně…“

„Jen aby si nás nenašel a neudělal s námi krátký proces!“ mírnila jeho nadšení, ale i ona se smála a bylo jí najednou nějak lehce a krásně.

PÁTÁ KAPITOLA

Grange si rád zašel na bowling. Tellie to ještě nikdy ani nezkusila, ale Grange ji naučil vše potřebné. Jednoho dne dokonce přesvědčila Marge, aby s nimi pustila i obě děvčata. Marge se nakonec vypravil s nimi, i když nehrála. Seděla u stolku za dráhou a dívala se, jak její dcery úspěšně porážejí jednu kuželku za druhou.

„Není to legrace?“ smála se Tellie, když si.k ní v přestávce mezi hody přisedla. Holky to válí, jako by hrály odjakživa. Mají mnohem víc bodů než já.“

„Nemusíš být ve všem nejlepší. Ty zase na rozdíl od nich umíš perfektně vařit a kromě toho jsi měla ve škole samé jedničky. To se o těch dvou větroplaších rozhodně říct nedá.“

„Ale jinak jsem nemehlo a na jeden úspěch potře-buju tak dvě stovky pokusů,“ povzdychla si Tellie.

„Ale nepotřebuješ. Máš jen deprese z toho, že tě J.B. úplně ignoruje,“ uhodila Marge hřebíček přímo na hlavičku.

„Přiznávám,“ připustila Tellie. „Možná jsem ho měla poslechnout.“

„Nesmysl. Nabídni mu prst, bude chtít celou ruku. Ale to přece víš. Už když ti bylo čtrnáct, dokázala ses mu postavit a on tě dnes díky tomu respektuje. Uznává, že máš svoji hlavu a vlastní názor.“

„Jestlipak má něco takového i ta jeho blonďatá misska? přemýšlela nahlas.

„Zbláznila ses? Ta se neodváží ani na záchod bez toho, aby se ho zeptala, co si o tom myslí,“ odpověděla Marge suše. „Ale přesto se ho nepustí. Přece se nepřipraví o všechny ty dárky, kterými ji zahrnuje. Minulý týden jí dal k narozeninám diamantový prsten.“

To zabolelo. „Jestlipak ho vybíral sám?“

Marge jen zavrtěla hlavou. „Dost pochybuju.“

„Nechce se mi ani věřit, že jsem obětovala čtyři roky života blouzněním po tomhle donchuánovi,“ pronesla a upřímně se divila vlastní hlouposti. „A kolik hezkých a chytrých kluků jsem kvůli němu odmítla. Ale to už skončilo.“

„O jakých hezkých a inteligentních chlapcích to mluvíš?“ dobírala si ji Marge. „Mně ses nikdy nesvěřila.“

Tellie se jen zašklebila. „Byl tu jeden kluk z antropologie. Pracoval na doktorandských tezích a život hodlá strávit v Montaně vykopáváním pozůstatku starých indiánských kultur.“

„Jasně, to by bylo úžasné, Tellie. Už tě vidím, jak dřepíš v jámě se štětečkem v ruce…“

„No tak, Marge,“ uchichtla se Tellie. „To opravdu není můj šálek čaje. Ale John se mi líbil a chtěl se mnou chodit.“

„A kdo byli ti další, smím-li se zeptat?“

„Ještě kamarád jednoho z profesorů,“ vzpomínala Tellie nesnadně. „Ten zase hledal po celém světě meteority. Byl to ale hrozně hodný člověk.“

„A k čemu by ti takový meteorit byl dobrý, když už byste nějaký našli?“

„Třeba proto, že se dají prodat za víc než sto tisíc. Philovi už se to povedlo,“ odpověděla trochu prostořece.

Marge si jen tiše hvízdla. „V tom případě bych si měla pořídit jeden z těch detektorů kovů a pustit se také do hledání.“

To byl samozřejmě vtip. Marge po otci zdědila polovinu veškerého majetku a mohla by žít na té nejvyšší možné úrovni. Raději však žila v obyčejném domku a pracovala. Nechtěla totiž, aby si její dcery v období, kdy se formují jejich povahy a charakter, žily v luxusu, který by je mohl snadno zkazit.

Tellie zavadila pohledem o dráhu, kde se právě Grange chystal k dalšímu vrhu. Měl široká ramena a mohutnou, přesto však štíhlou, svalnatou postavu. Tellie pocítila náznak vzrušení.

„Je to opravdu pořádný kus chlapa,“ zamumlala spíš jen sama pro sebe.

Marge jen mlčky přikývla. „A je fantastické, jak se mu podařilo změnit vlastní život. Neměl nakročeno právě nejlíp.“

„J.B. mi tvrdil, že ho donutili odejít z armády.“

„A jak může něco takového vědět?“ podivila se Marge.

„Má přece svoji armádu soukromých detektivů. Tak jako jeho otec. Začíná se mu čím dál víc podobat. Udělá všechno proto, aby na Grangea něco vyhrabal.“

„Nedělej si s tím hlavu. J.B. se jen snaží zjistit, jestli pro tebe Grange nepředstavuje nějaké nebezpečí. Až bude mít jistotu, dá mu pokoj.“

„Já si spíš myslím, že mi ještě stále chce diktovat, koho si smím a nesmím vzít. To se ale moc plete!“

„Tak se mi líbíš. Jen tak dál,“ smála se Marge.

„I tak bych ale byla raději, kdyby mě přestal tak okázale ignorovat,“ povzdychla si. „Už si někdy připadám jako duch.“

„Však on se přes to dostane.“

„Myslíš? Já už v to ani nevěřím.“

V sobotu měl Grange práci. Justin ho požádal, aby mu pomohl na farmě, a tak Tellie zůstala doma a pomáhala Marge s úklidem.

Z práce ji vyrušil zvuk přijíždějícího vozu a dvojí prásknutí zavíraných dveří. Tellie vykoukla z okna a spatřila, jak k nim míří J.B. Po jeho boku cupitala blonďatá první vicemiss Texasu. Tellie musela přiznat, že jako žena je opravdu krásná.

„Myslel jsem, že otroctví už bylo zrušeno,“ poznamenal J.B. a ukázal rukou na hadr, který držela v ruce.

Tellie si ho jen přeměřila chladným pohledem. „Tomu se říká úklid, J.B. A pokud chceš vědět, co to znamená, podívej se do slovníku.“

„Na úklid mám Nellu,“ poznamenal a objal svoji blondýnku kolem pasu. „Bella Deanová,“ představil ji.

„Těší mě,“ odpověděla Tellie s vynuceným úsměvem na tváři. „Podala bych vám ruku, ale…“ ukázala na svoje mokré ruce v gumových rukavicích.

Bella se ani neobtěžovala s odpovědí. Vinula se k J.B. a nespouštěla z něj svůj obdivný a zbožňující pohled. „No tak, J.B., nemusíš mě představovat každé služce. Přišli jsem sem přece proto, abychom Marge a holky pozvali do města na večeři.“

Tellie jen mrštila hadrem o podlahu a přistoupila až těsně k nakadeřené blondýně. „Tak za prvé, mladá dámo. Já nejsem žádná služka, i když za práci se rozhodně nestydím. Vy toho ale o práci asi moc nevíte, že? Pokud tedy nepovažujete za práci, když si lehnete na záda a –“

„Tellie!“ nenechal ji J.B. dokončit větu.

Blondýna jen bezmocně lapala po dechu, ale Tellie ještě neskončila. „A pokud vás to zajímá, když tady zrovna nedrhnu podlahu, studuju na univerzitě, ale to je asi další slovo, na které vaše slovní zásoba nestačí!“

„Tellie!“ varoval ji znovu J.B.

„Já jsem raději hezká,“ pronesla blondýnka. „Kolik už jste na té univerzitě dostala diamantů?“

Tellie se naježila, ale J.B. jí tentokrát nedovolil promluvit. „Řekni Marge, že jsme přijeli.“

„Pověz jí to sám. Já nejsem žádná služka,“ odsekla a vzteky bez sebe zamířila do svého pokoje.

J.B. nechal blondýnku o samotě a zamířil hned za ní. Pak za oběma zavřel dveře.

„Nechceš mi vysvětlit, co to mělo znamenat?“ dožadoval se.„Nenechám se urážet od nějaké pitomé husy, která si myslí, že tě má omotaného kolem prstu!“

„Chováš se jako malá.“

„Ona si začala!“

„Vždyť tě ještě nikdy neviděla. Opravdu si myslela, že tady jen pomáháš s úklidem.“

„Teď už si to bude doufám pamatovat!“

Přistoupil až těsně k ní a hladil ji po tváři. „Jsi úplně šílená žárlivostí. Celá se třeseš. A chceš mě. Toužíš po tom, abych se tě dotýkal, je to tak?“

„J.B.! Jestli toho okamžitě nenecháš…“ hlas jí selhal a ona se ze všech sil snažila bojovat s jeho arogancí a svojí vlastní slabostí.

J.B. ale pokračoval. „Mohl bych si teď s tebou dělat všechno, co bych jen chtěl. A ty by ses vůbec nebránila.“

Ze rtů jí splynul tichý sten a ona se k němu proti své vůli přitiskla. Nedokázala si pomoci. Nenáviděla ho, ale nedokázala mu odolat.

A on to dobře věděl. Dal se do smíchu a odstrčil ji od sebe. Byl přímo ztělesněním té nejkrutější arogance. „Ale ona taky není špatná. Moc ráda mě líbá. A se svlékáním nemá problémy, ani jí nemusím říkat…“

Dala mu facku. Vší silou. A rozplakala se, ponížená, plná bolesti, rozzuřená.

J.B. se jen posměšně usmál. „Až sem s ní příště přijdu, budeš se k ní chovat slušně a zdvořile. Rozumíš mi, Tellie? Nebo ti ten políček vrátím. A před ní.“

Tellie zbledla. „Ty… ty, já ani neznám dost hnusných slov, kterými bych tě mohla popsat, J.B.!“

„Však ty si na nějaká vzpomeneš,“ odpověděl povýšeně. „Studuješ přece na univerzitě.“„Kde jsi byl tak dlouho?“ dožadovala se blondýna, když se k ní konečně vrátil.

„Musel jsem si ještě něco vyříkat. A teď už bychom měli jít. Uvidíme se večer, Marge. Zatím ahoj.“

Marge tiše zaklepala na dveře Telliina pokoje. Tellie seděla na posteli, byla bledá jako stěna a třásla se ponížením a vztekem.

„Řeknu mu, ať už ji sem nikdy nevodí,“ pronesla Marge konejšivě a přitiskla ji k sobě.

„Je to úplný ďábel, Marge, ztělesnění toho nejhoršího, co si jen umím představit. Už ho do smrti nechci vidět.“

se mu nelíbí, že se vídáš s Grangem, ale tohle už je příliš. Ví dobře, že ho miluješ, a přesto je k tobě tak krutý. Moc se ti za něj omlouvám, Tellie.“

„To přece nemusíš, Marge. Své příbuzné si nevybíráme.“

„To ne, ale kdybych mohla, po dnešku už bych si J.B. za bratra rozhodně nevybrala. To ti povídám.“

Příští týden vzal Grange Tellii na obhlídku farmy, aby jí vysvětlil základní principy jejich velkovýkrmny dobytka. Ještě předtím ale požádal Justina o svolení, které mu Justin rád dal. Měl tohoto podivného mladíka každým okamžikem raději, a to už bylo co říct. Justin svými city rozhodně neplýtval.

„Moc se mi tady u vás líbí. Vyrůstal jsem v západním Texasu a to jsou jen pouště a kaktusy. Tady je to hotový zelený ráj.“

„Je tady krásně,“ souhlasila Tellie. „ I když poslední čtyři roky jsem strávila spíš v Houstonu na škole než tady.“

„Také jsem chodil na vysokou. Využil jsem možnost, kterou mi armáda nabídla.“

„A co jsi studoval?“ zajímala se živě.

„Myslíš kromě zbraní a taktiky?“ smál se. „Jako hlavní obor jsem měl politologii.“

Bylo vidět, jak moc ji jeho odpověď překvapila. „Jako hlavní obor?“

„Vlastně jen polovinu. Studoval jsem na dvou fakultách. Kromě politologie jsem promoval i z arabštiny.“

„Ty umíš arabsky?“ nevěřila svým uším.

Přikývl. „Včetně všech hlavních dialektů. A umím i románské jazyky. Španělsky, italsky a francouzsky.“

Podívala se na něj s očima navrch hlavy. „Jazyky tě v armádě dostanou hodně daleko, a tak jsem se jim věnoval na co nejvyšší úrovni. Kromě diplomu z politologie tak mám jeden i z lingvistiky. Nakonec jsem to dotáhl až na majora.“

„A líbilo se ti v armádě?“ zeptala se s předstíranou lehkostí a pokoušela se nemyslet na podivné okolnosti jeho odchodu z činné služby, o kterých se jí zmiňoval J.B.

„Drby zřejmě i v Texasu cestují hodně rychle,“ pochopil ihned, odkud vane vítr. „A tady jim zřejmě trochu pomáhá i náš soused Hammock.“

„Nejspíš,“ povzdychla si. „Dělá všechno proto, aby mi zabránil se s tebou scházet.“

„Takže se ještě stále nevyrovnal s tím, co se stalo. Kdybych uvažoval stejně jako on, musel bych teď mít kolem domu stráže a pod polštářem pistoli. Nebýt jeho, moje sestra by byla ještě stále naživu.“

Tellie se jen smutně usmála. „A on si zase myslí, že nebýt tebe, byl by teď šťastně ženatý s kupou dětí.“

„Pro nikoho to nebylo snadné,“ pokrčil rameny. „Kvůli tomu si ale nemůže myslet, že ti bude přikazovat, co máš dělat,“ pokračoval a opřel se o bránu jedné z ohrad. „Věř mi, když je to nutné, lidem kolem sebe se musíš umět postavit. Jinak bys taky mohla přijít o rozum z toho, že žiješ úplně jiný život, než jaký sis kdy představovala. Když se vzdáš, nikdy nic nezískáš. A ztratíš všechnu svoji sebeúctu.“

„Tak proto jsi tedy odešel z armády?“

„Náš velitel nás poslal proti nepřátelské rotě, aniž jsme k tomu byli náležitě vybaveni. Neměli jsme vesty, kulomety, bylo nás mnohem méně než nepřátel. Snažil jsem se mu vysvětlit, že je to sebevražda a ne boj, ale on se urazil a nazval mě jménem, které se mi ani trochu nelíbilo. A tak jsem ho poslal k zemi, zabalil ho do deky a dal mu do pusy roubík, aby nemohl křičet. Pak jsem sám velel útoku a jen díky tomu jsme se všichni vrátili zpět živí. S jeho taktikou by nás postříleli do posledního muže. Velení se ale moje metody příliš nelíbily, a tak jsem dostal na výběr. Buďto propuštění se ctí nebo vojenský soud. Tak těžká volba to zase nebyla,“ dodal ještě s ironickým úsměvem na rtech.

„Ale to je přece strašně nespravedlivé.“

„To zkus povídat těm nahoře,“ pokrčil rameny.

„A co se stalo s tvým důstojníkem?“

„Toho povýšili, tak už to bývá. Vybojoval přece skvělou bitvu a prokázal vynikající taktické myšlení, zachránil životy.“

„Někdo by jim měl říct, jak to ve skutečnosti bylo.“

„Už se stalo. Jeden z jeho podřízených důstojníků se kdesi opil a vybreptal celou záležitost reportérovi z nějakých celostátních novin. Slyšel jsem, že už zahájili nové řízení.“

„A předvolají tě jako svědka?“

„V to pevně doufám!“

„Pomsta je sladká.“

„Aspoň mi to všichni říkají. Ale já jsem takový hodný člověk, který si nepotrpí na problémy… čemu se směješ?“

„Tobě. Ten tvůj popis mi nějak nesedí.“

„Fajn, připouštím, že čas od času se do nějakého problému přímotám, ale teď už bychom měli jít, protože přestávka skončila a Justin nás přece neplatí za to, abychom tady klábosili u ohrady.“

Usmála se na něj. „Nechtěl bys třeba večer přijít na večeři?“Zaváhal. „Rád, ale asi by to nebylo nejlepší.“

„Proč?“

„Protože nechci Hammockovi poskytnout další záminku k tomu, aby si na tobě vylíval vztek.“

„Já se ho nebojím.“

„To já taky ne, věř mi. Ale dopřejme mu čas, aby se trochu uklidnil.“

Jen velmi neochotně s jeho návrhem souhlasila.

