Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2006.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, 2006

Copyright © Katherine Pancolová, 2006

Translation © Daniela Veškrnová, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7462-475-9

Charlottě

Clémentovi

Mým drahým…

Joséphine vykřikla a pustila škrabku. Její ostří se po bramboře smeklo a rozřízlo jí kůži v místě, kde začíná zápěstí. Najednou byla všude krev. Dívala se na modré žíly, červenou řeznou ránu, bílý dřez, žlutý umělohmotný odkapávač, na kterém ležely bílé a lesklé oloupané brambory. Krev stékala po kapkách a nechávala stopy na bílých kachličkách, kterými byl dřez obložen. Opřela se o něj oběma rukama a dala se do pláče.

Potřebovala plakat. Nevěděla proč. Důvodů měla až dost, takže tenhle přišel vhod. Hledala očima utěrku, popadla ji a ránu si s ní podvázala jako škrtidlem. Nakonec budu jak kašna, ze které proudí slzy, krev, vzdechy, nebudu nic dělat, nechám to být a prostě umřu.

To bylo jedno řešení. Prostě beze slova umřít. Zhasnout jako lampa, jejíž plamínek se postupně zmenšuje.

Umřu takhle vestoje nad dřezem. Vestoje se ale neumírá, opravila se okamžitě, umírá se vleže ve vaně nebo na kolenou, s hlavou v troubě. V nějakém časopise četla, že když se žena rozhodne pro sebevraždu, volí nejčastěji skok z okna. Muži se spíš věší. Vyskočit z okna? To by nemohla nikdy udělat.

Mohla by ale vykrvácet a přitom plakat, to by pak už ani nerozeznala, co je krev a co jsou slzy. Pomalounku usnout. Tak pusť tu utěrku a ponoř ruku do dřezu! No ale stejně… to budeš muset zůstat stát a vestoje se přece neumírá.

Leda tak v bitvě. V době války.

Teď ale ještě válka není…

Popotáhla nosem, líp si utáhla utěrku kolem poraněného zápěstí, přestala plakat a upřeně se zadívala na svůj odraz v okně. Ve vlasech měla ještě pořád tužku, kterou si zachytila vlasy, aby jí držely smotané v drdolu. Tak honem, řekla si, doloupej ty brambory… Na to ostatní budeš myslet až potom!

To dopoledne na konci května, když teploměr ukazoval dvacet osm stupňů ve stínu, hrál na svém balkoně pod stříškou v pátém patře nějaký muž šachy. Hrál sám. Rozvažoval nad šachovnicí. Ve své snaze o věrohodnost šel dokonce tak daleko, že přecházel z jedné strany šachovnice na druhou a cestou vzal vždy do ruky dýmku, kterou si pak vložil do úst. Naklonil se, povzdechl si, zdvihl figurku a položil ji, poodstoupil, znovu si povzdechl, znovu vzal figurku a přemístil ji, zakroutil hlavou, pak odložil lulku a usedl na protější židli.

Byl to muž střední postavy, který zjevně velmi dbal o svůj vzhled, měl kaštanové vlasy a hnědé oči. Puky na kalhotách měl dokonale vyžehlené a boty se mu leskly tak, jako by je právě přinesl z obchodu a vyndal z krabice. Měl vykasané rukávy, takže mu bylo vidět předloktí a útlá zápěstí. Nehty měl hladké a vyleštěné, takže bylo jasné, že určitě chodí na manikúru. Jeho pleť byla lehce snědá a bylo poznat, že to není jenom opálením, což jen posilovalo zvláštní uhlazený dojem, který z jeho osobnosti vyzařoval. Podobal se těm vystřihovánkám z tvrdého papíru, které se prodávají v papírnictví. Mají na sobě namalované jen spodní prádlo a ponožky a děti jim můžou nasazovat všelijaké úbory, taky z papíru, a z nich se pak stávají piloti, lovci nebo cestovatelé. Byl to muž, který by se klidně mohl octnout na stránkách katalogu, aby tam působil důvěryhodným dojmem a podtrhl tak kvalitu nabízeného nábytku.

Náhle mu na obličeji zazářil úsměv. „Šach a mat,“ řekl tiše směrem ke svému imaginárnímu partnerovi. „Chudinko! Už jsi dohrál! A vsadím se, že sis toho ani nevšiml!“ Spokojeně sám sobě potřásl rukou a změněným hlasem si poblahopřál: „Skvělá hra, Tonio! Hrál jsi výborně.“

Vstal, protáhl se a poškrábal se na hrudníku. Rozhodl se, že si dá skleničku, třebaže bylo ještě brzy. Obvykle pil aperitiv večer, v šest hodin a deset minut, a přitom se díval se na „Otázky pro šampióna“. Pořad, který uváděl Julien Lepers, se pro něj stal setkáním, na které se vždycky těšil a býval rozmrzelý, když ho zmeškal. Od půl šesté už byl nachystaný. Těšil se, že změří síly se čtyřmi šampióny, které mu na ten den vyberou. Chtěl také vědět, jaké sako a košili bude mít moderátor a jakou si k tomu vezme kravatu. Říkal si, že jednou by měl zkusit štěstí a přihlásit se. Říkával to každý večer, ale neudělal nic. Musel by projít vyřazovacími koly a v těch dvou slovech bylo něco, co ho znepokojovalo.

Nadzdvihl víko nádoby na led, opatrně si vybral dva kousky, nechal je sklouznout do sklenky a přidal bílé martini. Sehnul se, aby sebral nitku z koberce, narovnal se, smočil rty ve skleničce a mokrými rty labužnicky malounko zamlaskal. Byl spokojený.

Každé ráno hrál šachy. Každé ráno opakoval svůj malý rituál. Vstal v sedm zároveň s dětmi, pak se nasnídal — celozrnný chleba opečený v toustovači nastaveném na čtyřku, meruňkový džem bez přidaného cukru, slané máslo a čerstvá šťáva z pomeranče, kterou si vlastnoručně připravil. Pak půlhodinku cvičil — udělal cviky na zádové, břišní, prsní a hýžďové svaly. Následovala četba novin, pro které mu vždycky jedna z holčiček zaběhla, ještě než odešly do školy. Pozorně pročetl inzeráty, a pokud se mu některá nabídka zdála zajímavá, odpověděl na ni a připojil svůj životopis. Osprchoval se, štětkou nanesl pěnu a oholil se. Vybral si oblečení pro ten den a pak si zahrál svou šachovou partii.

Výběr šatů, to byla nejhorší chvíle z celého dopoledne. Nikdy nevěděl, jak se má obléknout. Jako na víkend, v trochu ležérním stylu, nebo si má vzít oblek? Jednou, když si ve spěchu natáhl soupravu, co si v ní chodil zaběhat, se ho starší dcera, Hortense, zeptala: „Ty nechodíš do práce, tatínku? Ty máš pořád prázdniny? Mně se líbíš pěkně v saku a v košili s kravatou. Takhle oblečený už pro mě ke škole nikdy nechoď!“ A potom, protože tehdy ráno — bylo to poprvé, kdy s ním mluvila takovým tónem — zbledl, chtěla ten dojem zmírnit a dodala: „Říkám to kvůli tobě, tatínečku, abys byl pořád ten nejkrásnější tatínek na světě.“

Hortense měla pravdu, lidé se na něj dívali jinak, když byl hezky oblečený.

Když dohrál šachovou partii, zalil květiny v truhlících na balkoně, otrhal uschlé listy a ostříhal staré výhony, rozprašovačem pokropil nová poupata, nakypřil hlínu malou motyčkou, a když bylo potřeba, přidal hnojivo. Jedna bílá kamélie mu dělala starost. Mluvil na ni, pečoval o ni a otíral každý její list.

Tak to šlo každé ráno, trvalo to už rok, pořád ten stejný rituál.

Dnes se však oproti svému obvyklému dennímu rozvrhu opozdil. Šachová partie byla obtížná, musel dávat pozor, aby se do ní nedal úplně vtáhnout; a to je těžké, když člověk nemá co na práci. Nesmí ztratit pojem o čase, aby ho nepromrhal. Dej si bacha, Tonio, říkal si, dej si bacha. Nesmíš tomu podlehnout, musíš se vzchopit.

Navykl si mluvit hodně nahlas, a tak svraštil obočí, když si uvědomil, že oslovil sám sebe. Rozhodl se, že dnes nechá květiny být, aby dohnal ztracený čas.

Prošel kolem kuchyně, kde jeho žena škrábala brambory. Viděl jen její záda a znovu si všiml, že tloustne. Kolem boků se jí začaly dělat polštářky.

Když se sem do tohoto domu na blízkém předměstí Paříže přistěhovali, byla vysoká a štíhlá, a žádné polštářky neměla.

Když se přistěhovali, dcerky ještě ani pořádně neviděly na kuchyňskou linku…

Když se přistěhovali…

To byla ovšem jiná doba. Sahal jí tehdy pod svetr, hladil jí prsa a vzdychal „Miláčku!“ Ona se jen natáhla a oběma rukama stáhla přehoz z postele, aby ho nepomačkali. V neděli vždycky vařila. Holčičky se dožadovaly, aby dostaly nože a mohly „pomáhat mamince“ nebo kastrolky, aby mohly „vylizovat, co zůstalo na dně“. Sledovali je s dojetím. Vždycky jednou za dva tři měsíce je měřili a černou tužkou dělali čárku na stěně, aby bylo vidět, kolik která měří; ještě tam byla spousta rysek s daty a jejich jmény: Hortense a Zoé. Kdykoli se v kuchyni opřel o zárubeň dveří, zaplavil ho nesmírný smutek a pocit, že něco nenapravitelně zpackal. Vracely se mu vzpomínky na dobu, kdy byl šťastný. V ložnici nebo v obývacím pokoji se mu to nikdy nestávalo, ale tady ano, v této místnosti, která kdysi bývala oázou štěstí. Kuchyně byla místem pohody, naplněná klidem a příjemnými vůněmi. Z hrnců se kouřilo, na troubě se sušily utěrky, ve vodní lázni se pomalu rozpouštěla čokoláda a holčičky loupaly ořechy. Mávaly ve vzduchu prstem namočeným do čokolády, malovaly si navzájem kolem pusy kníry, které si pak špičkou jazyka olizovaly. Pára kreslila na oknech perleťové ornamenty, a on si připadal jako hlava eskymácké rodiny v iglú někde na Severním pólu.

To bylo dávno… Tehdy byli šťastní…

Na stole ležela otevřená kniha, byl to Georges Duby. Naklonil se, aby viděl na titul: Rytíř, žena a kněz. U toho stolu Joséphine vždycky pracovala. To, co dřív býval jen vedlejší příjem, je teď živilo. Byla vědecká pracovnice v Národním centru pro vědu a výzkum a zabývala se tématem ženy ve 12. století. Dřív si nedokázal pomoct a dělal si z její práce legraci, mluvil o ní s blahosklonným výrazem v tváři: „Moje žena je náruživá milovnice historie, ale zajímá ji pouze
12. století! Ha! Ha! Ha!“ Přišlo mu, že je tak trochu emancipovaná intelektuálka. „Dvanácté století, to není zrovna moc sexy, miláčku,“ říkal jí a poplácával ji přitom po zadku. „Jenže právě v téhle době začíná ve Francii moderní doba, rozvíjí se obchod, oběh peněz, nezávislost měst a…“

Umlčel ji polibkem.

Dnes je 12. století živilo. Odkašlal si, aby na sebe upozornil. Ještě se ani se neučesala, vlasy měla zatočené do uzlu a přichycené jen tak tužkou.

„Jdu ven…“

„Vrátíš se na oběd?“

„Nevím… Raději se mnou nepočítej.“

„To mi to nemůžeš říct rovnou?“

Neměl tohle dohadování rád. Radši měl jenom na odchodu křiknout „jdu pryč, ahoj!“ a šup! už by byl na schodech. Neměla by ani čas odpovědět a až by se pak vracel, nemusel by si nic vymýšlet. Vrátil se zatím vždycky.

„Četls inzeráty?“

„Četl. Nic zajímavého tam dnes není.“

„Kdo chce pracovat, práci najde vždycky!“

Práci ano, ale jakou!, pomyslel si, ale nahlas to neřekl, protože už věděl, co by následovalo. Už měl být pryč, ale místo toho stál pořád ve dveřích, jako by ho tam něco drželo.

„Umím si představit, co mi řekneš, Joséphine.“

„Víš to, ale neděláš nic pro to, aby se to změnilo. Mohl bys přece dělat cokoli, co by nám aspoň trochu pomohlo vyjít s penězi…“

Byl by klidně mohl pokračovat místo ní, znal už tyhle rozhovory nazpaměť „… třeba plavčíka, zahradníka v tenisovém klubu, nočního hlídače nebo bys mohl pracovat u benzínky“, a tak přestal poslouchat hned, když řekla „vyjít s penězi“.

„Jen se usmívej!“ procedila potichu mezi zuby a provrtala ho pohledem. „Musí ti to připadat hrozně přízemní, když mluvím o penězích! Ty ovšem chceš rovnou celý balík peněz, nebudeš se unavovat jen tak pro nic za nic, ty potřebuješ být někdo! Ale ve skutečnosti neděláš nic jiného, než že chodíš na tu svou manikúru!“

„O čem to mluvíš, Joséphine?“

„Víš moc dobře, o KOM mluvím!“

Stála čelem k němu, napřímená, zápěstí ovázané utěrkou; nevěděla, co od něj má čekat.

„Jestli je to narážka na Mylène…“

„Ano, to tedy je… Ještě nevíš, jestli dnes bude mít pauzu na oběd? Tak proto mi nemůžeš odpovědět?“

„Přestaň, Jo… nebo to špatně skončí!“

Ale bylo pozdě. Nedokázala teď už myslet na nic jiného než na něj a na Mylène. Kdo jí o tom mohl říct? Někdo ze sousedství? Moc lidí tady v domě neznali, jenže když chce někdo pomlouvat, seznámí se rychle. Asi ho někdo viděl vcházet do domu, kde bydlí Mylène, o dva bloky dál.

„Půjdeš na oběd k ní… Určitě už nachystala quiche a hlávkový salát, jen něco lehkého, protože ona se pak zase musí vrátit do práce…“

To „ona“ vyslovila zvlášť důrazně.

„Pak si uděláte malou siestu, zatáhne záclony, svlékne se, věci nechá rozházené po pokoji a vklouzne za tebou pod bílou deku…“

Poslouchal ji, celý zkoprnělý úžasem. Mylène má skutečně na posteli bílou prošívanou pokrývku. Jako to může vědět?

„Tys u ní byla?“

Nehezky se zasmála a volnou rukou si přitáhla uzel na utěrce.

„Vida, takže jsem měla pravdu! Bílá se dobře hodí ke všemu! Je pěkná a praktická.“

„Přestaň, Jo!“

„S čím mám přestat?“

„Přestaň si představovat věci, které neexistují.“

„To jako že nemá bílou prošívanou přikrývku?“

„Měla bys psát romány, máš velkou fantazii…“

„Přísahej, že nemá bílou přikrývku.“

Náhle ho popadla zlost. Už ji nemohl poslouchat. Nesnášel ten její učitelský tón, kterým mu pořád něco vyčítala, nakazovala, co má dělat a jak, nesnášel ta její nahrbená záda, beztvaré a fádní oblečení, pleť zarudlou nedostatkem péče, zplihlé kaštanové vlasy. Za vším cítil úpornost a nedostatek velkorysosti.

„Radši už půjdu, než to zajde moc daleko.“

„Jdeš za ní, že? Mohl bys mít aspoň odvahu to říct, když už ji nemáš na to, aby sis našel práci, lenochu jeden!“

To už bylo moc. Cítil, jak ho zaplavila zlost a jak mu buší ve spáncích. Vmetl jí do tváře slova, která už nešla vzít zpět: „Tak jo, chodím k ní, každý den o půl jedné. Ohřeje mi pizzu a sníme ji spolu v posteli, s tou bílou dekou! Potom vytřepeme drobky, já jí sundám podprsenku, taky bílou, a líbám ji úplně všude! Jsi spokojená? Nemělas mě k tomu nutit, já jsem tě varoval!“

„K ničemu jsem tě nenutila! Jestli teď půjdeš za ní, už se nemusíš vracet. Sbal si kufr a zmiz. Žádná velká škoda tě nebude.“

Odtrhl se ode dveří, obrátil se na podpatku a šel jako náměsíčný do pokoje. Zpod postele vytáhl kufr, položil ho na postel a začal balit. Přesypal do něj své tři přihrádky s košilemi a tři šuplata triček, ponožek a slipů. Byl to velký červený kufr na kolečkách. Měl ho z doby, kdy ještě pracoval u společnosti Gunman & Co., amerického výrobce loveckých pušek. Pracoval tam deset let na pozici obchodního ředitele pro Evropu, doprovázel bohaté klienty, kteří jezdili lovit do Afriky, Asie či Ameriky. Jezdil s nimi do buše, do savany nebo pampy. Tehdy tomu obrazu opáleného muže plného elánu, který si přiťukává se svými klienty, nejbohatšími muži na této planetě, ještě věřil. Nechával si říkat Tonio. Tonio Cortès. Bylo to mužnější, působilo to lepším dojmem než Antoine. Nikdy své křestní jméno neměl rád, zdálo se mu moc jemné a trochu zženštilé. Musel mít přece nějakou vážnost vzhledem k těm průmyslníkům, politikům a zahálčivým miliardářům, kteří své majetky zdědili… Štěrchal kostkami ledu ve skleničce, dobrácky se usmíval, poslouchal všechny ty jejich historky, natahoval uši, aby zachytil každou jejich stížnost, přisvědčoval nebo je trochu mírnil a pozoroval celé to zvláštní divadlo. Byl rád, že patří do tohoto světa, aniž by byl skutečně jeho součástí. „V penězích štěstí není,“ říkával často.

Měl dobrý plat, na konci roku dostával odměnu ve výši trojnásobku měsíční mzdy, platili mu kvalitní pojištění a měl i volné dny, díky nimž se jeho dovolená téměř zdvojnásobila. Býval šťastný, když se vracel zpátky domů, na předměstí Courbevoie, do svého bytu v domě postaveném v devadesátých letech pro mladé lidi, jako byl on, kteří už pracovali na vedoucích pozicích, ale neměli ještě dost peněz, aby si koupili byt v Paříži. A tak čekali na druhém břehu Seiny, až se budou moct nastěhovat do těch krásných čtvrtí hlavního města, jehož světla mohli večer zahlédnout. Ten shluk neonů v dálce zářil a zdálo se, že je přehlíží. Mezitím jejich dům už začal nést první stopy stáří a bylo vidět drobné stopy rzi od vody, která stékala z balkonů a zanechávala na fasádě rozmazané skvrny. Zářivě oranžová barva okenic na slunci vybledla.

Nikdy nedával předem vědět, kdy se vrátí z cest: pokaždé odemkl dveře a hned v předsíni krátce zahvízdal. To hvízdnutí mělo znamenat „Jsem tady!“ Joséphine bývala ponořená do svých knih o historii, zatímco Hortense se vždycky rozběhla k němu a strkala mu svou malou ručku do kapsy a hledala dárek, který jí přivezl. Zoé tleskala rukama. Holčičky už bývaly v nočních košilkách, jedna v růžové a druhá v modré. Hortense byla hezká, bezprostřední a vždycky ho dostala, kam chtěla, Zoé byla baculatá, heboučká a ráda mlsala. On se k nim vždycky sklonil, vzal je obě do náruče, mazlil se s nimi a říkal: „Vy moje berušky!“ Byl to takový jejich rituál. Někdy se mu stávalo, že pocítil výčitku, to když si vzpomněl, s kým se objímal den předtím… Přitiskl je pak k sobě ještě silněji a vzpomínka zmizela. Postavil kufry na zem a plně se oddal své roli hrdiny. Vymýšlel si příhody z lovu, vyprávěl o různých léčkách, o lvu, kterého musel dorazit nožem, o antilopě, kterou chytil do lasa a o krokodýlovi, kterého přemohl. Celé užaslé mu naslouchaly. Jen Hortense byla netrpělivá a vyzvídala: „A přivezls mi nějaký dárek, tati?“

Jednoho dne ale společnost Gunman & Co. koupil někdo jiný, a on dostal výpověď. Ze dne na den. „Takhle je to s Američany vždycky,“ vysvětlil Joséphine, „v pondělí jsi obchodní ředitel a máš kancelář se třemi okny a v úterý se hlásíš na úřadu práce!“ Takže ho propustili. Dostal vysoké odstupné, takže mohl ještě nějaký čas platit účty za byt, školné pro děti, jazykové pobyty, pravidelné technické kontroly auta a zimní prázdniny na horách. Bral to filozoficky. Není první ani poslední, komu se to přihodilo, a není jen tak někdo, rychle si zase práci najde. Ne jakoukoli, to je jasné, ale prostě práci… Jenomže pak se postupně, jeden po druhém, jeho kolegové upíchli někde jinde, za nižší mzdu, vzali zavděk místy, kde měli menší odpovědnost nebo šli pracovat do zahraničí, a on jediný zůstal bez práce a jenom četl inzeráty.

Teď byl u konce s úsporami a cítil, že mu pomalu dochází i jeho optimismus. Hlavně v noci. Budil se kolem třetí ráno, potichu vstal, šel si do obýváku nalít sklenici whisky a pustil si televizi. Lehl si na pohovku a se sklenicí v ruce přepínal programy. Až dosud se vždycky považoval za silného, rozumného a bystrého člověka. Když viděl, jak jeho kolegové dělají chyby, nijak to nekomentoval, ale v duchu si říkal: Tohle by se mně stát nemohlo! Já vím, jak na to! Když se začalo mluvit o odkupu společnosti a o propouštění, říkal si, že deset let práce u firmy něco znamená a že ho přece jen tak nevyhodí!

Byl ale mezi prvními, které propustili.

Byl dokonce úplně první z nich. Zabořil vztekle pěst do kapsy kalhot, až podšívka povolila. Ozval se zvuk trhané látky, tak nepříjemný, až mu zatrnuly zuby. Ušklíbl se, potřásl hlavou a otočil se směrem do kuchyně, ke své ženě, aby se jí zeptal, jestli by mu to mohla zašít. Pak si ale uvědomil, že je na odchodu. Balí si přece kufr. Obrátil kapsy naruby: u obou byla roztržená podšívka.

Plácl sebou na postel a upřeně se díval na špičky svých bot.

Hledání práce bylo úmorné. Připadal si jako číslo, které někdo napsal na kus papíru a strčil do ofrankované obálky. Myslíval na to, když objímal Mylène. Vyprávěl jí, co bude dělat, až bude mít vlastní firmu. „S těmi zkušenostmi, co mám… Znám spoustu lidí, mluvím anglicky a španělsky, vyznám se v účetnictví, dobře snáším horko i zimu, prach i monzuny, hady i komáry.“ Poslouchala ho. Důvěřovala jeho plánům. Sama měla nějaké peníze po rodičích. Ještě stále jí však neřekl definitivní ano. Nebyl si totiž jistý, jestli nenajde někoho jiného, kdo by s ním sdílel toto dobrodružství.

S Mylène se seznámil, když měla Hortense dvanácté narozeniny a on ji vzal do kadeřnictví. Její bezprostřednost hraničící s drzostí na Mylène udělala takový dojem, že jí k účesu nabídla zdarma i manikúru. Hortense k ní natáhla ruce a tvářila se přitom, jako by jí tím udělala kdoví jakou milost. „Ta vaše dcera je taková princezna,“ řekla mu, když si pak pro ni přišel. Od té doby jí pak už pokaždé, když měla čas, vyleštila nehty. Když od ní Hortense odcházela, zálibně si prohlížela své nové nehtíky.

S Mylène se cítil dobře. Byla to malá, živá blondýnka, jemná a poddajná. Trochu se ostýchala a byla nesmělá, což se mu líbilo. Cítil se vedle ní sebejistě.

Vyndal ze skříně svoje obleky. Všechny měly výborný střih a byly z prvotřídní látky. Ano, dřív měl peníze, a nebylo jich málo. Rád utrácel. „Však já je budu mít zase,“ řekl nahlas. „Ve čtyřiceti, hochu, ještě nic nekončí. Zdaleka ne!“ S balením kufru byl rychle hotov. Ale dělal, že ještě hledá manžetové knoflíčky, a v duchu byl zoufalý. Doufal, že to Joséphine vytuší a přijde ho prosit, aby zůstal.

Vyšel do předsíně a došel až ke kuchyňským dveřím. Chvíli vyčkával a doufal, že jeho žena udělá krok směrem k němu, čekal na nějaký náznak pokusu o usmíření. Ona se ale ani nepohnula. Byla k němu otočená zády, a tak řekl: „No… tak já už mám sbaleno. Tak já teda jdu.“

„Výborně. Klíče si můžeš nechat. Určitě jsi něco zapomněl a budeš se pro to muset vrátit. Jen mi pak dej vědět, abych nebyla doma. Bude to lepší.“

„Máš pravdu, nechám si je. Co řekneš holkám?“

„Nevím. Ještě jsem o tom nepřemýšlela.“

„Radši bych byl u toho, až jim to budeš říkat.

Zavřela kohoutek, opřela se o linku a, zády pořád ještě otočená k němu, řekla: „Jestli nemáš nic proti tomu, řeknu jim pravdu. Nemám chuť si něco vymýšlet. Už tak je to dost těžký.“

„No ale co jim řekneš?“ zeptal se vyplašeně.

„Pravdu: tatínek už nemá práci, necítí se dobře a potřebuje si odpočinout, a tak odjel.“

„Odpočinout?“ opakoval jako ozvěna.

„Ano. Řekneme jim to takhle. Odpočinout.“

„To ‚odpočinout si‘ je fajn… Nezní to definitivně. To se mi líbí.“

Udělal tu chybu, že se opřel o dveře. Znovu se ho zmocnila nostalgie, stál tam jako přikovaný a nedokázal se pohnout.

„Běž už, Antoine. Nemáme si už co říct. Prosím tě, běž už!“

Obrátila se a měla sklopené oči. Sledoval její pohled a uvědomil si, že se dívá na jeho sbalený kufr. Úplně na něj zapomněl. Nebylo to jenom jako. Opravdu odchází!

„Tak na shledanou… Kdybys mi chtěla zavolat…“

„Však ty mi zavoláš. Nebo ti nechám vzkaz v kadeřnictví u Mylène. Ona bude asi vždycky vědět, kde jsi, ne?“

„A kytky potřebují dvakrát týdně zalévat a jednou týdně jim musíš dávat hnojivo.

„Kytky? Ty ať si klidně uschnou! Ty mě trápí ze všeho nejmíň.“

„Joséphine, prosím tě! Tohle neříkej. Můžu tady zůstat, jestli chceš…“

Sekla po něm pohledem. Pokrčil rameny, vzal do ruky kufr a šel ke dveřím.

V tu chvíli začala plakat. Stála opřená o kraj dřezu a plakala a plakala. Záda se jí otřásala vzlyky. Nejdřív plakala kvůli prázdnu, které tu po něm zůstalo, kvůli šestnácti letům společného života. Byl to její první a jediný muž, otec jejích dětí. Plakala taky kvůli holčičkám. Nikdy nebudou mít pocit bezpečí, nebudou mít jistotu, že mají tatínka a maminku, kteří je chrání a jsou s nimi. A nakonec plakala kvůli tomu, že zůstane sama. Antoine se staral o účty, vyplňoval daňové přiznání, z jeho příjmu spláceli půjčku na byt, Antoine vybíral, jaké auto si koupí, uměl spravit ucpaný odpad. Tohle všechno vždycky nechávala na něm. Ona se starala o domácnost a učila se s dětmi.

Z těchto zoufalých myšlenek ji vytrhlo zazvonění telefonu. Popotáhla nosem, zvedla telefon a spolkla slzy.

„To jsi ty, drahoušku?“

Byla to Iris, její starší sestra. Její hlas zněl vždycky radostně a živě, výborně by se hodil k tomu, aby ohlašovala slevy v obchodním domě. Iris Dupinové bylo čtyřicet čtyři let, byla vysoká, snědá a štíhlá, měla dlouhé černé vlasy, které nosila rozpuštěné, takže vypadaly jako závoj. Iris vděčila za své jméno barvě svých očí, které se podobaly zářivě modrým tůním. Když byly obě sestry ještě malé, lidé na ulici je zastavovali, prohlíželi si Irisiny temné, hluboké oči se zlatavými odlesky, jakoby lemované fialovou barvou, a říkali: „Božínku, to není možné! Pojď se podívat, miláčku! Takové oči jsem nikdy neviděla!“ Iris se ochotně nechávala obdivovat, a potom, celá spokojená, odtáhla sestru za ruku a potichu jí říkala: „Takoví křupani! Ti ještě neviděli tolik věcí! Musíte se hnout z domu do světa, blbečci!“ Ta věta se Joséphine moc líbila. Pokaždé ji rozesmála a pak se spolu rozběhly, mávaly rukama, točily se a hrály si na helikoptéru. Vesele přitom křičely a nahlas se smály.

Když byla Iris mladá, vyzkoušela všechny módní trendy, získala všechny diplomy a okouzlila a svedla všechny muže. Iris totiž nežila jako ostatní lidé kolem ní, ona přímo kralovala.

Když jí bylo dvacet, odjela studovat do Spojených států, do New Yorku. Na Kolumbijskou univerzitu, obor kinematografie. Strávila tam šest let, promovala s vyznamenáním a získala univerzitní grant určený k tomu, aby mohla natočit třicetiminutový středometrážní film. Tu možnost dostávali vždycky dva nejlepší studenti z ročníku. První byla Iris. Druhý laureát, mladý student z Maďarska, snědý tmavovlasý a rozcuchaný dlouhán, využil ceremonie při předávání cen k tomu, aby se s ní líbal za kulisami. Tu historku si pak v rodině ještě dlouho vyprávěli. Vypadalo to, že budoucnost Iris bude napsaná bílými písmeny na kopcích v Hollywoodu. Ale jednoho dne se Iris bez varování, aniž by komukoli co řekla, vdala. Ještě jí nebylo ani třicet, právě se vrátila ze Spojených států, kde získala první cenu na festivalu v Sundance, měla v plánu natočit celovečerní film, který už předem vzbuzoval zájem ve filmařských kruzích. Jeden producent už dokonce vyslovil svůj předběžný souhlas. Jenže Iris se náhle rozhodla, že film dělat nebude. Žádný důvod neuvedla; neměla ve zvyku něco vysvětlovat. Vrátila se do Francie a vdala se.

Byla to velkolepá svatba, nevěsta byla v bílém a měla dlouhý závoj. Obřad se konal na radnici i v kostele. Sál na radnici byl úplně plný, museli ještě přinést další židle a stejně se někteří hosté tlačili ve výklencích u oken. Všichni čekali se zatajeným dechem, že se něco stane. Že třeba v poslední chvíli odhodí svatební šaty a vykřikne: „To byl jen takový žert!“ A zůstane tam stát nahá jako v nějakém filmu.

Nic takového se ale nestalo.

Zdálo se, že to bere vážně a že je opravdu zamilovaná. Do jakéhosi Philippa Dupina, který se tvářil velmi spokojeně ve svém černém slavnostním obleku a bílé košili. „Kdo je to? Kdo to je?“ ptali se hosté a nenápadně si ho prohlíželi. Iris řekla, že se potkali v letadle a že to byla „love at first sight“. Philippe byl hezký. Podle toho, jak mlsně si ho ženy prohlížely, se zdálo, že je to dokonce jeden z nejhezčích mužů, kteří kdy chodili po téhle planetě. S přehledem vyčníval z davu přátel své ženy s výrazem, ve kterém se mísila ledabylost s lehce pobaveným pohrdáním. „Ale co dělá? Pracuje v byznysu. A proč tak spěchali? Myslíš, že…?“ Pro zlé jazyky to bylo vděčné téma, protože nabízelo spoustu možností k dohadům. Ženichovi rodiče se dívali na svatební hosty s podobným lehce povýšeným výrazem jako jejich syn, takže to vypadalo, že tento jeho svazek považují za mesalianci. Hosté odešli znechuceni. Iris je přestala zajímat. Už nebyla tou pohádkovou postavou. Najednou byla příšerně normální, a to v jejím případě bylo známkou velmi špatného vkusu. Někteří ji už potom přestali vyhledávat. Pro ně tahle královna opustila trůn a její koruna zůstala ležet na zemi.

Iris prohlásila, že je jí to úplně jedno, a rozhodla se, že se teď stane ztělesněním oddané manželky. Philippe Dupin byl velmi sebejistý muž. Zabýval se mezinárodním obchodním právem. Založil si vlastní advokátní kancelář a brzy se spojil s nejúspěšnějšími právníky ve svém oboru z Paříže, Milána, New Yorku a Londýna. Vydobyl si pověst úspěšného advokáta, který si vybírá jen obtížné případy. Měl ve svém oboru úspěch a nedokázal pochopit, proč všichni ostatní nejednají jako on. Řídil se jednoduchým heslem: „Kdo chce, ten taky může.“ Říkával ta slova často. Pohodlně se přitom zabořil do svého velkého křesla z černé kůže, protáhl si ruce, až mu klouby zapraskaly a pozorně sledoval toho, s kým hovořil.

Na Iris měl velký vliv. Ta ze svého slovníku vyškrtla výrazy jako pochybnost, obava a váhání a stala se nadšenou stoupenkyní definitivních řešení. Měla poslušné dítě, které vynikalo ve škole, manžela, který vydělával spoustu peněz a zabezpečoval rodinu, a ona se starala o domácnost a doprovázela svého manžela do společnosti. Iris byla stále hezká, hbitá a okouzlující, chodila na masáže a peeling, denně stíhala ranní jogging i tenis v Racing klubu. Neměla vlastně co na práci, ale, jak tvrdila „jsou ženy, které prostě zahálí a to jim pak ovlivňuje celý život, a potom ty, které umí se svým volným časem dobře nakládat. Zkrátka se to musí umět.“ Bylo jasné, že sama sebe řadí do té druhé kategorie a že tou první pohrdá.

Já prostě asi žiju v nějakém jiném světě, říkala si Joséphine, když poslouchala tlachání své sestry, která ze sebe chrlila slova neuvěřitelnou rychlostí. Teď zrovna vytáhla téma jejich matky.

Každé druhé úterý zvala Iris paní matku na večeři a ten večer byl vyhrazen k tomu, aby ji všichni hýčkali. Nepsaným pravidlem pro tyto rodinné večeře byl úsměv a výraz štěstí ve tváři. Je jasné, že Antoine se jim snažil, víceméně úspěšně, vyhnout a nacházel si různé důvody pro to, aby tam nemusel. Nesnášel Philippa Dupina, který žil v dojmu, že ke všemu, o čem s ním mluví, musí připojit malou vysvětlující poznámku — „COB, to je Komise pro operace na burze, Antoine“ —, a nesnášel ani Iris. Když s ním mluvila, připadal si jako poslední z posledních. „A když se na mě usměje, uvědomím si, že je jediné štěstí, že má uši, o které se ten její široký úsměv zarazí.“ Je pravda, že Iris o něm měla mizerné mínění. „Připomeň mi, jak je teď na tom tvůj manžel s tím hledáním práce?“ to byla její oblíbená fráze, která pokaždé spolehlivě přiměla Joséphine k tomu, aby vykoktala: „Pořád nic. Pořád nic nemá.“ „Aha… takže se to nezlepšilo!“ povzdechla si Iris a dodala: „Ostatně ani nevím, jak by se to mohlo zlepšit: nemá nic a stejně je namyšlený!“ U mé sestry je prostě všechno strojené, říkala si Joséphine, když si popotahovala ramínko podprsenky. Když Iris k někomu pocítí náznak sympatie, mám pocit, že je nemocná a že by měla vyhledat pomoc v domácím lékaři.

„Co je s tebou? Máš divný hlas.“ zeptala se toho rána Iris.

„Jsem nachlazená.“

„Poslyš, říkala jsem si… Zítra večeříme s matkou. Nezapomnělas na to?“

„To je už zítra večer?“

Úplně na to zapomněla.

„No drahoušku, a na co myslíš?“

To kdybys tak věděla, pomyslela si Joséphine a rozhlížela se, kam položila balíček s papírovými kapesníky.

„Vrať se zpátky do tohoto století a nech už ty svoje trubadúry na pokoji! Jsi hrozně roztržitá. Přijdeš i s manželem, nebo si zas našel důvod, jak se z toho vykroutit?“

Joséphine se smutně usmála. Klidně to tak můžeme nazvat, říkala si, vykroutit se z toho, jet si oddychnout, vypařit se, rozplynout se jako dým. Antoine se právě proměnil v těkavý plyn a zmizel v povětří.

„On nepřijde…“

„No, budeme tedy muset najít nějakou novou výmluvu kvůli matce. Víš, že mu ty jeho absence nerada trpí.“

„Upřímně, Iris, kdybys věděla, jak je mi to jedno!“

„Ty jsi na něho prostě moc hodná! Já bych mu už dávno práskla dveřmi před nosem. No ale co… Ty už jsi taková, a my už tě teď asi nezměníme, ty naše chudinko.“

No vida, teď se ještě vytasí s útrpností, povzdechla si Joséphine, to mi tak scházelo. Odjakživa byla prostě naše malá Jo, taková šedá myška, intelektuálka, ne zrovna moc hezká, která si libovala v podivných tématech, komplikovaných slovech a dlouhém vysedávání v knihovně mezi dalšími děvčaty podobného typu, špatně oblečenými a s pupínky na obličeji. Ta, která všechny zkoušky dělávala na výbornou, ale oční linky si namalovat neuměla. Která si podvrtla kotník na schodech, protože byla zabraná do četby Montesquieovy Teorie klimatu, nebo zapnula topinkovač a nevšimla si, že na něj kape voda z kohoutku, protože na stanici France Culture právě poslouchala pořad o kvetoucích třešních v Tokiu. Ta, v jejímž pokoji se svítilo dlouho do noci, když vysedávala nad svými poznámkami, zatímco její starší sestra chodila ven, byla úspěšná, tvůrčí a okouzlující. Iris byla každou chvíli někde jinde, jako hrdinka z nějaké operní árie.