Víkend proběhl bez nesnází a v klidu. J.B. i jeho blondýnka byli kdesi pryč a stejně tak i Grange. Tel-lie si v sobotu večer zahrála s Marge a děvčaty monopoly a v neděli dopoledne všechny čtyři zašly do kostela.

V pondělí ráno se však Marge neukázala u snídaně. Tellie se za ní zašla podívat a našla ji celou bledou a unavenou v posteli.

„Jenom se mi trochu motá hlava, Tellie. Zůstanu v posteli a zítra to už bude dobrý. A kdyby něco, jsou tu přece děvčata. Jen běž klidně do práce.“

„Jen když mi slíbíš, že mi zavoláš, kdyby se cokoli stalo. Ano?“ pronesla pevně.

Marge se jen usmála a přikývla. Tellie si přitom povšimla jejího nepravidelného pulzu. Margein dědeček zemřel na srdeční slabost, která se projevovala podobnými symptomy.

Rozhodla se tedy odložit zraněnou pýchu stranou a stavit se cestou na farmu u J.B. na ranči.

J.B. si právě povídal s nějakým chovatelem, ale když ji spatřil, neodpustil si i před ním jedovatou poznámku.

„Už jsi to beze mě nedokázala vydržet, viď? Anebo ses přišla omluvit?“

„Prosím?“ pronesla co nejméně příjemným hlasem.

„Že sis ale dala načas. Škoda žes nezavolala předem. Teď na tebe totiž nemám kdy.“

„Musím s tebou mluvit,“ přešla jeho domýšlivé řeči bez povšimnutí.

Vzal ji za paži a odváděl, či spíše vlekl, ji zpět k jejímu vozu. „Později. Teď mám opravdu napilno. A kromě toho, nemám rád, když mě ženy uhánějí.“

„J.B.! Kdybys mě laskavě nechal domluvit…“

Probodl ji ledovým pohledem.

„Nejdřív se ale omluvíš Belle. Pak se spolu můžeme znovu začít bavit.“

„Omluvit se jí? A za co?“

Rysy jeho obličeje téměř nenávistně ztvrdly. „Až příliš sis zvykla, že si můžeš dělat, co chceš. Zapomněla jsi, že nejsi člen rodiny, a tím tě nechci nijak shazovat. Nesmíš si však myslet, že se k lidem, kteří se mnou přijdou do Margeina domu, budeš chovat jako k někomu, kdo tam nemá co dělat. O tom ty nerozhoduješ. Chápu, že byly doby, kdy jsme si byli opravdu blízcí, ale ty už dávno skončily, rozumíš?“

„Já jsem ale nepřišla kvůli Belle!“

„A já se jí kvůli tobě nevzdám,“ pokračoval, jako by ji vůbec nevnímal. „Jsi schopná si to zapamatovat? A přestat mě už konečně pronásledovat? Tím vůbec ničeho nedosáhneš.“

„J.B.!“

Zavřel dveře od vozu. „Jeď do práce,“ řekl ještě krátce a bez rozloučení se otočil a odcházel.

Celý den se nic nedělo, ale když se pozdě odpoledne vrátila domů, Dawn už na ni netrpělivě čekala. „Pospěš si, mámě se najednou udělalo moc zle.“

Vedena zlou předtuchou, brala schody do ložnice po dvou.

Marge ležela v posteli, pokoušela se nadechnout a naříkala bolestí. Byla úplně bledá a tvář měla pokrytou studeným potem.

„Infarkt,“ vydechla Tellie zdrceně. Popadla telefon a vymačkala 911.

Pak se ještě pokusila zavolat J.B., ale nikdo jí nezvedal telefon. Počkala ještě, až přivolaná sanitka odveze Marge do nemocnice, a pak skočila do auta a dnes již podruhé zamířila na ranč. Když nebude J.B. doma, nechá mu alespoň vzkaz u Nelly.

Ve vstupní hale nikdo nebyl. Tellie se nezdržovala voláním a rozběhla se přímo do pracovny. J.B., jen v džínech a bez košile, ležel na pohovce se svojí polonahou blondýnkou v náručí. „Co tady, sakra, děláš?“ vybuchl nepříčetně.

ŠESTÁ KAPITOLA

Aspoň že má jasno, proč jí nezvedal telefon, blesklo jí hlavou. Na delší úvahy už ale neměla čas.

„Vypadni!“ křičel na ni J.B. rozčíleně.

Jakž takž se jí podařilo dostat emoce i myšlenky zpět pod kontrolu. Marge, musí myslet na Marge. Ne na svoji hrdost.

„J.B. musím ti něco říct…“

„Neslyšelas mě?“ křičel nepříčetně. „Zmiz odsud! Mám toho tvého pronásledování až po krk! Nechci tě, kolikrát ti to mám ještě opakovat. Jsi jen sirotek, kterého jsme si s Marge vzali na vychování. Nic víc! A já tě nechci a nikdy chtít nebudu! Podívej se na sebe. Vždyť jsi ošklivá jako noc! Kdo by něco takového mohl chtít! Hubený, vyzáblý koště!“Vzdala to. Pomalu se otočila a cítila v zádech posměšný a vítězoslavný pohled obnažené Belly. Zavřela za sebou dveře a zamířila zpět ke dveřím z domu. Cestou se musela opírat o zábradlí, protože se pod ní podlamovala kolena.

„Tellie!“ uslyšela známý hlas a zvedla hlavu.

Pod schodištěm stála Nella a s rukama v bok nevěřícně kroutila hlavou. „Co je to, propánaboha, za rámus? Proč na tebe J.B. tak křičí?“

Tellie se jen stěží přiměla k odpovědi. „Jde o Marge. Vezou ji… vezou ji do nemocnice. Asi měla infarkt. Chtěla jsem to říct J.B., ale je tam s tou… s tou ženou. Křičel na mě a… a hrozně mi nadával. Řekni mu, prosím tě, že jsme všichni s Marge v nemocnici.“

Pokračovala v cestě ke dveřím.

„V tomhle stavu přece nemůžeš řídit,“ strachovala se o ni Nella. „Vždyť tam leje, že není na krok vidět.“

„To nevadí,“ odpověděla tiše jako tělo bez duše a vyšla z domu. „Tellie!“

Pozdě. Tellie už za sebou zavřela dveře, aby stará žena neviděla slzy, které jí stékaly po tváři. Déšť, který se tak nečekaně spustil z oblohy, jí v okamžiku celou promáčel, ale ona to ani nevnímala. V hlavě jí zněly všechny ty nadávky, kterými ji J.B. počastoval, a věděla, že se přes ně nikdy nedokáže přenést.

Nasedla do auta a nastartovala motor. Silnice byla v dešti kluzká, měla by se soustředit na řízení. V hlavě však stále jen slyšela, jak je ošklivá a hubená. Kdo by něco takového chtěl?Jela rychle, mnohem rychleji, než by vzhledem k počasí a svému stavu měla.

Jen kousek před ní se objevila ostrá zatáčka. Přes slzy a déšť ji však spatřila až na poslední chvíli. Neměla by zpomalit? Šlápla na brzdu, ale bylo to příliš prudce a auto se dostalo do nekontrolovatelného smyku a řítilo se do příkopu u silnice. Křečovitě se chytla volantu. Pak již jen v omámení vnímala, jak se vůz převrací na střechu a točí se a točí. Bezpečnostní pás se přetrhl a zezadu ji cosi uhodilo do hlavy. Svět se rázem ocitl ve tmě. J.B. vyrazil z pracovny neupravený a rozcuchaný. Dnešek se mu opravdu nevyvedl, ale přece jenom na ni neměl tolik křičet. Nic mu neudělala a on dobře ví, co k němu cítí a jak jí asi muselo být, když ho našla na pohovce s Bellou. Přesto na ni křičel a zadupal její křehké emoce do prachu. To opravdu nemusel.

Dole pod schodištěm na něj čekala Nella. „Takže ses konečně uráčil vylézt?“

„Tellie odsud vystřelila jako namydlený blesk. Co to do ní vjelo?“

„Nic. Jenom ti přijela říct, že Marge měla infarkt.“

„Ano,“ zopakovala mu, když viděla, jak zbledl. „Nebyla tady proto, že by tě bez ustání naháněla, jak jsi jí tak hezky vyčetl, ale aby ti řekla, že máš sestru v nemocnici.“

„Panebože,“ vyklouzlo mu.

„Tak toho bych se na tvém místě nedovolávala. Jak si to vůbec představuješ, na ni tahle ječet…“

„Prosím tě, mlč už,“ okřikl ji. „A raději zavolej do nemocnice a zeptej se…“

„Zavolej si tam sám.“ Stará hospodyně si sundala zástěru. „Já tady končím. Dávám ti dvoutýdenní výpověď. Uvidíš, jestli ti ta tvoje blonďatá fiflena uvaří a uklidí, až z tebe postupně vytahá všechny peníze!“

„Nello!“

Nella jen mávla rukou.

Za jejich zády se otevřely dveře od pracovny a v nich stanula již upravená vicemiss Texasu. „Mám hlad, J.B. Nezajedeme si někam na oběd?“

„Ne. Musím do nemocnice, Marge měla infarkt.“

„To je nepříjemné,“ odpověděla kráska. „Chceš, abych jela s tebou?“„To tam budou všichni nadšeni,“ neodpustila si Nella.

„Nello!“ vyštěkl vztekle J.B. „Máš padáka!“

„To sotva, zlatíčko. Před chvílí jsem ti sama dala výpověď,‘’ odpověděla sladce a otočila se k němu zády. „Ale neboj se, Bella ti bude jistě vařit a prát stejně dobře jako já.“

„Ale J.B.,“ ozvala se kňouravě blondýnka. „Víš přece, že já vařit neumím. A taky nikdy neperu. Posílám si všechno do prádelny. Co to do ní vjelo – to určitě ta šílená holka, co tady před chvílí byla. Já ji tak nesnáším…“

J.B. sáhl do kapsy a vytáhl dvě bankovky. „Já musím za Marge. Zavolej si taxi a jeď domů.“

„Já chci jet s tebou.“

J.B. jí už ale nevěnoval žádnou pozornost. Vzal si z věšáku plášť do deště, ujistil se, že má v kapse klíče a vyrazil z domu, aniž se ohlédl.

Marge převezli do všeobecné nemocnice a Dawn i Brandi netrpělivě a plačky přecházely v čekárně, zatímco doktor Coltrain vyšetřoval jejich matku. Když se v místnosti objevil J.B., ihned se k němu rozběhly a padly mu do náručí. I tak ale poznaly, že J.B. je očividně roztřesený.

„Maminka neumře, že ne strýčku J.B.?“ dožadovaly se jeho útěchy.

„Samozřejmě že ne,“ promlouval k nim konejšivým hlasem, jako když byly ještě malé.

Ještě nikdy si nepřipadal tak beznadějně jako právě teď. Tellie mu přišla říct, že je Marge v nemocnici s infarktem, a on ji vyhnal těmi nejsprostšími nadávkami. A pravděpodobně i ráno, když se u něj stavila cestou do práce, mu chtěla jen oznámit,že se Marge necítí dobře. Komu svým křikem vlastně pomohl?

„Proč s tebou nepřijela Tellie, strýčku?“ ptala se Brandi a otírala si oči. „Ona tady není?“

„Ne, jela za tebou, protože se ti nemohla dovolat.“

„Třeba jela mámě pro župan,“ navrhla Dawn.

„Jistě už se tady brzy objeví. Jela mámě pro župan. I když se všichni ostatní sesypou, ona vždycky myslí i na ty nejposlednější maličkosti. Vůbec nevím, co bychom si bez ní počaly.“

J.B. měl pocit, jako by ho právě někdo uhodil těžkou palicí do hlavy. Co jí vlastně řekne, až sem dorazí. Rozhodně na něj nečeká žádné příjemné setkání.

Z ordinace vyšel s uklidňujícím úsměvem na rtech doktor Coltrain. „Marge bude v pořádku. Ale dovezli jste ji v nejvyšší čas. Věděli jste, že má tak vysoký tlak?“

„Ne,“ odpověděl po pravdě J.B. „Vždycky ho měla nízký.“

„Tak teď už rozhodne ne. Předepíšu jí nějaké léky, ale bude si muset ještě zajít na vyšetření srdce. Teď měla štěstí. Příště už by ho mít nemusela.“

„Takže to byl opravdu infarkt?“ chtěl vědět J.B.

„Ano, ale ne příliš rozsáhlý. Už za ní můžete dovnitř. Potřebuju jen, abyste mi vyplnili přijímací formulář.“

„Hned to udělám.“

„Ale kde je Tellie?“ zopakovala svoji nezodpovězenou otázku Dawn, když znovu osaměli.

Tak to bych také rád věděl, pomyslel si J.B. s obavami.

Na cestě z registrační kanceláře procházel kolem pohotovostní ambulance, když v tom se otevřely dveře a dva lékaři tlačili lehátko, na kterém ležela bezvládná a krvácející Tellie. Hned za nimi spatřil vysokou postavu s ustaranou tváří. Nemusel se dívat dvakrát, aby věděl, komu patří.

„Tellie!“ vykřikl a rozběhl se k vozíku. Tellie byla bílá jako stěna a pohled na ni ho vyděsil ještě víc, než když se dozvěděl, že Marge měla infarkt. „Co se stalo?“ vyštěkl na Grangea.

„Nevím,“ odpověděl Grange úsečně. „Její auto bylo v příkopě u silnice. Ona sama byla v bezvědomí s tváří pod vodou, která natekla do auta. Kdybych se neobjevil, utopila by se.“

„Kde to bylo?“ zeptal se J.B. a cítil, jak se mu dělá špatně. To všechno byla jeho vina. Jenom jeho.

„Na polní cestě, která vede z vašeho ranče,“ odpověděl Grange a podezíravě si ho změřil. „Co tady vlastně děláte?“

„Sestra měla infarkt,“ pronesl vážně. „A Tellie mi o tom přijela říct.“

„Proč tedy nepřijela s vámi?“ zeptal se Grange a v očích mu začalo jiskřit. „Musela být určitě hodně rozrušená – víte přece, jak Marge miluje. Proč jste ji v tomhle počasí nechal odjet samotnou?“

Tak přesně to byla otázka, na kterou by J.B. raději neodpovídal. „Tellie,“ promlouval šeptem k bezvědomé dívce a držel ji za ruce. „Drž se, nevzdávej to!“

„Proč jste ji nechal odjet samotnou?“ zopakoval mu Grange svoji otázku. Bylo zřejmé, že i on je hodně rozčílený a pohled, který po J.B. vrhl, jasně naznačoval, že za jiných okolností by si to s ním vyřídil jinak.

Příchod doktora Coltraina naštěstí zabránil další konfrontaci.Rychle se sklonil nad ležící Tellií a podíval se jí na zorničky. „Je hodně potlučená a má otřes mozku,“ hodnotil situaci. „Musíme udělat rentgen a celou spoustu dalších testů. Největší problém ale bude ten otřes mozku.“

„Můžete s ní něco udělat?“ chtěl vědět J.B.

„Pokusíme se ji probudit,“ odpověděl lékař.

Tellie zasténala a doktor Coltrain se k ní znovu sklonil, aby se s ní pokusil navázat kontakt.

„Slyšíš mě, Tellie?“ promlouval k ní měkce.

Tellie otevřela oči a zamrkala. „Bolí mě hlava,“ zasténala.

„To je normální,“ uklidňoval ji doktor. „Za chvíli ti na ni něco dám. Nejprve ale musíme udělat snímky. Bolí tě kromě hlavy ještě něco?“

„Všechno,“ zasténala znovu Tellie. „Co se vlastně stalo?“

„Měla jsi autonehodu,“ vysvětloval Grange tiše.

Zvedla k němu oči. „A vy jste mě našel?“

„Ano,“ přikývl a v jeho tmavých očích se zrcadlila upřímná starost.

„Máš otřes mozku, Tellie. Necháme si tě tady den dva na pozorování.“

„Ale to přece nejde. Promeškala bych maturitu. A to jsem jela v autě tety Marge?“ artikulovala s obtížemi Tellie.

„Ne, jela jsi ve svém voze, Tellie,“ odpověděl J.B. na její podivnou otázku.

„Ale já přece žádný vůz ještě nemám. Teta Marge mi slíbila, že mi trochu pomůže, abych si ho mohla v létě koupit.“

J.B. se téměř neslyšně nadechnul. Vzal ji za ruku a podíval se jí do očí.„Kolik ti je let, Tellie?“ zeptal se.

„Sedmnáct,“ odbyla ho. „Ale to přece víš, proč se mě na to ptáš?“

Coltrain si jen tiše pohvízdl. „Teď si trochu odpočiň, Tellie. Já ti sem pošlu sestru s prášky na tu bolavou hlavu. My se zatím poradíme, jak o tvé nehodě řekneme Marge, ano?“

Coltrain jim gestem naznačil, aby ho doprovodili do vedlejší místnosti. „Amnézie,“ oznámil jim to, co již oba tušili. „Ale jsem si jistý, že jen krátkodobá. Každopádně jí ale musíme provést ještě spoustu testů.“

„A to je všechno následek toho zranění hlavy?“ zeptal se Grange ustaraně.

Coltrain se na něj pátravě podíval.

„Mozek si někdy vytváří ochranu jak proti fyzickému, tak i psychickému traumatu. Nezažila v poslední době nějaký šok?“

„Měli jsme takové malé nedorozumění,“ přiznal se J.B. a potřásl hlavou.

Grange po něm hodil nenávistným pohledem. „To vysvětluje tu její nehodu!“ obvinil J.B.

„Nevysvětluje to vůbec nic!“ opětoval mu jeho divoký pohled J.B.

Coltrain jen zvedl ruku, aby jim zabránil v další výměně názorů. „Hádkami jí teď v ničem nepomůžeme. Já ji musím přijmout a začít s testy.“

„Co jí ale máme říct?“ otázal se J.B. a nejraději by se propadl hanbou.

Coltrain si jen povzdychl. „Pokud možno co nejméně. Alespoň v daném okamžiku. Až bude stabilizovaná, pokusíme se jí to vysvětlit. Mám strach, že až se vrátí domů a nalezne tam Margeiny dcery, bude to pro ni znamenat další šok – bude přece očekávat, že budou o čtyři roky mladší.“

J.B. usilovně přemýšlel. „Mohla by zůstat se mnou a s Nellou. Když jí bylo sedmnáct, pár týdnů tam skutečně bydlela, protože Marge přestavovala dům. Mohli bychom jí vysvětlit, že v domě jsou řemeslníci a že Marge s děvčaty odjely na dovolenou.“

„Vy dva jste si tenkrát byli hodně blízcí, pokud se nepletu.“

„Ano,“ přisvědčil J.B. stručně.

„Tellie byla tenkrát jako malé štěně,“ obrátil se doktor na Grange. „Kam se J.B. hnul, všude vlála za ním…“

„Musím se jít ještě podívat na Marge,“ pronesl J.B. a bylo na něm poznat, že je hodně nesvůj.

„Já ještě chvíli zůstanu s Tellií,“ oznámil jim Grange, a než proti tomu mohli cokoli namítnout, vrátil se na ošetřovnu.

J.B. ho stíhal ohnivým pohledem. „Nemá tam co pohledávat. Vždyť ani nepatří do rodiny!“

„To přece Tellie také ne,“ připomněl mu doktor.

„Jste si jistý, že bude v pořádku?“ zeptal se ještě jednou J.B.

„Snaží se teď uniknout do minulosti, kdy ses k ní nechoval tak odmítavě. Nakonec se jí paměť vrátí, ale nesmíš ji do ničeho tlačit. Musí se pohybovat svým vlastním tempem.“

„Slibuji,“ ujistil ho J.B. „Teď ještě musím zavolat Nelle a říct jí, aby neutíkala.“

Doktor jen zvedl obočí, ale pak svoji otázku raději spolkl.

„Pak se hned půjdu podívat na Marge.“ Podíval se na doktora. „Kdyby cokoli potřebovala, a říkám cokoli, o všechno se postarám. Rozumíte mi. Vždyť já ani nevím, jestli má nějaké zdravotní pojištění.“

„To je přece samozřejmé, J.B. udělám všechno, co bude v mých silách. Jako vždy.“

J.B. zamířil do přijímací kanceláře a připadal si jako ten největší zločinec. Všechno je jeho chyba. Kdyby na ni tolik nekřičel. Kdyby se k ní nechoval tak arogantně. Ještě nikdy mu nebyla taková hanba. Kéž by mohl vrátit čas a pokusit se všechno napravit. Její ztráta paměti mu k tomu nabízí ideální příležitost. Pokusí se získat zpět její důvěru a odčinit, co napáchal.

Tellie mezitím přemýšlela o tom pohledném mladíkovi, který ji zachránil z převráceného vozu. Vůbec se na něj nepamatovala.

„Ještě jsem vám ani nepoděkovala za to, že jste mi zachránil život,“ usmívala se na něj v soukromém, nadstandardním pokoji, kam ji doktor nechal převézt, když dokončil všechny potřebné testy.

„Příště to uděláš ty pro mě,“ zamrkal na ni.

„Promiňte, ale zapomněla jsem, jak se vlastně jmenujete.“

„Grange,“ odpověděl a odhrnul jí vlasy z čela.

„Známe se už dlouho?“

Zavrtěl hlavou. „Ale párkrát jsme si spolu vyšli.“

Rázem měla oči na vrch hlavy. „A J.B. mě s vámi pustil? Jednou jsem chtěla jít na výlet do hor s klukem z univerzity a J.B. málem dostal infarkt. A vy jste navíc určitě starší než kluci na univerzitě. Kolik vám vlastně je?“

„Dvacet sedm. A s J.B. se dobře znám. Proto mě s tebou pustil,“ pokračoval, ale vyhnul se zvědavému pohledu jejích očí.„Už rozumím,“ řekla, ale bylo jasné, že nic nechápe a na nic si nevzpomíná. „Proč za mnou ještě nebyla Marge?“

„Marge teď přestavuje dům a odjela i s děvčaty na dovolenou.“

„Teď? Ve školním roce?“

Rychle přemýšlel. „Jsou jarní prázdniny.“

Teď už měla v hlavě opravdu zmatek. Jarní prázdniny jsou přece v březnu a neříkal někdo před chvílí, že je květen?

Grange se podíval na hodinky. „Už je po návštěvních hodinách a doktor mě požádal, abych tě příliš neunavoval. Chce ti dát ještě nějaké léky na bolest hlavy.“

„Ta hlava, kdybys věděl,“ začala mu znovu tykat, „jak strašně mi v ní buší. Proto jsem asi tak popletená, že si ani nepamatuju, jak se jmenuješ a že už se známe. Přijdeš zase zítra?“

Usmál se na ni. „To se ví. Hned v polední přestávce a pak zase po práci, ano?“

„Kde pracuješ?“

„U Ballengerových na farmě.“

„U Justina s Calhounem?“ blesklo jí hlavou poznání. „To jsou moc hodní lidé.“

„Já vím. Tak se tady zatím opatruj a hezky se vyspi.“

„Jasně. A ještě jednou dík, že jsi mě zachránil. I když stále nechápu, proč jsem v tom dešti někam jezdila. Určitě to má nějaký důvod.“

„Tím jsem si jistý,“ odpověděl Grange a z očí mu vyšlehly blesky. Ihned svůj výraz však potlačil a znovu se na ni usmál. Pak se otočil a vyšel z pokoje.

Tellie se dívala, jak za sebou zavírá dveře, a ze všech sil se pokoušela poskládat rozsypané střípky posledních událostí. Měla pocit, že před ní všichni něco tají. Je snad zraněná víc, než se na první pohled zdá? Vždyť je jenom trochu popletená a potlučená. Hned zítra to z J.B. vytáhne, slíbila si. Ještě nikdy jí přece nic neodmítl.

SEDMÁ KAPITOLA

Když se ráno probudila, zjistila, že v pokoji není sama. Vedle na židli seděl J.B. a hlasitě chrápal. Sestrička, která jí přišla změřit teplotu a pulz, si štíhlého spícího kovboje se zájmem prohlížela.

„Je tady už dlouho?“ zeptala se Tellie.

„Od východu slunce,“ odpověděla sestřička a zapsala si údaj o teplotě. „Noční sestra se ho pokoušela vyhodit, ale pak dostala příkaz od samotného ředitele, takže bych řekla, že to bude někdo hodně’důležitý.“

„Koupil nemocnici tomograf,“ vysvětlila jí Tellie.

„Takže pracháč,“ pokývala hlavou sestřička. „Tvůj snoubenec?“

„Vždyť mi je teprve sedmnáct,“ uchichtla se Tellie. „Pustíte mě už dnes domů?“

„To bude záležet na ošetřujícím lékaři. A ten přijde hned po snídani.“

Když se sestra vzdálila, zaměřila svoji pozornost na spícího J.B. Teď se trochu zavrtěl a otevřel oči. Tellie přestala přemýšlet, ale cítila, jak jí poskočilo srdce. Nevěděla ovšem proč.

„Jak se cítíš?“ zeptal se jí.

„Zdá se, že mě konečně přestala bolet hlava. Co tady vlastně děláš. Nic mi přece není.“„Dělal jsem si o tebe starosti,“ pokrčil rameny. Ani za nic by jí nepřiznal, že kvůli ní nemohl spát, stíhán nesnesitelnými pocity viny. A také něčím novým, čemu ještě sám nerozuměl. Ještě nikdy ale necítil takovou bolest, jako když ji včera spatřil bezvládnou na lékařském vozíku. Tušil, že nic už nikdy nebude stejné jako dřív. Nejhorší na tom bylo, že až se jí vrátí paměť, bude ho z celého srdce nenávidět.

„Myslíš, že mě doktor Coltrain už dnes pustí domů?“

„Uvidíme, co se dá dělat. Nella už ti doma připravuje pokoj. Než se Marge s děvčaty vrátí, budeš u nás.“

„A nebudu ti tam překážet?“

„Proč bys překážela? A Nella bude jen ráda, že se o tebe bude moci starat.“

Jeho slova ji uklidnila, ale přesto jí ještě stále cosi vrtalo hlavou. Nemohla si vzpomenout. Konečně. Proč ji ta hlava tak zlobí?

„Můžeš mi něco říct, J.B.?“ poprosila ho, a aniž čekala na jeho souhlas, pokračovala. „Pochopila jsem, že jsem měla nehodu, ale vůbec netuším, co jsem u tebe tak pozdě večer dělala a proč jsem řídila v takové bouřce? Musela jsem udělat něco hrozného a ty ses na mě určitě rozzlobil.“

J.B. netušil, jak by jí měl odpovědět. „Měli jsme… měli jsme malý spor,“ začal pomalu.

„Tak přece. Pohádali jsme se! Jenom si nepamatuju kvůli čemu to bylo.“

„Už budu muset jít,“ pronesl nejisté a začal se zvedat. „Vyháníme na letní pastvu.“

„Do ohrady?“

„Do ohrady se přece vyhání v březnu.“

Věděla to. Takže není březen. „J.B., co je za měsíc?“

Ponechal její otázku bez odpovědi. „Po snídani za tebou přijde doktor Coltrain, chtěl se na tebe podívat už dřív, ale měl nějaký akutní příjem.“

„Kdo je ten Grange, J.B.? Říkal mi, že se znáte. Je mu sedmadvacet a ty mě s ním pouštíš ven?“

„Jsi dnes po ránu plná otázek, Tellie.“

„Tak mi aspoň na pár z nich odpověz!“

„Později,“ vykroutil se a podíval se na hodiny. „Teď už opravdu musím běžet. Chceš, abych ti sem odpoledne něco přinesl?“

„Žebřík, abych odsud mohla utéct.“

„Zkus to ještě chvíli vydržet. Slibuju, že tě odsud dostanu tak rychle, jak jen to bude možné.“

Doktor Coltrain po snídani skutečně přišel a po prohlídce prohlásil, že může jít domů. „Ale ještě pár týdnů se musíš trochu šetřit,“ upozornil ji. „Vyhýbej se davu, žádná práce, žádné večírky, nic.“

„Ale já si myslela, že mám jen lehký otřes mozku?“ divila se Tellie.

„To ano, ale nechceme přece nic riskovat, viď?“

Odevzdaně si povzdychla. „Když to tvrdíte. Můžu se aspoň koupat, chodit na procházky…?“

„To ano, ale zůstaň u J.B. na ranči. Ať jsi pod kontrolou.“J.B. ji odvezl k sobě a jeho dům jí připadal mnohem větší, než jak si ho pamatovala. Ve dveřích na ně již čekala Nella a rozdávala úsměvy na všechny strany. „Hned jak se ubytuješ, dám ti něco moc dobrého k obědu,“ slibovala a vedla ji nahoru k jejímu pokoji.J.B. se omluvil a na okamžik zmizel ve své pracovně. Otevřenými dveřmi viděla velkou hnědou pohovku. Hlavou jí bleskla nejasná vzpomínka. Kdyby si ji jen dokázala vybavit.

Chtěla se dívat na televizi, ale vysvětlili jí, že mají porouchaný satelit. Divné, pomyslela si.

A Nella také trvala na tom, že si hned po obědě musí jít lehnout. Doktor to přikázal.

Když za ní večer J.B. přišel, seděla v pruhovaném pyžamu na posteli a tvářila se velmi zachmuřeně.

„Proč už ten satelit nefunguje?“ zajímala se. „Chtěla bych se podívat aspoň na předpověď počasí.“

Nakrabatil obočí. „A proč?“

„Protože jsi mi tvrdil, že je březen a Nella zase říká, že je květen. A to je přece období tornád.“

„A co má být?“

„Kde tedy jsou?“

Nevěděl, co by jí na to řekl.

„Co se děje, J.B.? Co přede mnou tajíte?“

Nervózně se zasmál a pohrával si s kloboukem, který držel v rukou. „Tak dobře,“ začal opatrně. „Po tom nárazu do hlavy máš teď některé věci trochu pomíchané. A my tě nechceme zbytečně děsit. Za pár dní už budeš určitě v pořádku.“

„Jaké věci?“ dožadovala se.

„Teď ne. Mám ještě nějakou práci a večer… večer mám…“„Rande?“ dokončila za něj.

„Měl bych ho odložit,“ prohodil, když si uvědomil, jak nevhodná je vzhledem k jejímu stavu další schůzka s Bellou.

„A proč bys to dělal?“ divila se.

Pokrčil rameny a otočil se. „Kdybys něco potřebovala, zazvoň na Nellu. A necourej se po domě. Víš, že máš odpočívat. Uvidíme se zítra.“

Ještě později onoho večera se pokoušela dostat z Nelly nějaké informace, ale narazila jen na neprostupnou stěnu. „Všechno je to jen pro tvoje dobro,“ uklidňovala ji Nella s laskavým úsměvem na tváři. Jestlipak víš, proč ti dal právě tento pokoj?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděla. „Je to snad důležité?“

„Kdysi dávno to býval pokoj jeho babičky. J.B. ji moc miloval. Znala tolik pohádek.“

„Ale J.B. mi o ní nikdy nic nevyprávěl,“ podivila se Tellie.

„Zabilo ji tornádo,“ odpověděla a pokývala hlavou nad jejím překvapeným pohledem. „Pokoušela se zachránit oblíbeného koně svého syna a už se nestačila vrátit do úkrytu. Našli ji potom mrtvou na vrcholku dubu. I proto tady máme tak dokonalé kryty. Pod každou budovou je jeden.“„A proto se tedy J.B. tvářil tak divně, když jsem mu řekla, že bych se chtěla dívat na předpověď počasí,“ pronesla Tellie zamyšleně.

„Ano. A všichni muži na ranči mají mobilní telefony, aby je v období tornád mohl v případě poplachu ihned stáhnout do úkrytu. Pokud jde o bezpečnost, stal se z něj tak trochu fanatik.“

„A já? Já jsem už někdy tornádo zažila?“ zajímala se zvědavě.

Nella se zatvářila překvapeně. „Proč se ptáš?“

„Jen to chci vědět, protože si nic nepamatuju. J.B. mi naznačil, že mám něco s hlavou a došlo mi, že jsem asi ztratila paměť. Nebo aspoň její část.“

Nella se posadila na okraj její postele. „Ano. Ale doktor Coltrain si nepřeje, aby sis na všechno vzpomněla příliš rychle a abychom ti v tom pomáhali. Prý je nejlepší, když si všechno postupně poskládáš sama a takovým tempem, jaké ti bude vyhovovat. A tak jsme se tedy rozhodli, že tě budeme držet v nevědomosti, i když ti to možná připadá jako nějaké naše spiknutí,“ dodala ještě vlídně.

Tellie se jen zamračila. „Kdybych aspoň věděla, co všechno jsem zapomněla? Aspoň v obrysech. Nemůžeš mi to aspoň naznačit?“

Nella vybuchla smíchem. „Není kam pospíchat. A až si vzpomeneš, vrátíš se k Marge a já půjdu také.“

„Ty odsud odcházíš?“ podivila se Tellie.