Když Joséphine úspěšně složila konkursní zkoušku v oboru klasických studií, která jí umožňovala vyučovat na lyceích a některých fakultách ve Francii, matka se jí zeptala, co hodlá dělat. „K čemu ti to bude, dítě? Aby ses pak musela otravovat s gymnazisty někde na předměstí Paříže? Aby tě pak nakonec někdo znásilnil opřenou o popelnici?“ A když se nedala odradit a studovala dál, psala doktorskou práci a publikovala články v odborném tisku, setkávala se jen se skeptickými otázkami a s nedůvěrou. „Ekonomický růst a sociální rozvoj ve Francii v 11. a ve 12. století, koho ale, drahoušku, myslíš, že to bude zajímat? Kdybys raději napsala nějaký pikantní životopis Richarda Lvího srdce nebo Filipa Augusta, to by lidi zajímalo! Dal by se podle toho natočit film nebo televizní seriál! Tím by se aspoň zúročily všechny ty dlouhé roky studií, na kterých jsem tě živila, a že mě to stálo nějakého úsilí!“ Potom zasykla jako zmije, která je dopálená, že se její potomci plazí tak pomalu, pokrčila rameny a povzdychla si: „Jak jsem jenom já mohla mít takovou dceru?“ Tuhle otázku si paní matka kladla často. Už od té doby, co Joséphine udělala první krůčky. Lucien Plissonnier, její manžel, na to obvykle říkával: „To si ten čáp musel splést hnízdo.“ Jeho slova však nevyvolávala moc velké veselí, a tak už pak raději mlčel. Nakonec se odmlčel definitivně. Jednou večer, bylo to 13. července, v předvečer oslav dobytí Bastilly, zvedl ruku směrem k hrudníku a měl právě tak čas ještě říct: „Na petardy je ještě trochu brzy,“ a pak umřel. Joséphine a Iris bylo deset a čtrnáct. Pohřeb byl velkolepý. Paní matka byla majestátní. Všechno zorganizovala do posledního detailu: velké kytice bílých květin na rakvi, Mozartův smuteční pochod i výběr textů, které četli postupně všichni členové rodiny. Henriette Plissonierová si pořídila stejný černý závoj, jako měla Jackie Kennedyová, a řekla dcerám, aby políbily rakev, dříve než ji spustí do vykopaného hrobu.

I Joséphine si říkávala, jak jen mohla strávit devět měsíců v břiše téhle ženy, o které říkali, že je její matka.

Toho dne, kdy ji přijali do Národního centra vědeckého výzkumu — ze 123 uchazečů vybrali tři! — to běžela zatelefonovat své matce a Iris, ale musela jim tu zprávu několikrát zopakovat, protože ani jedna ani druhá nechápaly její nadšení. No ale co tam bude dělat, v jakémsi centru výzkumu? K čemu jí to bude?

Musela se s tím smířit. Nezajímá je. Už nějakou dobu měla tohle tušení, ale od toho dne si už byla jistá. Rozveselila je pouze její svatba s Antoinem. Tím, že se vdala, se jim konečně přiblížila. Přestala být geniálním dítětem a stala se ženou, která se nijak nelišila od ostatních — mohla se zamilovat, mít děti a starat se o zařizování nového bytu.

Paní matka a Iris se však velmi rychle dočkaly zklamání: zjistily, že z Antoina nikdy nic nebude. Jeho pěšinka ve vlasech byla moc rovná — neměl šarm, ponožky nosil moc krátké — neměl úroveň, peněz vydělával málo a navíc byly pochybného původu — prodávat pušky je tak potupné! Ale co bylo hlavní: v přítomnosti členů rodiny své ženy se
cítil tak stísněně, že jakmile se octl v jejich blízkosti, začal se strašně potit. Nebyl to ale jen takový ten lehký pot, který by na jeho košili podpaždí zanechal slabě ohraničené kulaté skvrny. Potil se tolik, že mu pot úplně promáčel košili a on vždycky musel na chvíli odejít, aby se převlékl. Tento zjevný handicap nemohl projít bez povšimnutí, a všichni z toho byli v rozpacích. Stávalo se mu to jenom v rodině jeho ženy, když pracoval u Gunmana & Co., nepotil se nikdy. „Musí to být tím, že jsi skoro pořád venku,“ pokoušela se to vysvětlit Joséphine, když mu podávala náhradní košili, kterou pro něj brala na každou rodinnou sešlost. „Ty nikdy nebudeš moct pracovat zavřený v kanceláři!“

Joséphine přišlo najednou Antoina tak líto, že zapomněla na odstup, který se rozhodla udržovat, a řekla Iris, co se stalo.

„Právě jsem ho vyhodila! Ach jo, Iris, co s námi bude?“

„Tys Antoina vyhodila? Jen tak?“

„Už jsem prostě nemohla dál. Je hodnej, a je pravda, že to nemá lehký, ale… Nedokážu se už dívat, jak tady trčí a nic nedělá. Možná jsem jen neměla dost odvahy, ale…“

„Jsi si jistá, že to je všechno? Možná máš ještě jiný důvod a ten jsi mi neřekla.“

Iris ztišila hlas. Nasadila tón zpovědníka, který používala pokaždé, když chtěla ze své sestry vytáhnout nějaké tajemství. Ta před ní neuměla nic skrýt a vždycky jí všechno řekla. A nejen to, ona jí své tajemství doslova naservírovala jako na podnose. Měla totiž dojem, že je to jediný způsob, jak zaujmout její pozornost, že jedině tak ji bude mít ráda.

„Ty nevíš, co to je, žít s manželem, který je nezaměstnaný… Když pracuju, mám z toho nakonec sama provinilý pocit. Takže pracuju potají, maskuju to vařením a škrábáním brambor.“

Podívala se na kuchyňský stůl a pomyslela si, že ho musí uklidit, než přijdou holky ze školy na oběd. Spočítala si už, že když chodily jíst domů, vyšlo to levněji, než kdyby jedly ve školní jídelně.

„Myslela jsem, že si na to časem zvykneš.“

„Nech si to.“

„Promiň, drahoušku, ale vypadalas, že ti ta tvoje role vyhovuje. Vždycky ses ho zastávala. No tak co teď budeš dělat?“

„Vůbec nevím. Budu dál pracovat, to je jasné, ale musím si najít ještě něco k tomu. Mohla bych dávat hodiny, učit gramatiku, pravopis, nebo tak něco…“

„To by neměl být problém, dnes je mezi studenty tolik lajdáků! Tvým synovcem počínaje… Alexandr včera přinesl domů trojku z diktátu. Trojku! Mělas vidět, jak se tvářil jeho otec. Myslela jsem, že se snad udusí!“

Joséphine se nedokázala ubránit úsměvu, když si představila skvělého Philippa Dupina jako otce lajdáka.

„U nich ve škole učitelka počítá za každou chybu hned tři body, to je pak hned!“

Alexandr byl jediné dítě Philippa a Iris Dupinových. Bylo mu deset, byl stejně starý jako Zoé. Při rodinných sešlostech se spolu často někam ztráceli a rodiče je pak nacházeli pod některým stolem, jak si tam spolu povídají nebo si potichu hrají se stavebnicí. Domlouvali se spolu mrkáním a posunky a skoro se zdálo, že ani nepotřebují mluvit, což rozčilovalo Iris, která říkala, že z toho její syn jednou bude mít odchlípnutou sítnici nebo, když už se hodně zlobila, že z toho určitě zblbne. „Můj syn ze sebe kvůli ní dělá pitomce a nakonec bude mít ještě tiky!“ prorokovala a ukazovala na Zoé prstem.

„Holky o tom ví?“

„Zatím ne…“

„Hm… Jak jim to chceš říct?“

Joséphine mlčela, nehtem odškarabovala drobné kousky nečistot z okraje umakartového stolu, udělala z nich malou kuličku a tu pak smetla ze stolu.

Iris znovu spustila. Ještě jednou změnila tón. Mluvila teď milým hlasem a Joséphine se zdálo, že ji jeho zvuk úplně obklopil, že ji uklidňuje a přináší jí úlevu, a znovu jí bylo do pláče.

„Jsem tady, drahoušku, víš, že jsem vždycky s tebou a že tě neopustím. Mám tě ráda jako samu sebe a to není málo!“

Joséphine musela potlačit chuť se zasmát. Iris uměla být tak legrační! Než se vdala, hodně se spolu nasmály. Ale potom se z ní stala odpovědná a velmi zaměstnaná dáma. Jací manželé vlastně oni dva byli? Nikdy je nepřistihla při nějaké důvěrnosti, nikdy si nevyměnili zamilovaný pohled ani se nepolíbili. Vypadalo to, že pořád reprezentují.

V tu chvíli někdo zazvonil u dveří a přetrhl tok Joséphininých myšlenek.

„To budou holky… Tak já končím a prosím tě, zítra večer o tom ani slovo! Nemluvilo by se pak o ničem jiném, a to bych nechtěla.

„Jistě, tak zítra. A nezapomeň: Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub!“

Joséphine zavěsila, utřela si ruce, sundala zástěru a vytáhla si z vlasů tužku, kterou si upevnila ve spěchu stočené vlasy, aby jí držely v drdolu. Prohrábla si vlasy rukou, aby je trochu načechrala, a běžela otevřít. Hortense vpadla do předsíně, maminku nepozdravila a dokonce se na ni ani nepodívala.

„Je tady tatínek? Dostala jsem jedna mínus z písemného cvičení. A to jsme ho psali s tou pitomou Ruffonkou!“

„Hortense, mluv slušně, prosímtě! Je to tvoje profesorka.“

„Jo, ale je to kráva.“

Hortense nijak nespěchala dát mamince pusu. Ani nešla do kuchyně vzít si něco k jídlu. Nemrskla svou taškou s učením a kabátem na zem, ale tašku pečlivě uložila a kabát zvedla s elegantním půvabem dívky, která jde na svůj první ples a odkládá svůj kabát v šatně.

„Nedáš mi pusu?“ zeptala se Joséphine a trochu ji zamrzelo, že ve svém hlase postřehla náznak prosebného tónu.

Hortense natočila svou sametově hebkou tvář směrem k matce a přitom si odhrnula vlasy z krku a ramen, aby jí nebylo tak horko.

„Je hrozně teplo! Tatínek by řekl, že je tady úplně jak v tropech.“

„Pojď mi dát opravdickou pusu,“ žadonila Joséphine a cítila, že ztrácí veškerou důstojnost.

„Mami, víš, že nemám ráda, když se na mě takhle lepíš.“

Lehce se pusou dotkla matčiny nastavené tváře a rychle se zas vrátila k původnímu tónu: „Co bude k obědu?“

Šla ke sporáku a nadzdvihla pokličku na jednom hrnci v očekávání, že se tam vaří něco dobrého. Ve čtrnácti letech už měla držení těla i zjev dospělé ženy. Byla oblečena jednoduše, ale rukávy u košile měla pečlivě vyhrnuté, knoflíček u krku zapnutý, pod límečkem měla připnutou brož a pas si zvýraznila širokým páskem, který dodal jejímu oblečení školačky módní siluetu. Kaštanové vlasy s odstínem mědi podtrhovaly světlou barvu její pleti a velké zelené oči měly lehce udivený výraz, do kterého se však mísilo jisté pohrdání, kterým si všechny kolem sebe udržovala v odstupu. Kdyby chtěl někdo najít slovo, které by ji přesně vystihovalo, bylo by to právě slovo ‚odstup‘. Po kom jen mohla zdědit takovou chladnost? ptávala se Joséphine sama sebe pokaždé, když svou dceru pozorovala. Po mně určitě ne. Připadám si vedle ní jak ušlápnutá!

Je jak ostnatý drát, napadlo ji, když jí dávala pusu. A protože se rozzlobila sama na sebe, že ji taková myšlenka vůbec napadla, vlepila jí ještě jednu pusu, což její dospívající dceru dopálilo a ona se odtáhla.

„Máme hranolky a volské oko…“

Hortense se ušklíbla.

„To není zrovna moc dietní, mami. Neupeklas třeba nějaké maso?“

„Ne, já… Drahoušku, nestihla jsem zajít k…“

„Je mi to jasný. Maso je drahý a my nemáme peníze!“

„Ne, já jsem jenom…“

Joséphine neměla čas dokončit větu, protože druhá dcera vběhla do kuchyně a vrhla se jí do náruče.

„Mami! Maminečko! Na schodech jsem potkala Maxe Barthilleta a on mě pozval, ať se k nim jdu dívat na Petra Pana! Má to na DVD… Jejich tatínek jim ho přivezl! Můžu tam jít dneska večer, jak přijdu ze školy? Na zítřek nic nemáme. Řekni, že můžu, mami, řekni, že můžu!“

Zoé zvedla k matce svůj obličejíček plný důvěry a lásky, ta neodolala, přitiskla ji k sobě a řekla: „Ale ano, drahoušku, to víš, že ano, ty moje holčičko…“

„Max Barthillet?“ hvízdla Hortense. „Ty ji k nim necháš jít? Je stejně starý jako já a přitom chodí do třídy se Zoé. Několikrát už propadl a nakonec půjde do učení. Bude z něho řezník nebo instalatér.

„Být řezník nebo instalatér přece není žádná hanba,“ protestovala Joséphine. „A jestli není studijní typ…“

„Nechtěla bych, aby se s námi moc přátelil. Měla bych strach, že se to všichni dozví! A on nemá zrovna dobrou pověst. Navíc nosí široký kalhoty, pásky s cvočkama a k tomu ty jeho vlasy…“

„Tůdle! Nůdle!“ pokřikovala Zoé. „A vůbec, tebe nepozval, ale mě jo! Že tam půjdu, mami, že jo? Protože mně je to fuk, jestli bude instalatér! A podle mě je Max Barthillet moc hezkej! Co máme k obědu? Umírám hlady!“

„Hranolky a volská oka…“

„Mňam! A mami, budu si moc rozmíchat žloutky? Budu si je moct rozmíchat vidličkou a dát si na to hodně kečupu?“

Hortense udělala rameny pohyb, kterým jasně zhodnotila nadšení své malé sestry. Zoé bylo deset a měla ještě dětské rysy: kulaté tváře, na kterých se jí dělaly dolíčky, baculaté ruce a na nose pihy. Byla celá buclatá, a když se rozhodla vlepit někomu pusu, vrhla se k němu bez zábran. Hned si mu sedla na klín, přitiskla se k němu a hrála si s pramínkem svých kaštanových vlasů. Obtáčela si je kolem prstu.

„Max Barthillet tě pozval proto, aby se seznámil se mnou,“ prohlásila Hortense a bílými zuby se opatrně zakousla do jednoho hranolku.

„Ty seš ale….! Myslíš si pořád, že ti patří úplně všechno. Pozval jenom mě, abys věděla! Na tebe se na schodech ani nepodíval! Vůbec si nevšiml, že tam jsi!“

„Naivita jde ruku v ruce s hloupostí,“ odsekla Hortense.

„Co to znamená, mami?“

„To znamená, že se teď hned přestanete dohadovat a v klidu se najíte!“

„Ty nebudeš jíst?“ zeptala se Hortense.

„Nemám hlad,“ odpověděla Joséphine a sedla si ke stolu s nimi.

„Max Barthillet se může snažit, jak chce,“ řekla Hortense. „Nemá ale šanci. Já bych chtěla někoho, kdo by byl krásný, silný a sexy jako Marlon Brando.“

„Kdo to je ten Marion Bardot, mami?“

„Jeden slavný americký herec, miláčku…“

„Marlon Brando! Je krásnej, úžasnej! Hrál v Tramvaji do stanice touha, tatínek mě na ten film vzal do kina… Říkal, že je to jeden z vůbec nejlepších filmů všech dob!“

„Mňam, ty hranolky máš strašně dobrý, maminečko.“

„Kde vlastně je tatínek? On tady není? Šel na nějakou schůzku?“ napadlo Hortense, když si utírala ústa ubrouskem.

Chvíle, které se Joséphine obávala, byla tady. Podívala se na svou starší dceru a jejich oči se střetly — Hortensin pohled byl tázavý. Pak sklouzla očima na skloněnou hlavu Zoé. Ta byla úplně zaujatá svou činností — namáčela hranolky do žloutku smíchaného s kečupem. Bude jim to muset říct. Nemá smysl to odkládat na později nebo si něco vymýšlet. Stejně by se nakonec dověděly pravdu. Měla by jim to říct každé zvlášť. Hortense svého otce moc prožívala, zdálo se jí, že je ,šik‘ a že ,má úroveň‘ a on by udělal cokoli, jen aby se jí zalíbil. Nikdy nechtěl, aby se před dcerami mluvilo o tom, že mají málo peněz a nejistou budoucnost. Se Zoé takhle nejednal, ale se svou starší dcerou ano. Ta bezvýhradná láska bylo to jediné, co mu zbylo z jeho zářivé minulosti. Hortense mu pomáhala vybalovat kufry, když se vracel z cest, hladila látku, ze které byly ušité jeho obleky, chválila jeho krásné košile, uhlazovala mu kravaty a rovnala je jednu vedle druhé na zvláštní věšák ve skříni. Ty jsi tak hezký, tatínku! Tobě to tak sluší! On se nechával obdivovat, těšilo ho to lichocení, bral ji do náruče a přitom jí vždycky nenápadně podstrčil nějaký malý dáreček, který koupil jenom pro ni. Bylo to jejich tajemství, o kterém věděli jen oni dva. Joséphine je tak několikrát přistihla, vypadali jak dva zamilovaní spiklenci. Cítila, že mezi ně nepatří. V jejich rodině jako by byly dvě kasty: šlechta — Antoine a Hortense — a poddaní, to byla ona a Zoé.

Teď už ale nemohla couvnout. Hortensin studený pohled na ni tíživě doléhal. Čekala od ní odpověď na svou otázku.

„Odešel…“

„Kdy se vrátí?“

„Nevrátí se… tedy aspoň sem ne.“

Zoé zvedla hlavu a Joséphine jí viděla na očích, že se snaží její slova pochopit, ale že se jí to nedaří.

„Odešel… napořád?“ zeptala se Zoé a pusa jí zůstala pootevřená úžasem.

„Bojím se, že ano.“

„On už nebude můj tatínek?“

„Ale jistěže bude! Jenom už tady s námi nebude bydlet.“

Joséphine cítila hrozný strach. Dokázala by klidně říct, kde v jejím těle se ten strach usadil, jak je velký, jak silná je ta obruč, která jí drtí hrudník a svírá ji, že se nemůže nadechnout. Tak ráda by se stulila holčičkám do náruče. Kdyby se tak mohly všechny tři obejmout a vymyslet nějakou kouzelnou říkanku, jako to dělávala ona se sestrou, když byly malé. Byla by chtěla tolik věcí: vrátit čas nazpátek a prožít znovu ty šťastné časy, když se jim narodilo první miminko, návrat z porodnice, pak druhé dítě, první společné prázdniny ve čtyřech, první hádku a první usmíření i to ticho, které nakonec přeroste v odcizení. Přála by si pochopit, kdy pružina praskla a z kluka, kterého si vzala, se stal Tonio Cortès, unavený, popudlivý manžel bez práce, chtěla by zastavit čas a vrátit se v něm nazpátek…

Zoé se rozplakala. Obličejíček se jí nakrabatil, svraštil se a zrudl a vytryskly jí slzy. Joséphine se k ní naklonila a vzala ji do náruče. Zabořila obličej do jemných kudrnatých vlásků své holčičky. Hlavně se taky nesmí rozplakat. Musí zůstat silná a pevná. Musí jim oběma ukázat, že ona strach nemá a že je bude chránit. Začala klidně a rozvážně mluvit. Zopakovala jim všechno to, co psychologické příručky rodičům radí, aby řekli, když dojde k rozchodu. Tatínek má rád maminku, maminka má ráda tatínka, oba mají rádi Hortense a Zoé, ale tatínek a maminka už nedokážou žít spolu, a proto se rozcházejí. Ale tatínek bude mít Hortense a Zoé pořád rád a vždycky tady pro ně bude. Připadalo jí, že mluví o lidech, které nezná.

„Já myslím, že neodešel daleko,“ prohlásila Hortense tichým, sevřeným hlasem. „To je dost ubohý, kam až tohle může zajít! Mělo by mu dojít, že je v koncích a že neví kudy kam!“

Vzdychla, položila zpátky na talíř hranolek, který se právě chystala nakousnout, podívala se na matku a řekla: „Ach jo, mami, co teď budeš dělat?“

Joséphine se cítila mizerně, ale důkaz, že ji její starší dcera lituje, ji uklidňoval. Byla by si přála, aby Hortense mluvila dál a utěšovala ji, ale rychle se vzpamatovala — tu oporu musí poskytnout ona jí. Natáhla k Hortense ruku a ta ji přes stůl pohladila.

„Ach mami,“ zašeptala Hortense.

„Nepohádali jste se?“ zeptala se Zoé s obavami v hlase.

„Ne, miláčku, dohodli jsme se na tomto řešení jako dva rozumní dospělí lidé. Tatínka to moc mrzí, protože vás má hrozně rád. Víš, on za to nemůže… Jednoho dne, až budeš větší, pochopíš, že v životě neděláme pokaždé jenom to, co chceme. Někdy bychom rádi o věcech rozhodovali, ale nejde to. Tak to prostě je. Na tatínka toho v poslední době bylo moc, a proto se rozhodl, že bude lepší, když odejde, aby nás těmi svými problémy a špatnou náladou nezatěžoval. Přijde na jiné myšlenky a trochu si odpočine a až si zase najde práci, vysvětlí vám, co všechno se mu přihodilo…“

„A potom se vrátí, mami?“

„Nemluv hlouposti, Zoé,“ přerušila ji Hortense. „Tatínek odešel, hotovo, tečka. A nevrátí se, jestli chceš slyšet, co si o tom myslím. Já to nechápu. Celý je to nesmysl. Takovej úlet!“

Když řekla slovo ‚úlet‘, zatvářila se znechuceně a Joséphine pochopila, že to ví. Že ví o otcově známosti. Musela o ní vědět ještě mnohem dřív než ona sama. Byla by si s ní chtěla o tom promluvit, ale v přítomnosti Zoé váhala.

„Jediný problém je, že teď budeme fakt chudí. Doufám, že nám bude dávat nějaký peníze. To snad ale musí, ne?“

„Poslyš, Hortense… My jsme o tom nemluvili.“

Zarazila se, protože si uvědomila, že to, co chtěla říct, by Zoé neměla slyšet.

„Měla by ses jít vysmrkat, miláčku, a umýt si obličej,“ řekla holčičce, sundala ji z klína a postrčila směrem do kuchyně.

Zoé pomalu odešla. Ještě trochu posmrkávala.

„Jak to, že to víš?“ zeptala se Joséphine Hortense.

„Že vím co?“

„Že víš o té… ženské.“

„No, mami, tady v téhle čtvrti to ví už všichni. Vadilo mi to kvůli tobě! Říkala jsem si, jak to děláš, že nic nevidíš…“

„Věděla jsem to, ale zavírala jsem před tím oči.“

Nebyla to pravda. Dověděla se to večer před tím, řekla jí to Shirley, její sousedka na patře, a použila stejné argumenty jako její dcera: „Tak už sakra otevři oči, Joséphine! On tě tady podvádí a ty si toho nevšímáš. Konečně se probuď! Už i prodavačka v pekařství se musí držet, aby se nesmála, když ti podává bagetu!“

„Kdo ti to řekl?“ naléhala Joséphine.

Z pohledu, který na ni Hortense vrhla, ji zamrazilo. Byl studený a plný pohrdání. Takovým pohledem si měří protřelá ženská nezkušené mladé děvče.

„Mami, prosím tě, otevři už konečně oči. Vidělas ses, jak chodíš oblečená? Jak jsi učesaná? Vždyť na sebe vůbec nedbáš. Není divu, že se poohlídl někde jinde. Nejvyšší čas, abys opustila ten svůj středověk a začala žít v naší době.“

Řekla to stejným tónem, se stejným úšklebkem jako její otec. Dokonce použila tytéž argumenty. Joséphine zavřela oči a oběma rukama si zacpala uši. Už toho na ni bylo moc.

„Hortense, já ti zakazuju se mnou takhle mluvit… Jestli se nám v poslední době daří aspoň jakž takž přežít, tak jenom díky mně a díky tomu středověku! Ať se ti to líbí nebo ne. A vyprošuju si, aby ses na mě takhle dívala. Jsem tvoje matka, na to laskavě nezapomínej! A ty musíš… A ty nesmíš… Ty mě budeš respektovat.“

Zakoktala se, sama cítila, že je směšná. K úzkosti, která jí svírala hrdlo, přibyla ještě další obava: že nikdy nebude umět obě dcery vychovat, že nebude mít dost velkou autoritu a že jí úplně přerostou přes hlavu.

Když zase otevřela oči, viděla, že ji Hortense zvědavě pozoruje, jako by ji viděla poprvé, a to, co zahlédla v udiveném pohledu své dcery, ji nijak neuklidnilo. Hrozně se styděla, že se přestala ovládat. Nesmím míchat všechno dohromady, řekla si, musím jít příkladem, mají teď už jenom mě.

„Mrzí mě to, Hortense.“

„To nic, mami. Jsi unavená a není divu, že ti tečou nervy. Běž si na chvíli lehnout, to bude dobrý.“

„Jsi hodná, děkuju. Půjdu se podívat, co dělá Zoé.“

Po obědě, když se holky vrátily zpátky do školy, šla Joséphine zaklepat na dveře své sousedky Shirley. Už teď měla pocit, že nedokáže být sama.

Otevřel jí Shirleyin syn Gary. Byl o rok starší než Hortense a chodil s ní do třídy, ale ona nechtěla, aby chodili ze školy spolu, protože se jí nelíbilo, jak se obléká. Když byla nemocná a chyběla ve škole, radši pak neměla dopsanou látku, jen aby si od něj nemusela půjčovat zápisky a být mu za to vděčná.

„Ty nejsi ve škole? Hortense už odešla.“

„V pondělí nemáme stejné volitelné předměty, já jdu až na půl třetí. Chceš vidět můj nový vynález? Podívej.“

Vytáhl dva menstruační tampony, držel je za šňůrky a rozhoupal je, ale tak, aby se šňůrky do sebe nezapletly. Bylo to zvláštní: pokaždé, když se jeden tampon přiblížil k tomu druhému a vypadalo to, že se do sebe zapletou, rozkmital se a pak se začal točit, nejprve v malých kruzích a ty se pořád zvětšovaly, aniž by Gary musel pohnout prsty. Joséphine ho udiveně pozorovala.

„Objevil jsem pohyb, který nepotřebuje žádný zdroj poháněný energií, která by znečišťovala životní prostředí.“

„Připomíná mi to diabolo,“ řekla Joséphine, jen aby něco řekla. „Máš doma maminku?“

„Je v kuchyni. Něco tam uklízí.“

„A ty jí nepomáháš?“

„Ona nechce, říká, že je radši, když něco vymýšlím.“

„Tak hodně štěstí, Gary!“

„Ani ses mě nezeptala, jak to dělám!“

Zatvářil se zklamaně a máchl oběma tampony ve vzduchu, takže najednou vypadaly jako dva vykřičníky.

„Ty nejsi ani trochu cool.“

Shirley se v kuchyni činila. Měla na sobě velkou zástěru a sklízela se stolu talíře, seškrabovala z nich zbytky, které házela do koše na odpadky, a talíře oplachovala pod proudem tekoucí vody. Mezitím se na sporáku pomalu vařilo nějaké jídlo. Podle vůně, která unikala zpod pokliček, to mohl být králík na cibulce s hořčicovou omáčkou a zeleninová polévka. Shirley byla nadšená propagátorka čerstvých biopotravin. Nikdy nejedla nic z konzervy, nepoužívala ani mražené potraviny a pozorně četla údaje na etiketách jogurtů. Garymu dovolovala sníst jednu chemickou potravinu týdně, aby si, jak říkala, vypěstoval imunitu proti moderní stravě. Prádlo prala jádrovým mýdlem a v ruce a sušila je rozprostřené na velkých ručnících. Málokdy se dívala na televizi, každé odpoledne poslouchala v rádiu vysílání BBC, což byla podle ní jediná rozumná stanice. Byla vysoká, měla široká ramena a husté krátké blond vlasy, velké, jakoby zlatavé oči a dětskou pleť jemně opálenou sluncem. Ten, kdo ji viděl zezadu, by si ji klidně mohl splést s mužem a vrazit do ní, ale ti, kdo šli proti ní, se uctivě rozestupovali, aby ji nechali projít. Napůl muž a napůl žena-vamp, říkávala se smíchem. Kdyby si na mě někdo troufl v metru, můžu mu klidně jednu vrazit a pak ho opatrně vzkřísit! Shirley měla černý pásek v jiu-jitsu.

Byla ze Skotska. Jednou Joséphine vyprávěla, že do Francie přijela studovat hotelovou školu a už tady zůstala. Za to může ten francouzský šarm! Vydělávala si tím, že učila zpěv na konzervatoři v Courbevoie, byznysmenům toužícím po úspěchu dávala hodiny angličtiny a pekla vynikající dorty, které prodávala po patnácti eurech za kus do jedné restaurace v Neuilly. Brali si jich deset týdně. A někdy i víc. U ní doma často voněla zralá zelenina, kynoucí těsto, rozpouštěná čokoláda a karamel, do zlatova opečená cibulka a maso, která se pomalu dusilo ve vlastní šťávě. Svého syna Garyho vychovávala sama a nikdy nemluvila o jeho otci. Když na to téma přišla řeč, udělala posunek naznačující špatné mínění, které měla o mužích obecně a o jednom z nich zvlášť.

„Víš, s čím si hraje tvůj syn, Shirley?“

„Ne…“

„Se dvěma tampóny.“

„Aha… Nedává si je ale do pusy, ne?“

„Ne.“

„No bezva. Aspoň ho nepřekvapí, když mu je nějaká holka strčí pod nos.“

„Shirley!“

„Joséphine, prosímtě, co tě tak šokuje? Je mu patnáct, není už žádný mimino!“

„To pak není žádná poezie, když mu všechno řekneš, ukážeš a vysvětlíš.“

„Poezie, to mě podrž! Tou napálili tak leda tebe! Ty snad znáš nějaké poetické vztahy? Já jsem zažila tak leda situace, kdy na mě někdo ušil boudu a dost mně pak trvalo, než jsem se z toho dostala.“

„Ty jsi tak tvrdá, Shirley!“

„A ty, Joséphine, jsi zase nebezpečná s těmi tvými iluzemi. Tak co je nového?“

„Mám dojem, že se to na mě všechno valí už od rána. Antoine odešel. No, vlastně jsem ho vyhodila. Řekla jsem to sestře a holkám taky. Ach jo, Shirley, já myslím, že jsem udělala hroznou blbost.“

Třela si paže rukama, jako by se chtěla zahřát, třebaže byl teplý květnový den. Shirley jí velitelským pohybem přisunula židli.

„Nejsi první žena v 21. století, kterou někdo opustil. Takových nás je! A něco ti řeknu: dá se to přežít, a není to ani tak strašný. Je pravda, že zpočátku je to těžký, ale po čase zjistíš, že už si ani nedokážeš představit, jaké by to bylo, kdybys nebyla sama, a dojde ti, že by ti ta samota scházela. Jak nás ti trubci oplodní, tak se jich zbavujeme. Ostatně tak to dělají samice všech zvířat. Je to fakt úleva! Mě dokonce teď někdy popadne chuť udělat si malou večeři při svíčkách, jen tak, sama pro sebe…“

„Tak daleko zatím já ještě nejsem.“

„To já vím. Tak mi to pověz… Stejně to už muselo přijít! Gary, měl bys už jít do školy, vyčistil sis zuby? Věděli to všichni, jenom ty ne. Byla to sprosťárna.“

„To mi Hortense říkala taky. Chápeš to? Moje čtrnáctiletá dcera věděla něco, o čem jsem já neměla ani tušení! Musela jsem vypadat jak blbka. Ale víš co? Teď je mi to jedno a dokonce si říkám, jestli by bývalo nebylo lepší, kdybych nic nevěděla.“

„Zlobíš se na mě, že jsem ti to řekla?“

Joséphine se dívala na svou přítelkyni, na její čistý a jemný obličej s několika pihami na krátkém, trošku zvednutém nose a na její protáhlé, medově zelené oči. Pomalu zakroutila hlavou.

„Nikdy bych se na tebe nedokázala zlobit. Nemáš v sobě špetku zlomyslnosti. Myslím, že jsi ten nejhodnější člověk na světě. A potom, ta holka, víš ta Mylène, ta za nic nemůže! On by se na ni nikdy ani nepodíval, kdyby býval mohl chodit dál chodit do práce. To je tím, co se mu přihodilo v práci. Když člověka ve čtyřiceti letech prostě nechají stát na kraji cesty, tak to je podle mě nelidské!“

„Přestaň se v tom nimrat, Jo. Nakonec si ještě začneš myslet, že za to za všechno můžeš ty!“

„No každopádně jsem ho vyhodila já. Zlobím se na sebe, Shirley. Měla jsem být tolerantnější, měla jsem pro něj mít větší pochopení.“

„Jo, ty mícháš hrušky s jabkama! To, co se dneska stalo, prostě přijít muselo… Je lepší skončit to teď. Za chvíli byste se začali nesnášet! No tak, seber se… Chin up!“

Joséphine jen zavrtěla hlavou, nebyla schopná říct jediné slovo.

„No to je něco! Taková báječná ženská a sesype se z toho, že ji opustil chlap! Pojď, uvařím ti kafe a dáš si kousek čokolády a uvidíš, že to bude lepší!“

„Nemyslím, Shirley. Mám takový strach! Co s námi bude? Nikdy jsem nežila sama. Nikdy! Nedokážu to! A co holky? Budu je muset vychovávat sama, jejich otec tady nebude, aby mi pomohl. Mám u nich přitom tak malou autoritu.“

Shirley se zastavila, došla ke své přítelkyni, vzala ji kolem ramen a přiměla ji, aby se na ni podívala.

„Jo, řekni mi přesně, z čeho máš strach? Když má člověk strach, musí se na něj podívat zpříma a pojmenovat ho.
Jinak tě ten strach zavalí a smete tě jak obrovská vlna.“

„Ne, teď ne! Nech mě… Teď se mi o tom nechce přemýšlet.“

„Ale ano, řekni mi, čeho se bojíš…“

„Neříkalas prve něco o kávě a o čokoládě?“

Shirley se usmála a otočila hlavu ke kávovaru.

„OK, ale jen tak z toho nevyklouzneš.“

„Kolik ty přesně měříš, Shirley?“

„Metr sedmdesát devět, ale nepokoušej se změnit téma… udělám ti arabskou kávu, nebo chceš tu z Mozambiku?“

„Kterou chceš… mně je to jedno.“

Shirley vytáhla balíček kávy, dřevěný mlýnek, nasypala do něj kávová zrna, dala si ho mezi kolena a pravidelným pohybem otáčela kličkou. Přitom se stále na svou přítelkyni dívala. Říkávala často, že když člověk mele kávu ručně, dobře se mu přitom přemýšlí.

„Moc ti to sluší, jak tady tak sedíš, v té zástěře…“

„Nesnaž se uniknout tím, že budeš vymýšlet komplimenty.“

„Já si připadám tak ošklivá.“

„Z toho ale strach nemáš, ne?“

„Kdo tě naučil říkat věci takhle přímo? Tvoje matka?“

„Život… Ušetří ti to čas. Ale ty zase podvádíš. Pořád se vyhýbáš tomu podstatnému.“

A tak Joséphine zvedla oči k Shirley a začala mluvit. Ruce přitom svírala mezi koleny. Mluvila hrozně rychle, občas se zakoktala, začala znovu, a pořád opakovala to stejné.

„Mám strach, bojím se všeho, jsem toho plná… Přála bych si umřít, hned tady a teď, abych už nic nemusela řešit.“

Shirley ji celou tu dobu pozorovala, očima ji povzbuzovala, jako by říkala: dál, pokračuj, řekni to ještě přesněji.

„Bojím se, že to nedokážu, že skončíme pod mostem, bojím se, že nás vystěhují, bojím se, že už nikdy nebudu nikoho milovat, bojím se, že přijdu o práci, že už nebudu mít žádný nápad ani pořádnou myšlenku, bojím se, že zestárnu, že budu tlustá, bojím se, že umřu úplně sama, bojím se, že už se nikdy nebudu smát, že budu mít rakovinu prsu, bojím se, co bude zítra…“

Dál, povídej dál, říkal Shirleyin pohled, jakoby ji stále popoháněl, všechen hnis musíš dostat z toho vředu ven, řekni mi, z čeho máš největší strach. Ten, co tě tak paralyzuje a brání ti růst, co ti brání, aby se z tebe stala ta úžasná Jo, na kterou ve všem, co se týká středověku, nikdo nemá, která ví všechno o katedrálách, šlechticích a hradech, nevolnících a obchodnících, o paních a dámách, kněžích a prelátech, čarodějnicích a šibenicích a umí o nich tak krásně vyprávět, že mám občas sama chuť se do toho jejího středověku vrátit. Cítím, že ti něco chybí, že máš nějakou bolest, že jsi kvůli něčemu rozrušená a to tě vyvádí z rovnováhy, jako by ti něco ohýbalo záda. Pozoruju tě celých těch sedm let, co tu bydlíme na stejném patře a ty za mnou chodíš na kafe a popovídat si, když manžel není doma…

„No tak,“ zašeptala Shirley, „už to vysyp.“

„Přepadám si strašně ošklivá. Říkám si, že se do mě už nikdy žádnej chlap nezamiluje. Jsem tlustá, neumím se oblékat a nevím, jak se mám učesat, aby mi to slušelo. A budu jenom čím dál starší.“

„To čeká na každou.“

„Ne, v mém případě to půjde dvakrát tak rychle. Protože, jak vidíš, já se nesnažím, nechávám to prostě být. Já to vím.“

„A kdo ti prosímtě nasadil tyhle brouky do hlavy? On, ještě než odešel?“

Joséphine zavrtěla hlavou a popotáhla.

„To mi nikdo nemusel říkat. Stačí, když se podívám do zrcadla.“

„No a co dál? Čeho se bojíš nejvíc na světě? Co se ti zdá, že nejde překonat?“

Joséphine zvedla k Shirley oči a tázavě se na ni zadívala.

„Ty to nevíš?“

Joséphine zavrtěla hlavou. Shirley se jí dlouze zadívala do očí a pak řekla s povzdechem: „Teprve až zjistíš, z čeho máš strach, ten původní, od kterého se odvíjejí všechny další, přestaneš se úplně bát a konečně budeš sama sebou.“

„Shirley, ty mluvíš jako nějaká kazatelka.“

„Nebo čarodějnice. Ve středověku by mě šupem upálili!“

Opravdu to byla zvláštní scéna. Seděly v kuchyni, na sporáku se v hrncích vařilo jídlo, zpod pokliček unikala pára. Shirley seděla vzpřímeně, na sobě měla velkou zástěru a koleny svírala mlýnek na kávu, Joséphine byla unavená, celá červená v obličeji, skleslá, a když mluvila, choulila se čím dál tím víc do sebe, až nakonec úplně umlkla, zhroutila se na stůl a jen plakala. Shirley ji zarmouceně pozorovala, pak natáhla ruku a hladila ji po hlavě, jako hladíme malé dítě, když chceme, aby se uklidnilo.

„Co děláš dneska večer?“ zeptala se Bérengère Clavetová Iris Dupinové a odstrčila od svého talíře kousek bagety. „Jestli máš čas, mohly bychom jít spolu na Markovu vernisáž.“

„Máme dneska doma rodinnou večeři. Ta Markova vernisáž je dnes večer? Myslela jsem, že to bude až příští týden.“

Scházely se v této restauraci každý týden. Jednak aby si popovídaly, a pak také, aby jim neuniklo, co se právě ve společnosti děje. Všechno se jim odehrávalo přímo před očima. Politikové si potichu sdělovali informace, filmová hvězdička potřásala dlouhými vlasy, aby udělala dojem na režiséra, byly tam dvě tři superštíhlé manekýnky, jedna z nich se právě uhodila o roh stolu. U vedlejšího stolu seděl jeden stálý host. Trochu připomínal krokodýla, který číhá na kořist. Tou kořistí pro něj byly drby, a nebylo tak těžké je ulovit.

Bérengère vzala znovu do ruky svůj kousek bagety a bezmyšlenkovitě do ní dloubala.

„Už se tam na mě chystají. Každým svým pohledem mě budou zkoumat a sledovat, jak mi je. Nic ovšem neřeknou, už je znám. Na to jsou až moc dobře vychovaní! Ale v očích ty otázky mít budou. Tak co ta Clavetová? Jak to nese? Není moc smutná, že ji nechal? Vypadá na to, že by si chtěla řezat žíly? Mark se tam bude promenovat s tou svou novou přítelkyní… a mně z toho bude mizerně. Ze všeho toho ponížení a zlosti, z lásky a žárlivosti.“

„Nemyslela jsem si, že jsi schopná takového množství citů.“

Bérengère pokrčila rameny. Ať si Iris myslí, co chce, roztržka s Markem byla sama o sobě dost bolestná a není potřeba k ní ještě přidávat veřejné ponížení.

„Víš, já je znám. Budou jak na číhané. A já budu směšná.“

„Tvař se nenuceně a nechají tě na pokoji. To ti jde, tvářit se zle, žádné velké úsilí tě to stát nebude.“

„Jak tohle můžeš říct?“

„Protože mně nenamluvíš, že ta tvoje ješitnost by mohla být láska. Jsi uražená, ale ne zraněná.“

Bérengère zmáčkla pravým ukazováčkem střídku chleba, udělala z ní placičku a začala z ní vyvalovat tenkou ruličku, která postupně černala, až na bílém ubruse vypadala skoro jako nějaký had. Pak rychle zvedla hlavu a vrhla vražedný pohled na svou přítelkyni, která se právě skláněla k tašce, aby z ní vylovila zvonící mobil.

Bérengère chvíli váhala, jestli má prolévat slzy nad vlastním osudem, nebo jí má bryskně odpovědět. Telefon mezitím přestal zvonit a Iris ho položila na stůl. Ironicky se podívala na svou přítelkyni. Bérengère se rozhodla. Když šla na tenhle oběd, zařekla se, že Iris nic neřekne, že ji uchrání těch řečí, které vytrvale kolovaly po Paříži. Teď však neměla na vybranou. Iris ji právě zranila a udělala to tak samozřejmě a s takovým pohrdáním, že nemohla jinak a musela jí to oplatit. Vrať jí to! Jen jí to vrať! křičela celá její bytost. Ostatně, řekla si, aby zahnala poslední pochybnosti, bude lepší, když se to dozví ode mě, všichni už o tom mluví a ona pořád nic neví.

Nebylo to ostatně poprvé, co se jí Iris takhle dotkla. Vlastně se to stávalo čím dál častěji. Bérengère už nedokázala snášet, s jakou povrchní roztržitostí jí Iris všechno odkývala. Byla v tom jakási krutost. Měla pocit, že s ní jedná jako s nějakým lajdákem, kterému už posté vysvětluje trojčlenku. Přišla o milence, jistě, manžel ji nudil, jak jinak, nevěděla, co si počít se svými čtyřmi dětmi, ano, to je mrzuté, mohla se zbláznit z drbů a pomluv, pochopitelně. Už se nenechá jen trápit, bude se bránit. Rozhodla se ale ještě chvíli počkat, než vystřelí první šíp, a tak si položila lokty na stůl, rukama si podepřela bradu a poznamenala s širokým úsměvem: „To, cos mi právě řekla, není zrovna moc milé.“

„Možná to není moc milé, ale je to naprosto přesné, ne? Chceš, abych dělala jakoby nic, abych ti lhala? A abych tě litovala?“

Znělo to monotónně a unaveně. Bérengère medovým hlasem zaútočila.

„Všichni nemohou mít tak krásného, inteligentního a bohatého manžela, jako máš ty! Kdyby byl Jacques jako Philippe, vůbec by mě nenapadlo mu zahýbat. Byla bych věrná, hezká a milá… A vyrovnaná!“

„Vyrovnanost nevyvolává touhu, to bys měla vědět. Jsou to dva pojmy, které spolu vůbec nesouvisí. Můžeš být klidná a vyrovnaná ve vztahu ke svému manželovi, a s milencem můžeš prožívat horoucí vášeň.“

„Takže… ty máš milence?“

Odpověď, kterou jí dala Iris, Bérengère překvapila, a ona zareagovala touto drsnou a přímou otázkou. Iris si ji překvapeně změřila pohledem. Byla zvyklá, že Bérengère většinou jednala s větším důvtipem a taktem. Překvapilo ji to natolik, že se zády opřela o opěradlo židle a odpověděla bez rozmyšlení: „A proč ne?“

Ve zlomku vteřiny se Bérengère narovnala a naklonila se k Iris. Její oči se změnily ve dvě úzké štěrbiny hořící zvědavostí; ústa měla pootevřená, jakoby připravená vychutnat tuto úžasnou novinku. Iris se na ni dívala a všimla si, že se jí maličko zvedá horní ret a ujíždí jakoby trošku nalevo. Každá žena totiž posuzuje nelítostně vzhled té druhé, byť by to byla její přítelkyně. Neunikne jí sebemenší detail a číhá na každou známku stárnutí. Iris si vždycky říkala, že tenhle číhavý pohled je tím nejpevnějším poutem, které drží pohromadě ženská přátelství. Kolik jí asi je? Je mladší nebo starší než já? A o kolik? Tyhle výpočty, bleskurychle a kradmo prováděné mezi dvěma doušky kávy nebo dvěma poznámkami, jen aby se člověk ujistil nebo naopak zklamal, vytváří mlčenlivé spiklenectví a tichou solidaritu.

„Ty sis nechala zvětšit rty?“

„Ne… Ale ty mi řekni…“

Bérengère už nedokázala dál vyčkávat, skoro se třásla nedočkavostí, celým svým tělem jako by prosila a říkala: Jsem tvoje nejlepší přítelkyně, mně to přece musíš říct jako první. U Iris ta její netrpělivost vyvolala pocit lehkého znechucení, který se pokusila rozptýlit tím, že se snažila myslet na něco jiného. Znovu se zadívala na obrys jejího horního rtu, který byl na jedné straně trochu nafouknutý.

„Tak proč ho máš nadzvednutý?“

Prstem se dotkla levého koutku jejích úst a lehce poklepala na to mírně nafouklé místo. Bérengère podrážděně pohnula hlavou, aby se vyprostila.

„Opravdu to vypadá divně, tady nalevo ti ret malinko ubíhá vzhůru. Nebo že by to byla zvědavost, která ti tak deformuje ústa? Nudíš se tolik, že se snažíš ulovit i ty nejpitomější drby a máš z nich radost?“

„Přestaň, jsi zlá!“

„Můžeš být klidná, tobě nebudu nikdy sahat ani po paty.“

Bérengère se otráveně opřela zády o opěradlo své židle, tvářila se nenuceně a upírala pohled na vchodové dveře. V restauraci byla spousta lidí, ale nikdo, koho by znala. Uklidňovalo ji, když mohla k obličeji nebo k účesu přiřadit nějaké jméno, ale nebyl tam nikdo známý, kdo by aspoň trochu rozptýlil její zvědavost. Vyšla jsem z módy já nebo tohle místo? říkala si v duchu. Lokty měla položené na opěradlech židle, která ji tlačila do zad.

„Chápala bych, že potřebuješ… společnost. Jsi vdaná už tak dlouho. A touha nevydrží věčně, když si každé ráno vedle sebe v koupelně čistíte zuby.“

„To se pleteš, ráno v koupelně je docela sexy.“

Bérengère pokrčila rameny.

„To není možné… ne po tolika letech manželství.“

A, pomyslela si, ne po tom, co jsem se právě dověděla!

Chvíli váhala a pak dodala chraplavým a tlumeným hlasem, který vzbudil Irisinu pozornost: „Víš, co se povídá o tvém muži?“

„Nevěřím tomu.“

„Já také ne. Je to otřesné!“

Bérengère zavrtěla hlavou, jako by ze sebe nemohla setřást tíhu toho sdělení. Zavrtěla hlavou také proto, aby získala ještě trochu času a prodloužila očekávání své přítelkyně. A konečně zavrtěla hlavou i proto, aby si vychutnala tu lahodnou chuť jedu, který právě ukápla. Iris sedící naproti ní nehnula brvou. Její dlouhé prsty s červeně nalakovanými nehty si pohrávaly se záhybem bílého ubrusu a to bylo jediné, co by se snad dalo považovat za projev nervozity. Bérengère by byla ráda, kdyby Iris její útok odrazila, ale uvědomila si, že to vůbec není její způsob. Silnou stránkou její přítelkyně byla netečnost, která téměř hraničila s totální lhostejností. Jako by se jí nikdy nic nemohlo dotknout.

„Říká se… Chceš to vědět?“

„Když ti to udělá radost.“

V očích Bérengère se objevil záblesk potlačeného potěšení, které jen tak tak že nepropuklo naplno. To musí být vážné, pomyslela si Iris, kvůli nějakým bezvýznamným řečem by tohle nedělala. A to se tváří, že je moje přítelkyně. Komu asi Philippa bude chtít strčit do postele? Philippe je muž, po kterém ženy pošilhávají: je krásný, brilantní, má spoustu peněz. Podle Bérengère má tedy všechna NEJ. A taky je nudný, povzdechla si v duchu Iris a pohrávala si s nožem. Ale aby to poznaly, musely by s ním žít. S tím mužem, kterého jí všechny tolik záviděly, sdílela ubíjející každodenní život jen ona sama. Je to divné, takové přátelství, které spočívá v tom, že jeden nešetří toho druhého, kterého má rád, a snaží se najít jeho nejcitlivější místo a do něho bodnout.

Znaly se už dlouho. Intimita dvou žen, které se vzájemně posuzují, ale nemohou se přitom jedna bez druhé obejít, je krutá. Jejich přátelství bylo občas nevraživé a občas něžné, každá už poznala síly a možnosti té druhé a byla připravená buď kousnout nebo ošetřovat rány. Podle toho, jakou má zrovna náladu. A podle toho, jak velké je nebezpečí. Protože kdyby se mi přihodilo něco vážného, uvažovala Iris, Bérengère by stála při mně. Byly rivalky, když měly možnost seknout nebo kousnout, ale spojenkyně, když jedna z nich zakolísala.

„Chceš to vědět?“

„Jsem připravená na nejhorší,“ řekla Iris s pobavenou ironií.

„No, víš, určitě je to nesmysl…“

„Tak si pospěš, protože já za chvíli zapomenu, o čem jsme to mluvily, a to pak bude mnohem míň zábavné.“

Čím víc si Bérengère dávala na čas, tím hůř se Iris cítila. Cítila, že její váhavost znamená bezpochyby jednu jedinou věc: ta informace má cenu zlata. Jinak by ji totiž Bérengère prozradila bez zaváhání, mezi dvěma výbuchy smíchu nad tím, jak je to nehorázné.

„Philippe má prý vážný vztah, který je… zvláštní povahy. Aspoň tak mi to dnes ráno řekla Agnès.“

„Ta mrcha! Ty se s ní ještě vídáš?“

„Občas mi zavolá…“

Volaly si každé ráno.

„Ale, víš, ona toho napovídá…“

„Jestli je někdo dobře informovaný, tak je to ona.“

„A směla bych vědět, s kým to ten Philippe laškuje?“

„V tom je právě ta potíž.“

„A je to vážné?“

Bérengère svraštila obličej, takže vypadla jako znechucený pekinéz.

„Je to tak vážné, že…?“

Bérengère pokývala hlavou.

„Takže proto ses rozhodla, že budeš tak hodná a řekneš mi o tom.“

„Dověděla by ses to tak jako tak a podle mě je lepší, když na to budeš připravená a budeš tomu moct čelit.“

Iris přitiskla ruce k tělu a čekala.

„Přineste mi účet,“ řekla číšníkovi, který procházel kolem jejich stolu.

Zaplatila i za Bérengère. Byla v tom směsice vladařského postoje a šlechetnosti. Líbila se jí ledová elegance Andrého Chéniera, s níž stoupal na popraviště a přitom si založil stránku knihy, kterou právě četl.

Zaplatila a vyčkávala.

Bérengère se kroutila rozpaky. Byla by ráda pokračovala v tom, co načala, a přitom se zlobila sama na sebe, že se nechala svést k pomluvám. Její radost trvala jen krátce, ale tušila, že škody, které způsobila, bude třeba napravovat ještě dlouho. Bylo to však silnější než ona: musela jí ublížit. Působit bolest jí dělalo dobře. Někdy si slibovala, že tomu odolá, že pomlouvat nebude, a pak to chvíli vydržela a uhlídala svůj jazyk na uzdě. Ale ten čas, po který to vydržela, se dal měřit stopkami. Byla jako potápěč, který jde pod vodu se zadrženým dechem, na jedno nadechnutí. Ani ona neměla dlouhou výdrž.

„Ty, Iris, mě to tak mrzí… Neměla jsem o tom… Teď se na sebe zlobím.“

„Nezdá se ti, že trochu pozdě?“ odpověděla Iris ledovým tónem a pohlédla přitom na hodinky. „Musím už jít. Takže jestli to budeš pořád protahovat, tak to nedokončíme.“

„No prostě… Prý chodí s nějakým… s jedním…“

Bezmocně na Iris zírala.

„S jedním… s tím…“

„Bérengère, přestaň koktat! S kým?“

„S jedním advokátem, který s ním pracuje…,“ vyhrkla ze sebe Bérengère.

Chvíli bylo ticho a pak si Iris Bérengère změřila pohledem.

„To je originální,“ řekla. Snažila se, aby její hlas zněl neutrálně. „To bych nečekala… Děkuji ti, díky tobě teď budu o něco chytřejší.“

Vstala, sebrala svou kabelku a začala si natahovat tenké rukavičky z růžové příze. Navlékala si pečlivě jeden prst po druhém, jako by jí to nějak pomáhalo rovnat si myšlenky. Náhle si uvědomila, od koho ty rukavice má, sundala je a položila na stůl před Bérengère.

A vyšla ven.

Nezapomněla číslo řady ani číslo svého parkovacího místa a nastoupila do vozu. Malou chvíli v něm zůstala sedět. Seděla rovně, s napřímenými zády, protože ji matka tak vychovala. Nemohla se ani pohnout, tak byla zdrcená bolestí, kterou ještě necítila, ale o které věděla, že je nablízku. Netrpěla, byla zmatená. Jako by jí v těle vybuchla bomba a ona se roztříštila na tisíc kousků. Deset minut seděla bez hnutí. Nechtěla o ničem přemýšlet. Říkala si, že vlastně neví, co si o tom má myslet, že neví, co opravdu cítí. Po deseti minutách ke svému údivu postřehla, že se jí chvěje nos a třesou ústa a že se v koutcích jejích krásných a velkých modrých očí objevily slzy. Utřela si je, popotáhla nosem a otočila klíčkem, aby nastartovala.

Marcel Grobz v posteli natáhl ruce, aby si přitáhl blíž tělo své milenky. Ta se však od něho prudkým pohybem odsunula a ostentativně se k němu otočila zády.

„Ale broučku, tak už netrucuj. Víš dobře, že to nesnáším.“

„Já ti povídám něco strašně důležitýho a ty mě neposloucháš.“

„Ale jo…. ale jo… Tak pojď sem… Slibuju, že už tě budu poslouchat.“

Josiane Lambertová se protáhla. Její krajková, slézově růžová noční košilka se při tom v místě, kde se dotýkala těla jejího milence, shrnula. Měl velké břicho, které mu překypovalo přes boky, na hrudníku mu vyrůstaly rezavé chlupy a plešatou lebku zdobil věneček blonďatých vlasů s nádechem do rezava. Nebyl to žádný mladík, tenhle Marcel, ale měl živé modré oči a pronikavý lišácký pohled, a díky nim vypadal mnohem mladší. „Ty tvoje očiska vypadají na dvacet,“ šeptávala mu Josiane po milování.

„Posuň se, zabíráš moc místa. Tys ztloustl, podívej! Tady máš špek!“ řekla a štípla ho do boku.

„Mám teď pořád jenom samý pracovní obědy. Doba je těžká. Musíš lidi přesvědčit, a když je chceš přesvědčit, je potřeba trochu otupit jich nedůvěru, a na to nejlíp funguje jídlo nebo pití. Jenomže sám musíš jíst taky.“

„Dobrá! Tak co kdybych ti teď přinesla skleničku a ty mě budeš poslouchat.“

„Zůstaň tady, broučku! No tak… Já tě poslouchám. Tak povídej!“

„No, takže…“

Stáhla si přikrývku těsně pod svá velká bílá prsa protkaná drobnými žilkami, takže pro Marcela bylo těžké od nich odvrátit pohled.

„Musíš si nějak víc zavázat Chavala, měl bys mu dát práci, ve které bude mít odpovědnost a pocit důležitosti.“

„Bruna Chavala?“

„Ano.“

„A proč? Ty ses mi snad do něho zamilovala?“

Josiane Lambertová se zachechtala. Zbožňoval ten její hluboký a chraplavý smích, kdy se jí brada úplně ztratila ve třech podbradcích, které se začaly lehce natřásat.

„Mmmm! Mně se ten tvůj krk tak líbí…“ zamumlal Marcel Grobz a zabořil svůj obličej do jednoho z měkoučkých podbradků své milenky. „Znáš to o tom upírovi, jak řekl jedné ženské, než se jí zakousl do krku…“

„Neznám,“ řekla Josiane, která chtěla pokračovat v hovoru, a nelíbilo se jí, že ji Marcel přerušil.

„Děkuji ti, drobečku, teď tě kousnu do krčku…“

„No to je fakt legrační! Už jsi s těma svýma historkama skončil? Už můžu mluvit?“

Marcel Grobz se zatvářil zkroušeně.

„Já už mlčím, broučku.“

„Takže, říkala jsem ti…“

On ale znovu zanořil obličej do jednoho z nesčetných záhybů jejího smyslného těla.

„Marceli, jestli budeš takhle pokračovat, tak já začnu stávkovat. A zakážu ti, aby ses mě čtyřicet dnů dotkl, a čtyřicet nocí taky! A říkám ti, že tentokrát to dodržím.“

Posledně, když chtěl ten čtyřicetidenní zákaz zrušit, jí musel koupit perlový náhrdelník. Tvořilo ho jednatřicet perel kultivovaných v jižních mořích a měl platinový uzávěr ve tvaru koule posázený broušenými diamanty. „A musí mít taky certifikát!“ požadovala Josiane, „jedině pod tou podmínkou složím zbraně a nechám tě, aby ses mě těma tvýma tlapama dotkl!“

Marcel Grobz byl do těla Josiane Lambertové dočista blázen.

Obdivoval její bystrý úsudek a selský rozum.

Takže souhlasil, že ji bude poslouchat.

„Musíš si Chavala zavázat, jinak ti přejde ke konkurenci.“

„Já ale skoro žádnou konkurenci nemám, všechny jsem je už zlikvidoval!“

„To si jen namlouváš, Marceli. Možná jsi je teď zlikvidoval, to jo, ale jednoho krásnýho dne se můžou zase probrat k životu a pak oddělají zase oni tebe. Zvlášť když jim Chaval pomůže… Ale fakt, dej na mě!“

Seděla teď napřímeně, kolem těla měla obtočené růžové prostěradlo, tvářila se vážně a trochu se mračila. Brala vážně všechno, byznys i milování. Byla to žena, která všechno dělá na rovinu.

„Je to úplně jednoduchý: Chaval je výbornej účetní a navíc je schopný prodejce. Nechtěla bych se jednou dožít toho, že bys měl proti sobě chlapa, co perfektně zvládá tyhle dvě věci zároveň. Jako obchodník vydělává peníze na klientech a jako účetní z nich umí vytěžit maximum. Většina lidí umí jen jedno z toho.“

Teprve teď se Marcel nadzvedl na lokti a začal pozorně poslouchat, co říká jeho milenka.

„Obchodníci umí prodávat, ale málokdy perfektně rozumí těm jemnějším finančním stránkám obchodní transakce, jako jsou způsob platby, lhůta splatnosti, náklady spojené s dodáním zboží nebo dohodnuté slevy. I ty sám, kdybych tady nebyla, bys měl dost problémů s …“

„Víš moc dobře, broučku, že já už bez tebe žít nemůžu.“

„To říkáš ty. Já bych chtěla víc hmatatelných důkazů.“

„Mně to jako účetnímu moc nejde…“

Josiane se usmála na důkaz toho, že se touto poznámkou nenechá ošálit a pokračovala ve své argumentaci.

„A právě tyhle přesný věci, tahle finanční stránka působí, že máš pak konečnou marži trojcifernou, dvojcifernou nebo vůbec žádnou!“

Marcel Grobz teď seděl polonahý na posteli, hlavou se opíral o její mosazné šprušle a rozhodným hlasem odpověděl.

„To znamená, že dokud Chaval tohle všechno nepochopí, nepostaví se proti mně a nebude mě ohrožovat…“

„Tak si ho pojďme zavázat!“

„A kam bysme ho tak dali?“

„Do vedení podniku. A zatímco se on bude snažit, aby měl výsledky, můžeme se my věnovat rozšiřování podniku. Ty teď vůbec nemáš čas myslet dopředu. Nic v tom směru neděláš, jenom reaguješ na to, co je zrovna potřeba. A přitom jsi nejlepší v tom, že dovedeš dýchat s dobou, ve které žiješ, umíš zavětřit a dokážeš předvídat, co budou lidi chtít. Zavážeme si Chavala, necháme ho, ať to odedře v přítomnosti, a my zatím můžeme myslet na budoucnost. To by nebylo špatný, ne?“

Marcel Grobz zbystřil. Bylo to poprvé, co řekla „my“, když mluvila o podniku. A řekla to víckrát po sobě. Trochu se zaklonil, aby na ni lépe viděl: když mluvila, byla trochu zrudlá v obličeji, tvářila se soustředěně a její světlé obočí se jí nad nosem spojovalo do písmene V. Uvědomil si, že tahle ideální milenka, která necouvne před žádnou sexuální praktikou a umí spoustu věcí, má také svoje velké ambice. To je něco jiného než moje manželka. Ta, když by mně měla dát, tak dělá ksichty a ještě se toho člověk dočká, leda tak když zvolí novýho papeže. Můžu ji do toho tlačit, jak chci, a stejně se ničeho nedočkám. To Josiane, ta se s tím nemaluje. Jakýmkoli způsobem, který si jen dokázal představit, ho dokázala poslat do nebe, až hlasitě křičel, hladila ho a svírala stehny, a když dozněla poslední milostná křeč, vzala ho do náruče, uklidnila ho a dřív, než ho znovu poslala do postelového nebe, ještě dala k dobru jemnou analýzu života podniku. Úžasná žena! říkal si. Skvělá milenka! Velkorysá. Pořád při chuti. Sladká při milování, neústupná, když jde o práci. A to její hebké bílé a smyslné tělo. Jako by snad ani neměla kosti!

Josiane pro něj pracovala už patnáct let. V jeho posteli se octla krátce poté, co ji přijal na místo sekretářky. Když přišla do firmy, byla to malá, bezvýrazná a smutná žena. Pod jeho vlivem však úplně rozkvetla. Měla jenom diplom z jakési zastrčené školy, kde se naučila psát na stroji a základní pravopis. Z jejího zmateného životopisu bylo zřejmé, že na žádném místě nevydržela dlouho. Marcel se rozhodl, že jí bude důvěřovat. V té malé ženě, která stála před ním, byla jakási potměšilost nebo zatvrzelost, která se mu zalíbila, aniž vlastně věděl proč.

Vypadala, že je už dopředu naježená, a byla připravená seknout drápkem. Mohl se z ní klidně vyklubat spojenec, ale také obávaný protivník. Je to panna nebo orel, řekl si tehdy Marcel. Ve své podstatě byl hráč, a tak ji zaměstnal. Pocházela ze stejného prostředí jako on. Život se s ní nemazlil. To, čím byla, z ní udělali různí surovci, co se na ni nalepili a zatáhli ji do svých kšeftů, aniž by se tomu mohla nějak bránit. Když se tak na ni Marcel díval, rychle pochopil, že tak jako on sám, ani ona nechce nic jiného než dostat se z toho bahna pryč. „Plat mám tady mizerný, s tím by se mělo něco udělat,“ prohlásila po devíti měsících práce. Tenkrát ji poslechl, a nejen to: udělal z ní svou milenku, která ho okouzlovala tělem i bystrostí. Postupně vyšachovala všechny jeho ostatní milenky, které ho obšťastňovaly v jeho bezútěšném manželském životě. Nelitoval toho. S Josiane se nikdy nenudil. Jestli něčeho litoval, pak jen toho, že se oženil s Henriettou. S tou Špejlí, co se věčně tváří utrápeně. Vypadala jako boží umučení, ale v tempu, jakým utrácela peníze, byla nedostižná. Z jeho konta svižně odčerpávala peníze, ale nic za to od ní nedostával — ani tělo, ani srdce. Co já jsem to byl za vola, že jsem si ji vzal! Myslel jsem, že mi to pomůže dostat se nahoru. To teda byl výtah! Nevyvezla mě nikam, zůstali jsme trčet v přízemí.

„Posloucháš mě, Marceli?“

„Ale ano, broučku.“

„Čas specialistů je u konce! Firmy teď nevědí, co s nima. Doba si žádá lidi, co umí všechno a navíc to umí výborně. A to je právě Chaval!“

Marcel Grobz se usmál.

„Já jsem ale taky takový, to ti snad nemusím připomínat!“

„Však právě proto tě miluju, Marceli!“

„Tak mi o tom Chavalovi ještě něco řekni.“

A zatímco Josiane vyprávěla o životě a kariéře jeho zaměstnance, kterého sotva znal, hlavou mu běžely vzpomínky na jeho vlastní život. Pocházel z židovské rodiny polských emigrantů, kteří se usadili v Paříži, ve čtvrti blízko Bastilly. Otec byl krejčí, matka pradlena. Žili ve dvou místnostech a měli osm dětí. Marcel zažil málo lásky a pohlazení, zato hodně facek. K jídlu často míval jenom suchý chleba. Vyrostl vlastně sám. Zapsal se na nepříliš solidní školu a vystudoval chemii, jen aby měl diplom. Na své první místo nastoupil ve firmě, která vyráběla svíčky.

Teprve tam se všechno naučil. Šéf neměl děti a jeho si oblíbil. Půjčil mu peníze, aby mohl koupit první podnik, který se octl v potížích. A pak i druhý… Mluvívali o tom spolu večer, když zavřeli obchod. Šéf mu radil, povzbuzoval ho. Tak se Marcel stal „likvidátorem podniků“. Neměl to slovo moc rád, ale rád kupoval skomírající firmy a ty pak díky svým znalostem a své pracovitosti zase stavěl na nohy. Když na tu dobu vzpomínal, říkával, že tehdy usínal při svíčce a probouzel se dřív, než dohořela. Říkával také, že všechny nápady dostal za chůze. Chodil pařížskými ulicemi, pozoroval obchodníky, jak sedí za pokladnou, sledoval výlohy obchodů a zboží, které bylo vystavené i před obchodem. Poslouchal, jak lidé mluví, nadávají a naříkají si, a domýšlel si podle toho, o čem sní, co potřebují a po čem touží. Dlouho před tím, než to poznali i ostatní, už vycítil, že přichází tendence uzavřít se do sebe, strach z toho, co je venku a co je cizí a divné: „svět začíná být příliš tvrdý, lidé touží schoulit se doma, ve svém domově, a mít kolem sebe takové věci, jako je svíčka, jídelní souprava, ubrousky nebo prostírání“. Rozhodl se soustředit všechno své úsilí na koncept domova. Casamia. To bylo jméno, které zvolil pro obchodní řetězec, který vybudoval. Měl své obchody v Paříži i mimo hlavní město. Jednu, dvě, tři, pak pět, devět firem tak postupně přeměnil v obchody Casamia, ve kterých se prodávaly vonné svíčky, všechno, co souviselo s dekorací stolu, lampy, pohovky, rámy, vůně do interiéru, rolety a záclony, předměty pro zařízení koupelen a kuchyní. Zkrátka všechno, a za dobrou cenu. Byly to věci vyrobené v cizině. Byl jedním z prvních, kteří začali stavět továrny v Polsku, Maďarsku, v Číně, ve Vietnamu a v Indii.

Ale jednoho dne mu jeden velký dodavatel řekl: „To vaše zboží je moc pěkné, Marceli, ale vašim obchodům trochu chybí úroveň. Měl byste si najít a zaměstnat nějakého stylistu, který by vaše výrobky sjednotil a dodal jim takový ten šmrnc, který ještě zvýší hodnotu vašeho podniku.“ Přemýšlel o těch slovech, kudy chodil, a pak se náhle rozhodl přijmout na to místo…

Henriettu Plissonnierovou, vdovu, která byla sice vyzáblá, ale distingovaná, a lépe než kdo jiný uměla upravit nařasení látky nebo vytvořit dekoraci z pár kousků slámy, ústřižku saténu a keramiky. Ta má panečku úroveň! řekl si, když ji poprvé uviděl. Odpověděla na inzerát, který dal do novin, a přišla se představit. Nedávno jí zemřel manžel a ona zůstala sama se dvěma malými holčičkami. Neměla žádné zkušenosti, „jen výborné vychování a vrozený smysl pro eleganci, barvy a tvary,“ řekla mu a zpražila ho pohledem, „mám vám to dokázat, vážený pane?“ A dřív než měl čas vůbec odpovědět, přesunula dvě vázy na jiné místo, rozvinula koberec, podkasala záclonu, přemístila dvě tři drobnosti na jeho pracovním stole a Marcel měl najednou pocit, že se octl rovnou na stránce nějakého časopisu o útulném domově. Pak se znovu posadila a spokojeně se usmála. Přijal ji nejdřív jako aranžérku a později ji povýšil na dekoratérku. Navrhovala pro něj výlohy obchodů, zabývala se výběrem zboží, které nabízel každý měsíc ve svých letácích — sklenky na šampaňské, kuchyňské chňapky, zástěry, lampy, stínidla —, pomáhala mu s výběrem objednávek a vymýšlela jména prodejních kampaní pro různá období, měli modré období, období s dekorací ve stylu šelem, bílé období, zlaté… Ztělesňovala mu svět, který byl pro něho nedostupný, a on se do ní zamiloval.

Když ji poprvé políbil, měl pocit, že se dotkl hvězdy.

Tu první noc, kterou spolu strávili, ji vyfotografoval polaroidem, zatímco spala, a snímek si dal do peněženky. Nikdy se to nedozvěděla. Na první víkend ji odvezl do Deauville, do hotelu Normandie. Vůbec nechtěla vyjít ven z pokoje. Vykládal si to jako ostych, nebyli ještě manželé, ale později pochopil, že se styděla ukazovat se s ním mezi lidmi.

Požádal ji o ruku. Odpověděla mu: „Musím si to rozmyslet, víte, že nejsem sama, mám dvě malá děvčátka.“ Umíněně trvala na tom, že mu bude vykat. Nechala ho šest měsíců čekat, o jeho nabídce se přitom ani jednou nezmínila. Přivádělo ho to k šílenství. Jednoho dne, vůbec nevěděl proč, mu řekla: „Vzpomínáte si na nabídku, kterou jste mi udělal? Tak tedy, jestli stále trvá, odpovím vám ano.“

Za třicet let, co byli manželé, ji nikdy nepřivedl domů, aby se seznámila s jeho rodiči. Viděla se s nimi jen jednou, v restauraci. Když vycházeli a ona si oblékala rukavice a očima hledala auto s řidičem, které jí dal k dispozici, jednoduše mu řekla: „Jestli chcete, můžete se s nimi nadále vídat, ale beze mě. Nemyslím, že by bylo nutné, abych s nimi udržovala styky.“

To ona mu začala říkat Šéf. Marcel se jí zdálo moc obyčejné. Teď mu už Šéfe říkali všichni. S výjimkou Josiane.

Vlastně byl Šéf. Šéf, který podepisoval šeky, kterého při slavnostní večeři usazovali do čela stolu. Byl ovšem Šéfem, kterému se skákalo do řeči, když mluvil a který spával odděleně na malé posteli, v zastrčeném malinkém kamrlíku v jejich obrovském bytě.

Přitom ho varovali předem. „S touhle ženou jsi šlápl vedle,“ řekl mu René, jeho skladník a přítel, ke kterému chodil každý den na skleničku před odchodem domů z práce. „Tady ti pšenka nepokvete!“ Musel uznat, že René měl pravdu. „Sotva mě nechá, abych na ni vlezl. A to ani nemluvím o tom, co mě to stojí přesvědčování, aby se sklonila až k mýmu ptákovi, to ji musím pevně přidržet a ještě ji chytnout za vlasy. S ní aby měl člověk pořád hůl v posteli. A můj pták? Ten vždycky vyjde naprázdno. Copak ji napadne, aby si s ním trochu pohrála nebo ho nedej bože vzala do pusy? To se dáma upejpá.“ „No jo, co naděláš… Vykašli se na ni,“ řekl René. K tomu se ale Šéf přece jenom nemohl odhodlat: Henrietta zvyšovala jeho společenskou prestiž. „Stačí, když ji vezmu na večeři, a klienti se na mě hned dívají jinak. A říkám ti, jsou kontrakty, které bych bez ní zkrátka nepodepsal!“ „No já na tvém místě bych si najal profesionálku! To mně neříkej, že nenajdeš holku, co má styl. Stačí, když narazíš na takovou, která je šikovná u stolu i v posteli. A pořád tě to vyjde levněji než tvoje žena!“

Marcel Grobz se smál, až se za břicho popadal.

Ale manželem Henrietty zůstal. Nakonec ji jmenoval předsedkyní správní rady. Musel: jinak by se zlobila. A když se Henrietta zlobila, nebyla jen nesnesitelná, ale přímo odporná. Takže ustoupil. Už při sňatku souhlasil s předmanželskou smlouvu a sepsal s ní také dohodu o darování svého majetku v případě smrti. Takže kdyby zemřel, zdědila by všechen jeho majetek ona. Byl tedy tam, kde ho chtěla mít. Čím hůř s ním jednala, tím víc se k ní cítil připoutaný. Někdy si říkával, že možná jako dítě dostal příliš mnoho facek a že se mu to vlastně asi zalíbilo; láska zřejmě nebyla nic pro něho. A s tímhle vysvětlením se spokojil.

A potom se objevila Josiane a do jeho života s ní vstoupila láska. Jenže dnes, když mu bylo čtyřiašedesát, už bylo pozdě začínat znovu. Kdyby se rozvedl, Henrietta by požadovala polovinu jeho majetku.

„A to nepřipadá v úvahu,“ řekl nahlas.

„Ale proč ne, Marceli? Můžeme mu přece nabídnout zajímavou smlouvu, ale bez spoluúčasti nebo případně jen s docela malou spoluúčastí, aby se cítil zavázaný a neměl chuť odcházet jinam.“

„Leda jen s úplně malou.“

„Tak jo.“

„Sakra, to je horko! Všechno se na mě lepí. Neskočila bys mi pro malou oranžádu s ledem?“

Vylezla z postele. Její krajková košilka přitom jemně zašustila, jak se jí látka otřela o stehna. Zase trochu ztloustla. Marcel se nedokázal ubránit úsměvu. Baculaté ženy se mu líbily.

Z pouzdra položeného na nočním stolku vytáhl doutník, odstřihl mu špičku, poválel ho v rukou, přivoněl k němu a pak si zapálil. Rukou si přejel po holé hlavě. Opovržlivě se ušklíbl. Na toho Chavala si musí dát pozor. Nesmí mu dát ve firmě příliš velkou moc ani pocit důležitosti. Musí si taky ověřit, jestli se ta malá do něho nezakoukala. No jo! Vždyť je jí osmatřicet. To musí přece chtít někoho mladšího. A taky asi touží po lepší pozici, někde v první řadě. Máš vlastně pravdu, Josiane! Věčně tě někde schovávám a kvůli té Špejli se k tobě ani nemůžu veřejně hlásit.

„Dneska večer tady nemůžu zůstat, broučku. Bude zas gábl u Špejliny dcery!“

„U té špičaté nebo u té kulaté?“

„U špičaté… Ale ta kulatá tam bude taky. S oběma holkama. Ta jedna, to ti teda řeknu, je pěkně mazaná. Kdybys viděla, jak se na mě dívá. Jako kdyby si mě chtěla ocejchovat. Mám tu holku rád, taky má úroveň.“

„Už mě s tou tvou úrovní otravuješ, Marceli. Kdybys tam nebyl, abys všechno zaplatil, žvanily by normálně jako každá jiná o pletení a o domácnosti.“

Marcel se nechtěl s Josiane pouštět do diskuse a poplácal ji po zadku.

„To nevadí,“ řekla, „musím ještě dodělat výplaty a pak pozvu Paulette. Pustíme si spolu nějakej film. Máš pravdu, je hrozný horko! Člověk má pocit, že na sobě nesnese ani kalhotky.“

A podala mu sklenici ledové oranžády, kterou vypil na jeden lok, pak se poškrábal na břiše, hlasitě si krknul a rozesmál se.

„Teda, kdyby mě tak Henrietta viděla! Té by se srolovaly punčochy!“

„O té mi nemluv, jestli chceš dál chodit za mnou.“

„Ale tak se nezlob, holčičko… Dobře víš, že já se jí ani nedotknu.“

„To by tak ještě scházelo! Abych tě našla v posteli s tou domýšlivou bábou!“

Nevěděla už, jak jinak ji nazvat a málem se dusila pohrdáním.

„Taková kurva, coura jakási!“

Věděla, že to má rád, když Špejli nadává. Vzrušovala ho, když na ni sypala urážky jednu za druhou, jako kdyby odříkávala růženec. Začal se na posteli převalovat, zatímco ona pokračovala dál svým vážným a drsným hlasem: „Ta nafoukaná káča se suchým zadkem, ta vévodkyně, co je žlutá jako citron, ta, když jde na záchod, tak si musí zacpávat nos, ne? Protože ona je jistě neposkvrněná, ona asi nemá díru mezi nohama, že ne? Do té asi ještě nikdo nevrazil pořádnýho čuráka, až by ji polechtal na mandlích!“

Tuhle nadávku slyšel poprvé. Její slova jím projela jak dýka a pocítil je až v bedrech. Nohy prudce natáhl a natočil se celým tělem k čelu postele. Chytil do svých velkých chlupatých rukou měděné šprušle, napjal nohy, napjal břicho, cítil, jak mu přirození tvrdne tak, až ho to bolí, a zatímco ona pokračovala v čím dál sprostějších nadávkách, nemohl to už vydržet, přitáhl ji k sobě a přitiskl se k ní se slovy, že teď jí to hodlá udělat a ne jen jednou.