„Jsem tu už příliš dlouho,“ vysvětlovala Nella. „A v okolí se jistě najdou šéfové, kteří na mě nebudou jen pořád křičet.“

„Ale vždyť ty na něj také křičíš…“

„Tak vidíš, už se ti začíná pomalu vracet paměť. Kdybys něco potřebovala, jsem v kuchyni, zazvoň si na mě interkomem.“

„Ještě mi řekni,“ nevzdávala se Tellie nově objeveného zdroje informací, „s kým tento týden randí?“

„Zase s nějakou nafrfněnou blondýnkou s IQ tykve,“ zněla suchá odpověď.

Tellie se jen uchichtla. „Takže nic nového.“

Tellie se dívala, jak za sebou Nella zavírá dveře a napadlo ji, proč vlastně J.B. tak umíněně chodí jen s blondýnkami. Na těch blond vlasech musí něco být, pomyslela si. A proč si pořád nemohu vzpomenout, kvůli čemu jsme se vlastně pohádali? vztekala se v duchu.

Když přišel domů, Tellie ještě svítila. Četla si autobiografii Libbie Custerové, manželky neslavně proslulého generála Custera od Little Bighornu. Byl to příběh nesmírně poutavý, plný odvahy tváří v tvář nebezpečí. Tellie nevěřila svým očím, že paní Custerová svého muže doprovázela dokonce i na bojiště občanské války. O něčem takovém Tellie ještě v životě neslyšela. Paní Custerová, jak se zdálo, byla světlou výjimkou v utlačované generaci žen. Byla nesmírně inteligentní s úžasným smyslem pro humor. Tellie si ji rázem zamilovala.

J.B. otevřel dveře a našel ji s knihou v ruce, opřenou o polštář a ponořenou do četby.

„Jak to že ještě nespíš?“ zeptal se jí příkrým hlasem.

Tellie k němu zvedla oči. Měl na sobě košili rozepnutou u krku na dva knoflíčky. Pohled na kousek nahé kůže jí opět zrychlil tep. Co se to s ní děje. Takhle to předtím nebylo. Tím si byla jistá.

„Vzala jsem si v knihovně knihu a teď se od ní nedokážu odtrhnout,“ odpověděla po pravdě.

Přesunul se k posteli a podíval se na obálku knihy. Její název mu vykouzlil úsměv na rtech. „Libbie Custerová byla největší hrdinkou mé babičky. Strašně ji obdivovala a jednou se dokonce setkaly. Babička byla tehdy ještě dítě.“

„Je to úžasná kniha,“ pokývala hlavou Tellie.

„A v knihovně by měly být ještě dvě další, pokud mě paměť neklame. Matka s babičkou si dávaly záležet, abych měl pořád co číst, i když babiččin výběr byl pokaždé zajímavější.“

„Tvoje matka pracovala v chemickém výzkumu?“ pronesla najednou a podivila se, odkud se tato vzpomínka tak náhle vzala.

„Ano a zemřela, když jsem byl ještě hodně mladý.“

„Moc rád jsi ji asi neměl?“

„Nenáviděl jsem ji,“ odpověděl bez nejmenšího zaváhání. „Neustále se babičce posmívala a dělala si legraci z jejího starosvětského způsobu života. Ponižovala ji.“

„A babička, o které mluvíš, byla její matka?“

„Ne, tátova. Zamlada to bývala nesmírně elegantní dáma. Dokonce herečka, než sě provdala za dědečka. Byla vynikající jezdkyně a vyhrála i celou řadu cen. Pro matku to všechno bylo jen povrchní nic. Uznávala jen lidi s vědeckými tituly.“

„A to ji tvůj otec nemohl trochu usměrnit?“ divila se.

„Ten,“ odfrkl si. „Ten tady téměř vůbec nebyl. Měl spoustu práce s vyděláváním peněz a příliš se nestaral, co se doma děje.“

„Musel jsi mít velmi zajímavé dětství.“

„Každému, co si zaslouží,“ odpověděl a ona nevěděla, co si má o jeho slovech myslet.

„Ale tvůj vlastní život také zrovna nebyl procházkou růžovou zahradou,“ usmál se na ni měkce. „Když ses narodila, přišla jsi o otce, pak o dědečka a nakonec i o matku.“

„Opravdu?“ podivila se. Na nic takového si nevzpomínala.

„Vlastně bych ti to neměl ani říkat –“

„Já vím, doktor si to nepřeje. Nella už mi stačila všechno říct. A také se mi svěřila, že odsud odchází. Pohádali jste se?“

„To ti řekla?“

„Neřekla mi nic. Zdá se, že tady nejsem schopná z nikoho dostat jedinou kloudnou odpověď. Dokonce ani z toho hezkého kluka, co za mnou byl v nemocnici.“ Na okamžik zaváhala. „Nepřišel mě navštívit?“

„Proč se na to ptáš mě?“ odpověděl celý nesvůj a vyhnul se jejímu pohledu.

„On tady byl!“ vykřikla. „A tys ho ke mně nepustil! Je to tak?“

OSMÁ KAPITOLA

„Coltrain přece říkal, že bys přinejmenším dva tři dny neměla přijímat žádné návštěvy,“ odpověděl stroze a ve tváři se mu zračil hněv i pocit marnosti.

„Ale proč?“ nechápala. „Vždyť ani Grange mi nechce nic říct a pokaždé, když jsem se ho na něco zeptala, se tvářil jako hluchý.“

„My všichni tě chceme především ušetřit bolesti.“

„Takže připouštíš, že vzpomínka na to, proč jsme se my dva pohádali, by pro mě byla bolestná?“

„Co tady ještě strašíte?“ ozval se známý hlas z chodby dřív, než jí mohl odpovědět. „Tellie má přece spát,“ pokračovala Nella jen v županu a natáčkách.

„Přesně tak,“ chopil se šance J.B. a vzal jí z ruky rozečtenou knihu a odložil ji na noční stolek.

„Dobrou noc,“ popřál jí ještě a zhasl lampičku.

Oba dva se vytratili z pokoje, ale za dveřmi bylo ještě chvíli slyšet jejich nespokojené hartusení.

Podivný pár, pomyslela si Tellie a zavřela oči.

Nazítří ráno se probudila do silného deště a bouře. Oblohu protínaly blesky a celým domem otřásalo jejich hromobití.

Tellie vstala z postele a na dosud vratkých, roztřesených nohách přešla k oknu.„Okamžitě se vrať do postele!“ zahřmělo za jejími zády a tentokrát to nebyl následek blesku.

Tellie se vyděšeně otočila a spatřila rozčílenou tvář J.B. „Vždyť nic nedělám,“ protestovala. „Jenom se dívám.“

J.B. ale jejím námitkám nevěnoval pozornost a dvěma kroky byl u ní, zvedl ji do náruče a odnášel zpět do postele. „Blesk pokaždé uhodí jen do toho nejvyššího bodu. A právě tady je tím nejvyšším bodem dům. Všechny okolní stromy jsou nižší. Už chápeš?“

„Naprosto.“

„Co dělá hlava?“ zeptal se, když ji uložil a upravil jí polštář.„Už dobrá, jenom mi v ní čas od času trochu hučí.“

J.B. z ní nespouštěl oči. Podíval se na rozepnuté horní knoflíčky jejího pyžama a zatnul zuby.

Tellie nechápala. Rychle se zkontrolovala, ale neviděla nic, co by jej mohlo přimět k tomu, aby se na ni mračil. „Stalo se něco?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Nic,“ odpověděl úsečně a přešel k oknu.

„Uhodí do tebe blesk,“ varovala ho.

„Snad se pro jednou nic nestane,“ usmál se a znovu si ji měřil tím svým pátravým pohledem, který jí, aniž tušila proč, pronikal až kamsi do hloubi duše.

„Na co myslíš?“ chtěla vědět.

„Na to, že jsi za celou střední školu neměla víc než dvě rande. Alespoň pokud je mi známo.“

„Nikdo se mi nijak zvlášť nelíbil. Obzvláště ti namachrovaní sportovci, kterých je tam plno. Já sport nenávidím. A kromě toho nejsem ani žádná úchvatná krasavice.“Zamračil se. „Kdo ti to řekl?“

„Mám oči,“ pokrčila rameny. „A taky platí, že kluci na střední nemají v oblibě holky, které dělají zbytečné drahoty. A já jednou polila Barryho Cramera horkou čokoládou, když mi na večírku zajel rukou pod sukni.“

J.B. se rázem celý naježil. „Proč jsi mi o tom neřekla. Vyřídil bych si to s ním tak, že by na to do smrti nezapomněl.“

„No právě. To by se také hned rozneslo. A pak už by se mě na rande neodvážil pozvat ani ten nejsvětější světec.“

Odstoupil od okna a přešel až těsně k ní. „Tys ho k ničemu takovému nevyprovokovala?“

„Proč bych to, proboha, dělala?“

Znovu jen sevřel rty a zatnul zuby. „Tellie… když jsi s chlapci, řekni, cítíš něco?“

Teď se zachmuřila pro změnu ona. „Jako co?“

„Jako třeba touhu se jich dotýkat nebo se s nimi líbat.“

Na tváři jí okamžitě naskočil ruměnec. „Nic takového rozhodně necítím.“

„Nikdy?“

Neklidně sebou zavrtěla. „Co to do tebe vjelo, J.B.? Na takové věci mám přece ještě dost času. Vždyť je mi teprve sedmnáct.“

Polilo ho horko. Vybavil si okamžik, kdy ji políbil na pohovce a kdy se mu na okamžik skutečně poddala, ale to zřejmě bylo spíš úlekem a překvapením než touhou. Začínal mít pocit, že ji nikdy nedokáže vzrušit.

„Tak proto mi pořád opakuješ, že jsem ještě dítě?“

„Proto. Většina dívek tvého věku má k těmto věcem úplně jiný přístup. Ty jsi zatím zcela neprobuzená a nezkušená.“

„Aha, takže to bych se tady asi neměla jen tak válet a vyrazit do města, abych to rychle dohnala, co?“

„To by asi nebylo to nejlepší. Něco takového člověk nedělá jen proto, že to dělají všichni kolem. Ta touha v něm musí nejprve sama uzrát a dospět.“

„Tak proč si tedy stěžuješ, že jsem ještě nezkušená?“

„Já si přece nestěžuju,“ rozhodil rukama.

„Třeba bych mohla požádat toho Grangea, aby mi poskytl pár užitečných rad,“ zalíbilo se jí toto téma. „Zdá se, že se mu líbím. A prý jsem s ním už byla i venku.“

„Nepotřebuješ lekce od žádného Grangea,“ zvýšil na ni hlas. „Až nastane ten správný čas, já sám tě všechno naučím.“

Celým tělem jí projela nepochopitelná vlna dosud nepoznané slasti.

Opět jí zabloudil pohledem do výstřihu kabátku od pyžama a tentokrát se již neodvrátil.

Následovala jeho pohled, ale ještě stále neviděla nic neobvyklého. Pravda, bradavky má nějaké vystouplé a trochu ji bolí, ale to je zřejmě z toho mrazení, které před chvílí pocítila. Tázavě se na něj podívala.

„Ty tomu vůbec nerozumíš, viď?“ zeptal se a náhle, bez varování se špičkou prstu na okamžik měkce dotkl její vztyčené bradavky.

Z úst jí unikl povzdech a celá se napjala. Téměř v šoku se podívala na J.B. a v jeho očích vyčetla jen hlad a ještě cosi jiného, co ho však úplně proměnilo.

Vyděsila se. V tom pohledu bylo něco, co ji zcela vyvádělo z rovnováhy. A co se to děje s jejím tělem?

Kde se v něm berou ty podivné a přitom tak příjemné a krásné reakce?

Zakryla si poodkrytá ňadra rukama. „J.B. Hammocku, mně je teprve sedmnáct!“

Už už chtěl namítnout, že tak to opravdu není, ale včas se zarazil. Na co, proboha živého, myslí!

Přejel si rukou ve vlasech a zvedl hlavu. „Pošlu ti sem Nellu se snídaní. Já už musím jít. Mám schůzku s jedním realitním makléřem.“

„Snídaně by byla fajn,“ konstatovala. „Už mi kručí v břiše.“

„Uvidíme se později,“ ukončil rychle jejich další konverzaci a vyšel z místnosti. V duchu cítil nezměrné vítězství. Byl si jistý, že reakce, které se mu právě dostalo, už byla reakcí dospělé ženy, která se dokáže poddat své touze. Ledy se konečně pohnuly.

Když jí Nella přinesla snídani, podivila se jejím zrůžovělým tvářím.

„Nemáš horečku?“ tázala se ihned.

Tellie by si nepřála nic jiného, než aby se jí mohla svěřit. Ale to nepřipadalo v úvahu. Dokonce ani Marge to nemůže říct, až se vrátí z dovolené. J.B. je přece její bratr!

„Nic mi není, Nello. Jen jsem se chvíli dívala z okna, a tak mám asi trochu červené tváře. Venku je ještě chladno.“

„A to tě J.B. nechal?“ zajímala se. „Tornáda z celého srdce nenávidí. Při jednom mu zahynula babička.“

„Já vím, už mi o tom vyprávěl,“ přikývla Tellie.

„Opravdu? To se divím. Většinou se o staré dámě nebaví.“

„On se nebaví skoro o ničem,“ poznamenala Tellie a pokoušela se zapomenout na těch několik posledních sekund jejich setkání. Byla si jistá, že jich J.B. už teď lituje. Rozhodla se, že mu odpustí.

Odpoledne ani večer už za ní nepřišel. Přesně tak, jak předpokládala. I ráno odešel do práce, aniž se u ní stavil. Kolem poledne se ale místo něj objevil Grange, protože J.B. byl kdesi pryč a nemohl mu tudíž zabránit v přístupu k ní.

„Návštěva!“ oznamovala Nella. „Jestli chceš, můžeš ho pozvat na oběd. Přinesu vám ho na pokoj.“

Grange se posadil na židli u postele a Tellii rázem ovanula vůně jeho vody po holení. Byla příjemná, smyslná a mužná.

Stejně jako J.B. předešlého dne ráno, i on si prohlížel její proužkované pyžamo.

Vybavila si, co se včera odehrálo a přitáhla si přikrývku až vysoko ke krku.

„Promiň,“ zasmál se.

„Nic se nestalo. Jen nejsem zvyklá scházet se s muži a mít přitom na sobě pyžamo.“

„Pokusím se tedy na tebe příliš nezírat,“ sliboval a nepřestával se usmívat. „Už je ti lépe?“

„Mnohem. Dokonce jsem chtěla i vstát, ale Nella mě hned zase zahnala zpátky do postele.“

„A měla pravdu,“ odpověděl a už se neusmíval. „I lehký otřes mozku může mít závažné komplikace. Je opravdu lepší zůstat pár dní v klidu. Jen pro jistotu.“

Tentokrát se usmála ona na něj. „Vsadím se, že v armádě jsi takových úrazů viděl spousty.“

Přikývl. „A mnoho z těch nejtěžších se zpočátku jevilo zcela neškodně. I proto bys měla poslouchat, co ti doktor Coltrain doporučuje.“

„Jsem tady jako ve vězení,“ stěžovala si. „A přitom bych se tak ráda rozběhla někam ven. Ale J.B. a Nella jsou jako dva žalářníci.“

„Nella působí hodně neoblomným dojmem,“ souhlasil. „Ale všechno to dělá jen pro tvoje dobro. A také mám pocit, že pro ostřejší slovo nejde rozhodně daleko.“

„To si piš. S J.B. se věčně o něčem dohadují. I když povětšinou docela mírumilovně.“

Grange si odložil klobouk, který až dosud žmoulal v prstech, a prohrábl si prsty vlasy. „Až tě propustí z toho tvého vězení, zajdeme si na nějaký dobrý vědeckofantastický film, co ty na to?“

„To zní bezva,“ přitakala s úsměvem. Byla na tohoto mladíka opravdu zvědavá. Nevypadal na muže, který by se nechal jen tak snadno ovládat ženami, ale zdálo se, že ona se mu líbí a že o ni má zájem. „Máš tady v Jacobsvillu rodinu?“ zeptala se zcela nevinně.

Úsměv mu zmizel z tváře.

„Ne,“ odpověděl úsečně.