Josiane se nechala povalit na postel a sténala rozkoší. Milovala ho, toho svého starého medvěda. Neznala jiného muže, který by byl tak velkorysý a tak silný. A v jeho věku! Chtěl se milovat několikrát za den. Nebyl to typ chlapa, co se uspokojí sám a nechá ženskou, aby zatím na stropě počítala mouchám nohy. Někdy ho musela krotit. Měla strach, aby to s ním, při tom jeho nenasytném apetitu, neseklo.

„Co by se mnou bylo, kdybys tady nebyl, ty můj Marceli?“

„Našla by sis jinýho, stejně tlustýho, stejně škaredýho a stejně hloupýho, aby si tě hýčkal. Ty jsi stvořená pro lásku, holubičko. Těch, co by po tobě koukali, by byl celej regiment.“

„Takhle nemluv. To je hrozný! Byla bych tak smutná, kdybys odešel.“

„Ale kdepak… ale ne… Podívej se na něj, jak se už těší…“

„Nechal jsi mi vůbec něco pro případ, že bys…“

„Že by to se mnou škráblo? To tě trápí, holubičko? To víš, že jo a dokonce ti můžu říct, že bys byla mezi prvními, co budou na řadě. Chci, aby ses ten den nastrojila. Vezmi si ty svoje perly a diamanty. Ať mi u notáře děláš čest. A ať si všichni puknou zlostí! Aby pak nikdo nemohl říct, že ‚všechny ty skvělý prachy nechal takové nudli!‘ Právě naopak, ať se před tebou musí poklonit! Já bych tak chtěl být u toho, abych mohl vidět ten ksicht, co bude Špejle dělat! Z vás dvou přítelkyně nebudou…“

A Josiane, už zase v dobré náladě, vrněla spokojeně jako kočka a sklonila se níž, až k přirození svého milence ukrytému mezi bílými chlupy a s chutí je vzala do pusy. Nebyla to její zásluha: už jako malá se naučila, že to muže uklidňuje a oni jsou pak šťastní. x

Iris Dupinová se vrátila domů, klíče od auta i od bytu hodila na malou misku, připravenou k tomu účelu na malém kulatém stolku v předsíni. Pak ze sebe shodila sako a kabelku, sundala si rukavice a vyzula boty a všechno to nechala ležet na velikém kelimovém koberci, který koupila jednou v zimě ve starožitnictví Druot. Byly tam tehdy s Bérengère nakupovat, bylo odpoledne, nebe bylo modré a bylo chladno. Pak řekla své věrné služebné Carmen, aby jí přinesla velkou whisky se dvěma nebo třemi kousky ledu a s trochou minerálky Perrier a odešla do malého pokojíku, který jí sloužil jako pracovna. Do této místnosti nikdo, kromě Carmen, která tam jednu za týden chodila uklízet, neměl právo vstoupit.

„Skotskou?“ zeptala se Carmen a vykulila oči. „Velkou sklenici skotské, odpoledne? Není vám dobře? Něco se vám stalo?“

„Ano, ale hlavně se mě na nic neptej! Potřebuju být sama, abych mohla přemýšlet a pak se rozhodnout.“

Carmen pokrčila rameny a zamumlala: „No vida, začíná pít a sama. A přitom je tak dobře vychovaná.“

Ve své pracovně si Iris lehla na červenou sametovou pohovku pokrytou kašmírovým přehozem a schoulila se do klubíčka.

Rozhlédla se po svém pokoji, jako kdyby hledala důvody buď pro rychlý ústup nebo pro případné odpuštění. Protože, řekla si a natáhla nohy, je to jednoduché: buď se s Philippem pustím do boje, řeknu, že je tahle situace nesnesitelná, uteču a syna si vezmu s sebou, nebo počkám, vydržím to, budu se ovládat a modlit se, aby se tahle hnusná záležitost nerozrostla do moc velkých rozměrů. Když odejdu, poskytnu těm jedovatým zmijím skvělý námět k hovoru, vystavím Alexandra skandálu a uškodím Philippovým obchodním záležitostem, tedy i svým. A ještě k tomu mě budou všichni škodolibě litovat.

Když zůstanu…

Když zůstanu, prodloužím nedorozumění mezi námi, které trvá už dlouho. Prodloužím ovšem i pohodlí, ve kterém si žiju už taky hezky dlouho.

Rozhlédla se po malé, elegantní místnosti se světlým dřevěným obložením na stěnách. Bylo to její oblíbené útočiště. Zařízení bylo rafinované: nízký stoleček Leleu na třech nožičkách, s kulatou deskou z průhledného skla, broušená křišťálová váza Colotte vejčitého tvaru s papouškem, lustr Lalique z litého skla zavěšený na pozlacených šňůrách, dvě lampy z opálového skla stočeného do spirály. Každý předmět na ni působil svou krásou a nic nemívala raději než chvíle, kdy mohla zůstat zavřená ve své pracovně, dívat se na ně a pomalu se mezi nimi procházet. Krásu jsem se naučila obdivovat až s Philippem, a teď se bez ní nedokážu obejít. Pohled jí sklouzl na jejich svatební fotografii. Ona celá v bílém, on v šedém obleku. Usmívali se do objektivu. On s rukou položenou kolem jejích ramen v láskyplném, ochranitelském gestu, ona s oddaným výrazem, jako by se jí už nikdy nemohlo přihodit nic zlého. V levém horním rohu byl na fotografii vidět velký růžový klobouk její tchyně, ozdobený závojem fuchsiové a slézové barvy.

„Vy se teď už i smějete sama?“ zeptala se Carmen, když vstoupila do pokoje s podnosem, na kterém byla sklenice whisky, malá láhev minerálky Perrier a nádoba s ledem.

„Milá Carmen… Věř mi, že je lepší, když se směju.“

„Je to tak vážné, že byste kvůli tomu plakala?“

„Kdybych byla jako ostatní, tak ano… Carmencito.“

Iris si povzdechla.

„Nech mě být, Carmencito…“

„Mám prostřít k večeři? Udělala jsem gazpacho, salát a kuře po baskicku. Je hrozně horko. Nebudou mít hlad. Nenachystala jsem žádný moučník. Co kdybyste si vzali třeba ovoce?“

Iris přisvědčila a rukou jí naznačila, aby ji nechala o samotě.

Zadívala se na obraz, který jí Philippe daroval, když se narodil Alexandr: byli to Milenci od Julese Bretona. Když ten olej poprvé uviděla na jedné aukci ve prospěch dětské nadace, zůstala jako omráčená. Philippe tehdy nabídl nejvíc a koupil jí ho. Obraz představoval milence v krajině. Žena má ruce ovinuté kolem mužova krku, který klečí a přitahuje si ji k sobě. Gabor… Jeho husté černé vlasy a bělostné zuby, jeho bedra… Za nic na světě by se toho obrazu nevzdala. Seděla tehdy na židli celá roztřesená. Philippe jí položil ruku kolem krku a lehce ji stiskl, jako by tím chtěl říct: „Uklidni se, miláčku, ten obraz mít budeš.“ Chodívali na dražby často. Kupovali obrazy, šperky, knihy, rukopisy i nábytek. Oba sdíleli tutéž vášeň. Rádi je vyhledávali, rozpoznávali a dražili. Zátiší s květinami od Brama Van Velda, to koupili ve starožitnictví Druot před deseti lety, Kytici květů od Slewinského, jednoho Barcela, toho koupili, když skončila jeho výstava v Nadaci MAEGHT, dvě vázy z pálené hlíny od stejného autora, celé pokrabacené, pro které si jela až k němu do ateliéru na Mallorku. Dlouhý, rukou psaný dopis, v němž Cocteau mluví o svém vztahu s Nathalie Paleyovou. Její slova si Iris znovu vybavila: „Chtěl syna, ovšem byl v téhle věci tak neschopný, jak jen může být chlap, který je úplný homosexuál a ještě k tomu přecpaný opiem…“ Kdyby Philippa opustila, o všechny tyhle krásné věci by přišla. Kdyby Philippa opustila, musela by začít úplně od začátku. A sama.

Z toho prostého slova jí naskočila husí kůže. Ženy, které byly samy, ji děsily. Bylo jich tolik! A pořád byly v poklusu, musely dělat všechno možné, měly bledou pleť a chtivý výraz. Lidé dnes žijí tak hrozně, řekla si a napila se whisky. Ve vzduchu je cítit hrozná úzkost. A jak také jinak? Společnost je drží pod krkem, nutí je pracovat od rána do večera a ničí je tím, vnucuje jim potřeby, které oni ani ve skutečnosti nemají a které je odvádějí z jejich cesty a jenom je kazí. Zakazuje jim snít, bloumat, jen tak ztrácet čas. Vyčerpává je neustálou prací. Lidé už nežijí, jen se zvolna opotřebovávají. Díky Philippovi a díky jeho penězům měla nevídané privilegium: ona se nevyčerpávala. Měla na všechno čas. Četla, chodila do kina a do divadla, sice ne tak často, jak by byla mohla, ale chodila. Už nějakou dobu psala. Každý den jednu stránku. Nikdo o tom nevěděl, udržovala to v přísné tajnosti. Zavírala se ve své pracovně a čmárala na papír slova. Když neměla inspiraci, malovala jim křídla, muší nohy nebo kolem nich kreslila hvězdičky. Šlo jí to hrozně špatně. Opisovala La Fontainovy Bajky, znovu a znovu četla La Bruyèrovy Charaktery nebo Paní Bovaryovou, aby se cvičila v používání správných výrazů. Byla to pro ni taková hra — snažila se vystihnout určitý pocit a vyjádřit ho správným slovem, jako kdyby slovo bylo plášť, do kterého ten pocit zahalí. Ta hra byla někdy velmi příjemná, ale jindy skoro mučivá. Mořila se s ní, zavřená mezi čtyřmi stěnami své pracovny. I když vyházela spoustu poškrtaných listů, musela uznat, že tahle mravenčí práce dodává jejímu životu určitou intenzitu. Neměla už chuť nechat si ho jen tak ubíhat pod rukama a trávit jej mezi nudnými obědy a odpoledními nákupy.

Dřív psala. Psala scénáře k filmům, které chtěla natočit. Toho všeho však nechala, když si vzala Philippa.

Kdybych chtěla, mohla bych se do psaní zase pustit. Kdybych k tomu měla odvahu, samozřejmě… Protože na to člověk musí mít odvahu, aby zůstal někde dlouhé hodiny zavřený a lámal si hlavu se slovy, kreslil jim malé chlupaté nožičky nebo křidýlka, aby se mohla rozběhnout nebo se vznést.

Philippe… Philippe, opakovala si. Natáhla dlouhou opálenou nohu a kostky ledu v její sklenici s whisky a minerálkou zachrastily. Proč bych ho měla opouštět?

Abych se i já musela zapojit do toho pitomýho kolotoče? A abych se pak podobala té chudince Bérengère, která po milování zívá? Ani náhodou! Čekal by mě jen pláč a skřípění zubů! Kam se poděli muži? křičí smečka žen. Žádní muži už nejsou. Není už zkrátka do koho se zamilovat.

Iris ty jejich nářky znala nazpaměť.

Buď jsou krásní, mužní a nevěrní… a my pak pláčeme.

Nebo jsou marniví, ješitní a neschopní… to pláčeme také.

A nebo jsou pitomí, dotěrní a blbí… to je pak důvod k pláči zase pro ně.

A tak vlastně pořád pláčeme a zůstáváme samy.

Ale ženy pořád muže hledají a pořád na ně čekají. Dnes jsou ovšem v pozici lovce ženy. To ony muže chtějí, štvou je jako zvěř na honu, to ony jsou v říji. Muži ne! To ony se obracejí na seznamovací agentury nebo vysedávají u počítače a hledají na internetu. Tím jsou teď všichni úplně posedlí. Já na internet nevěřím, já věřím na život, na to, co je hmatatelné, na touhu, kterou život přináší. A když se touha vytratí, znamená to, že jí zkrátka nejsi hodna.

Dřív milovala život. Předtím, než si vzala Philippa Dupina, milovala život přímo bláznivě.

A v tom dřívějším životě touha existovala, ta „záhadná síla, která je za vším“. Jak tahle slova Alfreda Musseta obdivovala! Touha, která způsobí, že se člověku jakoby rozzáří celý povrch těla a on se touží dotknout jiné kůže, o které nic neví. Cítí k tomu druhému důvěrnou blízkost ještě dřív, než se poznají. Nemůže se obejít bez pohledů toho druhého, bez jeho úsměvu, doteku jeho ruky a jeho rtů. Ztratí hlavu. Zblázní se do něho. Šel by za ním na kraj světa, a rozum mu říká: Ale co o něm víš? Nic, vůbec nic. Ještě včera jsi ani nevěděla, jak se jmenuje. Jakou úžasnou past nastraží příroda na člověka, který se cítí tak silný! Smysly se jeho rozumu jednoduše vysmívají. Touha pronikne do těla prostřednictvím neuronů a všechno se pak zamotá. Člověka zůstane spoutaný a zbavený své svobody. V posteli rozhodně…

Ta je ještě posledním místem, kde žijeme život v jeho primitivní podobě…

Rovnost mezi pohlavími neexistuje. Nejsme si rovni, protože v sexualitě se vracíme ke své prapůvodní divokosti. Muž má vždycky navrch. Co to Joséphine onehdy říkala? Mluvila o slavnostní formuli, kterou kněží ve 12. století pronášeli při uzavírání sňatku. Poslouchala jsem ji, ale jako obvykle jsem nedávala pozor, co vlastně říká, ale náhle jsem měla pocit, že se mi její slova zasekla přímo mezi nohy.

Gabor…

Jeho mohutná postava, dlouhé nohy, jeho drsný a naléhavý hlas, když mi říkal anglicky: Iris, please, listen to me… Iris, I love you, and it´s not for fun, it´s for real, for real, Iris…

Způsob, jakým říkal Iris. Znělo jí to jako Irish…

Způsob, jakým vyslovoval r, v ní probouzel touhu, aby ji zalehl.

„S ním a pod ním.“ To byla ta formule, které se užívalo při sňatku ve 12. století.

S Gaborem a pod ním…

Gabor se divil, když jsem odporovala, když jsem si chtěla zachovat všechny ty drobné zbraně rovnoprávných žen, a propukl v hurónský smích: „Ty z toho chceš vyloučit sílu? A dominanci? A kapitulaci? Ale vždyť právě proto to mezi námi jiskří. Ty blázínku, podívej se na všechny ty americké feministky, co se s nimi stalo: jsou samy. Samy! A to, milá Iris, je právě to, co ženy trápí…“

Kolikrát si říkala si, co se s ním stalo. Někdy, když usínala, se jí zdálo, že přichází a zvoní u jejích dveří a ona běží a vrhá se mu do náruče. V tom snu se nestarala o nic: o kašmírové šály, ani o grafiky, kresby a obrazy. Odcházela s ním.

Ale teď… teď se jí před očima objevovala dvě malá, stejná čísla, která hrozila, že proniknou do jejího snu. Jako dva jasně červení krabi, kteří svými klepety zavírali těžkou závorou pootevřené dveře její fantazie: 44. Bylo jí čtyřicet čtyři let.

Její sen se rozpadal na kousky. Pozdě! odsekli ti krabi a máchali klepety, která připomínala visací zámky. Už je moc pozdě, říkala si. Jsem vdaná a vdaná i zůstanu! To aspoň měla v úmyslu.

Ale přece jenom si musí připravit zadní vrátka. Kdyby její manžel zahořel láskou k tomu mladému advokátovi v černém taláru a utekl s ním! I tuhle možnost musela vzít v úvahu.

Především bylo nutné vyčkat.

Ponořila rty do sklenice, kterou jí přinesla Carmen a vzdychla. Tuhle roli budu muset začít hrát už dnes večer.x

Joséphine se ulevilo, když si uvědomila, že na večeři ke své sestře nebude muset jet autobusem (a dvakrát přestupovat): Antoine jí nechal auto. Přišlo jí divné, že si má sednout za volant. Aby mohla vyjet z garáže, musela zadat kód. Nikdy ho nepoužívala. Začala v kabelce hledat zápisník, kam si ho kdysi zapsala.

„2513,“ napověděla jí Hortense, která seděla vedle ní.

„Děkuju, drahoušku…“

Včera večer Antoine zavolal; mluvil s holkama. Napřed se Zoé a pak s Hortense. Když Zoé dotelefonovala, přišla do pokoje za maminkou, která ležela na posteli a četla, dala si palec do pusy a oblíbeného medvídka Nestora pod bradu a skrčila se vedle ní. Zůstaly tak obě dlouho potichu ležet a pak si Zoé povzdechla „já, mami, tolika věcem nerozumím, ten život je ještě mnohem těžší než škola…“. Joséphine měla chuť jí říct, že ani ona tomu životu nerozumí. Ale včas se zarazila. „Mami, vyprávěj mi tu příhodu, co říkáš, že se jmenuje Moje královna,“ prosila ji Zoé a pevně se k ní přitiskla. „Víš, o té, jak jí nebylo nikdy zima, nikdy neměla hlad, ničeho se nebála a bránila svoje království proti hordám vojáků a byla potom maminkou princů a princezen. Vyprávěj mi ještě, jak byla vdaná za dva krále a jak vládla ve dvou zemích najednou…“ Příběh o Aliénor Akvitánské měla Zoé ze všech nejradši. „Mám začít od začátku?“ zeptala se Joséphine, „Vyprávěj mi o té první svatbě,“ řekla Zoé, pořád ještě s palcem v puse, „vyprávěj mi o tom svatebním dni, jak si vzala za muže Ludvíka VII., francouzského krále… Začni u toho, jak jí ta služebná připravovala koupel, jak přinášela velké nádoby s horkou vodou a nalévala je do dřevěné vany a přidávala tam tymián a rozmarýn. Vyprávěj mi, jak si na obličej dávala pšeničnou masku, aby měla krásnou pleť a schovala ty pupínky, co měla na obličeji… A o čerstvě natrhaných bylinách, které se dávaly kolem vany, aby nezamokřila podlahu! Povídej, mami, vyprávěj!“

Joséphine začala vyprávět a místnost prostoupilo stejné kouzlo, jako kdyby za zimního večera vyprávěla pohádku: „Toho dne bylo celé město Bordeaux slavnostně vyzdobené. Na nábřeží, kde stály pestrobarevné stany s praporci a korouhvemi, čekal Ludvík VII. s doprovodem svých šlechticů, panošů a podkoních, až jeho snoubenka Aliénor dokončí svoje přípravy na hradě Ombrière.“ Přešla potom k podrobnostem její lázně, popisovala byliny, vonné balzámy a masti, které Aliénor přinášely její komorné a dvorní dámy, aby byla tou nejkrásnější ženou v celé Akvitánii. Když Joséphine vylíčila spoustu detailů, které jako kouzlem působily na Zoéinu fantazii, cítila, jak jí hlava, kterou měla holčička položenou na její paži, začíná těžknout, a tak ještě pár minut pokračovala ve vyprávění. „Je červenec roku 1137 a slunce barví hradní opevnění. Svatební slavnosti budou trvat ještě několik dní a nocí, jak velel tehdejší zvyk, a Ludvík, který sedí vedle nádherné dívky v šarlatových šatech s rukávy s rozparky, lemovanými bílým hermelínem, vypadá křehký, velmi mladý a velmi zamilovaný. Kolem nich je spousta polykačů ohně, bubeníků a hráčů na tamburínu, medvědářů a žonglérů, pážat, která nalévají víno a roznášejí hostům na talíře pečené maso, které je už skoro studené, než ho přinesou z kuchyně, protože ta bývala na hradech velmi daleko od hodovní síně. Aliénor je čerstvě vykoupaná a krásná a potichu si prozpěvuje refrén písničky, kterou ji během svatebních příprav naučila její chůva:

Moje srdce patří vám, svým tělem vám náležím.

Když vám svoje srdce dám, též tělo své vám přislíbím.

Zanotovala si jej několikrát za sebou, jako modlitbičku před spaním, a slíbila si, že bude svým poddaným dobrou královnou, laskavou a spravedlivou.“

Joséphine vyprávěla stále tišším hlasem a poslední slova říkala už jen šeptem. Poznala, že holčička spí, protože její tělíčko, které se o ni opíralo, ztěžklo, a že tedy může přestat vyprávět. Zoé se už neprobudí.

Hortense mluvila s tatínkem dlouho, pak zavěsila a odešla do postele, aniž by přišla dát mamince dobrou noc. Joséphine chápala, že potřebuje být sama, a respektovala to.

„Víš, jak se jede k Iris?“ zeptala se Hortense a sklopila stínítko proti slunci. Zezadu bylo zrcátko a ona mohla zkontrolovat, jestli má dobře vyčištěné zuby a jestli není rozcuchaná.

„Ty ses namalovala?“ všimla si Joséphine, když se podívala na rty své dcery.

„Jen jsem si dala trochu lesku, co jsem dostala od kamarádky… Neříkala bych tomu malování. Jenom minimální zdvořilost ve vztahu ke svému okolí.“

Joséphine na tu drzost nereagovala a raději se soustředila na cestu. V tuto denní dobu byla třída Generála de Gaulla plná aut, ale nedalo se jet jinudy, když se měla dostat přes most v Courbevoie. Jakmile budou za ním, bude už provoz menší. Tedy aspoň v to doufala.

„Navrhuju, abychom dnes u večeře nemluvily o tom, že tatínek odešel,“ řekla holčičkám.

„Pozdě,“ odpověděla Hortense, „už jsem to řekla Henriettě.“

Holčičky říkaly své babičce křestním jménem. Henrietta Grobzová nechtěla, aby ji oslovovaly „babi“ nebo „babičko“. Připadalo jí to moc obyčejné.

„Proč, proboha?“

„Poslyš mami, buďme praktické: jestli nám někdo může pomoct, tak je to ona.“

Myslí na Šéfa. Na jeho peníze, řekla si Joséphine. Dva roky po smrti jejich otce se matka znovu vdala. Vzala si velmi bohatého a moc hodného člověka. To on je vychoval, umožnil jim studovat na dobrých soukromých školách, díky němu mohly jezdit na lyže a do zahraničí, plachtit, jezdit na koni, hrát tenis, to on zaplatil Irisino studium, pronajímal chatu v Megève, jachtu na Bahamách, byt v Paříži. Druhý manžel jejich matky byl prostě Šéf. Na svatbu s ní přišel vystrojený v lurexové, jablkově zelené vestě a k tomu si vzal koženou kostkovanou kravatu. Paní matka málem omdlela. Při té vzpomínce se Joséphine potichu zasmála. Na semaforu naskočila zelená, ale Joséphine to nevnímala. Ze vzpomínek ji vytrhlo až důrazné zatroubení auta, které stálo za ní.

„A co říkala?“

„Že ji to neudivuje. Že už jenom to, že sis našla muže a vdala se, byl zázrak, takže to, že by sis ho dokázala udržet, by musel být zázrak nad zázraky.“

„To že řekla?“

„Doslova… a má pravdu. Zachovala ses v té věci s tátou jako nemehlo! Protože, mezi námi, mami, aby vzal roha s tou…“

„Přestaň, Hortense! Nechci, aby ses takhle vyjadřovala. Žádné podrobnosti jsi jí doufám nevykládala?“

Joséphine se v duchu ptala sama sebe, hned v tu chvíli, kdy otázku položila, proč se snižuje k tomu, aby se takhle vyptávala. Je přece jasné, že jí to musela říct. A že nic nevynechala: kolik Mylène je, jakou má postavu, jaké má vlasy, co dělá, jak se falešně usmívá, aby dostala spropitné… Určitě si k tomu ještě plno věcí přimyslela, aby ji Henrietta litovala.

„Tak jako tak se to dozví, takže je lepší říct to hned… Vypadáme aspoň míň jako blbky.“

„A ty víš jistě, že tatínek opravdu odešel?“ zeptala se Zoé.

„Hele, včera v telefonu mi to tak řekl…“

„Opravdu ti tohle řekl?“ zeptala se Joséphine.

Zas by si byla jednu vlepila. Hortense jí nastražila tuto past a ona do ní spadla po hlavě.

„Myslím, že už definitivně obrátil list… Tedy aspoň tak jsem to pochopila. Řekl mi, že připravuje nějaký projekt a „ta druhá“ ho bude financovat.“

„Ona má peníze?“

„Má rodinné úspory a ty mu dá k dispozici. Asi je do něj hrozně zamilovaná. Dokonce říkal, že by prý za ním šla na kraj světa. Tatínek chce jet pracovat do zahraničí, říká, že ve Francii ho nečeká žádná budoucnost, že tahle země je už v háji a on potřebuje nový prostor. Ostatně už má jeden nápad, vyprávěl mi o něm a já myslím, že je moc zajímavý. Musíme si o tom ještě oba promluvit…“

Joséphine byla ohromená. Antoine se mnohem snadněji svěřoval své dceři než jí. To už ji teď pokládal za nepřítele? Rozhodla se, že se bude raději soustředit na cestu. Mám projet Bouloňským lesíkem nebo mám raději vyjet bránou Maillot na okruh? Kudy by jel Antoine? Když řídil, nedávala jsem nikdy pozor, kudy jede, nechávala jsem to na něm, prostě jsem se jen vezla a snila jsem o svých rytířích, urozených dámách, hradech, o mladých snoubenkách, které putovaly v uzavřených nosítkách po hrbolatých cestách za mužem, kterého neznaly a vedle kterého měly nahé v noci ulehnout. Potřásla hlavou a vrátila se v myšlenkách k úvaze, kudy má jet. Rozhodla se zkrátit si cestu přes Bouloňský lesík a doufala, že tam nebude moc velký provoz.

„Stejně ses mě měla zeptat, než jsi o tom začala mluvit,“ vrátila se Joséphine k původnímu tématu, jakmile odbočila na ulici vedoucí přes Bouloňský lesík.

„Víš co, mami, já myslím, že je stejně lepší vzít to z jedné vody na čisto. Tak jako tak budeme potřebovat Henriettiny peníze, takže bychom si ji měly naklonit na naši stranu, a to uděláme nejlíp, když ze sebe uděláme malý kachničky, který neví jak dál přes cestu! Ona má hrozně ráda pocit, že je potřebná…“

„No tak to ne. Žádný kachničky, co neví jak dál, ze sebe dělat nebudeme. Poradíme si samy.“

„Aha? A jak to chceš jako udělat s tím mizerným platem, co máš?“

Joséphine prudce zabočila ke kraji silnice a zastavila.

„Hortense, já ti zakazuju, abys se mnou takhle mluvila! A jestli sis vzala do hlavy, že budeš takhle nepříjemná, budu muset přísně zakročit!“

„Už se bojím,“ odsekla Hortense. „Ani nevíš, jak moc!“

„Já vím, že si myslíš, že toho nejsem schopná, ale ujišťuju tě, že tě můžu začít držet zkrátka. Doteď jsem byla hodná a milá, ale tohle tvoje chování už překračuje všechny meze.“

Hortense se zadívala matce do očí a uviděla v nich dosud neznámou sílu, takže ji napadlo, že by možná mohla svou hrozbu myslet vážně a poslat ji třeba do internátní školy, o čemž ovšem pochybovala. Zabořila se zpátky do sedadla, zatvářila se uraženě a pohrdavě se ušklíbla: „Tak do toho: můžeš spustit. Mluvit, to ty umíš! Ale poradit si v životě, to už je jiná věc.“

V tu chvíli Joséphine ztratila svůj klid a přestala se ovládat. Bouchla rukou do volantu a začala křičet tak nahlas, že malá Zoé propadla panice, rozplakala se a vzlykala: „Já se chci vrátit domů, já chci svýho medvídka! Vy jste obě tak zlý, tak hrozně zlý, já z vás mám strach!“ Její pláč byl hlasitější než maminčin křik a v malém autě najednou nebylo slyšet vlastního slova. Byla to nezvyklá situace, protože jinak v něm vždycky bývalo ticho, když někam jeli, nebo mluvíval jenom Antoine, který rád vysvětloval původ jmen jednotlivých ulic, vyprávěl, jak vznikaly ulice a bulváry a kudy dřív vedly.

„Co je to s tebou už od včerejška? Chováš se hnusně! Mám pocit, že mě nenávidíš, copak jsem ti něco udělala?“

„Udělalas to, že táta vzal roha, protože jsi šeredná a otravná a že je naprosto jasný, že já udělám všechno, abych se ti ani trochu nepodobala. A jsem připravená pro to udělat cokoli, klidně i to, že se budu přetvařovat před Henriettou a dělat, že jsem hezká a poslušná, jenom aby nám přihrála prachy.“

„Aha, takže tohle chceš dělat? Chceš se před ní plazit?“

„Já prostě odmítám být chudá. Mám z chudáků hrůzu, chudoba smrdí! Vždyť se podívej na sebe! Jsi tak ohavná, že víc už to snad ani nejde!“

Joséphine na ni jen zírala. Byla úplně ohromená. Nemohla ani myslet, ani mluvit. Jen tak tak že se dokázala nadechnout.

„Tobě to nedochází? Ty sis ještě nevšimla, že jediná věc, která dnes lidi zajímá, jsou peníze? No tak já jsem stejná jako oni, jenom s tím rozdílem, že já se to nestydím říct! Takže si už přestaň hrát na nezištnou chudinku, protože jsi úplně pitomá!“

Musela něco říct, za každou cenu musela mezi svoji dceru a sebe postavit hradbu slov.

„Na jednu věc jsi ale, holčičko, zapomněla, totiž že ty babiččiny peníze jsou především Šéfovy peníze. A že ona s nimi nemůže nakládat jen tak, jak se jí zachce. Jdeš na to trochu moc rychle…“

Tohle jsem neměla říkat. Tohle rozhodně ne. Musím jí dát lekci, aby si to zapamatovala a jednala podle toho, a ne jí vykládat, komu ty peníze patří. Ale co to se mnou je? Co se to se mnou děje? Od té doby, co Antoine odešel, se mi nic nedaří… Už ani nejsem schopná normálně uvažovat.

„Šéfovy peníze jsou taky Henriettiny. On nemá děti, a tak všechno zdědí ona. Nejsem blbá, vím to. Hotovo, tečka. A přestaň mluvit o penězích, jako by byly špinavý, je to prostě prostředek, jak rychle dosáhnout toho, aby byl člověk šťastný, a já, představ si, fakt nemám v úmyslu být neštastná!“

„Ale Hortense, v životě jsou přece důležitější věci než peníze!“

„Ty jsi fakt jak z minulýho století, mami. Ty bys potřebovala kompletně převychovat. Tak honem, jedem! To poslední, co by nám teď ještě scházelo, je přijít pozdě. Víš, jak to Henrietta nesnáší…“

Pak se otočila k Zoé, která seděla na zadním sedadle a potichu plakala s pěstičkou v puse: „A ty už přestaň bulet! Už mně z tebe hrabe. To jsem to tedy chytla s váma dvěma! Už chápu, že otec vzal roha!“

Sklopila si stínítko proti slunci, ještě naposled se na sebe podívala, a naštvaně řekla: „No jasně, a lesk je pryč! A žádnej další už nemám. Jestli nějakej uvidím u Iris, tak jí ho sbalím. Ona si toho ani nevšimne. Má jich tuny. Měla jsem se radši narodit jí. Holt špatná volba!“

Joséphine změřila svou starší dceru pohledem. Měla pocit, jako by to byla nějaká trestankyně, která utekla z vězení, zčistajasna se ocitla v jejím autě a sedí teď vedle ní. Naháněla jí hrůzu. Chtěla jí něco říct, ale vůbec žádná slova ji nenapadala. Všechno se to řítilo moc rychle kupředu. Připadalo jí, že se octla na skluzavce toboganu a teď už sviští dolů, jenomže vůbec netuší, kolik zákrutů má ještě před sebou. Byla u konce s dechem a došly jí i argumenty. Odvrátila pohled a upřeně se zadívala na cestu před sebou a na alej kvetoucích stromů. Jejich dlouhé větve porostlé něžně zelenými lístečky a obtížené poupaty květů těsně před rozpuknutím se skláněly a vytvářely nad cestou kvetoucí klenbu. Letní večerní světlo jí snadno pronikalo a jasně vykreslovalo každou větvičku, každý lísteček i každičké poupátko. Větve se pomalu pohupovaly, a to ji uklidnilo. A tak, zatímco Zoé s rukama na uších, očima zavřenýma a nakrčeným nosem potichu plakala na zadním sedadle, otočila klíčkem, nastartovala a rozjela se. Doufala jen, že se nespletla a že cesta, po které jede, skutečně vede na Muette. Pak už bude zbývat jen jediná věc — zaparkovat… A to už je zase jiná kapitola, pomyslela si a povzdechla.

Rodinná večeře toho večera probíhala hladce.

Carmen dbala, aby jídla přicházela na stůl ve správném pořadí, a děvče, které si na dnešní večer vzala na výpomoc, bylo šikovné a schopné. Iris měla na sobě dlouhou bílou blůzu a lněné, levandulově modré kalhoty. Většinou mlčela a do hovoru zasahovala jen tehdy, když se zdálo, že uvázne na mrtvém bodě, což bylo často, protože nikomu zjevně nebylo moc do řeči. Na jejím chování bylo něco nuceného a byla trochu duchem nepřítomná, což bylo neobvyklé, protože jinak se ke svým hostům chovala vždycky velmi pozorně. Rozpustila si dlouhé, černé vlasy, které jí spadaly v hustých a lesklých vlnách až na ramena, a pak si je zase svázala.

Má tak nádherné vlasy! říkala si Carmen. Iris jí někdy dovolila, aby jí je vykartáčovala a ona ráda poslouchala, jak vlasy pod doteky kartáčů praskají. Měla ráda ten pocit, když jí husté prameny klouzaly mezi prsty. Iris strávila celé odpoledne zavřená ve své pracovně. Nikomu ani netelefonovala. Carmen to věděla, protože pozorně sledovala červenou kontrolku na telefonní ústředně, která byla v kuchyni. Za celou dobu se nerozsvítila ani jednou. Co tam jenom může dělat, tak sama? Stávalo se to čím dál častěji. Dřív, když se vracívala s náručí plnou balíčků, volávala už ode dveří: „Carmencito! Moji horkou lázeň! Rychle! Dnes večer si vyjdeme!“ Pohodila balíčky na zem, běžela se přivítat se synem do pokoje a bylo ji slyšet po celém bytě: „Jak ses měl dneska ve škole, Alexandře? Pojď mi to říct, drahoušku, povídej! Co bylo ve škole, dostals nějaké dobré známky?“ Carmen šla zatím do koupelny napustit vodu do velké vany s modrozelenou mozaikou a přidala do ní tymiánový, šalvějový a rozmarýnový olej do koupele. Vyzkoušela teplotu vody loktem, přidala ještě pár kapek parfémované koupelové soli od Guerlaina a když bylo všechno připravené, zapálila malé svíčičky a zavolala Iris. Ta se ponořila do voňavé horké vody a někdy nechala Carmen, aby zůstala v koupelně s ní, pemzou jí obrousila chodidla a namasírovala jí prsty u nohou růžovým olejem. Carmen brávala její paty, lýtka i chodidla do svých pevných rukou a zkušenými prsty je mačkala, masírovala, nakonec pevně stiskla a pak sevření povolila. Iris se uvolnila a vyprávěla jí, co celý den dělala, mluvila s ní o svých přítelkyních, o obraze, který zahlédla v galerii, o blůze, která měla zajímavý límeček, který se jí líbil „víš, Carmen, nebyl úplně sežehlený dolů, ale jenom volně přehnutý, takže vypadal, jako by ho z obou stran držely na místě za špičky dvě neviditelné velryby“, o mandlové pusince s čokoládou, ze které si ukousla jenom kousíček „protože když jenom ochutnám, tak vlastně nejím a tím pádem taky netloustnu!“, o tom, co zaslechla na ulici nebo o staré žebračce, kterou viděla sedět s nataženou rukou na chodníku a která ji tak vyděsila, že jí do hrsti, která vypadala jak starý pergamen, nasypala všechny drobné, co měla. „Víš, Carmen, dostala jsem takový strach, že bych mohla jednoho dne skončit jako ona. Vlastně nic nemám. Všechno patří Philippovi. Je tady v domě vůbec něco, co by bylo jenom moje?“ A Carmen, která jí dělala peeling na prstech u nohou a masírovala jí dlouhá jemná chodidla s dokonalou klenbou, jí tiše říkala: „Vy, děvenko, nikdy nedopadnete tak, jako ta vrásčitá stařena. Dokud já budu živa, tak nikdy! Budu chodit uklízet, udělám všechno, abyste nikdy nezůstala sama a opuštěná!“ „Řekni mi to ještě jednou, Carmencito, ještě mi to zopakuj!“ Ležela ve vaně, hlavu podepřenou stočeným ručníkem, který jí podsunula za krk pozorná Carmen, a s očima zavřenýma se pomalu poddávala dřímotě.

Dnes večer však žádná koupelová ceremonie nebyla.

Dnes večer se Iris jenom rychle vysprchovala.

Carmen pokládala za věc své cti, aby každé jídlo bylo dokonalé. Obzvlášť když přišla na večeři paní Grobzová.

„Ta má hroší kůži…“ povzdechla si Carmen, když ji pozorovala pootevřenými dveřmi z kuchyně, odkud řídila celou operaci.

Henrietta Grobzová seděla na konci stolu, s rovnými zády, nehybná jako socha z kamene. Vlasy měla hladce sčesané, nalakované a vzadu stažené do uzlu, ze kterého neunikl
jediný neposlušný vlásek. Dokonce i sochy svatých v kostele mají nenucenější výraz než ona, pomyslela si Carmen. Byla oblečená v lehkém plátěném kostýmku. Každý jeho sklad byl naškrobený. Po její pravici posadili Hortense a po levici malou Zoé a ona s nimi mluvila a nakláněla se přitom chvíli k jedné a chvíli zase k druhé. Vypadala jako stará učitelka. Zoé měla trochu umazané tváře, oteklá víčka a slepené řasy. Asi v autě cestou sem plakala. Joséphine se nimrala v jídle, které měla na talíři. Jediná Hortense švitořila, vyprávěla veselé příhody, aby tetu a babičku rozesmála a lichotila Šéfovi, který blahem málem předl jako kočka.

„Tys určitě zhubl, Šéfe. Když jsi vešel do místnosti, hned jsem si všimla, jak ti to sluší! Úplně jsi omládl! Leda že bys tomu nějak pomohl? Že by nějaký malý lifting?“

Šéf se nahlas rozesmál a radostně si třel rukama lebku.

„A kvůli komu myslíš, že bych to dělal, holčičko?“

„No já nevím… Třeba kvůli mně, aby ses mi líbil. Byla bych moc smutná, kdyby se z tebe stal vrásčitý stařeček… Já chci mít krásného dědečka, silného a opáleného jako Tarzan.“

Tahle holka to s chlapama ale umí, pomyslela si Carmen. Otec Grobz pýchou celý září. I ta kůže na jeho holé lebce se mu radostí celá svraštila. Určitě jí jako obvykle podstrčí nějakou větší bankovku, až bude odcházet. Dělá to tak pokaždé a nikdy nezapomene, sroluje bankovku do ruličky a dá jí ji nenápadně do ruky. Nikdo si toho ani nevšimne.

Marcel, kterého rozhovor s Hortense potěšil, se obrátil k Philippovi Dupinovi, aby si spolu vyměnili několik vět o situaci na burze. V příštích měsících cena akcií poroste nebo bude klesat? Je vhodné se jich zbavit nebo naopak nějaké přikoupit? A jaké? Akcie nebo devizy? Jaký na to mají názor v obchodních kruzích? Philippe Dupin poslouchal, ale nevnímal ho. Jeho tchán skutečně vypadá, že je ve skvělé formě. Dokonce bych řekla, že je nějaký rozjařený, úplně kvete před očima, v tom má ta malá pravdu, řekla si Carmen. Matka Grobzová by se měla mít na pozoru!

Carmen byla při svém zkoumání hostů vyrušena dívkou, kterou dnes večer najala na výpomoc. Přišla se zeptat, jestli by měla servírovat kávu v salonu nebo raději v jídelně.

„V salonu, dítě… Já se o to postarám, vy skliďte se stolu. A dejte všechno do myčky. Kromě skleniček na šampaňské, ty se musí umýt v ruce.“

Sotva dojedli moučník, zatáhl Alexandr Zoé do svého pokoje. Hortense nechali u stolu. Ona ostatně vždycky zůstávala ve společnosti dospělých. Dělala, jako že tam není, aby si jí nevšimli a neposlali ji hrát si s oběma menšími dětmi. Ta, která byla ještě před chvílí tak smělá a pichlavá, teď najednou jakoby splynula se zařízením pokoje a jen poslouchala, o čem mluví dospělí. Všechno bedlivě pozorovala, snažila se pochopit význam slov a vět zmíněných jenom v náznaku nebo naopak zvýrazněných významným mlčením, různých přeřeknutí, pohoršených výkřiků nebo tíživého ticha. Ta holka si vážně libuje ve vyhrabávání skandálních afér, láteřila v duchu Carmen. Ale nikdo tomu nevěnuje pozornost! Já jí ale vidím až do žaludku. Jenomže ona už pochopila, že jsem ji odhalila. Nemá mě ráda, ale bojí se mě. Dnes večer jí musím nějak zaměstnat, odvedu ji do malého salonku a pustím jí nějaký film.

Protože hovor vázl, Hortense to přestalo bavit, ochotně se zvedla a šla za Carmen.

V salonu zatím Joséphine pila kávu a modlila se, aby se na ni nesnesl příval otázek. Pokusila se zavést hovor s Philippem Dupinem, ale ten se za chvíli omluvil: zvoní mu mobil a je to důležité, takže kdyby se nezlobila… Odešel si hovor vyřídit do své pracovny.

Šéf se začetl do nějakých hospodářských novin, které ležely na konferenčním stolku. Paní matka a Iris mluvily o závěsech, které by se měly vyměnit v jedné z ložnic. Zamávaly na Joséphine, aby se šla posadit za nimi, ale ona zůstala raději ve společnosti Marcela Grobze.

„Tak co, holčičko, jak jde život?“

To byl jeho způsob: rád používal výrazy, které už nebyly moc v módě. Člověk měl pocit, že se s ním octnul v šedesátých nebo sedmdesátých letech. Myslím, že je jediný, o kom vím, že ještě teď říká „to je príma“ nebo „jak jde život“!

„Dá se říct, že obstojně, Šéfe.“

Významně na ni mrkl a na chvíli se vrátil ke svým novinám. Pak si ale všiml, že tam pořád sedí a že s ní tedy bude muset trochu pohovořit.

„A co tvůj manžel, pořád nic nemá?“

Kývla hlavou, ale nic neřekla.

„Teď je těžká doba. Je potřeba zatnout zuby a počkat, až to přejde…“

„On přesto pořád hledá… Každé ráno čte inzeráty.“

„Kdyby nic neměl, tak ho pošli za mnou… Něco bych pro něj našel.“

„Jsi moc hodný, Šéfe, ale…“

„Ale bude muset trochu sehnout hlavu. On je ten tvůj manžel dost hrdej, viď? Jenomže dneska holt na hrdost není ta správná doba. Dneska se člověk musí plazit. Plazit se a ještě říkat, děkuju, pane šéf! Já sám mám dost co dělat, abych našel nějaké nové trhy a přišel s novými nápady a děkuju Pánubohu za každou novou smlouvu, kterou podepíšu.“

Když mluvil, poplácával si přitom břicho.

„Měla bys mu to říct. Hrdost je moc velký luxus. A ten tvůj manžel nemá prostředky na to, aby si hrál na hrdýho. Víš, Jo, já mám tu výhodu, že pocházím z chudých poměrů. Takže mně nijak nevadí pomyšlení, že bych se do nich měl zase vrátit. Jedno senegalské přísloví říká: ‚Když nevíš, kam jdeš, zastav se a podívej se, odkud jsi vyšel.‘ No a já jsem vyšel z nuzných poměrů, takže…“

Joséphine se musela držet, aby Marcelovi nepřiznala, že ona má k té nouzi sama dost blízko.

„Jenomže, Jo, když to tak uvážím… Kdybych už měl zaměstnat někoho z rodiny, bral bych radši tebe, protože tobě práce nesmrdí. Zatímco u tvýho manžela si nejsem jistej, jestli by si chtěl zašpinit ruce do oleje. Tedy, chtěl jsem říct…“

Hlučně se rozesmál.

„Nemyslel jsem, že by se z něj měl stát zrovna automechanik.“

„Ne, já vím, Šéfe. Já vím…“

Pohladila ho po předloktí a hezky se na něho podívala. Uvedlo ho to do rozpaků, přestal se smát, odkašlal si a radši se zas vrátil ke svým novinám.

Zůstala ještě chvíli vedle něho sedět a doufala, že Marcel třeba ještě na jejich rozhovor naváže a ona že tak unikne zvědavým otázkám své matky a sestry, ale Šéf nevypadal, že by měl něco takového v úmyslu. Takhle je to s ním pokaždé, řekla si Joséphine, mluví s někým deset minut a má pocit, že tím je to vyřízené, a začne o něčem jiném. Navíc já ho nezajímám. Tyhle rodinné večeře pro něj musí být hotové utrpení. Jako pro Antoina. Pro muže tady totiž není místo. Sice se jich mohou účastnit, ale jsou tu jenom jako dekorace. Je jasné, že moc drží v rukou ženy. Tedy ne všechny. Já například jsem tady jako tapiserie. Cítila se sama. Vrhla kradmý pohled na Iris, která mluvila s matkou a hrála si přitom s dlouhými náušnicemi, které si sundala. Přitom pohupovala pěstěnou nožkou. Bylo vidět, že pedikúře věnovala náležitou péči, i barva laku dokonale ladila s nehty na rukou. Je tak půvabná! Zdá se skoro nemožné, že by tahle jemná, rafinovaná a oslňující bytost byla stejného pohlaví jako já. Zřejmě by bylo potřeba tu hlavní kategorii rozdělit ještě na několik typů, kupříkladu: ženské pohlaví, kategorie A, B, C, D…. V takové klasifikaci by Iris patřila do kategorie A, zatímco já do kategorie D. Joséphine připadalo, že nemá nic společného s tou klidnou a smyslnou ženskostí, která doprovázela každé, i sebemenší sestřino gesto. Někdy ji zkoušela napodobit, ale pokaždé to pro ni skončilo hrozným fiaskem. Jednou si koupila letní boty z mandlově zelené krokodýlí kůže, stejné, jako si koupila Iris, a Jo se na ní hrozně líbily. Přinesla si je domů, chodila v nich po bytě a čekala, až si jich Antoine všimne. Všiml si a vyhrkl: „Ty nějak divně chodíš! Co to máš za neuvěřitelný boty? Vypadáš jak nějaký transvestita!“ Z úžasných malých pantoflíčků byly najednou neuvěřitelný boty a z ní transvestita.

Vstala z pohovky a přešla k oknu, aby byla co nejdál od matky a své sestry. Dívala se na stromy na náměstí Muette, které se nakláněly a komíhaly ve večerním větru. Na velkých domech z tesaného kamene se růžově odráželo zapadající slunce a jejich kované železné brány dokreslovaly celkový dojem prosperity. Ze zahrad, které z dálky vypadaly jako skvrny něžně zelené, žluté a obláčkově modré barvy, stoupala pára a hrála duhovými barvami. Ze všeho jako by dýchalo bohatství a prchavá, líbezná a inspirující krása, zbavená vší materiální podstaty. Šéf je bohatý, ale ve své podstatě je těžkopádný. Iris je taky bohatá, ale je v ní určitá lehkost. Získala tu úžasnou nenucenost a ležérnost, kterou dovedou dát člověku peníze. Paní matka se sice snaží vyšplhat se na úroveň své starší dcery, ale je to marné, pořád je to jenom nadutý povýšenec. Její drdol je moc pevně stažený, rtěnka, kterou nosí, je moc výrazná a kabelka z lakované kůže příliš lesklá. Proč si ji vlastně někam neodloží? Jedná jako chudí lidé za starých časů: bojí se, aby jí ji někdo nevzal. A tak večeří s kabelkou na klíně. Šéfa sice dokázala obalamutit, ale nikdo jiný by jí na lep nesedl, a už určitě ne ten, koho by byla chtěla ona sama. Takže se tedy musela spokojit se Šéfem, který se neumí oblékat, šťourá se prstem v nose a po jídle si rád povolí knoflík u kalhot. Dobře to ví, a proto se na něho zlobí. Připomíná jí totiž, že ani ona není dokonalá a má své hranice, které nemůže překročit. Oproti tomu Iris je nenucená a uvolněná. Má tu zvláštní, skoro tajemnou a podivuhodnou vlastnost, kterou nelze vysvětlit, člověk ji buď má, nebo nemá, a díky ní převyšuje ostatní, takže je pak jedinečný. Tuhle vlastnost moc lidí nemá.

A právě to je ten důvod, proč se Antoine potil a cítil se jako nemehlo. Byl si vědom té neviditelné hranice mezi Philippem a sebou. Totéž pociťoval ve vztahu k Iris. Ten velmi jemný a těžko postižitelný rozdíl, který nemá nic společného s pohlavím ani výchovou, ale odděluje opravdovou eleganci od jednání člověka, který pronikl z nižší společenské třídy do vyšší. Antoine se s nimi cítil jako nešikovný balík z venkova.

Poprvé se Antoine takhle zpotil právě tady, na tomto balkoně. Bylo to někdy v květnu a byl večer. Stáli tam spolu a dívali se na stromy v ulici Raphaël. Musel se tehdy cítit tak hrozně rozpačitý a úplně bezmocný ve srovnání s dokonalou krásou stromů, okolních domů i závěsů v salonu, že prostě ztratil kontrolu nad svým vnitřním termostatem a po obličeji mu začal stékat pot. Běželi pak honem do koupelny, a když se pak vrátili k ostatním do salonu, předstírali, že ho postříkala voda z kohoutku, který nečekaně vyprskl, čímž zdůvodnili žalostný stav jeho košile a saka. Tenkrát nám to možná uvěřili, ale dál už to pak takhle dělat nešlo. Přitom já jsem ho nikdy nemilovala víc než právě v těchto chvílích. Tak dobře jsem mu rozuměla, protože já jsem se potila taky, ale uvnitř.

V salonu bylo ticho a bylo slyšet jen šustění novinového papíru, jak Šéf otáčel stránky. Copak teď asi dělá ta moje sladká kočička? pomyslel si rozjařeně. V jaké poloze teď asi odpočívá? Jestlipak leží na břiše na pohovce a dívá se na jednu z těch hloupých komedií, co má tak ráda? Nebo se jen natáhla na postel, na níž jsme ještě dnes odpoledne… Na tohle ale musel rychle přestat myslet! Na Špejlin příkaz si vzal lehké šedé gabardénové kalhoty, které byly dost upnuté. Pod jejich tenkou látkou by nastupující erekci těžko utajil. Při pomyšlení na tuhle možnost, tak nevhodně načasovanou, měl hroznou chuť se začít smát, ale vší silou smích potlačil. Z těchto myšlenek ho vytrhla Carmen, která se k němu naklonila a zeptala se: „Nedáte si ke kávě něco sladkého?“

A ukázala mu talíř s čokoládovými, marcipánovými a karamelovými bonbóny.

„Ne, Carmen, děkuji. Přilepily by se mi na můstek.“

Henriette Grobzová ta slova zaslechla. Otřásla se odporem a mimoděk napřímila hlavu. Šéf se teď jistě baví. Přece jen by neměla zapomínat, koho si to vzala. Jemu totiž dělalo škodolibou radost jí to připomínat. Aby dala najevo svůj nesouhlas a také proto, aby si od něj zachovala určitý odstup, Henrietta Grobzová vstala a odešla za Joséphine k oknu. Vulgárnost tohoto muže byl její trest, byl to kříž, který musela nést. Třebaže s ním už nesdílela lože a ani s ním už nebydlela ve stejném pokoji, dokonce ani nechodila k němu do kanceláře, měla pořád obavu, že se od něj nakazí, jako by byl nositelem nějakého nebezpečného viru. Copak je potřeba, aby se cítila takhle v koncích jenom proto, že si vzala takového neotesance? Který je ještě navíc pevný jako skála? Ta jeho nepoddajnost ji čím dál víc rozčilovala. Když ho někdy viděla, jak se chová jako mocný, ale přitom žoviální člověk, byla tak rozčilená, že měla dojem, že se dusí a cítila, jak jí buší srdce. Musela si vzít prášek, aby se uklidnila. Jak dlouho ho ještě budu muset snášet? Dlouze si povzdechla a rozhodla se, že bude lepší soustředit se na svou mladší dceru, která stála opřená o rám okna a dívala se na stromy venku. Lehký večerní větřík, který se zvedl, přinášel konečně do pokoje trochu čerstvého vzduchu.

„Pojď sem ke mně, drahoušku, ať si spolu můžeme trochu promluvit“ řekla jí a zamířila s ní k pohovce, která stála vzadu v salonu.

Iris za nimi hned přišla také.

„Tak… Joséphine,“ zaútočila Henriette Grobzová, „co teď míníš dělat?“

„Budu pokračovat dál…“ odpověděla Joséphine zarputile.

„Pokračovat?“ zeptala se překvapeně Henrietta Grobzová. „Pokračovat v čem?“

„No prostě budu žít dál…“

„Mluv vážně, má drahá…“

To, že jí matka oslovila „má drahá“ znamenalo, že jde do tuhého. Teď přijdou slova soucitu, zapřísahání a nakonec projevy blahosklonnosti. Zase ta stará otřepaná písnička.

„Ostatně… to se tebe nijak netýká!“ vykoktala. „To je můj problém.“

Z Joséphine ta slova vyletěla příliš rychle, neměla ani čas svou odpověď líp zformulovat, a řekla ji neobvykle agresívním tónem. Na takový tón její matka nebyla zvyklá a hned se také zakabonila.

„No to se mnou mluvíš hezkým tónem!“ odpověděla uraženě.

„Jak ses tedy rozhodla?“ navázala Iris svým sladkým a svůdným hlasem.

„Že si nějak poradím, a to sama,“ odpověděla Joséphine ostřeji, než vlastně chtěla.

„No to je od tebe pěkný nevděk, takhle odmítat pomoc, kterou ti nabízíme,“ řekla Henrietta Grobzová uraženě.

„To možná je, ale už je to tak. A nechci, aby se o tom dál mluvilo, jasný?“

Mluvila čím dál hlasitěji a na konci věty jí hlas přešel do ostrého tónu, který se v tichém a klidném pokoji nedal přeslechnout.

Ale, ale, copak se to děje? pomyslel si Šéf a natahoval uši. Mně se tady nic neřekne. V téhle famílii jsem vážně to poslední kolo u vozu. Tvářil se, jakoby nic, odložil noviny na stolek a přiblížil se k místu, kde stály všechny tři ženy.

„Nějak si poradíš, ale jak?“

„Budu pracovat, budu dávat hodiny, budu… Já ještě nevím, co budu dělat. V tuhle chvíli se sotva držím nad hladinou a můžete mi věřit, že už takhle je to dost těžké. Myslím, že mi to zatím všechno ještě ani nedošlo.“

Iris se dívala na svou sestru a obdivovala její odvahu.

„Iris,“ zeptala se paní matka, „co ty si o tom myslíš?“

„Jo má pravdu, je to zatím ještě moc čerstvé. Nechme ji, ať se z toho napřed vzpamatuje, teď nemá cenu se jí vyptávat, co chce dělat.“

„Díky, Iris…,“ zašeptala Joséphine a doufala, že tím už se bouře přehnala.

Nepočítala ovšem s matčinou neústupností.

„Já, když jsem se zůstala sama a musela jsem vás vychovávat, tak jsem si vykasala rukávy a pustila se do práce. Co já se napracovala…“

„Ale já taky pracuju, mami. Připadá mi, že na to pořád zapomínáš.“

„To, co děláš ty, to pro mě není žádná práce, holčičko.“

„Protože nemám svou kancelář, žádného šéfa a nemám ani stravenky? Protože se to, co dělám, nepodobá ničemu, co znáš ty? Ale já si tak vydělávám na živobytí, ať si to myslíš nebo ne.“

„Takovou ubohou almužnu!“

„Chtěla bych vědět, kolik jsi vydělávala ty, když jsi nastoupila u Šéfa. O moc lepší to být nemohlo.“

„Takovým tónem se mnou nemluv, Joséphine!“

Šéf pobaveně zvedl hlavu. Páni, tady začíná jít do tuhýho, pomyslel si. Konečně to trochu nabírá grády. Teď zase bude naše Vévodkyně na koni, bude vršit jednu lež na druhou, probírat se vzpomínkami a nakonec se vytasí s oblíbeným obrazem sebe samé jakožto zbožné vdovy a vzorné matky, která se obětovala pro své děti! Tuhle scénku znal už nazpaměť.

„Je pravda, že to tehdy bylo těžké. Musely jsme se hodně uskrovnit. Ale díky mým kvalitám se mě Šéf brzy všiml a já jsem mohla čelit …“

Při vzpomínce na to neuvěřitelné vítězství, kterého tehdy dosáhla, se celá nadmula pýchou. Znovu viděla sebe samu jako krásnou ženu, velkou hrdinku, která — podobně jako emblém ženy, který mívali námořníci vytesaný na přídi lodi — rozráží rozbouřené vlny a za ruce přitom za sebou táhne dva malé sirotky s nosem červeným od pláče. Byla přesvědčená o tom, že za to, že dokázala úplně sama vychovat své dvě dcery, by zasloužila být ověnčená slávou, měli by jí zahrát Marseillaisu a předat jí řád Čestné legie.

Čelit jsi tomu mohla jen proto, že jsem ti pod různými falešnými záminkami pravidelně podstrkoval obálky s penězi, a tys dělala, že o tom vůbec nevíš, abys mi nemusela děkovat, pomyslel si Šéf a naslinil si ukazováček, aby mohl lépe otáčet stránky v časopise. Protože jsi byla už od narození taková mrcha, mnohem nelítostnější a úplatnější než ta nejprotřelejší děvka! Ale už jsi mě tenkrát měla ve spárech a já bych byl udělal cokoli, abych se ti zalíbil a trochu ti pomohl.

„… a potom už moji práci uznávali všichni a dokonce i Šéfovi konkurenti, takže on za každou cenu chtěl, abych u něj už zůstala…“

Tolik jsem tě chtěl dostat, že bych ti byl bez říkání nabídl i ředitelský plat. Nechal jsem tě, abys věřila tomu, že o tebe všichni stojí, aby sis ode mě mohla vzít peníze, které jsem ti dával, a necítila se uražená. Byl jsem takovej blbec! Byl bych snad i chleba jedl vidličkou! A dneska si hraješ na ctnostnou dámu. Jen své dceři pěkně řekni, jak jsi na mě líčila! Jak jsi mě vodila za nos! Věřil jsem, že jsem manžel, a zatím jsem byl jen tvůj poskok. Tolik jsem tě prosil, abychom spolu měli dítě, a ty ses mi vysmála do očí. Dítě! Malého Grobze! Když jsi vyplivla to jméno, měla jsi v obličeji výraz takové ošklivosti, jako kdybys právě potratila nechtěné dítě. A smála ses! Přitom jsi tak škaredá, když se směješ! Tohle jim vypravuj taky! Řekni jim pravdu, ať to konečně vědí. Že muži jsou jak velké děti. Že jim stačí před očima mávat červeným praporkem a oni jdou za vámi jak poslušní pěšáci! Ostatně s Josiane bych si měl dát taky pozor… Ta historka s tím Chavalem se mi nějak nezdá.

„Budu dělat totéž co ty. Budu pracovat. A poradím si úplně sama.“

„Ty ale nejsi sama, Joséphine! Máš dvě dcery, na to nezapomínej.“

„To se neboj mami, vím to moc dobře. Rozhodně nemám v úmyslu na to zapomenout.“

Iris je poslouchala a myslela přitom na to, že ona sama bude možná brzy ve stejné situaci. Kdyby se Philippe v návalu nesmyslné odvahy začal dožadovat svobody… Najednou si ho představila jako statečného mušketýra a musela se pousmát. Kdepak! Oba jsou lapeni ve stejné síti, a té se říká úctyhodnost. Nemá se čeho bát. Proč jenom má pořád strach, že se stane něco hrozného?

„Připadá mi, že to bereš nějak moc na lehkou váhu, Joséphine. Vždycky se mi zdálo, že pro dnešní svět jsi moc naivní. Působíš tak bezbranně, dítě!“

To už Joséphine začala vidět rudě. Připadalo jí, že se všechny ty roky, kdy matka užívala pořád ten stejný plačtivý tón, kdykoli mluvila o ní nebo o něčem, co ona dělala, proměnily ve střely a zasahují ji přímo do srdce. A v tu chvíli vybuchla.

„Ty tvoje dobročinné řeči mě už otravují, mami, a ty taky! Mám tě už po krk! Myslíš, že ti baštím ty tvoje mravoučné historky o zasloužilé vdově? Myslíš si snad, že nevím, co jsi se Šéfem udělala? Že jsem neprohlídla ty tvoje ubohé manévry? Vzala sis ho pro peníze! Jenom takhle ses z toho dostala, nic jiného v tom nebylo! Rozhodně ne to, žes byla odvážná, pracovitá a že sis to zasloužila! Tak mě tady teď nepoučuj! Kdyby Šéf neměl peníze, ani by ses na něj nepodívala. Našla by sis jiného. Nikdy jsem nebyla tak naivní a důvěřivá, víš? Byla bych třeba i pochopila, žes to dělala pro nás, a možná by se mi to i zdálo krásné a velkorysé, kdybys ze sebe nedělala v jednom kuse ubohou oběť a nemluvila se mnou pokaždé tím blahosklonným tónem, jako bych byla nějaká zkrachovalá existence nebo chudinka… Z toho tvého pokrytectví a lží je mi už nanic a mám už po krk toho, jak ze sebe děláš obětního beránka a jak mě pokaždé, když se mnou mluvíš, jenom poučuješ. A zatím jsi sama nedělala nic jiného, než žes provozovala to nejstarší řemeslo na světě!“

Pak se otočila k Šéfovi, který nepokrytě poslouchal a vůbec se to už nesnažil ničím zamaskovat, a řekla: „Promiň, je mi to líto…“

A když se na něj podívala, viděla, že stojí s pusou pootevřenou a že to vypadá směšně, ale zároveň viděla i to, jak se mu v obličeji zračí jeho laskavost a velkorysost a cítila se hrozně provinile, a nedokázala říct nic jiného, než několikrát po sobě opakovat: „Je mi to hrozně líto… Nechtěla jsem tě zarmoutit.“

„Nic si z toho nedělej, holčičko! Přece nejsem slepej!“

Joséphine se začervenala. Bývala by ho toho chtěla ušetřit, ale nedokázala se ovládnout.

„Tak nějak to ze mě vylítlo!“

To bylo evidentní. Její matka se zatím skácela na pohovku. Byla zsinalá a mlčela, jen si rukou ovívala obličej a zdálo se, že každou chvíli omdlí, jen aby na sebe upoutala pozornost.

Joséphine se na ni podrážděně podívala. Brzy se začne dožadovat sklenice vody, pak se narovná, požádá, aby jí někdo dal za záda polštář, aby se o něj mohla opřít, bude naříkat, třást se, škaredě se na ni podívá a v tom pohledu budou jako v titulcích u filmu napsána slova, která už dávno zná nazpaměť: „Po tom všem, co jsem pro tebe udělala, si opravdu nezasloužím, aby ses ke mně takhle chovala, a nevím, jestli ti to někdy budu moct odpustit. Pokud čekáš, že brzy umřu, tak to se brzy dočkáš, protože já budu radši mrtvá, než abych musela snášet dceru, jako jsi ty…“ Uměla dokonale vyvolat u jiného člověka hrozný pocit viny, takže ten se pak začal plazit u jejích nohou a začal se omlouvat, že si troufl jí protiřečit nebo vzdorovat. Joséphine ji mnohokrát viděla takto jednat, nejprve s jejím otcem, a pak i s otčímem.

Jednu chvíli ji napadlo, že odejde ze salonu a půjde do kuchyně za Carmen, aby se trochu vzpamatovala, opláchla si obličej studenou vodou a požádala ji o aspirin. Cítila se vyčerpaná, ale… šťastná. Měla pocit, že se poprvé v životě odvážila být sama sebou. S touto ženou, s touhle novou Joséphine, kterou zatím moc dobře neznala, se teď hrozně toužila seznámit. Až dosud jí nevěnovala moc velkou pozornost, přestože v ní už čtyřicet let dřímala. Joséphine se dnes poprvé postavila své matce, poprvé zvýšila hlas a troufla si říct, co si myslí. Forma, kterou zvolila, nebyla sice moc elegantní, byla trochu hrubá a spíš to vypadalo jako pouhý nástin budoucího textu — to ochotně přiznávala — ale s podstatou sdělení byla spokojená. A tak se rozhodla, že tato žena, kterou v sobě právě objevila, neodejde ze salonu dřív, než řekne všechno, co má na srdci. A s pohledem upřeným na matku sténající na pohovce, dodala milým, ale pevným hlasem: „A abych nezapomněla, mami… nic od tebe nechci, ani halíř, ani žádné rady. Poradím si úplně sama, i kdybychom já i mé děti měly umřít hlady! Poslouchej mě dobře, protože já ti tady na tomto místě slavnostně slibuju jednu věc: už nikdy nebudu taková ta malá kachnička, co zoufale sedí na kraji silnice a neví, jak ji má přejít. A ty mě nebudeš poučovat a ukazovat mi, kudy mám jít a co mám dělat. Protože už nejsem dítě, jsem dospělá a odpovědná žena, a dokážu ti to.“

Musím si dát pozor, pomyslela si, a přestat už mluvit.

Henrietta Grobzová prudce odvrátila hlavu, jako by už nedokázala dál snášet pohled na svou dceru a vyloudila pár nesrozumitelných vět, které měly znamenat, ať už jde pryč, ať odtud rychle zmizí, protože ona už na tohle nemá sílu. Bude z toho mít smrt!

Joséphine matčina snadno předvídatelná reakce pobavila. Pokrčila rameny a otočila se, že půjde pryč. Když otevřela dveře ze salonu, uslyšela tichý výkřik a žuchnutí. Byla to Hortense, která poslouchala za dveřmi a kterou prudce otevřené dveře porazily na zem.

„Co tady děláš, Hortense?“

„To teda bylo od tebe chytrý!“ řekla jí její dcera. „Moc hezky jsi to sehrála! Doufám, že se teď cítíš líp!“

Joséphine si řekla, že bude lepší na tohle vůbec neodpovídat a vklouzla do prvních otevřených dveří hned vedle salonu. Byla to pracovna Philippa Dupina. V první chvíli ho neviděla, ale zaslechla jeho hlas. Stál tam, částečně skrytý za průsvitnou záclonou s ozdobnými prýmky, a tichým hlasem mluvil do telefonu.

„Jé, promiň…“ řekla a zavřela za sebou dveře.

Hned ukončil hovor. Slyšela ho, jak říká „zavolám ti později“ a zavěsil.

„Nechtěla jsem tě vyrušit…“

„Bylo to trochu delší, než jsem původně myslel…“

„Potřebovala jsem si jen trochu oddechnout… od těch…“

Otřela si čelo trochu zvlhlé potem a nemotorně přešlápla z nohy na nohu, zatímco čekala, jestli ji pozve, aby šla dál. Nechtěla ho obtěžovat, ale také se nechtěla vrátit do salonu. Chvíli ji pozoroval a přemýšlel, co by tak bylo vhodné říct a jak by mohl navázat hovor s touto neobratnou ženou, která se celá zajíká, ale která od něj zjevně něco čeká. Nikdy se necítil dobře ve společnosti lidí, kteří od něj něco očekávali. Byli mu protivní. Nebyl schopen sebemenší empatie, pokud mu ji někdo nařizoval nebo o ni škemral. Každý sebemenší průnik do jeho soukromí měl za následek to, že se choval chladně a nevraživě. Joséphine v něm vzbuzovala soucit. A soucit on nesnášel. Tisíckrát si mohl říkat, že by na ni měl být milý a pomáhat jí, ale ve skutečnosti si přál jen jedno jediné: co nejrychleji se jí zbavit. Najednou ho něco napadlo.

„Poslyš, Joséphine, ty umíš anglicky?“

„Jestli umím anglicky? No jasně že umím. Hovořím anglicky, rusky a španělsky.“

Tolik se jí ulevilo, že na ni promluvil, že jí položil nějakou osobní otázku, že mu odpověděla nepřirozeně formálním způsobem, když vypočítávala své znalosti jako ve škole. Odkašlala si a odmlčela se. Znělo to, jako by se tím chlubila. Nebyla zvyklá zdůrazňovat cokoli, co se týkalo jí samotné, ale dnes večer zlost nějak otupila všechny její zábrany.

„Iris mi říkala, že…“

„Aha, ona o tom s tebou mluvila?“

„Možná bych pro tebe měl nějakou práci. Mohla by sis tak vydělat nějaké peníze. Jednalo by se o překlady důležitých kontraktů, o obchodní smlouvy. Víš, nic zábavného to není. Ale je to docela dobře placené. Měli jsme na to u nás v kanceláři jednu paní, která to dělala, ale ta teď právě odešla. Ruštinu, říkáš, umíš taky? A umíš ji natolik dobře, abys mohla překládat i obchodní věci?“

„Ano, mluvím dost dobře…“

„Můžeme se na to spolu podívat. Dal bych ti nějaký text na zkoušku…“

Philippe Dupin se na dlouho odmlčel. Joséphine si netroufala ho rušit. Byl tak dokonalý, že se v jeho přítomnosti cítila stísněně, a přesto — a to bylo zvláštní — jí ještě nikdy nepřipadal tak lidský. Philippův mobil zase začal zvonit, ale on ho nezvedl. Joséphine mu za to byla vděčná.

„Jednu věc bych ale po tobě chtěl, Joséphine. Abys o tom s nikým nemluvila. Ani s tvou matkou, ani se sestrou, ani s manželem. Byl bych radši, kdyby to všechno zůstalo jen mezi námi. Myslím mezi námi dvěma.“

„To bych byla taky ráda. Mám už po krk toho, jak se musím pořád ospravedlňovat před všemi, kteří si myslí, že jsem taková bezvýznamná nudle…“

To spojení slov „bezvýznamná“ a „nudle“ ho rozesmálo a napětí náhle opadlo. Vlastně má docela pravdu, něco takového, co připomíná mdlou chuť, na ní je. Kdybych ji měl někomu popsat, použil bych právě tahle slova. Zaplavila ho vlna sympatie k této jeho malé švagrové, která je sice trochu nešikovná, ale zato dojemná.

„Já tě mám moc rád, Jo. A moc si tě vážím. Nemusíš se červenat! Myslím, že jsi odvážná a moc hodná…“

„Ale nejsem krásná a záhadná jako Iris…“

„Je pravda, že Iris je moc hezká, ale ty jsi krásná zase jinak…“

„Prosímtě, Philippe, už přestaň, nebo se rozbrečím… Je mi dnes nějak všechno líto… Kdybys věděl, co jsem právě udělala…“

„Antoine odešel. To je to, co myslíš?“

Ne, to nebylo ono, ale připomněl jí, že Antoine je pryč. Řekla: „Ano…“

„Takové věci se stávají…“

„Ano,“ Joséphine se pokusila o úsměv, „vidíš, že ani v tom svém neštěstí nejsem nijak originální.“

Usmáli se na sebe a zůstali ještě chvíli beze slova sedět. Pak se Philippe zvedl a šel se podívat do svého kalendáře.

„Řekněme, že bychom se sešli zítra kolem páté u mě v kanceláři. Šlo by to tak? Představím tě člověku, který má na starosti agendu překladů…“

„Děkuju, Philippe. Moc ti děkuju.“

Položil si prst na rty, aby jí připomněl, že mu slíbila, že o tom nebude mluvit. Přikývla.

V salonu zatím Hortense Cortèsová seděla Marcelovi Grobzovi na klíně, hladila ho po jeho holé hlavě a přemýšlela, o čem si jenom může její matka se strýcem povídat, že přitom musí být zavření tak dlouho v jeho pracovně, a také o tom, co všechno bude muset podniknout, aby napravila tu děsnou pitomost, kterou dnes večer její matka udělala.

Na stole v kuchyni dávala Joséphine do pořádku účty.

Byl říjen. Začátek školního roku byl šťastně za nimi. Podařilo se jí zaplatit všechno, co holky potřebovaly do školy: školní potřeby, pláště do laboratoře, desky a obaly na sešity, oblečení do tělocviku, obědy ve školní jídelně, pojištění, daně a splátky hypotéky na byt.

„A zvládla jsem to úplně sama!“ oddychla si a hodila tužku na stůl.

Úžasný výkon.

Bylo to samozřejmě díky překladům, které dělala pro Philippovu advokátní kancelář. Pracovala urputně celý červenec a srpen. Neodjela nikam na prázdniny a zůstala v bytě v Courbevoie. Jediný oddech pro ni představovalo zalévání květin na balkoně! S bílou kamélií se dost natrápila. Antoine si vzal holčičky na celý červenec, tak, jak se domluvili, a v srpnu je Iris pozvala do jejich letního sídla v Deauville. Joséphine se tam za nimi rozjela na necelý týden v půlce srpna. Děvčata vypadala, že se jim daří výborně. Vyrostly, byly opálené a odpočaté. Zoé vyhrála soutěž o nejkrásnější hrad z písku a pyšnila se odměnou, kterou za první místo dostala: digitálním fotoaparátem. „Páni!“ řekla Joséphine „je vidět, že tady bydlí boháči!“ a Hortense se na ni hned káravě podívala. „Víš, drahoušku, užívám si ten pocit, že můžu hodit všechno za hlavu a klidně si říkat, co mě napadne!“ „No jo, mami, jenomže riskuješ, že to Iris a Philippa bude mrzet. Jsou na nás tak hodní…“

Joséphine si řekla, že už si dá příště pozor na jazyk. S Philippem se teď cítila mnohem volněji, trochu jako jeho spolupracovnice, což ovšem bylo slovo, které její pozici naprosto neodpovídalo, a ona to dobře věděla. Jednou večer se spolu octli sami na dřevěném molu, které vybíhalo daleko do moře; vyprávěl jí o jednom případu, který se mu právě podařilo uzavřít a o němž ona věděla jako první, protože překládala jeho první ujednání. Připili si spolu na zdraví tohoto nového klienta. Joséphine byla dojatá.

Dům byl nádherný. Vypadal, jako by byl zavěšený mezi mořem a dunami písku. Na pláži byla každý večer nějaká zábava, jezdili lovit ryby, které pak pekli na velkém grilu, vymýšleli si nové koktaily a hned je míchali. Holčičky pak dělaly, že jsou úplně namol a se smíchem se kácely do písku.

Do Paříže se vracela jen nerada. Když pak ale na šeku, který jí předala Philippova sekretářka, uviděla výslednou sumu, přestala hned svého návratu litovat. Napřed si myslela, že to musí být omyl. Podezírala Philippa, že jí platí víc, než si zaslouží. Vídala ho jen zřídka; práci od ní vždycky přebírala jeho kolegyně. Někdy jí na složku napsal pár slov, aby věděla, že je s její prací velmi spokojený. Jednou připsal: „P. S. To mě ovšem u tebe nepřekvapuje.“

Potěšilo ji to. Vzpomněla si na jejich rozmluvu v jeho pracovně tehdy večer, když… když se pohádala s matkou.

A pak, docela nedávno, se jí jedna Philippova spolupracovnice, ta, která od ní vždycky přebírala hotovou práci, zeptala, jestli by se cítila na to, aby překládala z angličtiny také knížky. „Skutečné knihy?“ zeptala se Jo a vyvalila oči. „No ovšem.“ — „Myslíte to vážně?“ — „Ano,“ odpověděla ta dáma, kterou Joséphininy otázky trochu rozčilovaly. „Jeden z našich klientů je vydavatel a potřeboval by najít někoho, kdo by rychle a pečlivě přeložil životopis Audrey Hepburnové; tak jsem si vzpomněla na vás…“ — „Na mě?“ zeptala se Joséphine a její hlas zazněl skoro ostře, což jen dokazovalo, jako moc ji ta otázka ohromila. „No ano, na vás!“ odpověděla doktorka Caroline Vibertová, která teď už jevila jasné známky podráždění. „Ale… samozřejmě!“ řekla Joséphine, která se už mezitím stihla vzpamatovat. „Určitě! To není problém! A do kdy to potřebuje?“

Doktorka Vibertová jí dala telefon na osobu, na kterou se má obrátit, a pak už to šlo velmi rychle. Měla dva měsíce na to, aby přeložila Život Audrey Hepburnové, 352 hustě psaných stránek! Což znamená, Joséphine rychle počítala, že to musím stihnout do konce listopadu!