Tellie se zakabonila. Zase ty tajnosti, pomyslela si, ale pochopila, že se nejspíše dotkla hodně citlivého místa. „Promiň,“ omlouvala se. „Je tady ještě něco, na co si nepamatuju?“

„Tak toho je ještě spousta,“ ujistil ji a na tváři už měl opět ten příjemný a laskavý úsměv. „Ještě přitom šlápneš mnohokrát vedle. Nakonec však tu svoji cestu najdeš, neboj se. Chce to jen čas.“

Dlouze se nadechla.

„Mám pocit, že chodím stále dokola v mlze. A všichni tu přede mnou něco skrýváte.“

„Je to nezbytné. Jen na týden. Déle to určitě trvat nebude.“„Ty víš, co se mi stalo, viď? Opravdu mi to nemůžeš říct?“

Dal se do smíchu a jen bezmocně rozhodil rukama. „Nechci teď Hammocka příliš dráždit. Žiješ přece pod jeho střechou. Kdyby se dozvěděl, že jsem ti něco řekl, přišel bych o svá návštěvní práva. O která ovšem přijdu tak jako tak, pokud mu Nella vybreptá, že sem chodím, když on tady není.“

„J.B. tě nemá rád?“

„J.B. nemá rád většinu lidí,“ ujistil ji. „Ale já jsem pravděpodobně na prvním místě jeho seznamu. Alespoň v daném okamžiku.“

„Co jsi mu udělal?“

„To je dlouhá historie a tebe se nikterak netýká,“ odpověděl.

Zase ty tajnosti, rozčilovala se v duchu. I ten jeho hlas je najednou tak odměřený a chladný.

„Nedívej se na mě tak, prosím. Připadám si jako nějaký padouch, který tě záměrně udržuje v temnotách. Jenom ti nechci ublížit. J.B. a já máme jeden nedořešený problém z daleké historie. To je všechno.“

„Ale zní to dost nepříjemně.“

„Bylo to nepříjemné,“ připustil. „Ale už je to všechno tak dávno. Teď je ale hlavní, aby ses dala co nejrychleji do pořádku.“

Venku na schodech se ozvaly šouravé kroky a za chvíli se ve dveřích objevila Nella se dvěma podnosy, dvěma talíři a dvěma sklenicemi ledového čaje a vázou se žlutými růžemi.

„Tak a jsem tady,“ hlaholila. „Vůbec jsem nevěřila, že to sem všechno donesu bez toho, že bych něco vyklopila na zem.“

Grange si od ní rychle převzal jeden z podnosů a položil jej na mahagonový noční stolek vedle postele.

„Ach ty růže!“ radovala se Tellie. „Jsou tak krásné!“

„Jsem rád, že se ti líbí,“ radoval se s ní. „Jsme přece v Texasu.“

„Žlutá růže z Texasu?“ vzpomněla si na známou píseň a povytáhla jednu z růží z vázy, aby k ní přivoněla. „Mám pocit, že jsem od nikoho ještě nikdy žádné květiny nedostala,“ namáhala si paměť.

„To taky nedostala,“ ujistila ji Nella. „Ještěže si tady Grange vzpomněl, co mají nemocní rádi.“

„Ty jsou od tebe? Děkuji ti, Grangei. Kdykoli se na ně teď podívám, vzpomenu si na tebe.“

„Bylo mi potěšením,“ odpověděl měkkým, příjemným hlasem.

Nella mu podala jeden z talířů a druhý položila Tellii na klín. „Jezte, než vám to okorá. Ten salát je z naší vlastní zeleniny. A okurky jsem zavařovala loni v létě. Kuře je kupované.“

„Vypadá báječně,“ zalichotil jí Grange. „To jste opravdu nemusela.“

„To přece nestojí za řeč,“ bránila se. „Jen jsem musela zavřít Alberta do skříně. Jeho představa salátu je na můj vkus trochu moc exotická. Krevety, kaviár a bůhvíco ještě.“ Zatvářila se naprosto znechuceně. „Já jsem pro poctivou domácí kuchyni.“

„I já,“ souhlasil Grange.

„Je opravdu vynikající,“ zvolala Tellie, sotva polkla první sousto.

„Tak si oba nechte chutnat,“ doporučila jim potěšená a polichocená Nella a zamířila ke dveřím. „Až se najíte, stavím se tady pro podnosy.“

Když dojedli, Grange ji bavil historkami ze svého dětství. Ze všeho nejvíce se jí líbila ta o kovbojovi, který se úplně namol vypravil ve voze svého zaměstnavatele do pouště, aniž si s sebou vzal lopatu nebo láhev vody. V polovině cesty nazpět mu došel benzín, a když ho pak našli, byl již téměř mrtev žízní. A sotva ho vzkřísili, první věc, o kterou požádal byla cigareta. Byl totiž vášnivý kuřák, kterého si bez cigarety neuměl nikdo snad ani představit.

„A co s ním bylo dál?“ zajímala se živě.

„Když vystřízlivěl, jeho šéf mu přidělil stálou službu ve stájích, kde od rána do večera kydal hnůj. Nikdo v okolí by ho ale nezaměstnal, protože jeho závislost na nikotinu byla víc než proslulá. Nakonec ho zachránila až jedna číšnice, do níž se po uši zamiloval a která mu dala nůž na krk. Buďto ona nebo cigarety. A dnes mají svůj vlastní prosperující ranč a tři děti k tomu.“

„Konec dobrý, všechno dobré,“ smála se Tellie.

„A poučné,“ podotkl Grange, „ukazuje, že láska může napravit i toho největšího hříšníka.“

„Budu si to pamatovat,“ uculovala se na něj.

„Já ale nejsem žádný hříšník,“ bránil se. „Jen někdy trochu vypěním a mám problém s autoritami.“

„A proto tedy nevycházíš s J.B.?“

„Kvůli tomu to není. Máme oba jen příliš mnoho temperamentu,“ řekl a podíval se na hodinky. „Už bych měl asi běžet. Musím se ještě vrátit do práce.“

„A přijdeš za mnou ještě?“ chtěla vědět.

„To se ví. Jakmile bude J.B. zase mimo. Pokud nás tedy Nella neprozradí.“

„O to strach nemám. Nella má s J.B. své vlastní problémy, i když ani ona mi samozřejmě nic neřekne. Zaslechla jsem ale, že už dala výpověď a že se vrátila jen proto, aby se tady o mě postarala. Zřejmě se nějak těžce pohádali. Ještě předtím než jsem měla tu nehodu.“

„Jednoho dne si na všechno vzpomeneš. A určitě už to nebude trvat dlouho.“

„Já vím. A ještě jednou děkuju za ty růže i za to, že jsi za mnou přišel.“

„Bylo mi s tebou dobře. A dík za oběd.“

Zašklebila se na něj.

„Příště vařím já.“

„Aspoň se mám na co těšit,“ zasmál se na ni a spiklenecky zamrkal.

J.B. se opět vrátil pozdě. Nejspíš měl zase rande s některým ze svých blonďatých objevů. Přišel za ní do pokoje a posadil se na židli. Vypadal unaveně a ustaraně.

„Stalo se něco?“ zeptala se a pozorně si ho prohlížela. Neunikla jí ani jeho svalnatá stehna, která se mu rýsovala pod přiléhavými kalhotami. Rychle si ale zakázala jakékoli asociace, které by jí pohled na něj mohl snad přinést.

„Nic důležitého,“ zalhal, i když si ve skutečnosti dělal velké starosti o Marge. Byla již doma, ale už zase se o ní pokoušely mrákoty. Coltrain ho ujistil, že v tak raném stadiu léčby vysokého tlaku jsou podobné symptomy zcela normální. Na klidu mu to ovšem nepřidalo. Obzvlášť, když se Marge na Tellii neustále vyptávala a naléhala, že se za ní musí vypravit. To ale zatím nebylo možné, protože o Telliině skutečném zdravotním stavu neměla ani zdání, a kdyby se o něm dozvěděla, mohlo by se jí přitížit.

Nadechl se a pokoušel se přijít na to, jak se z této ošemetné situace dostat. Jeho zrak přitom padl na kytici žlutých růží na nočním stolku.

„A odkudpak se tu vzaly takové nádherné růže?“ zeptal se.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Je to dárek,“ odpověděla rychle a ve vzduchu vycítila další bouři.

„Opravdu? A od koho?“

„O polední přestávce se tady stavil Grange.“

Ze zelených očí vyšlehly hněvivé plameny.

Tellie se ani nepokoušela argumentovat. Bylo nad slunce jasné, že J.B. Grangea opravdu nemá příliš v lásce.

„Doktor ti přece návštěvy jasně zakázal.“

„A co ty? Ty nejsi návštěva?“

„Já jsem rodina, to se nepočítá.“

Od včerejšího rána a jeho intimních dotyků si něčím takovým už nebyla tak jistá a při vzpomínce na jejich ranní setkání se jí do tváří nahrnula červeň.

Okamžitě si toho všiml a na tváři se mu objevil spokojený, majetnický úsměv. „Nebo mě snad za rodinu nepovažuješ?“ zeptal se a obkroužil jí prstem její lehce pootevřené rty.

Okamžitě pocítila to samé vzrušení jako včera. Jako by ji jeho dotyk elektrizoval.

„J.B., vždyť mi je teprve sedmnáct! Co to děláš?“

Zadíval se jí zpříma do očí. „Už dávno ti není sedmnáct, Tellie. A snad už se ti ulevilo natolik, aby ses dozvěděla svůj skutečný věk. Je ti téměř dvaadvacet,“ odpověděl a přitiskl se k jejím rtům.

Překvapením zalapala po dechu a téměř instinktivně zvedla ruku a položila mu ji na rameno. Zvedl k ní oči.

„Tohle bychom opravdu neměli…“ začala téměř plačtivě vylekaná tím, co se s ní dělo.

„Ani nevíš, jak dlouho jsem na tento okamžik čekal,“ odpověděl tajemně a opět se sklonil k jejím rtům. „Nemáš se čeho bát,“ šeptal jí. „Vůbec ničeho.“

Zaryla mu prsty do hrudi a celým tělem jí projela vlna slasti.„Konečně,“ poznamenal J.B., kterému její zachvění neuniklo. „Líbej mě, Tellie,“ vydechl a sevřel v dlani její měkké, přesto však pevné ňadro.

Přejížděl jí prstem po naběhlé bradavce a ona pod jeho laskáním jen bezmocně sténala.

„Ano,“ šeptal, „tak se mi to líbí. Konečně se z tebe stává žena.“Tellie měla pocit, že se svíjí ve dvojím ohni. Bylo jí s ním tak neskutečně krásně, ale děsila se reakce vlastního těla. Jeho laskání bylo stále intenzivnější a ona se mu zvolna, proti své vůli poddala a strhla ho k sobě. To co s ní J.B. dělal, bylo naprosto úžasné. Nikdy by nevěřila, že jí s ním může být tak krásně.

J.B. se přesunul až k ní a ona mu ochotně uvolnila místo po svém boku.

„Úplně hořím,“ vypravil ze sebe ztěžka.

A stejně na tom byla i ona. Přitiskla se k němu a již se ani trochu nedivila tomu, že si prohlíží její nahá prsa. Teď se k nim sklonil a laskal se s nimi jazykem a vychutnával si jejich okamžitou odezvu.

Tellie se pod jeho doteky svíjela a v duchu se jen modlila, ať pokračuje a nepřestává. Kdesi hluboko uvnitř se začínal rodit její první orgasmus.

V okamžiku, kdy se dotkl pásku na spodním dílu pyžama, se z chodby ozvaly blížící se kroky.

Rychle zvedl hlavu, a než se vzpamatoval, ve dveřích se objevila Nella s podnosem. Naštěstí pro ně byla příliš zaneprázdněná tím, aby nerozlila mléko a nevysypala sušenky, které pro Tellii přinášela, takže měli ještě dost času, aby se rychle upravili.

„Napadlo mě, že bych ti přinesla ještě něco dobrého na zub,“ usmívala se a předstírala, že nevidí, jak jsou oba zadýchaní a rudí.

J.B. již na nic nečekal a rychle se rozloučil.

Nella tak učinila hned vzápětí a ponechala Tellii samotnou s tím obrovským zmatkem, který v ní J.B. a její probouzející se ženství vyvolali.

Druhý den ráno jí Nella oznámila, že J.B. musel nutně odcestovat na jednání do Las Vegas.

„Jenom je mi divné, že si s sebou nevzal tu svoji blondýnu,“ přemýšlela nahlas.

Tellie měla náhle dojem, že se jí zastaví srdce. „On s někým chodí?“ zeptala se.

„No samozřejmě,“ odpověděla Nella. „Jen jsem zapomněla, že ti trochu vypadává paměť.“

Když vstala, pomohla Nelle navzdory jejím protestům s domácími pracemi a zároveň se z ní pokoušela vymámit nějaké informace.

„Pracuji někde?“ zeptala se například.

Nella se rozhodla, že na takovou otázku jí snad může odpovědět.

„Máš brigádu na farmě u Ballengerových. A tam ses seznámila i s Grangem.“ Hlavou jí proběhla zatím ještě stále neuchopitelná vzpomínka. J.B. se s Grangem hádá kvůli nějaké ženě. Je zde i nějaké bolestné tajemství…

Než mohla celou situaci domyslet, Nella ji uchopila za ramena a podívala se jí do očí. „Nesnaž se nutit do vzpomínek, které samy nepřicházejí. Víš přece, co ti říkal doktor Coltrain. Stačí, když se každý den dozvíš něco. A pro dnešek už toho máš dost. Jestli ale chceš, můžeš toho svého Grangea pozvat na večeři. J.B. tady nebude, takže se nemáte čeho bát.“

„Moc ti to sluší,“ pochválila ho, když se ve sjednanou hodinu objevil na prahu. Opravdu se jí líbil, i když v ní neprobouzel ony pocity, které zažila, když se jí včera dotýkal J.B.

„A stejně tak tobě,“ opětoval její lichotku a podal jí další kytici růží.

„Tos nemusel, ale jsi moc hodný. Počkej, hned je dám do vázy. Zatím se posaď.“

„Za chvilku už budu prostírat,“ hlaholila z dálky Nella. „Trochu jsem se zdržela, protože mě Albert odmítal pustit do kuchyně. Myslí si, že mu patří. Ale dokud tady ještě jsem, nenechám se od něj sekýrovat.“

Dokud tady ještě jsem? Tellie ucítila další náraz vracejících se vzpomínek. Nella a J.B. na sebe křičí. Venku je strašný liják…

Grange ji bere do náručí a pokládá v obývacím pokoji na pohovku. Nella běží pro mokrý obvaz…

Rozblácená cesta, auto dostává smyk, náraz, tma… Co to všechno znamená? Zapotácela se a musela se posadit.

Konečně. „Už vím, co se stalo!“ vykřikla. „Sjela jsem s autem do příkopu. V dešti!“Nella si sedla vedle ní a objala ji kolem ramen. „A Grange ti zachránil život. Projížděl kolem přesně včas, aby tě vytáhl, protože jinak by ses utopila. Ten příkop byl totiž plný vody.“

Z paměti se začínaly nořit další a další podrobnosti, které jí však ještě stále nedávaly žádný smysl.

Viděla rozlícený obličej J.B. Něco na ni křičí, ale slovům není rozumět. Tvář má však pokřivenou vztekem. Jde z něj opravdový strach. A je s ním nějaká blond žena. Posměšně na ni zírá.

„Už jsem ti poděkovala za to, že jsi mě zachránil?“ pokoušela se odpoutat od nepříjemných obrazů, které jí vířily v hlavě.

Ustaraně se na ni usmál.

„Samozřejmě. Jak se cítíš?“

„Hloupě,“ odpověděla po pravdě. „Pokaždé se mi něco vynoří z paměti a já vůbec nevím, co to znamená.“

„A ani se na to nepokoušej přijít,“ varovala ji Nella. „Jednou to přijde samo. Čas se o všechno postará. Věř mi. A teď už pojďte jíst.“

Tellie vzala Grangea za ruku a s jeho pomocí opět vstala. Pokrčila rameny a dlouze si povzdychla. „Těch posledních pár dní je toho na mě trochu moc.“

„A to zatím nevíš ani polovinu toho, co se skutečně stalo,“ zabručela si jen tak pro sebe Nella, ale to již Tellie naštěstí neslyšela.