Přejela si rukou po čele. Nejhorší bylo, že to nebyla jediná věc, kterou měla před sebou. Přihlásila se na konferenci, kterou pořádala univerzita v Lyonu; musí tedy ještě napsat svůj příspěvěk o práci žen v tkalcovských dílnách ve 12. století, což znamená dobrých padesát stran textu. Ve středověku pracovaly ženy zhruba stejně tolik jako muži, ale nedělaly stejnou práci jako oni. Podle dochovaných účtů mistra soukeníka bývalo v dílně čtyřicet jedna osob, z toho dvacet žen a dvacet jedna mužů. Práce, které byly považované za příliš únavné, ženy dělat nesměly. Nemohly například tkát goblény se svislou osnovou, protože při tom musí být napjaté ruce. Lidé mají o této epoše často zafixovanou určitou představu a pod jejím vlivem si myslí, že ženy byly jenom zavřené na hradě, nosily vysoké středověké čepce a pásy cudnosti. Ony ale přitom byly velmi aktivní, hlavně ženy z lidových a řemeslnických vrstev. V aristokratických kruzích už samozřejmě méně. Joséphine na chvíli v myšlenkách zabloudila ke svému příspěvku na konferenci. Jak by jej měla uvést? Nějakou anekdotou? Nebo statistikou? Nebo nějakým obecným konstatováním?

Přemýšlela. Tužku přitom stále držela ve vzduchu. Náhle jí hlavou bleskla hrozná myšlenka: Vždyť já jsem se zapomněla zeptat, kolik za tu Audrey Hepburnovou dostanu! Převzala jsem tu práci jako pilná studentka a prostě jsem na to zapomněla! Zmocnila se jí panika a připadala si jak chycená do pasti. Co teď? Zavolat jim a říct: „A kolik mi vlastně zaplatíte? Víte, je to hloupé, ale já jsem se vás na to zapomněla zeptat.“ Nebo má zavolat doktorce Vibertové? To nejde. Jsi pitomá a bezvýznamná. Bezvýznamná nudle. Všechno se to na mě řítí moc rychle! posteskla si. Ale jak jinak to mám dělat? Nikdo nemá čas čekat a nechat toho druhého, aby si to rozmyslel. Než jsem šla na tu schůzku, měla jsem si na papírek napsat všechno, na co se budu chtít zeptat. Musím se naučit jednat trochu rychleji a musím být výkonnější. A skončit už s tím svým životem šneka zalezlého s knížkou ve své ulitě.

S překladem životopisu Audrey Hepburnové jí pomáhala Shirley. Joséphine si vždycky poznamenala na okraj stránky výrazy, se kterými si nevěděla rady, a běžela za ní. Dveře jejich bytů se za ty dva měsíce netrhly.

Ale čísla, která měla napsaná tady na papíře, nelhala. Ukazovala, že si zatím vede docela dobře. V návalu euforie natáhla ruce a trochu s nimi zamávala, jako by to byla křídla a ona se chtěla rozletět. Byla tak šťastná! Pak se ale vzpamatovala a poprosila nebesa, aby ten zázrak trval. Ani na chviličku si neřekla, že je to díky tomu, že pracuje a že pracuje opravdu vytrvale. Kdepak! Joséphine totiž nikdy neviděla spojitost mezi svým úsilím a odměnou. Nikdy taky sama sobě nedopřála žádné uznání. Děkovala Pánubohu, nebesům, Philippovi a doktorce Vibertové. Nemyslela na to, že i ona by si zasloužila pár vavřínových větviček za hodiny a hodiny, které strávila skloněná nad papírem a slovníkem.

Jestli tuhle práci budu dělat dál, tak bych si měla koupit počítač, šlo by mi to rychleji. To je ale zase další výdaj, řekla si hned, a jedním pohybem ruky smetla ten nápad ze stolu.

Do jednoho sloupečku si napsala své příjmy a do druhého svá vydání. Tužkou si napsala případné další položky, červenou propiskou pak ty, o nichž věděla, že jsou jisté. A zaokrouhlovala. Zaokrouhlovala hodně, a ve svůj neprospěch. Takhle, říkala si, mě nic nemůže překvapit, a když, tak jen příjemně. A vytvořím si tak malou rezervu. Protože to, že žádnou rezervu nemá, jí nahánělo hrozný strach. Kdyby se stalo něco nepředvídaného, byla by to katastrofa!

Neměla nikoho, na koho by se mohla obrátit.

To je asi ten pravý smysl slova „sama“. Předtím byli na všechno dva. A hlavně, předtím na všechno dohlížel Antoine. Podepsala se, kam jí ukázal. Smál se tomu a říkával: „Mohl bych ti dát podepsat úplně cokoli!“ A ona mu na to říkala: „No ano, samozřejmě! Přece ti věřím!“ A on, když měla hlavu skloněnou a podepisovala se, ji pokaždé políbil na krk.

Jenomže teď už ji nikdo na krk nelíbal.

Pořád ještě spolu nemluvili o odluce ani o rozvodu. Dál poslušně parafovala všechny papíry, které jí dával k podpisu, aniž by se na cokoli zeptala. Zavírala oči, aby pouto mezi nimi ještě vydrželo. Aby byli muž a žena. V dobrém i zlém.

On zatím dál „odpočíval“. S Mylène. To už bude pomalu půl roku, co takhle jezdí na vzduch, napadlo ji a cítila, jak ji zachvacuje zlost. Stávalo se jí to teď častěji, že ji zalila vlna hněvu.

Když si na začátku července přijel pro holčičky, nesla to špatně. Bylo to těžké. Bouchly dveře od výtahu. „Ahoj, mami. Ať ti to jde od ruky!“ „Dobře se bavte! Užijte si to!“ A pak už bylo najednou na schodišti ticho. Běžela na balkon a uviděla Antoina, který měl nové auto, jak otvírá kufr, dává do něho zavazadla holčiček a… na místě vedle řidiče, na jejím místě, vykukoval z otevřeného okna loket. Loket v červeném bavlněném tričku.

Mylène!

Bral ji s sebou, když jel s holčičkami na prázdniny.

Tu Mylène!

A seděla na jejím místě.

Mylène!

Nijak se neschovávala, klidně nechávala čouhat loket ven z okna.

Jo se v první chvíli chtěla rozběhnout ven, popadnout obě holčičky za kůži na krku a vytrhnout je jejich otci ze spárů. Pak se ale zamyslela. Antoine má plné právo tak jednat. Ona na to nemůže nic říct.

Svezla se na balkoně na zem, dala hlavu do dlaní a plakala a plakala. Trvalo to dlouho. Vůbec se nepohnula. V hlavě jí pořád běžel jeden a ten samý film. Antoine představuje Mylène holčičkám. Mylène se na ně usmívá. Antoine řídí, Mylène se dívá do mapy. Antoine navrhuje, že se zastaví někde na jídlo, Mylène vybírá restauraci. Antoine pro ně pronajal apartmán. Jeden pokoj pro holčičky, druhý pro něho a Mylène. On spí s ní a holčičky jsou ve vedlejším pokoji. Ráno společně snídají. Všichni! Antoine chodí na trh, s holčičkami a s Mylène. Běhá po pláži s holčičkami a Mylène. Bere je na kolotoč, holčičky a Mylène taky. Kupuje jim cukrovou vatu, holčičkám a Mylène. Pořád ta stejná slova, která zněla jako obehraná písnička: „holčičky a Mylène, Antoine a Mylène.“ Zhluboka se nadechla a vykřikla nahlas: „Nová rodina, Bože na nebi!“ Zvuk vlastního hlasu ji překvapil a ona přestala plakat.

Toho dne Joséphine pochopila, že její manželství skončilo. Loket v červeném tričku účinkoval líp než všechna slova, která si s Antoinem řekli. Je konec, řekla si a na papír si přitom načmárala trojúhelník, který pak vybarvila jasně červenou barvou. Ko-nec. Definitivní.

Ten červený trojúhelník si pověsila do kuchyně, nad topinkovač, aby jej měla každé ráno na očích.

Druhý den se zase pustila do překladů.

Později, až když přijela do Deauville k Iris, se dověděla, že Zoé ten první měsíc prázdnin často plakala. Řekla jí to Iris a ta se to zase dověděla od Alexandra, kterému se Zoé svěřila. „Antoine jim řekl, že bude lepší, když si na Mylène zvyknou, protože má v plánu s ní žít a po prázdninách s ní bude pracovat na nějakém projektu. Co to bude? To nikdo neví…“ Holčičky o tom nemluvily a Joséphine by si raději překousla jazyk, než by se jich vyptávala.

„To mají ty malé chudinky pěkný start do života!“ prohlásila paní matka, když pak jednou mluvila s Iris. „Bože, co ty děti dnes musí všechno zažít! A pak se lidé diví, že to jde se společností z kopce. Když se nedokážou ovládat rodiče, co se dá potom čekat od dětí?“

S paní matkou se už Joséphine nevídala. Neviděla ji od jejich ostré výměny názorů u Iris v salonu tehdy v květnu. Ani jednou si nezavolaly. Nevyměnily si jediné slovo, jediný dopis. Nic. Nemyslela na to pořád, ale občas, když zaslechla na ulici oslovení „mami“ a viděla ženu svého věku, jak se naklání ke starší paní a něco jí říká, podlomila se jí kolena a očima hledala nějakou lavičku, aby si mohla sednout.

Přesto však nechtěla být tou, která udělá první krok. A z toho, co jí tehdy večer řekla, by nevzala zpátky jediné slovo.

Někdy si říkala, jestli to nakonec nebyla ta scéna s matkou, co jí dodalo energii, aby se pustila s takovou vervou do práce. „Člověk se cítí silný, když jedná přímo. Ty jsi tehdy večer tak jednala a podívej se, jak se ti od té doby daří!“ To byla Shirleyina teorie. A možná byla pravdivá.

Byla sama. Neměla Antoina, neměla matku. Neměla muže.

V knihovně, mezi regály s knihami, vrazila do muže, který přicházel z druhé strany. Joséphine nesla v náruči plno knih, takže ho neviděla. Knihy sletěly s rámusem na zem a ten neznámý se sehnul, aby jí je pomohl posbírat. Přísně se na ni podíval, což ji tak rozesmálo, že musela jít na chvíli ven, aby se uklidnila. Když se vrátila zpět do sálu, spiklenecky na ni mrkl. Úplně ji to vyvedlo z míry. Celé odpoledne se pak snažila zachytit jeho pohled, ale on měl oči stále sklopené na své zápisky. Když pak v jednu chvíli vzhlédla, zjistila, že odešel.

Potkala ho pak ještě jednou a on na ni kývl a velmi mile se usmál. Byl vysoký, hrozně hubený, měl kaštanové vlasy, které mu padaly do očí, a úplně propadlé tváře. Než se posadil, napřed si opatrně přes opěradlo židle odložil svůj tmavě modrý sportovní kabát s kapucí, smetl z něj smítka prachu a látku pečlivě uhladil. Pak teprve si sám sedl a slohy si položil před sebe, vzhůru nohama. Vypadal trochu jako tanečník. Měl dlouhé hubené nohy a Joséphine si ho hned představila ve stepařských botách, v černém trikotu, černém fraku a cylindru. Jeho obličej pořád měnil výraz. Připadal jí krásný a romantický, a o chvilku později zas bledý a melancholický. Nebyla si nikdy jistá, jestli ho vůbec poznala. Někdy se jí jeho obraz úplně ztrácel z paměti a musela se napřed podívat, jak vypadá ve skutečnosti, aby se jí jeho obraz zase vybavil.

Netroufla si tu příhodu vypravovat Shirley, protože by se jí smála. „No ale tos ho měla pozvat na kávu, zeptat se ho, jak se jmenuje a kdy chodí do knihovny! Jsi nemožná!“

No jasně, jsem nemožná. To ovšem není nic nového pod sluncem! povzdechla si Joséphine a začmárala papír, na který si předtím zapisovala účty. Všechno vidím, všechno cítím, vnímám spousty detailů, které mě bodají jak trny, a já pak mám pocit, jako by ze mě stahovali kůži za živa. Ostatní tyhle detaily nevnímají, protože mají kůži tvrdou jako krokodýl.

Ze všeho nejtěžší bylo nepropadnout panice. Nejhorší to bylo v noci. Cítila, jak v ní narůstá pocit strachu, a nedokázala mu uniknout. Otáčela se v posteli z jednoho boku na druhý a nemohla usnout. Zaplatit splátky hypotéky na byt, poplatky za úklid ve společných prostorách v domě, daně, hezké oblečení pro Hortense, údržbu auta, pojištění, účty za telefon, permanentku do bazénu, prázdniny, lístky do kina, boty, rovnátka… Hlavou jí běžely všechny výdaje a ona ležela v posteli, oči vytřeštěné hrůzou. Nakonec se vždycky zavrtala pod peřinu, aby na to přestala myslet. Někdy se v noci vzbudila, posadila se na posteli, procházela jednotlivé položky sem a tam a docházela k závěru, že to nikdy nebude moct všechno zaplatit, třebaže ve dne jí součty vycházely! Celá vyděšená rozsvítila lampu a začala hledat papír, na kterém měla napsaná ta čísla a začala je přepočítávat nahoru a dolů, až se konečně uklidnila a celá vyčerpaná zhasla.

Noci jí naháněly strach.

Naposledy rychle očima proběhla sloupce čísel napsaných tužkou i těch, která byla napsaná červeně, a s úlevou si řekla, že aspoň pro tuto chvíli může být v klidu. V myšlenkách se tedy přenesla ke konferenci a ke svému příspěvku, který ještě musí napsat. Jeden úryvek z knihy, kterou nedávno četla, jí pořád nešel z hlavy. Napadlo ji, že by si ho mohla opsat a použít ho ve svém příspěvku. Odešla knihu vyhledat a to místo našla. Rozhodla se, že tím textem svůj příspěvek uvede.

„Všechny výzkumy v oblasti dějin ekonomie zdůrazňují velký význam let 1070–1130 ve Francii: nejen že byla v tomto období zakládána řada malých městysů, ale nacházíme v něm i první známky rozvoje měst a pronikání peněz na venkov a vytváření prvních obchodních spojení mezi městy. Neboť toto období dynamismu a inovace je TAKÉ obdobím, kdy si vrchnost začíná systematicky vynucovat své požadavky. Jak si můžeme vysvětlovat vzájemný vztah mezi těmito dvěma faktory: jako ekonomický vzestup probíhající navzdory vrchnosti nebo její zásluhou?“

Joséphine se lokty opírala o voskovaný ubrus a přemýšlela, jestli se ta otázka nevztahuje také na ni. Od té doby, co byla sama a pronásledovaly ji starosti s účty, které musí zaplatit, velmi se rozvinuly její schopnosti a byla moudřejší. Jako by ji pocit ohrožení nutil ukrajovat si větší sousta a pracovat mnohem víc než dřív.

Kdyby všechny ty peníze tak rychle nemizely, mohla bych pro nás na léto pronajmout nějaký domek, holčičkám bych mohla koupit to oblečení, po kterém touží, mohla bych je vzít do divadla, na koncert. Jednou za týden bychom si mohly zajít do restaurace a trochu se naparádit! Chodila bych ke kadeřníkovi, koupila bych si pěkné šaty, Hortense by se za mě už nemusela stydět…

Na chvíli se zasnila, ale pak se rychle vzpamatovala: slíbila Shirley, že jí pomůže odvézt zákusky jednomu zákazníkovi, který si je objednal na svatbu. Byla to velká zakázka a Shirley potřebovala někoho, kdo by jel s ní a dal pozor na krabice se zákusky, které by se za jízdy mohly vzadu v autě vysypat, případně zůstal za volantem, než je předá, pokud by nenašly místo na zaparkování.

Uklidila ze stolu své věci, svou účetní knihu, tužku a červenou propisku. Ještě chvíli zamyšleně seděla a cucala vršek od propisky, pak vstala, oblékla si kabát a šla za Shirley.

Shirley ji už čekala na schodech a netrpělivě podupávala nohou. Její syn Gary stál ve dveřích. Zamával na Joséphine a pak zavřel dveře. Joséphine potlačila výkřik překvapení, což Shirley neuniklo.

„Co je? Vidělas nějakého ducha?“

„Ne, ale překvapil mě Gary… najednou jsem ho uviděla jako dospělého muže. Takový už za pár let bude! Je tak hezký!“

„Já vím, ženský už po něm začínají pokukovat.“

„A on o tom ví?“

„Ne! A já mu to říkat nebudu. Nechci, aby byl domyslivý.“

„Domýšlivý, Shirley, ne domyslivý.“

Shirley pokrčila rameny. Krabice, ve kterých byly na bílých plátěných ubrouscích uložené zákusky, které měla doručit, už měla naskládané na chodbě.

„Poslyš… Jeho tatínek musel být fešák, ne?“

„Jeho otec byl nejkrásnější chlap na světě. Což bylo ostatně jeho hlavní plus!“

Zamračila se a máchla rukou ve vzduchu, jako by chtěla zahnat nepříjemnou vzpomínku.

„Tak co, jak to uděláme?“

„Jak chceš… To si rozhodni sama.“

Joséphine to nechala na ní, ať to nějak vymyslí.

„Sneseme to všechno dolů, ty pohlídáš krabice, než přijedu s autem, naložíme je a bude to! Zavolej výtah a zablokuj dveře, aby se nezavíraly.“

„Gary pojede s námi?“

„Ne. Jeho profesor z francouzštiny je nemocný… on je skoro pořád nemocný. A Gary, místo aby zůstal ve škole, jde pokaždé raději domů a čte si Nietzscheho. Někdo má doma adolescenta s pupínkama a já holt mám adolescenta intelektuála. Tak pojď! Tím mluvením tady jenom ztrácíme čas, move on!“

Joséphine poslechla. Během několika minut měly auto naložené, zákusky v krabicích naskládané na zadním sedadle a Joséphine je přidržovala rukou, aby nespadly.

„Mrkni se do mapy,“ řekla Shirley, „a řekni mně, jestli se dá jet jinudy než po ulici Blanqui?“

Joséphine zvedla mapu, která se povalovala na podlážce auta, a pokusila se v ní zorientovat.

„Tobě to tak trvá, Jo.“

„Mně to netrvá, to ty jsi netrpělivá, protože spěcháš. Počkej, až to najdu.“

„Máš pravdu. Stejně je to od tebe hezký, že jedeš se mnou. Měla bych ti poděkovat, a ne tě ještě hubovat.“

To je právě ta vlastnost, kvůli které mám Shirley tak ráda, přemýšlela Joséphine, zatímco hledala v mapě. Když přestřelí, tak to uzná, a když se splete, uzná to taky. To, co říká, i to, co dělá, včetně jejích gest, vždycky přesně odpovídá tomu, co si myslí. Nic na ní není falešné nebo umělé.

„Můžeš to vzít ulicí Artois, zabočit do ulice Maréchal-Joffre a pak první doprava, a jsi na ulici Clément-Marot…“

„Díky. Měla jsem tam být v pět a teď mi volal, že tam musím být už ve čtyři, jinak si ty zákusky můžu strčit víš kam… pro mě je to důležitý zákazník a je si toho dobře vědom a taky ví, že mu sundám modré nebe…

Když byla Shirley rozčilená, dělala občas ve francouzštině chyby. Jinak mluvila obdivuhodně dobře.

„Společnost si dělá z lidí blázny. Krade jim jejich čas, tu jedinou věc, která se nedá penězi zaplatit a se kterou si každý může dělat, co chce. Všechno je nastavené tak, aby člověk obětoval své nejhezčí roky na oltář ekonomiky. Jenže co nám potom zbude? Jenom stáří, a to je vždycky hrozné, jen někdy míň a někdy víc. Pak už nás čeká jenom zubní protéza a plenkové kalhotky! Nevykládej mi, že je o co stát!“

„Možná máš pravdu, ale jiné řešení mě nenapadá. Leda že bys žila v jiné společnosti? Před námi to už zkoušela řada jiných a nedá se říct, že by jejich výsledky byly zrovna přesvědčivé. Když tu tvoji společnost pošleš k čertu, tak oni si stejně najdou někoho jiného a ty nebudeš mít komu dodávat zákusky.“

„Já to vím… Ale nadávám, protože mi to dělá dobře. Aspoň se mi uleví. A vůbec, přece můžem taky někdy snít, ne?“

Motocyklista na skútru udělal myšku a hned potom zabočil doprava, Shirley přímo před kapotou. Ta spustila salvu anglických nadávek.

„Ještě štěstí, že Audrey Hepburnová nemluvila jako ty! Protože to nevím, jak bych potom překládala!“

„Co víš? Možná taky někdy mluvila sprostě, když měla všeho po krk! Jenomže nadávky pochopitelně do jejího životopisu nenapsali.“

„Vypadá vždycky tak dokonalá a tak dobře vychovaná. Všimla sis, že neměla jediný vztah, který by skončil jinak než manželstvím?“

„To ovšem píšou v té tvé knize. Když ale natáčela Sabrinu, měla románek s Williamem Holdenem, a ten byl ženatý.“

„Ano, ale dala mu košem. Protože se jí přiznal k tomu, že podstoupil sterilizaci a ona chtěla mít kupu dětí. Hrozně po dětech toužila. Po dětech a po manželství…“

Jako já, dodala Joséphine v duchu.

„Je fakt, že po tom všem, co zažila za války, když jí bylo čtrnáct nebo patnáct, musela toužit po tom, aby měla svůj home, sweet home.“

„Vidíš, taky tě to překvapilo, viď? Kdo by to do ní řekl, že chtěla mít hodně dětí, byla tak drobná a křehká.“

Za druhé světové války, když jí bylo patnáct, pracovala Audrey Hepburnová v odboji. Doručovala vzkazy ukryté v podrážkách svých bot. Když se po splnění jednoho takového úkolu vracela, zadrželi ji nacisté a spolu s dalšími desíti ženami ji odvezli na velitelství. Podařilo se jí odtud utéct a schovat ve sklepě jednoho domu. S sebou neměla nic jiného, než malou brašnu, trochu ovocné šťávy a kousek chleba. V tom sklepě strávila celý měsíc, jedinou společnost jí dělaly hladové krysy. Bylo to v srpnu 1944 dva měsíce před osvobozením Holandska. Nakonec, úplně vyhladovělá a polomrtvá strachy, se odhodlala pozdě v noci vyjít ven a bloudila ulicemi, až se dostala domů.

„Mně se moc líbí ten její návod, jak se stát nejkrásnější dívkou na světě!“ dodala Joséphine.

„A to bylo jak?“

„Dělávala to na večírcích, ještě na začátku své kariéry v Anglii. Měla spoustu komplexů, že má velké nohy a že nemá prsa. Sedla si vždycky někam do rohu a říkala si pořád dokola: „Jsem ta, po které všichni hrozně touží. Všichni muži mi padají k nohám, stačí si jen některého vybrat.“ Opakovala si to tak dlouho, až to začalo účinkovat! A než byl večírek u konce, tlačila se kolem ní spousta mužů.“

„Měla bys to taky zkusit.“

„Ale prosím tě! Já…“

„Ty v sobě máš taky něco takového, jako měla ona.“

„Přestaň si ze mě dělat legraci.“

„Ne, opravdu… Kdybys shodila pár kilo! Velké nohy už máš, malý prsa taky, máš velké čokoládově hnědé oči a rovné kaštanové vlasy.“

„Jsi hrozná!“

„Vůbec ne. Znáš mě: vždycky říkám, co si myslím.“

Joséphine chvíli přemýšlela a pak se do toho vrhla po hlavě: „Někoho jsem v knihovně potkala…“

A vyprávěla Shirley o tom, jak se srazila mezi regály s neznámým mužem, jak jí popadaly knihy, jak dostala záchvat smíchu, i o to, jak se mezi ní a tím mužem okamžitě vytvořilo spiklenecké pouto.

„Jak vypadá?“

„Trochu jako věčný student… Nosí sportovní tříčtvrteční kabát s kapucí, víš, co myslím, takový ten duffle-coat. To nenosí nikdo, leda ten, kdo chce pořád vypadat jak student.“

„Nebo třeba režisér, co hledá námět pro svůj příští film. Taky to může být nějaký zimomřivý výzkumník, nebo doktorand, který píše disertaci o Johance z Arku. Možností je spousta.“

„Víš, je to poprvé, co jsem se podívala po nějakém chlapovi, od té doby, co…“

Tady se Jo zarazila. Ještě pořád jí dělalo problém mluvit o Antoinově odchodu. Polkla, ale hned se zase vzchopila.

„.Od té doby, co Antoine odešel…“

„Viděla ses s ním pak ještě někdy?“

„Jednou nebo dvakrát… pokaždé se na mě usmál. V knihovně se ale stejně nedá mluvit, tam všichni pracují a jsou potichu… Takže když chceš s někým mluvit, můžete se dorozumívat jen pohledem. Je hrozně hezkej! A vypadá romanticky!“

Na semaforu naskočila červená a Jo toho využila k tomu, aby z kapsy vytáhla papír a tužku a zeptala se: „Pamatuješ si na to místo, jak Audrey točila s Gary Cooperem… a jak on mluvil takovou divnou angličtinou?“

„To byl opravdickej kovboj. Pocházel z Montany. Neříkal yes nebo no, ale yup a nope! Miliony žen na celém světě o něm snily, a on přitom mluvil, jako by byl pořád ještě na ranči. Nechtěla bych tě zklamat, ale byl to spíš takovej nudnej patron!“

„Však on taky říká: ‚Am only in film because ah have a family and we all like to eat!‘ Jak bys to přeložila, aby to znělo tak, jako by to říkal kovboj?“

Shirley se poškrábala na hlavě, sešlápla spojku a zařadila. Zahnula ostře doprava, pak doleva, podařilo se jí tak vyhnout se koloně aut, která se vytvořila na hlavní ulici, a přitom ještě stihla vynadat dvěma nebo třem řidičům.

„Mohla bys tam dát třeba: ‚Já prostě dělám filmy, abych se postaral o rodinu, my holt všichni potřebujeme něco do huby…‘ Něco na ten způsob! Mrkni se, prosím tě, do mapy, jestli teď můžu tady odbočit doprava. Dál je to úplně zacpaný.“

„Můžeš… ale pak se zas musíš vrátit některou boční ulicí doleva na hlavní.“

„Doleva já se vrátím. Levá strana je ta, kde máme srdce. A to je moje oblíbená.“

Joséphine se usmála. Život podle Shirley byl jak odstředivka. Nikdy nelpěla na vnějším zdání, konvence a předsudky odhazovala stranou. Věděla přesně, co chce, a šla rovnou k cíli. Podle Shirley byl život jednoduchý. Způsob, jak vychovávala Garyho, Joséphine někdy udivoval. Mluvila s ním, jako by byl dospělý. Nic před ním neskrývala. Řekla mu, že se jeho otec vypařil, když on se narodil, i to, že až ji o to jednoho dne požádá, řekne mu, jak se jmenuje a dá mu jeho adresu, aby ho mohl vyhledat, když si to bude přát. A řekla mu také, že byla do jeho otce hrozně zamilovaná a že on, Gary, byl dítě, na které se oba moc těšili a které milovali. A že muži to dnes mají v životě těžké, ženy toho od nich hrozně moc očekávají a oni často nemají dost široká ramena na to, aby to všechno unesli. A tak někdy raději utečou. Zdálo se, že Garymu to jako vysvětlení stačí.

Na prázdniny odjížděla Shirley do Skotska. Chtěla, aby Gary poznal zemi svých předků, aby měl příležitost mluvit anglicky a aby poznal jinou kulturu. Když se letos vrátili, byla Shirley zasmušilá a mrzutá. Utrousila jenom: „Příští rok pojedem jinam.“ Pak už se k tomu nikdy nevrátila.

„Na co myslíš?“ zeptala se jí Shirley.

„Myslela jsem na to, že jedna část tvého života je pro mě zahalená tajemstvím, a že o tobě spoustu věcí nevím…“

„To je jenom dobře! Protože vědět o druhých všechno je otrava.“

„To je fakt. Ale někdy si říkám, že už bych si přála být stará, protože si myslím, že to už pak konečně budu vědět, kdo vlastně jsem!“

„Já si myslím, ale je to jenom můj názor, že klíč k tvému tajemství je v tvém dětství. Tehdy se ti něco stalo, a ty sis kvůli tomu vytvořila nějaký blok. Často si kladu otázku, proč se tak málo zabýváš sama sebou, proč jsi si tak málo jistá sama sebou…“

„Já si tu otázku taky často sama kladu, to mi můžeš věřit.“

„Tak to je dobrá zpráva. To je totiž dobrý začátek. To, že si kladeš otázky, je stejné, jako když se rozhodneš složit puzzle a vybereš si první kousek a položíš ho na stůl. Spousta lidí si nikdy žádné otázky neklade, jdou životem se zavřenýma očima a pochopitelně taky žádnou odpověď nenajdou.“

„To ale není tvůj případ!“

„Ne, to není… A tvůj to taky bude čím dál míň. Až doteď jsi byla jasně zaškatulkovaná: bylas vdaná, studovala jsi svůj obor. Teď ale začínáš vykukovat ven přes tu ohradu a uvidíš, že se začnou dít věci! Protože když se pohneš, uvedeš tím do pohybu i věci kolem sebe. Tomu prostě neunikneš. Je to ještě daleko?“

Byly přesně čtyři hodiny odpoledne, když před sebou uviděly zamřížovanou bránu společnosti Parnell, připravující a dodávající jídla na objednávku do domu. Shirley zastavila přímo ve vjezdu, takže nikdo další nemohl vjet tam ani ven.

„Ty prosím tě zůstaň v autě, a kdyby bylo potřeba, tak s ním popojedeš, ano? Já zatím vyložím krabice.“

Joséphine přikývla. Přesedla si na sedadlo řidiče a dívala se, jak Shirley vykládá krabice z auta. Vytáhla je všechny najednou, takže jí naskládané na sebe sahaly až po bradu, a v natažených rukou je odnášela. Dělala velké kroky, takže ten, kdo by se na ni díval zezadu, by si musel pomyslet, že je to muž. Na sobě měla džíny s laclem a pracovní halenu. Ale když se otočila, rázem vypadala jako Uma Thurmanová nebo Ingrid Bergmannová. Stejné blond vlasy, vysoká hranatá postava, odzbrojující úsměv, světlá pleť a šikmé kočičí oči.

Když se vracela, skoro poskakovala a v autě Joséphine vlepila pusu, na každou tvář jednu.

„Sláva, jsme zachráněni! Je to sice blbec, ale platí dobře! Co kdybychom si teď zašly někam do kavárny na něco sladkého?“

Na zpáteční cestě už nespěchaly, jely pomalu, a zatímco auto tiše proplouvalo večerním provozem, Joséphine kula plány a přemýšlela o konferenci. Z těchto myšlenek ji vytrhl
pohled na postavu muže, který stál na chodníku kousek před nimi.

„Podívej!“ vykřikla Joséphine a chytla Shirley za rukáv. „Tamhle, před námi.“

Muž ve sportovním kabátě s kapucí, s trochu delšími kaštanovými vlasy, právě beze spěchu, s rukama v kapsách, přecházel ulici.

„Nedá se říct, že by se zrovna staral, jestli ho něco nezajede. Ty ho znáš?“

„To je on, ten muž z knihovny! Víš, ten, jak… vidíš sama, jak je hezkej a nonšalantní.“

„No to máš pravdu, nonšalantní je až až!“

„Je úžasný. A je snad ještě hezčí než v knihovně.“

Joséphine se zabořila co nejhlouběji do sedadla, aby si jí nevšiml. Dlouho to však nevydržela, zase se předklonila a nosem se málem dotkla předního skla, aby jí z něho neunikl žádný detail. Muž v kabátě se otočil a na někoho gestikuloval. Ukazoval na semafor, kde už už měla naskočit zelená.

„Ó jé!“ zvolala Shirley. „Vidíš to, co já?“

Na přechodu čekala krásná, štíhlá, světlovlasá dívka, a jakmile se rozsvítila zelená, rozběhla se k němu. Jednu ruku si dala do kapsy jeho kabátu a druhou ho pohladila po tváři. Muž si ji přitáhl k sobě a políbil ji.

Joséphine sklopila hlavu a povzdechla si.

„No vidíš!“

„Jaképak ‚no vidíš!‘ rozkřikla se Shirley. „Vždyť on vůbec neví, že jsi tady! Taky může změnit názor! Budeš jak Audrey Hepburnová a přiměješ ho, aby se do tebe zamiloval! Přestaneš se cpát čokoládou, když překládáš, a zhubneš! Uvidí tvoje obrovské oči, vosí pas a padne ti k nohám! A potom to najednou budeš ty, kdo si bude dávat ruku k němu do kapsy! A budete šťastní jak blázni! Takhle se na to musíš dívat, Joséphine, a ne tím tvým způsobem.“

Joséphine ji poslouchala se sklopenou hlavou.

„Já asi nejsem stvořená k tomu, abych zažila milostný román.“

„Nechceš mi snad říct, že ty už sis s ním nějaký román vysnila?“

Joséphine celá nešťastná přikývla.

„Obávám se, že ano.“

Shirley zařadila, pevně sevřela volant a prudce se rozjela, zanechávajíc na silnici stopu po pneumatikách, která prozrazovala její zlost.

Ráno, sotva Josiane přišla do kanceláře, zazvonil telefon. Byl to její bratr, který volal, aby jí řekl, že jejich matka zemřela. Josiane, která se od matky nedočkala ničeho jiného než bití, se ale přesto rozplakala. Plakala kvůli tatínkovi, který zemřel před deseti lety, kvůli svému dětství plnému bolesti a trápení, kvůli tomu, že nikdy nepoznala něžné pohlazení ani lichotky, že se neměla s kým smát, a plakala i kvůli všemu tomu prázdnu kolem ní, které tak bolelo. Připadala si jako sirotek. Pak si uvědomila, že teď už opravdu sirotek je, a rozplakala se ještě víc. Jako by si tím chtěla vynahradit všechny slzy, které nesměla vyplakat, když byla malá. Tehdy stačilo, aby začala jen natahovat moldánky, a už jí nad hlavou zasvištěla facka a přistála jí na tváři, jen to štíplo. Napadlo ji, že tím, že teď pláče, jako by to malé děvčátko z dávných dob, které nikdy plakat nesmělo, vzala za ruku, utěšila je, objala ho a udělala mu místo, aby si mohlo sednout vedle ní. To je zvláštní, pomyslela si, mám dojem, jako bych najednou žila životy dvou lidí současně: dospělé Josiane, které je osmatřicet, je chytrá, ví, co může od života chtít a umí si ho zařídit tak, aby jí nikdo nešlapal na paty, ale zároveň i té malé umouněné a nešikovné holčičky, kterou bolí břicho, protože má hlad, má strach a je jí zima. Jakoby se tím pláčem oba životy zase spojily, a to bylo dobře.

„Co se to tady dneska děje? Vy si tady brečíte na celou kancelář a navíc ještě ani nezvedáte telefon?“

Henrietta Grobzová, rovná jako paraple, na hlavě jakousi divnou placku, která měla zřejmě představovat klobouk, si přísným pohledem měřila Josiane, která si teprve v tu chvíli všimla, že telefon opravdu vyzvání. Chvilku počkala, a když zvonění utichlo, vytáhla z kapsy zmuchlaný papírový kapesník a vysmrkala se.

„To kvůli mamince,“ vzlykla Josiane, „dneska umřela.“

„To je jistě smutné, ale… Jednoho dne nám všem zemřou rodiče, s tím musíme všichni počítat.“

„No právě. Řekněme, že já jsem s tím zatím ještě nepočítala…“

„Nejste už přece malá holka. Hleďte se vzchopit. Kdyby všichni zaměstnanci přenášeli své osobní problémy na své zaměstnavatele, kam by to s Francií došlo?“

Projevovat city v kanceláři si může dovolit jen šéf, zaměstnanec ovšem nikoliv, pomyslela si Henrietta Grobzová. Do večera to musí vydržet, a doma ať si brečí, jak chce! Nikdy tu Josiane vlastně neměla ráda. Vadila jí její opovážlivost a to, jak se při chůzi nakrucovala. Nesnášela pohled na její pružné tělo a už vůbec se jí nelíbily ty její blonďaté vlasy. O očích ani nemluvě! Byly vzrušující, odvážné, živé. Mockrát už Šéfovi říkala, aby ji vyhodil, ale on nechtěl.

„Je tady můj manžel?“ obrátila se k Josiane, která se mezitím narovnala a teď se zatvrzelým výrazem předstírala, že sleduje mouchu, jen aby se na tu ženu, která jí byla protivná, nemusela podívat.

„Šel někam nahoru, ale za chvíli se vrátí. Počkejte na něj u něho v kanceláři, určitě to nebude dlouho trvat… Trefíte tam přece!“

„Trochu zdvořilosti, holčičko! Nikdo vám nedovolil, abyste se mnou takhle mluvila…“ okřikla ji Henrietta pánovitým tónem.

Josiane se vztyčila jako chřestýš a hbitě odsekla: „Pro vás nejsem žádná holčička. Jmenuju se Josiane Lambertová. A vy mi nemáte co dovolovat! Což je teda štěstí, protože to by mně tak ještě scházelo!“

Má škaredý oči, pomyslela si Josiane. Jsou malý a pichlavý a ten její studenej pohled prozrazuje, jak je lakomá, podezíravá a vypočítavá. Nelíbí se mi ani její úzký a suchý rty, s bílýma koutkama. Jako kdyby měla v puse sádru, bába jedna! Nesnáším, jak se mnou jedná, jako bych byla její služebná! Na co si to hraje? A co tak úžasnýho vlastně dokázala? Akorát si vzala hodnýho chlapa, kterej ji vytáhl ven z bídy! Hezky se tou svou prdelí usadila v teple, ale já jí teď zavřu kohoutek. Uvidíme, kdo se tady bude nakonec smát naposled!

„Dejte si pozor, drahá Josiane, já mám na svého manžela dost velký vliv a mohlo by to dopadnout tak, že by tady v podniku pro vás už nebylo místo. Protože o sekretářky není nouze. Být vámi, dám na má slova.“

„A já být vámi, tak bych si nebyla tak jistá sama sebou. Teď mě nechte v klidu pracovat a počkejte si u něj kanceláři, až přijde,“ řekla jí Josiane stejně autoritativním tónem, jakým s ní mluvila ona. A Henrietta Grobzová kupodivu poslechla a celá ztuhlá mechanicky odkráčela.

Na prahu se otočila a pohrozila Josiane prstem: „Tím to ovšem ještě neskončilo, holčičko. Ještě o mně uslyšíte! A jestli vám můžu poradit: začněte si už balit věci.“

„To se ještě uvidí, vážená dámo. Takových jako vy jsem už viděla a zatím žádná nade mnou ještě nevyhrála. Zapište si to za uši, až si sundáte ten váš klobouk!“

Slyšela, jak v Šéfově kanceláři práskly dveře a spokojeně se usmála. Ta stará koza člověka ale dovede dopálit! Dneska je to jedna nula pro mě. Nesnášela ji už od prvního setkání. Zvykla si nesklopit nikdy oči, když se s ní octla tváří v tvář. Byla to výzva k boji. Souboj byl nelítostný. Proti sobě stály dvě soupeřky: jedna vyschlá, svraštělá a nevrlá, druhá jakoby nadýchaná, růžová a měkoučká. A obě byly stejně úporné.

Vytočila číslo svého bratra, aby se ho zeptala, kdy bude pohřeb. Bylo ale obsazeno. Chvíli počkala a pak znovu vytočila číslo. Vážně by mě mohla vyhodit? napadlo ji najednou, zatímco telefon vyzváněl. Mohla by opravdu…? Nakonec možná ano. Muži jsou zbabělci! Prostě by mi řekl, že mě přeloží jinam. Do některé pobočky. To bych pak byla daleko od centra všeho dění. A od všeho, co jsem tak trpělivě budovala a co by právě teď mohlo začít přinášet ovoce. Tu-tůůů. Tu-tůůů… Musím teď být ostražitá. Tu-tůůů… Nesmím se nechat omámit hezkejma řečma a připustit, aby mi do nich ten chytrák Marcel nepozorovaně zabalil nějakou hořkou pilulku, kterou bych mu spolkla.

„Haló, Stephane. Tady je Josiane…“

Dověděla se, že pohřeb bude příští sobotu na hřbitově ve vesnici, kde matka žila. Josiane se v náhlém návalu sentimentality rozhodla, že se ho zúčastní. Chtěla být u toho, až ji budou dávat do země. Potřebovala na vlastní oči uvidět, jak matka zmizí už napořád ve velké temné díře. Bude se s ní tak moct rozloučit a možná jí dokonce zašeptá, že si ji vždycky přála mít ráda.

„Chtěla být zpopelněna…“

„Ano? A proč?“ zeptala se Josiane.

„Měla hrozný strach, že by se mohla probudit ve tmě.“

„Já jí rozumím.“

Moje maminka, která se bojí potmě. Najednou k ní pocítila příval lásky. Zavěsila, vysmrkala se a vtom ucítila, jak jí někdo položil ruku na rameno.

„Co se děje, broučku?“

„Umřela mi maminka.“

„A tobě je to líto?“

„Ano…“

„Pojď sem ke mně…“

Šéf ji vzal kolem pasu a posadil si ji na klín.

„Dej mi ruce kolem krku a klidně se vyplač… Jako bys byla moje děťátko. Však víš, jak moc jsem si přál mít dítě.“

„Ano,“ popotáhla Josiane a přitiskla se k jeho laskavým pažím.

„Víš, že ona mi ho nikdy nechtěla dát.“

„Možná je to nakonec dobře.“ Josiane polkla a vysmrkala se.

„Proto jsi ty pro mě vším… Jsi moje žena i moje malá holčička.“

„Jsem tvoje milenka a tvoje malá holčička. Protože tvoje žena je ve tvé kanceláři a čeká tam na tebe.“

„Moje žena!“

Šéf nadskočil, jako by si sedl do vosího hnízda.

„Víš to jistě?“

„Prohodily jsme spolu pár slov…“

Ustaraně si rukama přejel po holé lebce.

„Pohádaly jste se?“

„Hledala důvod a taky si ho našla!“

„No nazdar! A já zrovna teď potřebuju její podpis! Podařilo se mi udat Angličanům jednu moji pobočku, co za nic nestála, víš, tu v Murepain, tu, co jsem se jí chtěl zbavit… Budu jí muset nějak zalichotit! To jsi s ní musela vyhledávat hádky pro nic za nic právě teď, Josiane?“

„Bude teď po tobě chtít, abys jí přinesl můj skalp…“

„Až tak je to vážný?“

Vypadal znepokojeně. Začal přecházet po místnosti sem a tam, nesouvisle gestikuloval, bouchal dlaní do stolu a sám pro sebe si něco vykládal, pak rozhodil rukama a sesunul se do jedné židle.

„Ty z ní máš takovej strach?“

Trochu se pousmál, ale byl to poraženecký úsměv, jako když voják, který se chce vzdát, zvedne ruce nad hlavu a kalhoty mu přitom spadnou ke kolenům.

„Asi bude lepší, když tam za ní zajdu…“

„Jo jo, běž se podívat, co tam tak dělá…“

Šéf se zatvářil zkroušeně. Rozhodil rukama a nechal je pak volně spadnout, takže mu pleskly z boku o stehna. Skoro to vypadalo, jako by se sám omluvně plácl přes zadek za to, že odchází.

„Ty se na mě zlobíš, broučku?“

„Už běž…“

Bylo jí jasné, jak to s tou mužskou odvahou vlastně je. Nečekala, že by se jí zastal. Tolikrát už ho viděla, jak se po nějakém, byť krátkém, rozhovoru se Špejlí celý třese. Nic od něj nečekala. Leda možná něhu, když byli spolu v posteli. Ona mu poskytovala rozkoš, kterou tolik postrádal, a to ji naplňovalo radostí, protože v lásce je stejně dobré dávat jako dostávat. Měla ráda ten pocit, když se k němu vinula a on byl rozkoší bez sebe. Když viděla, jak obrací oči v sloup a křiví se mu tvář. Cítila ten pocit až v břichu, připadalo jí, že má nad ním moc a zároveň k němu chovala skoro mateřské city. A navíc… nebyl rozhodně první, kdo se octl v její posteli. Takže o jednoho míň nebo víc… Tenhle byl aspoň hodnej. Líbil se jí ten pocit moci, kterou nad ním měla, a zvykla si na něj. Byl jako velký děcko. Možná ho ale měla radši nechat plavat… Josiane nikdy mužům moc nevěřila. Ženám ostatně taky ne. Věřila leda sama sobě. Ale někdy ji překvapily i její vlastní reakce.

Vstala, protáhla se a rozhodla se, že si zajde na kafe, aby si trochu srovnala myšlenky. Vrhla poslední podezíravý pohled na Šéfovu kancelář. Co se tam mezi ním a jeho ženou odehrává? Podlehne vydírání a obětuje ji na oltář peněz? Její matka penězům říkávala Prachy, s velkým P. A klaněla se před nimi jako před královským veličenstvem. Tenhle postoj k prachům máme jenom my, co jsme vždycky byli malí a ponížení! My je nestrkáme do kapsy jako něco, co je naše a co nám patří, my se na ně díváme jako na něco, co je ušlechtilé a skoro božské. Vrháme se za tou nejmenší mincí, která s cinknutím spadne na zem. Sehneme se pro ni a sebereme ji, dýcháme na ni a leštíme ji tak dlouho, až je celá stříbrná. Na boháče, který ji upustil, a nestálo mu za to se pro ni shýbnout, se přitom díváme jako spráskaný pes. A já, která se sice tvářím jako holka, která nemá žádné předsudky, jsem se přitom celý život tím jeho veličenstvem Prachama nechala využívat. To jim vděčím za ztrátu panenství, za první rány pěstí do týla, za první kopance do břicha, mě kvůli nim ponižovali a zacházeli se mnou surově. A stejně, když vidím někoho, kdo je bohatej, nemůžu si pomoct a dívám se na něj jako na nějakou vyšší bytost, pozvedám k němu oči, jako by to byl nějakej Mesiáš, a málem bych mu k nohám přinesla kadidlo a myrhu!

Cítila vztek sama na sebe. Uhladila si rukou pomačkané šaty a šla hodit minci do kávovaru. Vypadl kelímek a vzápětí vytryskl horký proud kávy. Počkala, až stroj vyprskne všechnu tu černou žluč, vytáhla kelímek a byla ráda, že ji hřeje v dlaních.

„Co děláš dnes večer. Jdeš někam se Starým?“

Byl to Bruno Chaval, který měl právě pauzu a také si zašel na kávu. Vytáhl cigaretu a než si ji zapálil, poklepal s ní o krabičku. Nebyla to běžná značka. Tabák byl balený do žlutého cigaretového papíru. Viděl to v nějakém starém filmu a zalíbilo se mu to.

„Neříkej mu tak!“

„Že by ses nám zamilovala, pusinko?“

„Akorát nesnáším, když mu někdo říká Starej.“

„Ty ho snad miluješ, toho starýho dědka?“

„Jo…“

„Tos mi ale nikdy neřekla…“

„My dva jsme spolu nikdy nenadělali moc řečí.“

„Jasně, rozumím. Máš blbou náladu, už mlčím.“

Pokrčila rameny a otřela si tvář o horký kelímek.

Chvíli stáli oba mlčky a usrkávali horkou kávu. Nedívali se na sebe. Pak Chaval popošel až těsně k Josiane, takže se jejich boky dotkly a on do ní trochu strčil, aby viděl, jestli se zlobí doopravdy. Potom, protože se ani nepohnula ani ho neodstrčila, zabořil nos do jejího krku a vzdychl: „Hmmm! Krásně voníš mýdlem. Nejradši bych tě tady položil na zem a jenom bych pomaličku dýchal tu tvoji vůni.“

Josiane se mu vysmekla a povzdychla si. Ten by tak pomaličku dýchal její vůni! Že by ji hladil? Laskat se nechával on! To on se natáhl na postel a ona musela udělat všechnu tu práci, než se konečně začal chvět a sténat! A to mohla být ještě ráda, když jí pak poděkoval nebo ji aspoň pohladil.

Zapálil si cigaretu, vypjal hruď, odhodil si z čela kadeř vlasů, která mu padala do očí, a přitom z ní nespouštěl pohled. Cynicky si ji prohlížel tím svým šarmantním a zároveň majetnickým pohledem, který vyjadřoval, že je spokojený s tím, co získal. Uměl ji obalamutit lichotkami a podrobit si ji. Od té doby, kdy si ji získal — nebo ji spíš dostal do postele — začal být domýšlivý. Jako by šlo z jeho strany skoro o nějaký hrdinský čin! Přivlastnil si všechnu slávu za tento svůj úspěch a celý se naparoval. Díky ní měl přístup k šéfovi, a tak se mu zdálo, že už má moc skoro na dosah ruky. Teď už nebyl jen obyčejný zaměstnanec, brzy z něj bude společník! Muži už jsou takoví. Neumí přijmout úspěch nebo slávu, aniž by se hned začali čepýřit a naparovat. Od té doby, co mu Josiane slíbila, že se Starým promluví, aby ho povýšil, neměl stání. Pořád za ní chodil, vyhledával ji na chodbě, ve všech možných zákoutích, ve výtahu a chtěl, aby ho o tom ujišťovala. Tak už to podepsal? Podepsal to? Vždycky ho odstrčila, ale on přišel zase. Co si myslíš? Jsem už z toho na nervy! Chtěl bych vidět tebe, kdybys byla na mém místě, naříkal.

I tentokrát se chtěl zeptat: „Tak co? Říkal něco?“ Ale pochopil, že teď není ta vhodná chvíle, a vyčkával.

Josiane se nikdy nedokázala zlobit dlouho. Kdykoli jednala s muži, chovala se vlastně vždycky jako taková ta hodná holka. Jak je to vlastně možné, že se na ně nedokážu zlobit? říkávala si. Jak to, že mě pořád těší se s nimi milovat? I když jsou tlustí, oškliví, i když mě bijí, tak já se na ně stejně nezlobím. Nedá se říct, že by mně poskytovali nějakou rozkoš, a přesto se k nim pořád vracím. A když ještě navíc ten svůj sprostej chtíč zabalí do pár něžností a pěkných slov, letím za nimi jak pitomá. Stačí, když se mnou hezky promluví, když se mnou jednají jako s lidskou bytostí, která má duši, mozek a srdce, když mi poskytnou jen malé místečko na výsluní, a ze mě je zas rázem malá holka. Všechna moje zlost, zášť a touha po pomstě jsou pryč a já jsem zase připravená se pro ně obětovat, jen aby se mnou dál mluvili s úctou a uznáním. Aby mi říkali hezká slova. Aby se mě ptali na můj názor. Já jsem přece tak pitomá!

„Tak co, puso, uzavřeme mír?“ pošeptal jí Chaval, jednu ruku jí přitom položil na bok a přitáhl si ji k sobě.

„Přestaň, ještě nás tady někdo uvidí.“

„No a co? Řekne si, že jsme staří kamarádi a že jenom žertujeme.“

„Říkám ti, abys toho nechal. Je v kanceláři a má tam tu svou Špejli. Jestli otevře dveře a uvidí nás tady, je se mnou konec.“

Když se mu to bude hodit, tak to se mnou stejně skoncuje! Vždyť už mě beztak stejně obětoval na oltář podniku! Od té doby, co se chce zbavit té továrny v Murepain, je připravený udělat cokoli, jen aby to ona podepsala. Klidně té bábě slíbí moji hlavu. Ve srovnání s tím kontraktem já nic moc neznamenám. Takže co? Pak si Šéf i Chaval sbalí kufry, zmizí i jeho veličenstvo Prachy a já tady zůstanu s holým zadkem, jako obvykle, a ještě k tomu sama. Při té představě ji všechna odvaha opustila a cítila se slabá jak hadrová panenka. Přitiskla se trochu k Chavalovi a nadobro ztratila odvahu.

„Máš mě přece jenom aspoň trochu rád?“ zeptala se hláskem, který vysloveně žebral o trochu něhy.

„Jestli tě mám rád, ty moje krásko? Ty snad o tom pochybuješ? Blázníš? Dej mi chvilku a uvidíš, co ti předvedu.“

Chytil ji jednou rukou pod zadkem a pevně ji stiskl.

„Ne, počkej… ale co když se to třeba provalí? Nebo mu to dojde? Co pak se mnou uděláš?“

„Jak to myslíš? On ti snad už něco naznačil? Tak ven s tím!“

„Ne, jenom jsem najednou dostala strach…“

Představila si, jak jeho veličenstvo Prachy vytahuje velký nůž a chystá se ji podříznout pod krkem. Celá se roztřásla a v útrobách pocítila najednou divné prázdno. Zavřela oči a přitiskla se k němu. Trochu ucouvl, ale protože viděl, že celá zbledla, zachytil ji a objal ji kolem pasu. Odevzdaně tam stála a šeptala „povídej mi něco, něco hezkýho, víš, já se hrozně bojím…“ Začalo ho to rozčilovat. Bože můj, ty ženský jsou tak komplikovaný, pomyslel si, ještě před pár minutami mě posílala k čertu a teď najednou chce, abych ji uklidňoval. Byl v rozpacích a nevěděl, co má dělat. Pořád ji ještě objímal, vlastně ji spíš podpíral, protože cítil, že nemá žádnou sílu a vypadá, že každou chvíli omdlí. Byla úplně slabá a podklesávala jí kolena. Roztržitě ji jednou rukou hladil po vlasech. Netroufal si zeptat se, jestli Starej už to jeho povýšení podepsal nebo ne, a cítil, jak v něm narůstá divný pocit podráždění. A tak ji držel, jako by byla nějaký těžký balík a on nevěděl, jak se ho má zbavit. Neuměl se rozhodnout, co by s ní měl udělat: opřít ji o stěnu vedle kávovaru? Nebo ji má posadit na židli? Ale žádná židle tam nebyla… Ach jo! Bručel si pro sebe, tak to dopadá, když člověk svěří svůj osud do rukou nějaké ženské. Toužil teď po jediné věci: rychle se jí zbavit. Šoustat, to jo, ale bez všech těch serepetiček okolo. Bez těch slibů věrné lásky a uplakaných polibků. Člověk se k nim trochu přiblíží, a už ho čekají všechny tyhle citové výlevy.

„Tak poslyš, Josy, seber se trochu! Nakonec nás tady opravdu někdo uvidí. A všechno bude v háji!“

Josiane se vzchopila a trochu od něj s lehkým zavrávoráním odstoupila. Oči měla zrudlé pláčem. Vysmrkala se a řekla promiň… Ale už bylo pozdě.

Henrietta a Marcel Grobzovi stáli mlčky u výtahu a beze slova si je prohlíželi. Henrietta měla rty sevřené do úzké čárky a svraštělý obličej měla trochu zastíněný kloboukem. Marcel vypadal malátný a celý zničený. Obličej se mu chvěl zármutkem, který vyzařoval i z celé jeho postavy, a on se ani nesnažil to nějak zamaskovat.

První odvrátila hlavu Henrietta Grobzová. Pak chytila Marcela za rukáv od saka a odtáhla ho do výtahu. Jakmile se za nimi zavřely dveře, dala volný průchod svému vzteku, který se mísil s neskrývanou radostí: „Vidíš to? Však jsem ti říkala, že ta holka je coura! Když si jenom vzpomenu, jakým tónem se mou mluvila! A tys ji ještě bránil. Ty, Marceli, jsi někdy tak naivní…“

Marcel Grobz upíral oči na koberec v kabině výtahu, v duchu počítal všechny díry, které tam zanechaly odhozené nedopalky cigaret, a ze všech sil se snažil zadržet slzy, které se mu draly do očí.

Známka na dopise byla barevná a razítko prozrazovalo, že dopis byl ofrankovaný víc než před týdnem. Jako adresátky byly uvedené Hortense a Zoé Cortèsovy. Joséphine poznala Antoinovo písmo, ale dopis neotevřela. Položila ho na stůl do kuchyně, kde byly různé papíry a knihy, chodila kolem něho sem a tam, vzala ho do ruky a prohlédla si ho proti světlu, jestli třeba nerozezná, jsou-li uvnitř nějaké fotky nebo šek… Ale neviděla nic. Musela počkat, že se dcery vrátí ze školy.

První si ho všimla Hortense a hned se ho zmocnila. Zoé začala vyskakovat, chtěla jí ho vzít a křičela: „Já ho chci taky! Já chci taky ten dopis!“ Joséphine řekla, ať si obě sednou a požádala Hortense, aby ho přečetla nahlas. Zoé si posadila na klín, přitiskla ji k sobě a čekala, až Hortense začne. Ta rozřízla nožem obálku, vytáhla z ní několik listů tenkého papíru, rozložila je, položila na stůl a hřbetem ruky je pečlivě uhladila. Pak teprve začala číst: Moje milé holčičky,

jak už jste určitě poznaly podle známky na obálce, píšu Vám z Keni. Jsem tady už měsíc. Chtěl jsem Vás překvapit, a proto jsem Vám před odjezdem nic neřekl. Ale počítám s tím, že se za mnou určitě přijedete podívat, jen co se tady trochu usadím. Mohli bychom to naplánovat třeba na prázdniny. Domluvíme se na tom s maminkou.

Když se podíváte do mapy, uvidíte, kde Keňa leží. Nachází se mezi Etiopií, Somálskem, Ugandou, Rwandou a Tanzánií, na východním pobřeží Afriky, u Indického oceánu. Naproti ní jsou Seychelské ostrovy… Říká Vám to něco? Že ne? Tak to si tedy asi budete muset trochu zopakovat zeměpis. Já bydlím na pobřeží mezi Malindi a Mombasou, to je nejznámější oblast v Keni. Až do roku 1890 tady vládl sultán Zanzibar. Pak se o Keňu dohadovali Arabové, Portugalci a Angličané, až nakonec v roce 1963 země získala nezávislost. Ale dost historie! Vás určitě zajímá jenom jedna jediná věc: co dělá tatínek v Keni? Než Vám na tu otázku odpovím, radím Vám, abyste si radši sedly. Tak už sedíte? Opravdu?

Hortense si povzdechla a shovívavě se pousmála: „To je celý tatínek!“ Jo se z toho nemohla vzpamatovat: odjel do Keni! Sám nebo s Mylène? Zdálo se jí, že se jí červený trojúhelník pověšený nad opékačem topinek vysmívá a že na ni dokonce posměšně mrkl.

… Já tady totiž chovám krokodýly…

Holky úžasem otevřely pusu. Krokodýly!

Hortense pokračovala ve čtení dopisu. Taky ji to ale zarazilo. Bylo to poznat podle toho, že se mezi slovy občas zastavila a musela se nadechnout.

… pro čínský zpracovatelský průmysl! Určitě víte, že se Čína stává velkou průmyslovou mocností, že má obrovské množství přírodních zdrojů a že vyrábí a prodává spoustu nejrůznějších výrobků, od počítačů až po automobilové motory, a že také s nejrůznějšími výrobky z celého světa obchoduje. A představte si, že teď se dokonce rozhodli používat jako surovinu krokodýly! Jeden Číňan, jmenuje se pan Wei a je to můj šéf, založil v Kilifi jednu krokodýlí farmu na zkoušku a doufá, že brzy bude jeho farma produkovat velké množství krokodýlího masa, krokodýlích vajec a že bude také prodávat spoustu krokodýlích kůží, ze kterých se budou šít tašky, peněženky i boty. Byly byste překvapené, kdybych Vám vyprávěl, co všechno mají moji zaměstnavatelé v plánu a jak důmyslně to mají zařízené! Rozhodli se, že je budou „chovat“ ve velkém, v takovém přírodním parku. Pan Lee, můj zástupce, mi vyprávěl, že jich nakoupili desítky tisíc v Thajsku a dopravili je sem několika obřími Boeingy 747. Thajští farmáři se jich totiž začali zbavovat, protože na ně dolehla krize, která je teď v Asii, a jejich cena poklesla o 75 %! Takže je nakoupili úplně za pusu. Prostě byli ve slevě!

„Ten tatínek je ale legrační!“ řekla Zoé a cucala si palec. „Ale mně se to nelíbí, že pracuje s krokodýly! Krokodýli jsou pitomí.“

Vypustili je do různých slepých ramen řeky, které oddělili ocelovými sítěmi. A pak začali hledat někoho do funkce „deputy general manager…“ Tak se totiž jmenuje ta práce, kterou teď dělám, berušky. Jsem deputy general manager a farma se jmenuje Croco Park!

„To je vlastně generální ředitel,“ řekla Hortense, když o tom chvíli přemýšlela. „Takže jsem to napsala správně. Na začátku školního roku nám rozdávali dotazníky, a byla tam kolonka povolání otce. Napsala jsem, že je generální ředitel.“

Takže tady vládnu sedmdesáti tisícům krokodýlů! Co na to říkáte, berušky?

„Sedmdesát tisíc! Páni!“ řekla Zoé. „Doufám, že ho nenapadne chodit moc u břehu, když tam na farmě půjde na procházku, aby nespadl do vody! Ani trochu se mi to nelíbí.“

Na tohle místo mě upozornil jeden bývalý klient, kterého znám z doby, když jsem ještě pracoval u Gunman & Co. Narazil jsem na něho někdy v červnu, když jsem si jednou večer zašel na skleničku do baru v Concorde Lafayette, blízko brány Maillot. Určitě si na ten bar budete pamatovat, několikrát jste tam už se mnou byly, víte, ten, jak je odtud nádherný výhled na celou Paříž. Řekl jsem mu, že hledám práci a že mám chuť odjet z Francie a on si potom na mě vzpomněl, když se o tomhle místě dověděl. Řekl si, že to je práce přesně pro mě! Rozhodl jsem se tedy, že se do toho dobrodružství pustím. Hlavně proto, že vidím, jak neuvěřitelný ekonomický rozmach Čína právě zažívá. Je to jako v Japonsku v osmdesátých letech. Všechno, na co Číňané sáhnou, se promění ve zlato! A krokodýli taky. Ostatně, jestli bude farma prosperovat nebo ne, bude záležet jenom na mně. Možná bych krokodýly mohl dokonce zavést jako komoditu i na burzu! To by bylo legrační, co říkáte? Poslali sem čínské dělníky a postavili pro ně bungalovy z hlíny. V těch tady bydlí. Pořád se smějí. Někdy si říkám, jestli se neusmívají taky ve spánku. Jsou hrozně legrační, hlavně ty jejich tenké nožky, co jim čouhají z krátkých kalhot, které jim jsou moc široké. Jediný problém je, že se často nechají pokousat krokodýly, kteří na ně občas zaútočí, takže mají spoustu šrámů na rukou, na nohou, a dokonce i v obličeji. A víte, co oni dělají? Klidně si ty rány sami zašijí! Máme tady ošetřovatelku, která by to správně měla dělat, ale oni ji skoro nikdy nezavolají, a tak se stará hlavně o návštěvníky, kteří k nám přijdou.

Zapomněl jsem Vám totiž říct, že Croco Park je otevřený pro návštěvníky. Jezdí k nám Evropané, Američané, Australané, které Keňa láká kvůli safari. Reklama na naši farmu je uvedena hned na první stránce v katalogu, který dostávají od cestovních kanceláří. Zaplatí minimální vstupné a dostanou od nás obyčejnou udici z bambusu, provázek a dva kuřecí skelety a můžou se bavit tím, že na ně lákají krokodýly. Stačí, když se postaví na břeh, uvážou na provázek kousek toho kuřete a táhnou ho chvíli bahnem, co je na kraji. Krokodýli jsou hrozně žraví, to je fakt, a jsou taky zlí! Marně návštěvníkům říkáme, že musí být opatrní, někdy se odváží moc blízko, nedávají pozor a krokodýli pak po nich chňapnou. Krokodýl je totiž strašně rychlý, a navíc má dlouhé řady ostrých zubů, takže je to jak motorová pila! Někdy se také stane, že na někoho zaútočí a ocasem mu zlomí vaz. Takové nehody se snažíme ututlat, protože lidé pak pochopitelně nemají chuť se sem vracet, když se jim tady něco takového stane!

„To je jasný,“ uznala Hortense. „Já až tam pojedu, tak se na ně budu dívat leda dalekohledem!“

Joséphine poslouchala, zkoprnělá úžasem. Krokodýlí farma! Proč se radši nedal třeba na pěstování slunéček sedmitečných?

Ale musím Vás hned uklidnit: mně tady žádné nebezpečí nehrozí, já na ně dohlížím jen z dálky. Vůbec se k nim nepřibližuju. To nechávám na Číňanech, to je jejich práce.Zatím se to všechno jeví slibně a vypadá to, že farma bude dobře prosperovat. Jednak proto, že Čína si takhle sama zajišťuje surovinu, ze které pak vyrábí kopie francouzských a italských kabelek, bot a doplňků. A pak také proto, že Číňané mají hrozně rádi krokodýlí maso a vejce. Takže to se tady velmi pečlivě zpracovává a vozí se odtud lodí do Číny. Jak vidíte, mám tady dost co dělat a rozhodně se nenudím! Bydlím ve velkém domě, který je celý postavený ze dřeva a říká se mu tady „pánův dům“. Stojí uprostřed pozemku, na kterém je farma postavena, a má jedno poschodí, několik ložnic a taky bazén, který je celý obehnaný plotem z ostnatého drátu pro případ, že by se nějakému krokodýlovi zachtělo se jít sem vyčvachtat. To už se totiž tady jednou stalo! Ředitel parku, který tady byl přede mnou, narazil na krokodýla přímo v bazénu, a od té doby zavedli zesílená bezpečnostní opatření. V každém rohu pozemku farmy jsou strážní věže s ozbrojenými hlídkami a ty střeží celý prostor pomocí velkých reflektorů. Někdy se sem chtějí vloupat domorodci a ukrást krokodýly, aby je pak mohli sníst. Nevím, jestli to víte, ale krokodýlí maso je výtečné!

Tak teď už, berušky moje, víte všechno nebo skoro všechno o mém novém životě. Začíná svítat a já půjdu vyhledat svého zástupce, abychom společně určili úkoly na dnešní den. Zase Vám brzy napíšu a budu psávat často, protože mi hrozně chybíte a moc a moc na Vás myslím. Na pracovním stole tady mám Vaše fotografie, všichni se mě ptají, co to tu mám za krásné slečny, a já jim hrdě odpovídám: „To jsou moje dcerky, jsou to ty nejhezčí holčičky na světě!“ Taky mi napište. Řekněte mamince, ať Vám koupí počítač, protože pak Vám budu moct poslat fotky, abyste viděly můj dům, krokodýly a ty malé Číňany v kraťasech! Počítače se teď dají koupit docela levně a tak by to neměl být žádný velký výdaj. Posílám Vám velkou pusu a mám Vás moc rád Váš

tatínek

P. S. V obálce je také dopis pro maminku…

Hortense podala Joséphine poslední list, který měla v ruce. Ta ho přeložila na polovinu a dala si ho do kapsy své zástěry.

„Ty ho nebudeš hned číst?“ zeptala se Hortense.

„Ne… Chcete si o tom dopisu od tatínka promluvit?“

Dcerky se na ni dívaly beze slova. Zoé si cucala palec. Hortense přemýšlela.

„Krokodýli jsou pitomí!“ řekla Zoé. „A proč tatínek nezůstal ve Francii?“

„Protože ve Francii se krokodýli chovat nedají, přece to napsal,“ řekla jí Hortense a vzdychla. „A říkal přece, že chce odjet do zahraničí. Mluvil o tom pokaždé, když jsme se s ním viděly. Jenom si tak říkám, jestli jela s ním…“

„Doufám, že mu dobře platí a že se mu ta práce bude líbit,“ řekla rychle Joséphine, aby holky nepřevedly řeč na Mylène. „Pro něho je moc důležité najít znovu pevnou půdu pod nohama a mít zase zodpovědnost. Muži, když nepracují, se cítí nesví. A pak, on je tam jak ryba ve vodě. Vždycky měl rád volný prostor, cestování, rád jezdil do Afriky.“

Joséphine se těmi slovy pokoušela zažehnat zlou předtuchu, která ji přepadla. To je přece takové bláznovství, říkala si v duchu. Doufám, že do toho šíleného podniku nevložil žádné peníze. Ale jaké peníze by do toho mohl dát? Mylèniny? Já bych se tedy bála s ním do toho jít. Jen aby jednoho dne nepotřeboval, abych ho tahala z bryndy! V tu chvíli si uvědomila, že mají přece účet v bance a ten je společný. Rozhodla se, že tam co nejdřív zajde a promluví si o tom s panem Faugeronem, jejich bankovním poradcem.

„Já se jdu podívat do té knížky o plazech, jestli je tam něco o krokodýlech,“ prohlásila Zoé a seskočila mamince z klína.

„Kdybychom měly internet, nemusela bys nic hledat v knížce.“

„No ale my ho nemáme,“ řekla Zoé, „takže si to najdu v knížce.“

„To by bylo dobrý, kdybys nám koupila počítač,“ řekla Hortense. „Všechny moje kamarádky ho už mají.“

A jestli si půjčil peníze od Mylène, tak to znamená, že to spolu myslí vážně. Možná se i vezmou… „Ale ne, jsem pitomá, přece si ji nemůže vzít, když není rozvedený! Joséphine nahlas vzdychla.

„Ty mě vůbec neposloucháš, mami!“

„Ale ano, poslouchám tě…“

„Co jsem právě říkala?“

„Že bys potřebovala počítač.“

„A koupíš ho?“

„Nevím, miláčku. Musím si to rozmyslet.“

„Z toho, že o tom budeš jenom přemýšlet, ho ale nezaplatíš.“

Jako paní domu jí to musí slušet! Je jistě celá zrůžovělá, svěží a štíhlá. Joséphine si ji představila na verandě, jak čeká, až se Antoine vrátí domů, nebo jak v džípu objíždí farmu, jak chystá jídlo, listuje v nějakém lifestylovém časopise a hledá inspiraci, jak zařídit dům. A večer, když se Antoine vrátí, jim nějaký sluha připraví výbornou večeři a oni pak jí při svíčkách. Musí mít dojem, že začíná úplně nový život. Má novou ženou, nový dům, novou práci. Proti tomu mu musíme my tři, v tom našem malém bytě na předměstí v Courbevoie, připadat úplně nudné a obyčejné.

Ještě k tomu se jí dnes ráno paní Barthilletová, Maxova maminka, zeptala: „Co váš manžel, paní Cortèsová, jak se mu daří?“ Odpověděla to první, co jí slina na jazyk přinesla. Paní Barthilletová hodně zhubla a Joséphine se jí zeptala, jestli drží dietu. „Vy mi to asi nebudete věřit, paní Cortèsová, ale já držím bramborovou dietu!“ Joséphine vyprskla smíchy a paní Barthilletová ji pokárala: „Myslím to vážně, každý večer, tři hodiny po jídle, si dáte jednu bramboru a chuť na sladké úplně zmizí! Brambora prý, když ji sníte před tím, než jdete spát, uvolňuje dva hormony, které neutralizují v mozku chuť na cukry nebo uhlohydráty. Takže pak nemáte chuť jíst mezi jídly a hubnete. Je to vědecky dokázáno. Max to našel na internetu… Vy máte internet, viďte? Dala bych vám odkaz na ty stránky. Je to sice divné, ale ujišťuju vás, že ta dieta opravdu funguje.“

Z úvah ji vytrhla Hortense, která pokračovala ve svém přesvědčování.

„Ten počítač ale není žádný luxus, mami, je to normální pracovní nástroj. Ty bys ho mohla používat při práci a nám by se hodil, když se učíme do školy.“

„Já vím, drahoušku.“

„To říkáš jen tak. Tebe to stejně nezajímá. Přitom ale jde o moji budoucnost…“

„Poslyš, Hortense, udělám pro vás všechno, co je v mých silách. Všechno! Když říkám, že si to musím rozmyslet, je to proto, že ti nechci slibovat něco, co nebudu moct splnit. Je ale klidně možné, že se mi to podaří.“

„Děkuju, mami! Já jsem věděla, že se na tebe můžu spolehnout!“

Hortense chytila maminku kolem krku a posadila se jí na klín, jako prve Zoé.

„Můžu, mami, že jo? Že na to ještě nejsem moc velká?“

Joséphine se zasmála a přitiskla ji k sobě. Cítila se dojatá, mnohem víc, než by měla být. To, že ji tiskla k sobě a cítila její teplo, sladkou vůni její pleti i lehkou vůni, kterou vydechovaly její šaty, ji vhánělo slzy do očí.

„Drahoušku, kdybys věděla, jak moc tě mám ráda! Vždycky mě hrozně mrzí, když se my dvě hádáme.“

„My se přece nehádáme, mami, jenom diskutujeme. Prostě se jen díváme na věci každá jiným způsobem, to je celé. A víš, když jsem někdy protivná, tak je to proto, že mě hrozně trápí, že tatínek odešel, a tak místo na něho křičím na tebe, protože ty, na rozdíl od něho, tady jsi…“

Joséphine měla co dělat, aby se nerozplakala.

„Jsi jediný člověk, na kterého se můžu spolehnout, chápeš? Takže toho od tebe spoustu očekávám, protože ty, mami, podle mě všechno dokážeš. Jsi silná, odvážná, umíš člověka uklidnit…“

Její slova Joséphine dodala odvahu. Uvědomila si, že se už nebojí a cítila, že je ochotná udělat cokoli, jen když jí Hortense zůstane dál sedět schoulená na klíně a bude jí dávat najevo svou něžnost.

„Slibuju ti, drahoušku, že ti ten tvůj počítač koupím. Na Vánoce… Vydržíš to bez něho až do Vánoc?“

„Děkuju, maminečko. Nemohlas mi udělat větší radost.“

Chytila Joséphine kolem krku a stiskla ji tak pevně, že začala křičet: „Už dost! Už dost! Zlomíš mi vaz!“ Pak se rozběhla do pokoje za Zoé, aby jí tu novinu zvěstovala.

Joséphine měla náhle zvláštní pocit lehkosti. Jako kdyby radost, která vyzařovala z její dcery, dokázala zahnat všechny její starosti. Od té doby, kdy začala dělat překlady, přihlásila Hortense a Zoé na obědy do školní jídelny a večer měly skoro pokaždé to samé: šunku a bramborovou kaši. Zoé se trochu ušklíbala, když ji jedla a Hortense se v jídle jenom nimrala. Joséphine vždycky dojedla, co nechaly na talíři, aby se nic nevyhazovalo. To je taky důvod, proč tloustnu, pomyslela si, vždyť vlastně jím za tři. Když dojedly, umyla nádobí — myčka byla rozbitá a ona teď neměla peníze, aby ji nechala opravit, nebo koupila novou. Na stole byl ubrus z voskovaného plátna. Setřela drobky, vytáhla ze skříňky svoje knihy a pustila se znovu do práce. Dovolila holkám, aby si pustily televizi… a pokračovala ve svém překladu.

Sem tam k ní dolehlo, o čem si vedle v pokoji povídají. „Já až budu velká, tak budu stylistka,“ říkala Hortense, „a založím si svou vlastní značku.“ „A já zas budu šít šaty pro panenky.“ odpovídala na to Zoé. Zvedla hlavu, usmála se a zase se ponořila do života Audrey Hepburnové. Práci přerušila, jen když se šla přesvědčit, že mají vyčištěné zuby. Pak je uložila do postele a dala jim pusu na dobrou noc.

„Max Barthillet mě už dlouho nepozval k nim domů, co myslíš, proč?“

„Nevím, drahoušku,“ odpověděla Joséphine, duchem nepřítomná. „Každý má své starosti…“

„Mami, když chci být stylistka, měla bych se začít dobře oblékat,“ řekla Hortense vemlouvavě. „Nemůžu přece chodit nedbale oblečená.“

„Tak holky, už musíte spát!“ ukončila hovor Joséphine, která spěchala, aby se už mohla vrátit k překládání. „Zítra vstáváte v sedm!“

„Myslíš, že se rodiče Maxe Barthilleta budou rozvádět?“ ptala se Zoé.

„Nevím, holčičko, spi už.“

„Mami, dala bys mi nějaký peníze, abych si mohla koupit tričko Diesel?“ loudila Hortense.

„Zhasnout a spát! Už nechci slyšet ani slovo.“

„Dobrou, mami…“

Pustila se zase do překladu. Co by na jejím místě udělala Audrey Hepburnová? Pracovala by, tvářila by se důstojně a měla by na mysli dobro svých dětí? TVÁŘIT SE DŮSTOJNĚ A MÍT NA MYSLI DOBRO SVÝCH DĚTÍ. Tímhle heslem by se řídila. Byla by důstojná, laskavá a hubená jak tyčka. Toho večera se Joséphine rozhodla, že zahájí bramborovou dietu.

Byla studená a deštivá listopadová noc. Philippe a Iris Dupinovi se vraceli domů z večírku, na který je pozval jeden z Philippových společníků. Byla to slavnostní večeře asi pro dvacet hostů, měli objednaného číšníka, který je obsluhoval, všude byly veliké kytice nádherných květin, v krbu v salonu praskal oheň a rozhovor byla tak banální a konvenční, že Iris mohla dopředu uhodnout, o čem se bude mluvit. Všechno bylo luxusní, jídlo vynikající… ale naprostá nuda, shrnula to Iris, když se pohodlně usadila na předním sedadle auta a vydali se noční Paříží na cestu domů.

Iris se dívala z okna auta. Nemohla si pomoct a musela obdivovat budovy a významné stavby, které míjeli, mosty přes Seinu a architekturu velkých bulvárů. Když bydlela v New Yorku, po Paříži se jí často zastesklo. Stýskalo se jí po domech ze světlého kamene, po alejích stromů, kavárničkách na ulicích i klidném toku řeky Seiny. Někdy musela dokonce zavřít oči a v duchu si promítat ty známé výjevy.

Tohle měla na večírcích nejraději: cestu domů autem. Vyzula si boty a natáhla si nohy, hlavu si pohodlně opřela do opěradla, napolo zavřela oči a nechávala na sebe působit obraz města, který se v záři světel lehounce zachvíval.