Příští den byla sobota. Tellie se vypravila do stodoly, aby se podívala na jedno nemocné tele, které tam J.B. nechal po dobu léčby přemístit. Ve vedlejším boxu stál překrásný černý hřebec. Již od prvního okamžiku jí dával jasně najevo, že nemá rád společnost. Frkal a hněvivě hrabal kopytem, když kolem něj procházela. Tellie věděla, že jediný, kdo na něm smí jezdit je J.B. To se jí vybavilo úplně samo a bez přemýšlení. Přesunula se o kus dál, kde se právě krmila neméně krásná klisnička. Když spatřila návštěvnici, klisna zvedla hlavu a nechala se od Tellie hladit, jako by se spolu už dlouho znaly.

„Ty jsi přece Sandy,“ zamumlala Tellie vesele celá bez sebe radostí, jak se jí pomalu začíná všechno vybavovat. „Na tobě jsem už jezdila!“ promlouvala ke kobylce a nepřestávala ji hladit. Teď už opravdu nepochybovala o tom, že se jí paměť jednoho dne vrátí.

Vyšla ze stodoly a pomalým, líným krokem procházela kolem chovného rybníčku, v němž se mezi lekníny proháněly pestrobarevné rybky. Kousek opodál stála skupinka nevysokých stromů a pod nimi byl rozmístěn bíle natřený zahradní nábytek z kovaného železa. Posezení, které přímo vybízelo k tomu, aby se člověk na chvíli zastavil a kochal se pohledem na poklidnou vodní hladinu.

Z dáli zaslechla zvuk přijíždějícího vozu. Kdopak to asi je? přemýšlela a již předem vyloučila J.B. Nella přece říkala, že z Las Vegas se nevrátí dřív než v pondělí. A to ještě není úplně jisté. Možná to je některý z honáků, pokračovala v úvahách.

Byl to pošmourný den, rozhodně se nehodil na dlouhé procházky. Vzpomněla si na Marge a děvčata a uvědomila si, jak moc jí chybí. Jakpak se asi mají? Už aby byly zpátky doma. Už jen kvůli tomu, aby se odsud mohla odstěhovat. S J.B. je to teď hodně divné. Proč tak najednou odjel? Určitě ho tíží svědomí, nebo se možná bojí, že se na něj po tom, co se mezi nimi stalo, bude chtít pověsit a bude po něm chtít nějaký vážný vztah. Ale ona přece o vztazích mezi mužem a ženou vůbec nic neví.“

Pomalu se vracela zpět k domu. Vešla zadním vchodem a strnula. Ve dveřích do obývacího pokoje stála nějaká mladá žena s blond vlasy. Na sobě měla přiléhavé žluté šaty a na tváři perfektní makeup. Podívala se na Tellii a změřila si ji nenávistným pohledem.

„Tak ty jsi ten důvod, proč si mě J.B. drží tak od těla a proč za ním nesmím ani přijet?“ zeptala se nadutým a povýšeneckým hlasem.

Tellie si ji prohlížela a měla dojem, že už ji někdy viděla. Kdyby si jen vzpomněla kde. Vycítila z ní hrozbu a rozhodně neměla náladu si s ní povídat.

Žena ihned poznala, že se Tellie v její přítomnosti necítí dobře a že z ní má strach. Chladně se na ni usmála, aby jí dala najevo svoji převahu.

„Neříkej mi, že si na mě nepamatuješ?“ otázala se posměšně. „Vždyť jsi nás právě na téhle pohovce před pár dny překvapila a vyrušila právě v tom nejlepším.“

Pohovka. A na ní dva polonazí lidé. J.B. je nepříčetný vztekem a cosi na ni křičí. Na krku mu nabíhají žíly. Pláče a vybíhá z domu…

Poslední střípky vzpomínek vyplouvaly na světlo a nalézaly místo, z kterého při její autonehodě vypadly. J.B. křičí, že je ošklivá a že ji nikdy nebude milovat. Že je jen ubohý sirotek, nad kterým se smiloval. Nechce ji! Přesně tak to řekl!

Vzpomínky přicházely v nezadržitelných vlnách. Nebyl na její promoci a lhal jí. Pro dárek poslal sekretářku. Obvinil ji, že za ním pořád dolézá jako nějaké štěně. Že se mu z ní dělá špatně…

Zatočila se jí hlava. Z posledních sil se rozběhla, odstrčila blondýnu z cesty a pospíchala nahoru d svého pokoje. Otevřela dveře do koupelny, sklonila se nad umyvadlem a zvrátila celou snídani.

„Tellie!“

Dveře za jejími zády se otevřely a do koupelny vstoupila Nella s poděšeným výrazem na tváři. „C se stalo? Vždyť jsi bílá jako stěna. Proboha živého!‘ Popadla ze skříňky ručník, navlhčila ho pod vodou a omyla jí tvář. „No tak, Tellie. Už je dobře. Vrátíš s ale hezky zpět do postele.“

„Ta žena…“ dusila se Tellie.

„Tu jsem vyhodila a můžeš být naprosto klidná, že dokud tady budu, už se sem nevrátí. To ti zaručuju.“

„Ale já… já vím, kdo to je. Poznala jsem ji. Byla tady s J.B. na pohovce. Byli skoro nazí… a líbali se a já jsem je vyrušila.“ Po tváři jí stékaly slzy. , ,J.B. se straš ně zlobil a řekl, že už mě nechce nikdy vidět!“

„Tellie,“ pronesla Nella nešťastně a nevěděla, co by měla vlastně říct.

„Proč mě sem ale znovu přivedl?“ nechápala“ Tellie.

„Protože měl výčitky svědomí. Ta tvoje nehoda, to byla především jeho vina.“

Konečně ji osvítilo poznání. Tak proto ji tedy líbal proto ji hladil. Chtěl jen odčinit všechny ty hrozné věci, které na ni křičel. Pravda je ale taková, že je mu odporná a že ji nechce. Hnusí se mu.

Slzy jí už volně stékaly po tváři. Konečně jí byl všechno jasné. Vyrušila ho s tou jeho blondýnou a o ji odsud vyhodil. Proto tedy řídila v tom lijáku. Pro to měla nehodu.

„Chci se vrátit zpět k Marge,“ pronesla roztřese ným hlasem. „Ještě než J.B. přijde.“ Podívala se staré hospodyni do očí a dodala: „A pak už ho do smrti nechci vidět.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Nella ji přes všechno své úsilí nedokázala přesvědčit, aby ještě neodcházela, protože J.B. se má vrátit až v pondělí. Tellie si vybavila již i to, že Marge měla infarkt, a nyní byla bez sebe strachem o její další osud. Uklidnila se teprve tehdy, když ji Nella ujistila, že už je mimo nebezpečí a že bude v pořádku.

Pokud to jen trochu šlo, vyhýbala se všem vzpomínkám na J.B. a byla si jistá, že mu jeho hrubá a urážlivá slova nikdy nedokáže odpustit. A stejně tak mu nikdy neodpustí, jak si s ní v době ztráty paměti pohrával v ložnici. Co tím svým podivným chováním vlastně sledoval. Jakou krutou hru to s ní hrál?

Marge i děvčata na ni čekaly již na prahu. Přivezla ji Nella, která jí pak z vozu vynesla i oba její kufry.

„Vítej doma, Tellie,“ usmívala se na ni Marge. „Už jsme se tě nemohly dočkat. Tady ti bude dobře a nikdo na tebe nebude křičet.“

Tellie se jen plaše usmála. „I já jsem ráda doma. Ale dlouho se nezdržím. Domluvila jsem se s Justinem, že u nich ještě dokončím týden, a pak se vrátím zpět do Houstonu. Požádám na fakultě o místo učitele ve večerních kurzech pro dospělé.“

„A opravdu si myslíš, že je dobré před problémy takto utíkat,“ zeptala se Marge.

Tellie jen pokrčila rameny. „J.B. mi řekl hodně ošklivých věcí a dokonce se mi vysmál za to, co jsem k němu cítila. A to už je hodně podlé, dokonce i na J.B.“

„To opravdu udělal?“ nevěřila Marge.

„Ano, a právě proto odsud odcházím. Ale nedělej si starosti, Marge. Nella už mi řekla, že by u vás ráda zůstala, a já nepochybuju, že vás bude rozmazlovat tak, že si na mě za pár týdnů už ani nevzpomenete. A já budu mít aspoň jistotu, že jsi v těch nejlepších rukou. Nella už má od doktora Coltraina i dietu, kterou ti bude vařit.“

Když se J.B. vysoukal z taxíku, který ho přivezl z letiště, bylo už hodně pozdě. Otevřel dveře a podivil se, jaké je v domě podivné ticho. Zpravidla byla slyšet alespoň televize, kterou si Nella pouštěla ve svém pokoji, a dům býval provoněn večeří, kterou pro něj připravila.

Otevřel dveře do obývacího pokoje a spatřil Bellu pohodlně rozloženou na pohovce. Na sobě měla jen negližé a sladce se na něj usmívala. „Vítej doma, miláčku,“ předla.

„Kde je Tellie?“ ponechal její přivítání bez odpovědi.

„Vrátila se k tvé sestře. Na cestu jsem jí ale připomněla, aby nás už přestala obtěžovat. Díky tomu tak máme celou noc jen pro sebe. Dala jsem do mikrovlnky mraženou pizzu. Hned ji rozmrazím a pak si můžeme dát třeba šampaňské.“

J.B. nevěděl, jestli sní, nebo bdí. Všechny jeho naděje, že se mu podaří napravit u Tellie to, co pokazil,vzaly rázem za své. A příčina toho všeho se mu tady teď rozvaluje na pohovce. Podíval se na Bellu a najednou mu byla z celé duše protivná. „Nello!“ zakřičel hlasitě.

„Nella tady není. I ona se odstěhovala k Marge. Prý teď bude pracovat pro ni.“

J.B. dále neváhal ani na okamžik. „Až se vrátím, nechci tě tady už vidět.“ S těmi slovy se na místě otočil a vyběhl z domu.

Marge mu otevřela dveře, ale dál ho nepustila. „Promiň, ale Tellie na tebe opravdu nemá náladu. A já, i když jsem tvoje sestra, se musím postavit na její stranu. Poslední dobou tě vůbec nepoznávám, J.B. Jako by se z tebe najednou stal úplně jiný člověk.“

„To už ale neplatí, Marge. Teď už bude všechno úplně jinak, přísahám. Chci jí vrátit všechno, o co jsem ji připravil.“

Marge dobře chápala, jak těžké je pro něj mluvit 0 svých pocitech. Věděla ale, že když něco řekne, myslí to vážně. „V tom případě jí dej trochu času, aby se vzpamatovala, a pak si s ní zkus promluvit. Třeba ti už bude ochotná naslouchat. Mám-li být ale upřímná, myslím si, J.B., že bys na ni neměl tlačit. Rozhodla se odjet co nejdříve zpět do Houstonu, i když škola začíná až v září. Podle mě na tebe chce zapomenout a dokud se jí to nepovede, těžko bude šťastná. A já chci, aby byla. 1 proto bys ji měl nechat na pokoji. Ledaže bys ji chtěl už navždy.“

Ale přesně to přece chce, blesklo mu hlavou.

I když se to bojí přiznat i sám sobě. Láska mu už jednou přinesla nezměrnou bolest a on měl strach, že by se celé jeho martyrium mohlo znovu opakovat. I proto se tedy vyžíval v povrchních vztazích, které si na jeho srdce nekladly žádné nároky.

„Nepokoušej se z ní ale udělat jen jednu z těch svých bezstarostných letních lásek. Jen proto, že tě v duši stále miluje, i když se navenek tváří, že tě přímo nenávidí. Na to je jí opravdu škoda. Jednoho dne z ní bude úžasná manželka a matka. Ta nejlepší, jakou si jen dokážeš představit. Nepřiprav ji o tu možnost jen tím, že ji k sobě připoutáš a nabídneš jí falešnou naději.“

„A co Grange? Ten tu žádnou roli nehraje?“

„Grange ji má rád a ona jeho. Ale Grange se ještě stále nesrovnal se svojí minulostí a momentálně o svatbu zcela jistě neusiluje. Je to ale džentlmen a nic jí nepředstírá. Jen jim je spolu dobře.“

Její slova mu alespoň trochu zvedla náladu. I když ne o mnoho. Kdyby se Grange tehdy neukázal, měl by teď na svědomí ne jednu, ale už dvě ženy.

Představa, že by byla mrtvá byla nad jeho síly. Po celou dobu jejich společného života k němu vzhlížela a dala by vše za to, aby se na ni jen podíval. A on její city zašlapal do země, protože chtěl vášeň, kterou mu Tellie ve své nevinnosti nemohla poskytnout. To už ale neplatí a on musí najít způsob, jak se k ní znovu dostat a vynahradit jí všechna příkoří, kterých se na ní dopustil. Musí ji přesvědčit, že ji chce a že to myslí vážně. Všechno chce ale čas. Zatím se na manželství necítí, i když jeho rozhodnutí už dávno postrádalo dřívější přesvědčivost.

„Vyřiď jí, že je mi všechno moc líto a že se jí omlouvám. Vím, že mi nebude věřit, ale musím to ze sebe aspoň dostat.“ Podíval se na tmavnoucí oblohu. „Vím, jak jí asi bylo, když se mnou pořád vídala Bellu, když jsem ji bral na výlety a dovolil jí, aby se mnou bydlela. Ale proč myslíš, že měla vlastní pokoj?“

„To netuším,“ odpověděla Marge, „a po pravdě mě to ani moc nezajímá.“

„Já s ní nikdy nespal, Marge,“ vypravil ze sebe s brutální upřímností.

Marge měla na okamžik dojem, že se musela přeslechnout. Tohle rozhodně nečekala. Určitě ne od takového svůdníka, jakým její bratr bezesporu byl.

„Předpokládám, že to nejspíš nebude nedostatkem kladné odezvy?“ vyhodnotila situaci ze svého pohledu.

„Ne, to rozhodně ne,“ souhlasil.

Marge měla najednou pocit, že na tuto situaci nestačí. Všechno bylo najednou zamotané a ona si v duchu kladla otázku, jestli udělala dobře, když J.B. požádala, aby nechal Tellii v klidu vydechnout. Co jiného však měla dělat? Bylo jí obou líto, obzvlášť ale bratra, který v sobě své city k Tellii objevil příliš pozdě, když předtím stačil napáchal tolik zla.

„Jsem moc vděčná Nelle, že tu se mnou chce zůstat,“ obrátila Marge list. „Je to hotový poklad. Po tom infarktu už na spoustu věcí, které jsem si dřív dělávala sama, jednoduše nestačím, a holky úklid a vaření z celé duše nenávidí. S Nellou to všechno bude o mnoho snazší. Možná se dokonce vrátím i do práce. Pochopitelně až se dám trochu dohromady.“

„Opravdu to chceš?“ podivil se upřímně.

„Chci, víš přece, že nejsem ten typ člověka, který by dokázal jen tak sedět doma a nic nedělat. Nemyslím teď domácí práce, ale něco intelektuálnějšího. Potřebuju cítit, že jsem užitečná, že mohu někomu prospět. Zkusím se aspoň zapojit do nějakého výboru anebo pomáhat s nějakými nadačními nebo charitativními projekty. Vím, že pracovat nemusím, že peněz mám dost, ale peníze samotné člověku štěstí nepřinesou. To chce trochu víc. Alespoň tedy u mě.“

„Tak na to už začínám přicházet taky,“ usmál se smutně a pomalu se otáčel. „Zatím se tady drž, a kdybys cokoli potřebovala, stačí zvednout telefon.“

„Já vím, J.B. a mám tě moc ráda,“ řekla a přitiskla ho k sobě. Nejisté si odkašlal. „Já tebe taky, Marge.“ Vyjadřování citů rozhodně nepatřilo k jeho nejsilnějším stránkám.

„A teď už se vrať k té své mražené pizze.“

Zašklebil se. „To nepůjde, dal jsem Belle na taxíka a poslal ji domů.“

„Můžeš požádat Alberta, ať ti něco udělá. Určitě bude rád, že zase může do kuchyně. Nella ho z ní poslední dobou dost vyháněla.“

„Obávám se, že mi po Telliině odchodu neudělá už ani rohlík se salámem,“ konstatoval. „Bez ohledu na to, že už má kuchyň zase celou pro sebe.“

„V Jacobsvillu jistě najdeš nějakou restauraci, která se o tebe postará.“

„Také to tak vidím. Dobrou noc, Marge. A opatruj se.“

„Dobrou noc, J.B.“

V pátek, její poslední den na farmě, bylo již od rána nesnesitelné vedro a krátce po poledni se na horizontu začaly kupit hrozivé bouřkové mraky. Zvedl se vítr a texaská vlajka na stožáru před administrativní budovou se zmítala v jeho sílících poryvech. Tellie se musela předklonit, aby vůbec došla k autu, v němž si chtěla dojet domů na oběd.

Vítr se do Margeina malého suzuki ihned opřel a Tellie měla plné ruce práce, aby vůz udržela na silnici. Pustila si rádio a v něm právě vysílali předpověď počasí pro nadcházející hodiny. Meteorologové vyhlásili pro oblast Jacobsvillu nebezpečí tornád, které mělo trvat až do pozdního odpoledne. Tellie jen doufala, že varování, jako už tolikrát, vyjde na prázdno, a že si tornádo najde jiný cíl, než právě jejich městečko.

Doma na ni již všichni čekali, protože děvčata měla dnes ředitelské volno a nemusela do školy. Když dojedla a připravovala se k návratu do práce, obloha nad domem již byla neproniknutelně černá a vítr burácel tak, že jim až naskakovala husí kůže.

„Ať tě ani nenapadne sedat do toho auta,“ varovala ji Marge důrazně. „Podívej se na ty mraky!“

Ty najednou změnily barvu a z černé přešly do neonově zelené. Uvnitř jejich uhánějící hmoty se počínal rodit jakýsi podivný útvar, který jako by se stále rychleji otáčel kolem své osy.

Stály na verandě a s obavami pohlížely na trychtýř tornáda, které se tu právě před nimi rodilo. Přesně v tom okamžiku se z dálky ozval kvílivý nářek sirény.

„Sanitka?“ přemýšlela Tellie nahlas.

„Kdepak,“ opravila ji Marge. „To je poplašné zařízení na střeše soudu. Vyhlásili poplach. Tentokrát nás tornádo skutečně nemine.“

„Musíme okamžitě do sklepa,“ poháněla je Nella vystrašeně.

Nikdo neprotestoval a všechny spořádaně sestoupily po schodech do speciálně upravené místnosti ve sklepě, která sloužila jako bezpečný úkryt před tornády. Stěny i strop místnosti byly vyztuženy ocelovými nosníky a místnost měla i vlastní, nezávislý zdroj energie z baterií. Byly zde i dostatečné zásoby balené vody a trvanlivých potravin. I zde však slyšely burácení větru, které k nim doléhalo z venku.

Posadily se na kobercem potaženou podlahu a čekaly, až se nebezpečí nad jejich hlavami přežene. Tellie naladila rádio na policejní a požárnickou frekvenci.

Z reproduktoru se linula jen těžko srozumitelná změť hlasů. Bylo však jasné, že tornádo již má své první oběti. Záchranáři právě mířili ke zničenému mobilnímu domku na Caldwell Road. A pak již přicházely další a další podobné zprávy a hlášení. Stržená střecha, zhroucená stodola, stromy popadané na elektrické vedení a auta, v nichž zůstali uvěznění lidé.

Tellie si vzpomněla na J.B. a jeho babičku, která při podobném tornádu přišla o život.

„Doufám jen, že J.B. je v pořádku,“ zamumlala, když jim další poryv nad hlavou připomněl, že řádění živlů ještě stále nabírá na síle.

„To já také,“ odpověděla Marge. „Ale má na ranči vlastní úkryt. Stejně bezpečný jako je tento. Jsem si jistá, že už je dávno uvnitř.“

O několik minut později otevřela Nella dveře a pozorně naslouchala. „Je po všem,“ hlásila jim z vrcholku schodiště. „Ještě to tam trochu bouří, ale jde to od nás a na obloze už je vidět dokonce i modro. Skácelo nám to ale ty dva duby u příjezdové cesty.“

„Zavolej na ranč,“ poprosila Tellie Nellu. „Abychom měli jistotu, že se J.B. skutečně nic nestalo.“

Nella se na ni podívala nechápavým pohledem, ale udělala, oč ji Tellie žádala. Uchopila telefon a sledována napjatými zraky všech ostatních ho zase smutně zavěsila do vidlice.

„Je hluchý,“ pronesla ustaraně.

„Měli bychom sednout do auta a jet se tam podívat,“ navrhovala Dawn.

Tellie si s bolestí v srdci vybavila svoji poslední cestu na ranč. I tehdy venku zuřila bouře. Zmocnila se jí neblahá předtucha.

„Nevyjedeme z příjezdové cesty,“ vyhodnotila Marge situaci a dívala se na popadané duby.

„Mohu si půjčit tvůj mobil?“ požádala Nella Marge. „Mám synovce u policie. Zavolám mu, ať tam pošle hlídkový vůz.“

Výhody maloměsta, pomyslela si Tellie. Všichni se navzájem znají a mohou si pomoci. Policie se na ranč zajede podívat a určitě zjistí, že je všechno v nejlepším pořádku.

Nella se mezitím spojila se svým synovcem a výraz na její tváři nevěstil nic dobrého. Tellie ji s úzkostí pozorovala. Její předchozí jistota byla rázem pryč.

Nella pomalu odložila telefon a celá roztřesená se na ně podívala. „Ranč dostal přímý zásah. Tornádo utrhlo kus domu. Tam, kde měl J.B. kancelář. Odvezli ho do nemocnice, ale synovec neví, v jakém je stavu. Prý byli i nějací mrtví,“ dodala ještě zdrceně.

Všichni zůstali jako opaření. Hádky nehádky, J.B. byl člen rodiny a všichni ho milovali, ať už si namlouvali cokoli.

Když pak Tellie konečně našla sílu promluvit, jako by mluvila za všechny v místnosti. „Jdu do nemocnice. I kdybych těch deset mil měla ujít pěšky!“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Navlékly si pláštěnky a pěšky vyrazily směrem k hlavní silnici. Ještě stále pršelo, ale bouře již mizela kdesi za obzorem. Marge se mobilním telefonem spojila s Barbarou, která na oplátku požádala svého přítele, aby pro ně přijel k ústí jejich výjezdové cesty.

Když dorazily do nemocnice, J.B. seděl na ošetřovně pohotovostního oddělení a sestra mu právě ošetřovala naražené rameno a šrám na čele. Jinak se zdál být v pořádku, o čemž svědčil i jeho spokojený úsměv.

Tellie rázem zapomněla na svoje předsevzetí, že na něj již do smrti nepromluví, a málem se k němu s otevřenou náručí rozběhla, když v tom si ještě na poslední chvíli stačila všimnout postavy s blond vlasy, která se k němu ze strany tiskla a mumlala, jak je šťastná, že se mu nic nestalo.

Rychle se stáhla zpět a společně s ostatními ustoupila z jeho zorného pole.

„Jen běžte,“ vybídla Marge s Nellou a děvčaty. „Ale neříkejte mu, že jsem tady byla s vámi, prosím?“

Marge za všechny souhlasně přikývla. Nebylo ani zapotřebí cokoli vysvětlovat. „Samozřejmě, miláčku. Počkej na nás venku a my si tě vyzvedneme.“

Tellie osaměla a pomalým krokem se vracela k hlavnímu vchodu. Proč je pořád tak nepoučitel a stále dokola tluče na zavřené dveře?

J.B. si zapínal košili a přes Bellinu přítomnost se cítil prázdně a marně. Tellie se na něj stále hněvá a nestojí jí ani za to, aby se za ním přišla podívat. Zřejmě ho již definitivně hodila za hlavu. Ještěže se alespoň stavila Marge s děvčaty a Nellou.

„Jakmile se vrátíme, řeknu Albertovi, aby ti udělal něco k snídani,“ pokoušela se ho povzbudit Bella.

„Nemám hlad,“ odsekl.

„Viděla jsem tady tu tvoji Tellii,“ pronesla Bella neuváženě. „Stála za dveřmi a brečela.“

Takže tak to tedy bylo, dovtípil se konečně a uvědomil si, že když Bella viděla Tellii, viděla i Tellie Bellu.

Podíval se na svoji blond krasavici a rozpačitě pokýval hlavou. „To s tím Albertem asi nepůjde,“ pronesl s dobře propočítaným smutkem. „Budu ho muset propustit. Ta bouře nadělala obrovské škody, a když k tomu připočtu, že máme dost špatný rok, vypadá to, že se nejspíš potopím. Ale co, práce se nebojím a nějakou si vždycky najdu.“

Bella rázem zpozorněla. „To jako že bys mohl o všechno přijít?“

„Už to tak vypadá. Ale i tak budu strašně rád, když se ke mně nastěhuješ a převezmeš starost o dům. Budeš mi vařit, uklízet a společně to určitě nějak zvládneme…“

„Tak brzdi, brzdi, kovboji. Já opravdu nejsem ten typ, který by si chtěl při petrolejce a nad kotlíkem hrát na Divoký západ. A domácí práce z celého srdce nesnáším. Asi se budeme muset rozloučit, ale nevěš hlavu. Bylo to fajn a budu na tebe vzpomínat,“ usmála se na něj.

„To já taky,“ odpověděl a musel se hodně snažit, aby se samou radostí nedal do smíchu.

Hned nazítří, zatímco na ranči pracovali likvidátoři pojišťovny a mapovali škody, které pro něj pochopitelně neznamenaly žádné nebezpečí, se pečlivě oblékl, na hlavu si nasadil nový stetson a vyrazil k Marge, aby si pěkně z očí do očí promluvil s Tellií a všechno si s ní ujasnil. Především to, že mu na ní moc záleží.

V Margeině domku ho uvítala příjemná vůně čerstvě uvařené polévky.

„Nella udělala báječnou zeleninovou, dáš si s námi?“ zeptala se ho Marge.

„Voní to dobře,“ souhlasil a celý nesvůj se rozhlížel kolem. „Kde je Tellie?“

Marge odložila lžíci. „Pryč. Odjela.“

„Odjela?“ vykřikl téměř. „A kam?“

„Do Houstonu.“

J.B. se zatmělo před očima. Tohle se nemělo stát. Tellie ho viděla v nemocnici s Bellou a rozhodla se, že už toho má definitivně dost. A přitom vůbec netuší, jak strašně se ve vztahu k ní změnil. Bude o ni bojovat. Pokud k němu ještě něco cítí, musí v ní ten pocit vzkřísit a dokázat jí, že ji chce stejně moc, jako ona jeho.Tellie si mezitím v Houstonu zvykala na nový pracovní rytmus. Dopoledne škola, po večerech výuka historie pro dospělé. Bylo toho hodně, ale nestěžovala si. Neměla alespoň čas myslet na J.B. a Bellu, s níž se objímal v nemocnici. V noci to bývalo horší.

Jejich obraz se jí stále znovu a znovu vynořoval z paměti a budil ji ze spánku.

Jednoho dne seděla ve školní kavárně a přemýšle la nad nápojovým lístkem. Najednou se jí zmocnil ja kýsi podivný neklid. Zvedla oči a zcela instinktivn se podívala ke dveřím. A v nich stál vážný a zachmuřený J.B.

„Utekla jsi přede mnou?“ zeptal se, když se posadil k jejímu stolku.

„A měla jsem snad jinou možnost?“ zeptala se a usrkávala ze sklenice vody.

„Vždycky je nějaká možnost,“ namítl a objednal jim oběma cappuccino. „A proto jsem za tebou přijel. Chci tě, poprosit, abys mě alespoň vyslechla.“

„Chceš mi oznámit, že ses zasnoubil s Bellou?“ konstatovala ironicky a pokoušela se zadusit nezdolný a nepoučitelný plamínek naděje, který v.ní už znovu začínal doutnat.

J.B. se jen chraplavě zasmál. „Stačilo, abych jí řekl, že jsem po té bouřce na mizině, a rychle si vzpomněla, že má pozvání k tetě na Bahamy. Prý se tam trochu zdrží.“

Když dopili, odvedl si ji do auta a přitom ji držel za ruku a ona si připadala jako ve snu, ze kterého se každým okamžikem probudí.

„Přivezl jsem ti dárek,“ řekl a podával jí dárkovou taštičku s překrásným hedvábným šátkem. „A tentokrát jsem ho opravdu vybíral sám. Tam pod ním je ještě něco.“

Tellie se podívala na dno tašky a spatřila úhledně zabalenou krabičku. „Ještě jedny hodinky?“ pokusila se o vtip.„Otevři ho,“ vybídl ji s úsměvem.

Poslechla a již za krátký okamžik se dívala na blyštivý diamant na tenkém platinovém kroužku.

„Už chápeš?“ usmíval se na ni a vzal ji za ruku.

„Ale ty mě přece nechceš,“ nevěřila ještě stále tomu, že nesní a neprožívá nějaký další krutý sen. „Jsem ošklivá a hnusím se ti. Sám jsi to říkal.“

Přitáhl si ji k sobě a sevřel ji v objetí. „A strašně se za ta slova stydím. Byl jsem krutý, ale to jenom proto, že už jsem téměř zešílel čekáním, a Bella byla jednoduše po ruce. Nikdy jsem s ní ale nespal. To mi musíš věřit. Chci tě již od okamžiku, kdy jsme se tenkrát líbali u mě v obývacím pokoji. Pochopil jsem ale, že jsi byla příliš mladá na to, abych od tebe mohl chtít to, co od jiné ženy. A tak jsem čekal. A postupně ztrácel hlavu i naději. Proto jsem se choval tak nemožně. Měl jsem strach, že si dělám jen marné naděje a že čekám na něco, co nikdy nepřijde. A pak ještě ta záležitost s Grangem. Myslel jsem, že tě navždy ztrácím.“

„S Grangem to ale bylo od začátku jen přátelství. Nikdy jsem ho nemilovala.“

„Protože jsi milovala mě?“ zašeptal. „Tak jako já miluju tebe. Z celého srdce.“

Zavřela oči a téměř nevnímala, jak startuje vůz a vyjíždí ven z parkoviště.

„J.B.,“ protestovala slabě, když ji ve svém hotelovém pokoji znovu objal a políbil. A stejně marně se pak bránila, když ji vzal do náručí a odnášel si ji do ložnice svého apartmá.

„Nepokoušej se zastavit lavinu,“ šeptal vzrušeně. „Miluju tě a už nevydržím čekat. Moc tě chci, Tellie. Teď hned.“

V příštím okamžiku již ležela na zádech a na podlaze u postele se válely její odhozené džíny. Konečně začínala věřit tomu, že všechno, co se s ní děje, je skutečně pravda. J.B. ji dráždil jazykem na bradavkách přejížděl jí dlaní po plochém břiše.

„Líbí se ti to, viď?“ dožadoval se a díval se jí do očí.

Než stačila odpovědět, zbavil je posledních kousků látky, které je od sebe ještě oddělovaly.

„Musíš mi věřit,“ uklidňoval ji. „Lidé tohle dělají již tisíce let, a kdyby se jim to nelíbilo, určitě by tím neztráceli čas.“

„Ano, J.B., ale…“

„Ššš,“ pronesl měkce. „Neublížím ti. Přísahám.“ Trochu se uvolnila. „Slyšela jsem nejrůznější historky.“

„To není můj případ, pár věcí jsem se za ty roky naučil…“

„Nevyprávěj mi tu o svých avantýrách,“ zaprotestovala a dál jen vzdychala pod jeho stále dráždivějšími doteky…

Kolenem jí opatrně roztáhl nohy a dotýkal se jí způsobem, o kterém zatím jen četla. Lapala po dechu, sténala a nakonec ho prosila, ať nepřestává a pokračuje. Netušila, že by mohla cítit něco tak nádherného. J.B. jí střídavě a rytmicky sál bradavky a kroužil kolem nich jazykem.

Pomalu ji připravoval a v okamžiku, kdy se její vzrušení blížilo vrcholu, do ní vstoupil. Tellie se napjala a zavřela oči. Na chvíli v ní jen nehybně zůstal a pak zvolna nabíral rychlost. Zatnula mu nehty do hýždí a nechala se kolébat blahem, které se jí zmocnilo a vedlo ji stále dál a dál do míst, ve kterých ještě nikdy nebyla.

Zdálo se, že trvá celé hodiny, než se konečně rozhodl dopřát i sobě vyvrcholení, zatímco ona se již se zavřenýma očima třásla něčím, o čem v ženských časopisech, které se jí čas od času dostaly do rukou, psali jako o několikanásobném orgasmu. J.B. ji tiskl pevně k sobě a oba společně lapali po dechu, jehož se jim tak zoufale nedostávalo.

„To bylo neskutečné,“ pošeptal jí do ucha, když se trochu uklidnil.

„Nikdy… nikdy jsem nemyslela,“ bojovala jak se slovy, tak s dechem a dosud nepoznanými pocity, „že bych mohla zažít něco úžasného!“

„Věř mi,“ vydechl těžce, „že ani já ne. Nikdy.“

Trochu se přesunul a ulehl po jejím boku, ale stále ji nepouštěl a tiskl ji pevně k sobě. Byli oba zpocení a hruď se jim ještě stále prudce zdvihala v dozvucích doznívajícího uspokojení.

„Marge by nás teď asi oba zabila,“ uchichtla se.

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou nesouhlasně. „Naopak, zcela jistě by nám naše konání posvětila. Řekl bych, žé má dost dobrý odhad, takže asi tuší, co se tady právě odehrálo. Ostatně i proto má teď plné ruce práce.“

„Nerozumím,“ konstatovala po pravdě a políbila ho na rty.

„Rozesílá pozvánky, shání hudbu, objednává a bůhví co ještě.“

„Děje se něco?“

„Ano a doufám, že máš příští sobotu čas. Máme totiž na ranči svatbu.“

Zalapala po dechu. „Cože máme?“

„Svatbu,“ zopakoval jí, jako by to byla ta nejobyčejnější věc pod sluncem.

„Ale tys přece vždycky tvrdil, že se nikdy neoženíš. Kvůli té ženě, která se tehdy “Zavrtěl hlavou a podíval se jí zpříma do očí. „Bylo mi tehdy jedenadvacet a zamiloval jsem se jako nikdy předtím. Otec nám bránil a ona si našla zřejmě dost snadnou únikovou cestu. Nebyla dostatečně silná na to, aby se mu postavila. To ty bys nikdy neudělala. Proto se zabila. Kdyby to neudělala, naše manželství by stejně nemělo velkou šanci na úspěch, protože tak, jako se nedokázala vzepřít otci, nedokázala by se vzepřít ani mně, a byla by celý život nešťastná. Ty jsi úplně jiná. Tvrdohlavá, cílevědomá. Jdeš si za svým a já tě za to nejen miluju, ale též respektuju. Toho, co se stalo, je mi líto, ale vím, že otec za svoje jednání zaplatil hodně vysokou cenu. A její smrt zachránila Grangea před vězením a zkázou, takže alespoň v tomhle ohledu nebyla marná.“

Lenivě se protáhla a pohladila ho po vlasech. „Začínám mít pocit, že se už do školy jen tak nevrátím. Teď bych chtěla být pár let jen s tebou. Třeba se nám narodí dítě a stejně bych musela zůstat doma.“

„Třeba se nám narodí dítě?“ dobíral si ji. „Jakpak by se to asi mohlo přihodit?“

Přitiskla se k němu a lehce mu nohou vjela mezi kolena. „Třeba tak, že si ještě jednou zopakujeme to, co jsme právě dokončili,“ pošeptala mu smyslně.

„Myslíš tady to?“ zeptal se a sklonil se nad ni, připraven do ní znovu vstoupit.

Nasměrovala ho dovnitř a zavřela oči. „Přesně tak,“ odpověděla a to bylo na hodně dlouho poslední slovo, které si spolu řekli.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Když se objevila ve dveřích a J.B. ji objímal kolem ramen, starou Nellu zaplavila vlna štěstí. „To není možné!“ radovala se nadšeně. „Už jste o tom řekli Marge?“

„Marge už nám připravuje svatbu,“ ujistil ji J.B a smál se od ucha k uchu. Tellie jí pak pyšně ukazovala nádherný zásnubní diamant na své ruce.

„A jak… jak se to vlastně stalo?“ nechápala vůbec ten překotný vývoj událostí.

„Netuším,“ pokrčila rameny Tellie. „Jednoduše se ukázal v kavárně, kde jsem právě seděla, a pak už to šlo tak nějak samo.“

„Ani nevíte, jak jsem šťastná,“ svěřila se jim dojatě. „Za vás za oba.“

„To já také, Nello. Vlastně jsem na úplném vrcholu blaha.“

O chvíli později dorazila domů i Marge s děvčaty a zbytek večera pak všichni strávili přípravou a plánováním nadcházejícího svatebního obřadu. Byl to příjemný večer.

J.B. pak Tellii odvezl k sobě domů a uložil ji ve stejném pokoji, v němž bydlela po nehodě. I když to působilo trochu starosvětsky, rozhodli se, že se až do svatby zdrží dalších sexuálních dobrodružství.

Druhý den ráno za ní J.B. přišel do pokoje, polib a hned potom ji nekompromisně tahal z postel „Vstávej, jde se nakupovat!“

„My dva spolu?“ divila se.

S rozzářeným úsměvem na tváři přikývl.

Albert jim připravil lehkou snídani v podobě croissantu a silné kávy a J.B. v duchu lamentoval nad tím, že tu není Nella, která by jim jistě nabídla vejce na slanině, snídani normálních lidí, k níž by se však Albert nikdy nesnížil.

Po snídani ji J.B. odvezl do butiku se svatebními šaty v San Antoniu, který si předem sama vybrala.

„Tady ale nemůžeš zůstat,“ bránila se Tellie, když se chtěl dívat, jak si vybírá šaty. „Ženich smí svatební šaty vidět až v den obřadu. Jinak to přináší smůlu!“

„To je jen stará pověra,“ smál se a políbil ji.

„To mi je úplně jedno,“ čertila se naoko.‘ „Skoč si někam na kávu a za hodinu se tady opět sejdeme.“

„Jak myslíš,“ tvářil se dotčeně, ale poslušně zamířil ke dveřím a ještě jí na rozloučenou zamával.

Tellie si nakonec vybrala překrásné vyšívané šaty se širokými rukávy, úzkým pasem a neuvěřitelně dlouhou, rovněž vyšívanou vlečkou. Byly to nejkrásnější šaty, jaké kdy viděla a vypadala v nich jako opravdová princezna.

„Vypadají báječně,“ rozplývala se majitelka obchodu. „A přímo neskutečně vám sluší.“

Než se J.B. vrátil, šaty i všechny ostatní doplňky byly již úhledně zabaleny v krabicích a čekaly jen na to, až je naloží do auta.

„Vybrala sis něco hezkého?“ zajímal se.

„Něco moc hezkého,“ ujistila ho s úsměvem.

„Měla jsi mi ale dovolit, abych je zaplatil,“ řekl, když už seděli ve voze a ujížděli zpět na ranč. „Vzal bych tě do toho nejlepšího obchodu v celém Texasu.“

„Ale to co mám, je také krásné. A hlavně jedinečné. Majitelka je sama návrhářka a má své renomé. Uvidíš, že ty šaty sklidí veliký obdiv a že se za mě nebudeš muset stydět.“

„Tak to by mě ani ve snu nenapadlo, miláčku. A vím, že v sobotu budeš ta nejkrásnější žena na celém ranči a přilehlém okolí.“

Byla to jen malá, soukromá svatba, i když pověst a postavení J.B. Hammocka přilákaly i dva novináře a jednoho fotoreportéra. Ukázal se i Grange a v překrásném modrém obleku s vestou vypadal úplně jinak než onen kovboj, s nímž se ještě před několika týdny, scházela. Nechyběli ani bratři Ballengerovi a pochopitelně Marge s děvčaty a starou, dojatou Nellou. Oblek si vzal dokonce i Albert, který pak místo otce přivedl Tellii ženichovi k oltáři.

Ještě když kráčela uličkou mezi řadami, neměla ani tušení, jaké představení na ni u oltáře čeká, protože z J.B. viděla jen záda. Když se k ní pak otočil, zjistila, že má na sobě jednu z těch úžasných kravat se zelenozlatým vyšívaným drakem, které mu rok co rok dávala k Vánocům a k narozeninám. Jen s vypětím všech sil se jí podařilo zabránit tomu, aby se nedala do hlasitého smíchu, ale přesto jí neuniklo, jak na ni i před knězem uličnicky mrkl.

Když je pak oddávající prohlásil mužem a ženou, otočil se k ní, zvedl jí závoj a díval se do té nejkrásnější a nejupřímnější tváře, jakou kdy viděl, a pochopil, že se právě stal tím nejšťastnějším mužem na zemi. Dlouze a sladce ji políbil a ona se k němu přitiskla a před zraky všech hostů mu jeho polibek dlouze a láskyplně vracela. I ona byla šťastná a přála si, aby tento okamžik už nikdy neskončil.

Nella s Marge se znovu rozplakaly a tentokrát se své pohnutí již ani nepokoušely skrývat.

„Vypadá to, že vyhrál ten lepší,“ konstatoval s úsměvem Grange na recepci, kterou pro svatebčany připravil Albert společně s najatou cateringovou službou v tanečním sále na ranči.

„Tak nějak,“ odpověděl J.B. a i on se usmál, i když jeho úsměv působil poněkud nuceně.

„Je úžasná a moc hodná,“ pronesl druhý z mužů tiše. „Ale ve hře jsi byl po celou dobu jen ty a já to dobře věděl. Manželství se mnou by bylo až příliš riskantní.“

„Tak to jsem si až donedávna o sobě myslel také,“ nesouhlasil J.B. a s očima plnýma lásky se podíval směrem k Tellii, která si povídala s Justinem. „A třeba to tak není.“

Grange se znovu usmál a pozvedl skleničku k tichému přípitku.

„Jak jsi vůbec dopadl u toho soudu?“ zeptal se ho J.B.

„Podle všeho dobře. Dostal jsem vyznamenání za odvahu a ten druhý pět let nepodmíněně. Navrhli mi též, že se mohu vrátit zpět do služby.“

„Vezmeš to?“

Grange jen pokrčil rameny. „Zatím ještě nevím. Musím si to nechat projít hlavou. Mám ještě jednu nabídku, o které teď přemýšlím.“

„A ta předpokládá, že bys zůstal tady?“ zeptal se J.B.

„Byl by to problém?“ odpověděl mu Grange otázkou.

J.B. jen zavrtěl hlavou. „Teď už ne, Tellie už je přece moje žena.“

„Jenom jsem tě zkoušel,“ uklidňoval ho Grange.

„Nechrne minulost minulostí. Tu už nemůžeme změnit, ale musíme se s ní naučit žít, navrhl J.B. Tvoji sestru „ oba muži si již od včerejšího dne, kdy se Grange objevil na ranči, tykali, jsem z celého srdce miloval a je mi moc líto, jak to nakonec dopadlo. Už je to ale pryč.“

„Moje sestra byla velmi nešťastný člověk. A myšlenku na to, že by si vzala život, v sobě nosila již dlouho. Dokonce se o to už dvakrát pokusila. Pokaždé kvůli nějakému muži, o němž si myslela, že ji nechce. Na střední škole chodila do psychologické poradny, protože si už tehdy pokusila podříznout zápěstí.“

„To jsem nevěděl,“ vypravil ze sebe J.B. překvapeně.

„Já také ne. Všechno mi to vyprávěl až otec, když umíral. Už matka měla strach, že by se jednoho dne mohla zabít. Někteří lidé se prostě narodí s tím, že se nedokáží vyrovnat se svými problémy. Prostě jim to bylo dáno do vínku.“

J.B. jen pokýval hlavou. „Je jen smutné, že to musela být právě ona.“

Grange ho poplácal po rameni.

„S tím už se netrap a běž si zatancovat se svojí krásnou ženou. Jak jsi sám řekl. Za minulostí je potřeba udělat tlustou čáru.“

Albert dostal na noc volno a oba novomanželé strávili téměř celou noc vzhůru a pokoušeli se vyzkoušet všechny způsoby milování, které v obrovské posteli vyzkoušet mohli.

Když se konečně nasytili, leželi si jen tak v náručí a popíjeli šampaňské.

„Tellie,“ řekl J.B. najednou a odhrnul jí ze zpoceného čela pramínek vlasů. „Ano?“

„Vzpomínáš, jak jsme se bavili o dětech?“

„Ano?“

„Doufám, že je chceš hodně rychle, protože jsme si vůbec nedávali pozor.“

Neodpověděla. A on si s tím nedělal těžkou hlavu. Svůj postoj už mu dala dostatečně jasně najevo a on se na svoji novou roli z celého srdce těšil. Být otcem mu připadalo stejně krásné jako se milovat s Tellií, a to přece byla ta nejkrásnější věc na světě.

„Tak moc jste opravdu pospíchat nemuseli,“ durdila se Marge, když ji Tellie jednoho slunečného odpoledne vytáhla do městečka na nákupy.

„A je to už jisté?“

Tellie si položila ruku na bříško a spokojeně se usmála.

„Včera jsme dostali výsledky krevních testů.“

Marge jen zakroutila hlavou. „Čas jste opravdu neztráceli. Vždyť jste spolu sotva dva týdny!“

„Trochu jsme se zapomněli,“ odpověděla Tellie rozpustile.

„A já se teď s tebou musím trmácet po obchodech a vybírat ti mateřské šaty.“

O tři měsíce později se J.B. vrátil z práce umazaný jako sedm čertů a zcela vyčerpaný. Stačil mu však jediný pohled na Tellii v jejích mateřských šatech a únava se mu rázem vytratila z obličeje.

Tellie ho chtěla obejmout, ale bránil se.

„Vždyť tě celou umažu. A to by byla věčná škoda. Jsi v tom svém novém oblečku tak nádherná. Mám nápad. Já si teď dám sprchu a pak zavoláme Marge a holkám a zajedeme si do města na pořádný steak. Co ty na to?“

Tellie však místo souhlasu váhala s odpovědí a provinile se na něj podívala.

„Copak?“ vyděsil se. „Stalo se něco?“

„Nic se nestalo,“ uklidňovala ho rychle, když viděla jeho ustaraný výraz. „Jen…“

„Tak už jsi konečně doma?“ ozval se z kuchyně starý známý hlas. „Udělala jsem vám kuře s opékanými bramborami.“

J.B. zvedl hlavu a díval se na svoji starou hospodyni v ušpiněné zástěře a s vařečkou v ruce. „Ty ses vrátila?“

„Někdo se o Tellii přece musí postarat. Marge si najala výpomoc z města, a tak jsem zase volná. Máš snad nějaké námitky?“

„To bych se nikdy neodvážil,“ odpověděl po pravdě a zatvářil se vylekaně.

„No proto.“

„A hlavně jsem rád, že už se konečně dočkám něčeho pořádného k jídlu. Ta Albertova francouzská kuchyně mi už leze krkem. Pro hosty ať si vaří, co chce, mně ale stačí brambory a maso. A jablečný koláč,“ dodal ještě.

„Ten jsem vám udělala také,“ pronesla spokojeně Nella. „A Marge s děvčaty jsem už pozvala, takže nemusíte nikam jezdit a můžete povečeřet hezky doma.“

Když pak J.B. odešel nahoru, aby se osprchoval a převlékl, Nella se podívala na Tellii a spiklenecky na ni zamrkala. „Taková změna. Nikdy bych nevěřila, že svého šéfa jednou uvidím jako šťastného a spokojeného muže. Poslední dobou uměl jen na všechny kolem křičet. Jak jsi to dokázala, děvče zlaté?“

„To je tajemství, Nello, ale jednoho dne ti ho třeba prozradím. Myslím ale, že se tomu říká láska… „Samozřejmě, co jiného,“ žbrblala si pod vousy Nella a zamířila zpět do kuchyně.

Marge i děvčata byly z Telliina těhotenství, které jim J.B. s Tellií oficiálně oznámili, nadšené a celá večeře se nesla v příjemném a uvolněném duchu. Radost měli i z toho, že léky, které doktor Coltrain Marge předepsal, konečně zabraly a že Marge byla na nejlepší cestě k úplnému zotavení.

V noci, když J.B. po milování usnul, si ho Tellie ještě dlouho prohlížela a radovala se, jak velké štěstí se na ni nakonec usmálo.

J.B. samozřejmě nebyl perfektní. Každý máme své chyby. Tellie ale věděla, že s nikým jiným by jí nebylo tak dobře, jako právě s ním. Byl její vysněný princ, ale skutečnost se ukazovala ještě krásnější než všechny sny, v jejichž splnění se kdy odvážila doufat.

Sklonila se a políbila J.B. na jeho krásně tvarované rty. „Miluju tě.“

Zavrtěl se ve spánku a přitáhl si ji k sobě. „Já tebe taky.“

Tellie zavřela oči a zasněně přemýšlela o jejich společné budoucnosti. Ani na okamžik nepochybovala o tom, že spolu budou šťastní a že je brzy bude obklopovat kupa dětí a ještě později vnoučat. Teď jsou ale teprve na začátku dlouhé cesty a ona se již nemůže dočkat jejího pokračování, protože život, ten je přece krásnější než všechny sny.