Na téhle večeři se k smrti nudila. Seděla mezi mladým nadšeným advokátem, který měl celou svou kariéru teprve před sebou, a jedním z nejvlivnějších pařížských notářů, který s ní rozmlouval o oživení na trhu s nemovitostmi. Pocit nudy v ní vyvolával až záchvaty zlosti. Měla chuť vstát a převrátit stůl. Místo toho začala hrát svou oblíbenou hru na dvojníky. Část její bytosti jako by vystoupila z jejího těla a nechala tu „druhou“, krásnou paní Dupinovou, hrát úlohu manželky pana Významného. Slyšela, jak se ta „druhá“ směje takovým tím hlasitým smíchem šťastné ženy, jenž zakrývá zlost, kterou cítí ve svém nitru.

Když ještě měli krátce po svatbě, snažila se zapojovat do hovoru, zajímala se o byznys, o to, co se děje na burze, o zisky a dividendy, o vzájemná spojení mezi velkými skupinami akcionářů, o různé strategie, jak zničit nějakého rivala nebo získat spojence. Ona sama přišla z jiného prostředí: na Kolumbijské univerzitě zažila vášnivé diskuse o filmech, scénářích nebo knihách a tady se teď cítila jako nešikovná a nerozhodná debutantka. Po nějakém čase jí došlo, že je mimo hru. Zvali ji, protože byla hezká, šarmantní a byla Philippova žena. Všichni byli zváni v párech. Ale stačilo, aby se jí její soused u stolu zeptal „a co děláte vy?“ a ona odpověděla „nic výjimečného, jsem doma s naším chlapečkem…“ a už se od ní nenápadně odvrátil a naklonil se k někomu jinému. Nejdřív se jí to dotýkalo a cítila se odstrčená, ale postupně si zvykla. Někdy se sice stávalo, že s ní nějaký muž zapředl osobnější hovor, ale když se rozproudila diskuse, zůstávala většinou stranou.

Dnes večer to ale bylo jiné…

Když se k ní jeden z pozvaných, známý vydavatel a zároveň i okouzlující muž proslulý mnoha úspěchy u žen, otočil a ironicky podotkl: „Tak co, drahá Iris, stále jsi ještě doma a hraješ si na Penelopu? Aby sis brzy neoblékla čádor!“ popíchlo ji to a bezmyšlenkovitě mu odpověděla: „Budeš překvapený, začala jsem psát!“ Ještě to ani nedořekla a jemu už zasvítily oči. „Bude to román? A jaký?“ „Historický…“ Napadlo ji to, ani o tom nemusela moc uvažovat. Vzpomněla si na Joséphine a na její práce o 12. století. Její sestra se najednou vklínila mezi ni a toho muže. „No to mě zajímá! Francouzi svou historii milují a nejraději mají milostné příběhy, které se odehrávají v minulosti… A už jsi začala?“ „Ano,“ odpověděla sebejistě a na pomoc si vzala znalosti, které si vypůjčila od své sestry. „Píšu román, který se odehrává ve 12. století… V době Aliénor Akvitánské. O téhle době mají lidé spoustu falešných představ. Přitom je to zásadní období ve francouzské historii. A podivuhodně se podobá tomu, ve kterém teď žijeme: peníze nahrazují směnný obchod a začínají hrát rozhodující roli v životě lidí, vesnice se vylidňují, města se rozvíjejí, Francie se otevírá cizím vlivům, obchod se rozšiřuje do celé Evropy, mladí nemohou najít své místo ve společnosti, a proto se bouří. Náboženství si stále udržuje svou významnou úlohu v politice, ekonomice i v legislativě. Kněží se chovají jako ajatolláhové a je mezi nimi spousta fanatiků, kteří se do všeho pletou. V tomto období také vzniká řada velkolepých staveb: katedrály, univerzity, nemocnice. Jsou napsány první romány o lásce, probíhají první filozofické debaty…“ improvizovala Iris. Sypala ze sebe různé Joséphininy argumenty tak, jak jí přicházely na mysl, a vydavatel, nadšený proudem jejích slov, v tom vycítil svou příležitost, zbystřil a nespouštěl ji z očí.

„Poslyš, to je úžasné. Kdy spolu zajdeme na večeři?“

Je to skvělý pocit, zase jednou existovat sama za sebe a nebýt jen pouhá „manželka významného muže“ a žena v domácnosti… Cítila, jak jí rostou křídla.

„Zastavím se za tebou, až toho budu mít napsaného víc, abych ti to mohla ukázat…“

„Ale neukážeš to nikomu jinému dřív než mně, slibuješ?“

„Slibuju!“

„Počítám s tebou… Připravím ti skvělou smlouvu, nestojím o to, aby mi pak Philippe šlapal na paty.“

Dal jí svou přímou linku do kanceláře a ještě než se rozešli, znovu jí připomněl, co mu slíbila.

Philippe ji vysadil před domem a odjel zaparkovat auto do garáže.

Utíkala do svého pokoje, svlékla si šaty a přitom stále myslela na to, co se právě stalo. Taková opovážlivost! Co teď budu dělat? Pak se ale uklidnila: určitě na to zapomene, a když ne, tak mu řeknu, že jsem teprve na začátku a že na mě nesmí spěchat.

Bronzové hodiny na krbu odbily půlnoc. Iris se blaženě zachvěla. Byl to úžasný pocit, hrát tuhle roli! Být někým jiným. Vymyslet si úplně jiný život. Zdálo se jí, že se tím přenesla do minulosti, do doby, kdy byla na Kolumbijské univerzitě, když všichni společně studovali režijní postupy, role herců, umístění kamery, formu dialogů a účinek přechodů mezi nimi. Vysvětlovala studentům herectví, jak mají interpretovat svou postavu. Chvíli hrála muže a pak zase ženu, nevinnou oběť a perverzní manipulátorku. Připadalo jí, že život nikdy nebude stačit k tomu, aby stihla projevit všechny stránky své osobnosti. Gabor ji v tom podporoval. Psali společně scénáře. Tvořili skvělý tým.

Gabor… Pořád se k němu vracela.

Zatřásla hlavou, aby se vzpamatovala.

Poprvé po dlouhé době měla pocit, že žije. Jistě, lhala… ale nebyla to žádná velká lež!

Sedla si na postel, vzala do ruky kartáče a začala si pročesávat své dlouhé černé vlasy. Byl to rituál, který pečlivě dodržovala. V románech, které četla, když byla malá, si hrdinky kartáčovaly vlasy ráno a večer.

Vlasy pod dotykem kartáčů praskaly a ona, s hlavou zakloněnou dozadu, přemýšlela o dnešním dlouhém a nudném dni. Už nějakou dobu zůstávala doma a nevycházela. Úplně ji přešla chuť bavit se tím, že se bude točit dokola v prázdnu. Naobědvala se v kuchyni, sama, a poslouchala přitom povídání Babetty, jejich posluhovačky, která chodívala dopoledne pomáhat Carmen. Iris Babettu pozorovala, jako kdyby si prohlížela preparát měňavky v laboratoři pod mikroskopem. Babettin život by vydal na román: byla opuštěné, týrané dítě, žila postupně u různých adoptivních rodičů, od kterých nakonec vždycky utekla, párkrát byla i ve vězení, v sedmnácti se vdala a v osmnácti už měla dítě. Pořád odevšad utíkala, sem tam něco provedla, ale nikdy neopustila svou malou holčičku Marylin. Všude ji nosila v náruči a zahrnovala ji láskou, kterou sama nepoznala. Když jí bylo pětatřicet, rozhodla se, že „přestane blbnout“, usadí se a začne řádně pracovat, aby mohla zaplatit studia své dceři, která právě odmaturovala. Rozhodla se, že bude pracovat jako hospodyně. Nic jiného ani dělat neuměla. Bude ovšem vynikající hospodyně, nejlepší ze všech. Že „zdaní bohatým ty jejich příjmy“ a bude si brát 20 euro za hodinu. Tahle upřímně drzá malá blondýnka s modrýma očima vzbudila Irisinu zvědavost, a tak ji přijala. Od té doby se báječně bavila tím, že ji poslouchala! Jejich rozhovor byl pokaždé podivuhodný. Neměly vůbec nic společného, ale v kuchyni se z nich stávaly spojenkyně.

Toho rána se Babette zakousla do jablka, ulomil se jí přední zub a zůstal trčet v jablku. Iris na ni překvapeně zírala, když viděla, jak zub vytáhla, opláchla ho pod tekoucí vodou, z kabelky vytáhla tubu s lepidlem a zub přilepila zpátky.

„Stává se ti to často?“

„Co? Jo, ten zub? No, občas…“

„Proč nejdeš k zubaři? Ještě ho nakonec ztratíš.“

„Víte, kolik ten zubař stojí? To je hned vidět, že vy máte prachy.“

Babette žila s Gérardem, který dělal skladníka v jednom obchodě s elektrickým nářadím. Zásoboval dům žárovkami,
prodlužovacími šňůrami, sehnal opékač topinek, varnou konvici, fritovací hrnec, mrazák, myčku na nádobí a různé další spotřebiče. Za bezkonkurenční cenu: měl čtyřicetiprocentní slevu. Carmen byla nadšená. Vztah Gérarda a Babetty připomínal televizní seriál a Iris ho dychtivě sledovala. Věčně se hádali, navzájem se opouštěli, usmiřovali se, podváděli se a… milovali. Babettin život, to by byl námět! napadlo Iris. Zamyslela se a skoro se zapomněla česat.

Ráno, když Iris v kuchyni snídala, Babetta zrovna čistila troubu. Musela dovnitř strčit i hlavu, aby dosáhla až dozadu. Pohybovala se rychle sem a tam, takže připomínala dobře naolejovaný píst.

„Jak to děláš, že jsi pořád tak veselá?“ zeptala se Iris.

„Na tom přece nic není, to je normální!“

„S tím vším, cos prožila?“

„Neprožila jsem o nic víc než ostatní.“

„Ale ano, vždyť přece…“

„Kdepak, to jen vám se nic nepřihodilo.“

„Neděláš si starosti, nemáš z něčeho strach?“

„Ne, a proč bych měla?“

„Jsi šťastná?“

Babetta vytáhla hlavu z trouby a zadívala se na Iris, jako by jí právě položila otázku o Boží existenci.

„To je ale divná otázka! Večer, když jdem ke kamarádům na skleničku, tak to jsem šťastná, no ale ráno už je zase druhej den.“

„Jak to děláš?“ povzdechla si závistivě Iris.

„Copak vy jste nešťastná?“

Iris neodpověděla.

„No, páni! Já kdybych byla na vašem místě, to by mně bylo hej! Žádný starosti na konci měsíce, prachů mraky, krásnej kvartýr, fešáckej manžel, hezkej kluk… Já teda bych se takovýma otázkama netrápila!“

Iris se smutně pousmála.

„Život je přece jenom trochu komplikovanější, Babetto!“

Ta strčila znovu hlavu do trouby a Iris jen slyšela, jak uvnitř tlumeně nadává na ty samočistící trouby, které se samozřejmě nikdy samy nevyčistí. Zdálo se jí, že slyší něco o „práci, co dá zabrat“ a pak následovala řada nadávek. Když se zase narovnala, dokončila svou myšlenku: „On možná člověk v životě nemůže mít všechno. Já na všechno kašlu a jsem chudá, vy se trápíte a jste bohatá.“

To ráno, kdy Babetta čistila troubu, se Iris cítila hrozně sama.

Kdyby tak mohla zavolat aspoň Bérengère… Přestala se s ní vídat a měla pocit, jako by odřízla část sebe samé. Jistě ne tu nejlepší, ale přesto musela přiznat, že jí Bérengère schází. Chyběly jí ty její klepy, co páchly kanálem.

Dívala jsem se na ni spatra, říkala jsem si, že s ní nemám nic společného, ale byla jsem celá šťastná, když jsem si s ní mohla poklábosit. Jako by ve mně bylo něco zvráceného. Něco, co mě ponouká, abych toužila po tom, čím ze všeho nejvíc pohrdám. Nemůžu tomu odolat. Neviděla jsem ji už půl roku, počítala v duchu, už půl roku nevím, co se v Paříži událo, kdo s kým teď spí, kdo je bez peněz a kdo teď upadl v nemilost.

Strávila velkou část odpoledne zavřená ve svém pokoji. Přečetla jednu povídku od Henryho Jamese. Zaujala ji jedna věta, kterou si zapsala do svého zápisníku: „Co charakterizuje muže všeobecně? Dokážou trávit nekonečné množství času s nudnými ženami a nedá se říct, že by se přitom sami nudili, jen si zkrátka nevšímají toho, že se nudí, což podle mého vyjde nastejno. Nijak je to neobtěžuje, ovšem nakonec si stejně najdou způsob, jak zmizet po anglicku.“

„Jsem snad já nudná žena?“ zašeptala Iris směrem k velkému zrcadlu, které tvořilo přední stranu vestavěné skříně.

Zrcadlo neodpovědělo. Iris řekla ještě tišším hlasem: „Vytratí se také Philippe po anglicku?“

Zrcadlo nemělo čas odpovědět. Zazvonil telefon. Byla to Joséphine. Zdálo se, že je velmi rozrušená.

„Iris… Můžu s tebou mluvit? Máš chvilku? Jsi sama? Vím, že je hrozně pozdě, ale nutně s tebou musím mluvit.“

Iris ji ujistila, že neruší.

„Antoine napsal holkám. Je v Keni. Chová tam krokodýly.“

„Krokodýly? On se snad zbláznil!“

„No, díváš se na to stejně jako já.“

„Nevěděla jsem, že se krokodýli dají chovat.“

„Pracuje pro nějaké Číňany a…“

Joséphine navrhla, že jí Antoinův dopis přečte. Iris pozorně poslouchala a ani jednou ji nepřerušila.

„Tak co na to říkáš?“

„Upřímně, Jo: on se zbláznil.“

„A to ještě není všechno.“

„Zamiloval se do nějakého lotosového květu v krátké sukýnce?“

„Ne, to ne.“

Joséphine se zasmála. Iris byla ráda. Bylo lepší, když Joséphine bere tuhle novou manželskou epizodu s humorem.

„Do dopisu holkám přiložil taky jeden list, který napsal pro mě … a … to nikdy neuhodneš…

„A co? Tak mi to řekni, Jo!“

„No, já jsem ho dala do kapsy u zástěry, víš, té bílé, co si ji beru na vaření… Až když jsem byla v posteli, tak jsem si teprve vzpomněla, že jsem ten dopis nechala v kapse v zástěře… Prostě jsem na něj zapomněla… Není to ohromný?“

„No a co bylo dál? Tak pokračuj… Někdy je fakt těžký tě sledovat.“

„Pochop, Iris: zapomněla jsem na Antoinův dopis. Nevrhla jsem se na něj a nezačala ho číst. To přece znamená, že jsem na dobré cestě k tomu, abych se z toho dostala, nebo ne?“

„To je fakt, máš pravdu. A co bylo v tom dopise?“

„Počkej, já ti ho přečtu…“

Iris slyšela šustění papíru, jak Joséphine rozložila dopis a pak už se ve sluchátku ozval její hlas: „Joséphine… Vím, že jsem zbabělec, že jsem utekl bez vysvětlení, ale neměl jsem odvahu říct ti to do očí. Cítil jsem se hrozně. Tady můžu začít zase od začátku. Doufám, že to bude fungovat, že vydělám peníze a že ti budu moct stonásobně splatit to, co děláš pro děti. Mám šanci uspět a vydělat spoustu peněz. Ve Francii jsem se cítil ubitý. Neptej se mě proč… Ty jsi hodná, Joséphine, inteligentní, laskavá a velkorysá. Byla jsi skvělá manželka. Nikdy na tebe nezapomenu. Já jsem byl nešikovný a chtěl bych ti to vynahradit. Nějak ti zpříjemnit život. Budu vám pravidelně psát. Posílám ti svoje telefonní číslo, na něm mě zastihneš, kdyby se cokoli stalo. Líbám tě a vzpomínám na všechno hezké, co jsme spolu prožili, Antoine.“ Jsou tady dvě PS. V tom prvním píše: „Tady mi říkají Tonio… pro případ, že bys mi zavolala a vzal by to někdo ze zaměstnanců“ a v tom druhém: „Je to zvláštní, ale vůbec se už nepotím, a to je tady přitom teplo.“ „Tak co si o tom myslíš?“

Irisina první reakce byla: Chudák! Je to tak patetické! Ale protože nevěděla, jestli se už Joséphine dokázala od něj citově odpoutat, zvolila raději diplomatickou odpověď.

„Důležité je, co si o tom myslíš ty.“

„Dřív jsi bývala surovější.“

„Dřív býval členem rodiny. Takže nebylo třeba brát si servítky…“

„Takhle ty se díváš na rodinné vztahy?“

„Ty ses taky nerozpakovala říct před půl rokem matce od plic, co si myslíš. Bylas tak hrubá, že o tobě od té doby nechce ani slyšet.“

„Nedovedeš si představit, jak se mi tehdy ulevilo a oč se teď cítím líp!“

Iris chvíli přemýšlela a pak se zeptala: „Jak ses cítila, když jsi přečetla ten dopis pro holky?“

„Moc dobře ne… Ale stejně: nespěchala jsem, abych si honem přečetla ten svůj, a to je přece dobré znamení, ne? Už na něj pořád nemyslím.“

Joséphine si uvědomila, že Iris mlčí. Dodala: „Je pravda, že mám hrozně moc práce a nemám moc času na přemýšlení.“

„Jak vycházíš s penězi? Nepotřebuješ půjčit?“

„Ne, ne… to je dobrý. Beru každou práci, která se namane. Všechny překlady!“

Potom najednou změnila téma a zeptala se: „Jak se daří Alexandrovi? Co ty diktáty? Jde mu to už líp?“

Alexandr musel celé prázdniny, zatímco jeho sestřenice chodily na pláž nebo na ryby, psát dlouhé diktáty.

„Neptala jsem se ho. Je rezervovaný a moc nemluví. Je takový zvláštní, a já se v jeho přítomnosti cítím divně. S malýma klukama já to neumím! Nevím, o čem s ním mám mluvit. Někdy ti závidím ty tvoje dvě holky. Musí to být mnohem snadnější…“

Iris se náhle cítila neuvěřitelně sklesle. Mateřská láska jí připadala jako hora, kterou nikdy nezdolá. Je to k nevíře, pomyslela si, přece nepracuju, doma nemám žádné povinnosti, leda snad že vyberu květiny nebo vonné svíčky, a mám jen jedno dítě, o které se stejně skoro nestarám. Jediné, co ze mě Alexandr zná, je šustění balíčků a tašek s nákupy, když je odkládám v předsíni, nebo šatů, když se k němu večer nakláním a dávám mu pusu na dobrou noc, než odejdu někam na večírek! O nějaké výchově nemůže být řeč!

„Já už budu muset končit, drahoušku, myslím, že sem jde Philippe. Tak pa a nezapomeň: Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub!“

Iris zavěsila a zvedla oči k Philippovi, který stál na prahu a pozoroval ji. Toto je další člověk, kterému nerozumím, povzdychla si a pokračovala v kartáčování vlasů. Mám pocit, jako by mě sledoval, jako by mi byl stále v patách a měl neustále oči upřené na moje záda. Nemohl mě dát sledovat? Třeba se mě snaží při něčem načapat a mít tak záminku k rozvodu. Mezi oběma se rozhostilo nepřekonatelné ticho. Stálo mezi nimi jako hradba kolem Jericha, ale žádný hlas trumpety by ji nikdy nedokázal zbořit. Nekřičeli, nepráskali dveřmi, vlastně na sebe ani nezvýšili hlas. Závidím těm párům, které si dokážou udělat scénu, přemýšlela Iris, pořádná hádka leccos zjednoduší. Oba se vykřičí, unaví se a nakonec si padnou do náruče. V takové chvíli oba složí zbraně a polibky odplaví zášť, zahladí se výčitky a obě strany podepíší krátké příměří. Oni dva s Philippem znali jen ticho, chlad, zraňující ironii a propast mezi nimi se tak každý den o trochu víc prohlubovala. Rozchod byl tak jako tak nevyhnutelný. Iris na to nechtěla myslet. Utěšovala se tím, že snad nejsou jediná dvojice na světě, která se k sobě chová s podobnou indiferentní zdvořilostí. A všichni se přece hned nerozvádějí. Je to těžké období, které je potřeba překonat a které možná může trvat trochu déle, ale v některých případech nakonec pomalu přejde do stáří, kdy se člověk s ledasčím smíří.

Philippe si lehl na postel a sundal si boty. Nejdřív pravou a potom levou. Pak ponožku na pravé noze a pak na levé. Každý pohyb doprovázel příslušný zvuk, plopt, plopt, pfft, pfft.

„Měl jsi dnes těžký den?“

„Samé schůzky, oběd, jako vždycky.“

„Neměl bys tolik pracovat… Víš, že hřbitovy jsou plné hrobů těch, co byli nepostradatelní.“

„To je možné… Ale nevím, jak bych ten svůj život mohl změnit.“

Na toto téma spolu mluvili už mnohokrát. Jako by to byl nějaký povinný úsek cesty, který musí projít, než půjdou spát. Končilo to pokaždé stejně: otazníkem, který zůstal viset ve vzduchu.

A teď půjde do koupelny, vyčistí si zuby, natáhne si dlouhé bavlněné tričko, co v něm spává a přijde si lehnout.
Povzdechne si „myslím, že hned usnu…“ Ona na to neřekne nic. Políbí ji na rameno a dodá: „Dobrou noc, miláčku.“ Vezme si svou masku na spaní, nasadí si ji a posune se na svou stranu postele. Ona uklidí kartáče, rozsvítí lampičku na nočním stolku, vezme si knížku a bude číst tak dlouho, až se jí zavřou oči.

A pak si vymyslí příběh.

Může být milostný, ale nemusí. Někdy se večer zachumlá do přikrývky, na prsa si přitiskne polštář z prachového peří, který se snadno zmáčkne, a představí si Gabora. Jsou na festivalu v Cannes. Jdou po pláži. On je sám, pod paží si nese nějaký scénář. Ona je sama, nastavuje svůj obličej slunci. Pak se potkají. Jí spadnou sluneční brýle, on se shýbne, aby jí je podal, narovná se a… „Iris!“ „Gabore!“ Obejmou se a políbí, on řekne „tolik jsi mi scházela. Nikdy jsem na tebe nepřestal myslet!“ Běží spolu ulicemi Cannes lemovanými hotely. On sem přijel představit svůj nový film, ona jej všude doprovází, stoupají spolu po schodech, drží se za ruku, ona požádá o rozvod…

Jindy si zase zvolí jiný příběh. Právě dokončila knihu, je to velký úspěch, dává rozhovory novinářům ze všech koutů světa, kteří se sjeli do hotelu, kde se ubytovala, a čekají na ni v hale. Její román byl přeložený do dvaceti sedmi jazyků, společnost MGM koupila autorská práva, Tom Cruise a Sean Penn se dohadují, který z nich bude hrát hlavní mužskou roli. Dolary se kupí na zelených hromádkách a ty se táhnou do dálky. Komentáře plní stránky novin, spolu s fotografiemi její pracovny a kuchyně, novináři se jí ptají na její názory na nejrůznější věci.

„Mami, mohl bych dnes spát u vás v posteli?“

Philippe se prudce otočil a břitce odpověděl: „Ne, Alexandře! Už jsme o tom mluvili tisíckrát. V deseti letech už kluci nechodí spát k mamince a tatínkovi do postele.“

„Mami, dovol mi to… prosím!“

Iris zahlédla v očích svého syna záblesk úzkosti, naklonila se k němu a vzala ho do náruče.

„Copak je, miláčku?“

„Já se bojím, mami… Opravdu mám strach. Zdál se mi hrozný sen.

Alexandr popošel blíž a pokusil se vklouznout pod deku.

„Okamžitě jdi do svého pokoje!“ zařval Philippe a sundal si modrou masku.

Iris v očích svého syna uviděla paniku. Vstala, vzala ho za ruku a řekla: „Půjdu ho uložit.“

„To přece není žádná výchova. Co z něj takhle uděláš? Maminčina mazánka? Kluka, který se bojí vlastního stínu?“

„Jenom ho půjdu uložit do postele… Nemá smysl dělat z toho takové drama. Tak pojď, miláčku.“

„To je k nevíře! Vážně k nevíře!“ opakoval Philippe a otočil se zase na svou stranu. „To dítě nikdy nevyroste.“

Iris vzala Alexandra za ruku a odvedla ho do jeho pokoje. Rozsvítila malou lampičku u jeho postele, odhrnula pokrývku a naznačila Alexandrovi, aby si lehl. Vklouzl pod deku. Pohladila ho po čele a zeptala se: „Z čeho máš strach, Alexandře?“

„Bojím se…“

„Ty jsi ještě zatím malý chlapec, Alexandře, ale brzy už budeš velký. Budeš žít ve světě, který je tvrdý a drsný, a ty se na to musíš připravit. A nepřipravíš se na to tím, že budeš chodit plakat k tatínkovi a mamince do ložnice…“

„Já jsem neplakal!“

„Jenom jsi podlehl svému strachu. Byl silnější než ty. To není dobře. Musíš ho porazit, jinak budeš pořád malý miminko.“ Ušklíbl se. Měl zlost a zároveň byl smutný. Zlobil se na svou matku, že mu nerozumí, a byl si jistý, že má strach.

„A ty jsi zlá!“

Iris nevěděla, co na to má odpovědět. Dívala se na něj, ústa měla pootevřená, připravená něco říct, ale žádný zvuk z nich nevycházel. Nevěděla, jak má se svým dítětem mluvit. Ona byla na jednom břehu a Alexandr na druhém. Oba se na sebe dívali a mlčeli. Začalo to, už když se narodil. Hned v porodnici. Když Alexandra položili do postýlky s průhledným sklem, která stála hned vedle její postele, Iris si řekla: No vida! Nová osůbka v mém životě! Nikdy nevyslovila slovo „dítě“.

Matka nemluvila a on vycítil její rozpaky, takže se začal bát ještě víc. Muselo se jistě stát něco vážného, že se mnou maminka nemluví a jenom se na mě mlčky dívá.

Iris mu dala pusu na čelo a narovnala se.

„Mami, mohla bys tady zůstat, dokud neusnu?“

„Tatínek se bude hrozně zlobit…“

„Maminko, mami, maminečko…“

„Já vím, miláčku, já vím. Počkám tady, ale musíš mi slíbit, že příště už budeš statečný a zůstaneš ve své posteli.“

Neodpověděl. Vzala ho za ruku.

Spokojeně si oddychl a zavřel oči. Pohladila ho po rameni. Pozorovala jeho dlouhé, drobné tělíčko, hnědé řasy, černé vlnité vlasy… Bylo to půvabné křehké dítě, plné neklidu a ostražitého vyčkávání. Ani teď, když odpočíval, neměl úplně zavřené oči a vypadalo to, že jeho hrudník, který se pravidelně zvedal, drtí nějaká hrozná tíha. Jeho přerývaný dech prozrazoval strach i úlevu zároveň.

Přišel do našeho pokoje, protože vycítil, že ho potřebuju. Děti tyhle věci vytuší. Vzpomněla si, jak se jako malá nahlas smála otcovým žertům a dělala ze sebe kašpárka, aby zahnala těžký černý mrak, který visel mezi jejími rodiči. Nikdy se přitom mezi nimi nic hrozného nestalo, ale já jsem přesto měla strach… Tatínek byl tlustý, hodný a něžný. Maminka strohá, tvrdá a hubená. Byli jak dva cizí lidé, kteří spolu spí v jedné posteli. A tak ze sebe dál dělala kašpárka. Zdálo se jí, že je snazší někoho rozesmát než vyjádřit, co cítí. Když pak poprvé zaslechla, jak si lidé šeptají, aby je neslyšela: „No to je ale hezká holčička! Ta má krásné oči! Takové jsem ještě nikdy neviděla!“ vyměnila kašpárkův oblek s rolničkou za arzenál zbraní hezké holčičky. Jednoduše přešla z jedné role do druhé.

Tohle vlastně nejsem já. Tak dlouho jsem se snažila působit uvolněným a nenuceným dojmem, a teď ten můj obraz dostává trhliny a na povrch se dere spousta protikladů. Nakonec si zřejmě budu muset vybrat a dát se jedním směrem, jenže kterým? Když chce člověk najít sám sebe a žít v souladu se svým já, se svou vnitřní pravdou, musí být svobodný. Musí vědět, kdo je, musí mít radost z toho, že dokáže využívat svých schopností, a pak se nebude nikdy nudit. To, že žije v dobrém vztahu sám se sebou, ho naplňuje štěstím hraničícím téměř s euforií. Žije doopravdy, zatímco ti druzí si nechávají život volně utíkat mezi prsty… a nikdy nesevřou ruku, aby ho zadrželi.

Život mi opravdu utíká mezi prsty. Nedokázala jsem najít jeho smysl. Nežiju, jen slepě tápu. Nemám dobrý vztah k druhým lidem ani k sobě samé. Zlobím se na okolní svět, že mi vrací můj obraz, který se mi nelíbí, a zlobím se sama na sebe, že jim nedokážu vnutit jiný. Potácím se v kruhu a nemám odvahu něco změnit. Stačí, když člověk jen jednou jedinkrát uposlechne zákony druhých a rozhodne se žít podle toho, co si oni myslí, a jeho duše se rozplyne a zmizí. A z něho zbude jen prázdná slupka. Ale není už pozdě? Ta myšlenka ji polekala. Nestala se už ze mě ta žena, jejíž obraz vidím v očích své přítelkyně Bérengère? Při tom pomyšlení se zachvěla. Vzala do ruky Alexandrovu ručku a stiskla ji. On ze spánku její stisk opětovat a zamumlal: „maminko, mami“. Vytryskly jí slzy. Lehla si vedle svého syna, položila si hlavu vedle něj na polštář a zavřela oči.

„Josiane, zajistila jste mi letenky do Číny?“

Marcel Grobz stál před svou sekretářkou a mluvil k ní, jako by byla elektronický navigátor někde v muzeu. Stál nad ní a mluvil do vzduchu nad její hlavou, asi tak o metr výš, než měla oči. Josiane cítila, jak se jí prudce sevřel žaludek a narovnala se na své židli.

„Ano… Je to všechno v kanceláři na stole.“

Najednou nevěděla, jak s ním má mluvit. Vykal jí. Zakoktávala se, hledala slova a nevěděla, jak poskládat větu dohromady. Postupně vyloučila z hovoru všechna osobní zájmena a mluvila v infinitivech nebo volila neurčité výrazy.

On se utápěl v práci, domlouval si teď mnohem víc služebních cest, schůzek i pracovních obědů. Henrietta Grobzová mu každý večer chodila naproti až do práce. Prošla vždycky kolem Josianiny kanceláře a tvářila se, že ji nevidí. Vypadala jako chodící dřevěná tyčka s hučkou na hlavě. Josiane je pokaždé sledovala, když odcházeli: on celý ohnutý, ona nadurděná.

Od té doby, co ji překvapil s Chavalem u kávovaru, se jí vyhýbal. Prošel pokaždé kolem její kanceláře do té své a zavřel se tam až do večera, kdy zas jen proběhl kolem, utrousil „Nashle!“ a odvrátil hlavu. Tak tak, že ho zahlédla…

A já zůstanu na dlažbě. Zpátky na políčko Start. Nebude to dlouho trvat a vysype mě odtud, proplatí mi zbývající dovolenou a odměny za práci přesčas a za odpracované roky, napíše mi doporučení, popřeje hodně štěstí, potřese rukou a bude to! Nazdar, holčičko! Teď zas můžeš jít hledat štěstí jinam! Popotáhla nosem a spolkla slzy. Ten Chaval je přece takovej idiot! A já jsem taky pěkná husa! Copak jsem to nemohla vydržet? To jsem si nemohla dát bacha? Co je v domě, není pro mě, přece jsem mu to sama říkala: Žádné důvěrnosti. Absolutní anonymita. Práce, jenom práce. A on sem musel přijít, Marcelovi rovnou pod nos. To snad musel být náhlej nával testosteronu! Měl dojem, že si musí hrát na Tarzana! A pak se na mě vykašlal, ještě ani nepustil liánu z ruky!

Protože ten skvělý Chaval ji pak rychle poslal k vodě! Napřed na ni ale vychrlil hromadu nadávek. Bylo jich tolik, že ani nemrkla. Některé dokonce ani neznala!

A to je co říct!

Od té doby vyplakala několik litrů slz.

Od té doby si každý večer říkala, že je v pěkné kaši. Úplně jako letecká katastrofa. Zřítila jsem se na zem v plné rychlosti. A to jsem to měla všechno v suchu: tlustýho zamilovanýho dědka, k tomu mladýho a švarnýho milence a Veličenstvo Prachy mi leželo u nohou. Bývalo by stačilo zatáhnout za šňůrky a smyčka by se utáhla! Skvělej život jsem měla na dosah! Už ani nedokážu normálně myslet: jako bych měla v hlavě plastelínu. Včera na pohřeb jsem si musela nasadit černé brýle a všichni si mysleli, že je to kvůli zármutku. Docela mi to přišlo vhod!

Matčin pohřeb…

Josiane přijela vlakem, přestoupila v Culmont-Chalindrey, vzala si taxík (pětatřicet euro plus spropitné) a ten kousek ke hřbitovu pak došla pěšky. Pršelo. Byli tam všichni ti, které před dvaceti lety s lehkým srdcem opustila. Stáli tam jako přikovaní pod těmi svými deštníky. Chlapci, zdar! Já to tady balím a mizím odtud! A zpátky se vrátím, leda by mě přivezli bradou nahoru. Nebyla si jistá, jestli to byl zrovna nejlepší nápad, přijet sem takhle nenápadně, skoro na zapřenou. Měla z toho možná udělat velkou událost, trochu hogo fogo. To by jim zavřelo zobák! „Tys přijela vlakem? To nemáš auto?“ Protože v jejich rodině bylo auto známkou luxusu, mít ho znamenalo ukázat, že jste „to někam dotáhli“. Že bydlíte v nóbl čtvrti. Že máte úspěch na každém kroku, až vás to skoro obtěžuje. „Ne, já auto nemám, protože kdo chce být v Paříži trendy, ten chodí pěšky.“ „Aha…“ udělali a dali hlavy dohromady, aby to mohli společně okomentovat: „Nemá ani auto! Je to bezvýznamná nula!“

Odtrhla se od nich a šla k hrobu, kam uložili urnu s popelem. A najednou fúú! Všechny ty dojmy se jí smíchaly do jedné velké motanice. Bylo toho na ni moc: Marcel, maminka, Chaval, to, že je sama a nikoho nemá, ani peníze, ani žádnou budoucnost, že ji o všechno obrali. Najednou jí zase bylo osm a bála se facky, o které věděla, že přijde. Bála se tolik, že se jí roztřásla kolena. Bylo jí osm a její děda za ní chodil tajně do jejího pokoje, když všichni spali. Nebo jenom dělali, že spí, protože tak jim to víc vyhovovalo.

Neplakala kvůli své matce, ale plakala sama nad sebou. Když ji její rodiče počali, museli být nejspíš opilí. Vždycky se musela protloukat sama a nikdy neměla žádné dětství. A to všechno kvůli té, ze které tady teď zbylo jen trochu popela. Bylo jí úplně jedno, že její dceru někdo znásilnil, zneužil nebo že byla prostě jenom nešťastná. Až budu mít jednou prachy v kapse, lehnu si na pohovku nějakého toho psychologa a budu mu to všechno vyprávět. Všechny ty skvělý příhody! Uvidíme, co na to řekne.

Po návratu ze hřbitova se nahrnuli do hospody. Červené víno teklo proudem, spousta klobásek a párků, pizza, těstoviny, sýr a chipsy. Všichni po ní pošilhávali, chodili za ní a vyptávali se na různé věci, chtěli se něco dozvědět. „Tak co, jak jde život v Paříži?“ „Bezva,“ říkala a strčila jim pod nos prsten s diamantem a rubíny, co jí koupil Marcel. A natahovala krk, aby si mohli všimnout náhrdelníku z jednatřiceti perel z Jihočínského moře s platinovým uzávěrem s diamantem. Už měla krk skoro jako žirafa. Jen ať jim spadne brada. „A co tam děláš? Platí ti dobře? A co tvůj šéf, jak se k tobě chová? Dobře?“ „Líp už by to ani nešlo“ odpovídala a stiskla zuby, aby se neprotrhla hráz a ona se nerozplakala. Trousili se za ní jeden po druhém a všichni se jí ptali na totéž. Koukali na ni s otevřenou pusou a byli z ní paf. Museli si pak jít znovu nalít. Ty vole! ušklíbali se, tady musí mít člověk tlačenku, i když chce být jenom prodavačka v supermarketu! Není tady do čeho píchnout! Člověk si říká, kam se to všechno… A staří říkali: „Za mých časů se chodívalo do práce ve třinácti, bylo jedno, cos dělal a u koho, hlavně že byla práce. Teď není žádná.“ A šli si pro další sklenku. Za chvíli budou na šrot a začnou zpívat. Rozhodla se, že zmizí dřív, než spustí ty svoje opilecké zpěvy. Jak se začnou potácet, to už si pak člověk nemůže být ničím jistý. Pohádají se, začnou se svlíkat, míchají páté přes deváté, pustí se do vyřizování starých rodinných účtů a nakonec začnou urážet lahvím hrdla, aby se pozabíjeli.

Po chvíli se jí začala točit hlava a požádala, aby otevřeli okno. „Co seš tak hysterická? Jseš snad v tom? A co otec, toho znáš ?“ Ozval se oplzlý smích a rychle se šířil. Rozléhal se, stoupal do výšky a klesal, všichni se chechtali a pošťuchovali do sebe loktem. „Děláte, jako bych tady byla jedinej námět k hovoru,“ utřela je, když se jí podařilo popadnout dech, „to se nemáte o čem bavit? To je teda štěstí, že jsem přijela, jinak byste tady shnili nudou!“

Dotklo se jich to a zmlkli. „Ty ses fakt nezměnila.“ řekl jí bratranec Paul nabroušeně jako vždycky. „Není divu, že tě ještě nikdo nezbouchnul. Fakt nevím, kdo by si to lajsnul! Dvacet let galejí s drzou namyšlenou káčou za zadkem, jen si to představ! To by musel být leda úplně sjetej nebo totální cvok!“

Dítě! Marcelovo dítě! Proč ji to nikdy nenapadlo? Navíc po něm pořád toužil. Často říkal, že mu ta jeho Špejle odmítla dát to, na co měl přece legitimní nárok. Stačilo, když viděl reklamu s nějakým malým poskakujícím dítětem umazaným od kaše nebo s páchnoucí pamperskou a hned byl dojatý až k slzám.

Čas se zastavil a… najednou jí to došlo…

Všichni hosté, co byli na večírku, rázem strnuli bez hnutí, jako kdyby zmáčkla na tlačítko Pause na ovladači, a slova najednou dostala svůj pravý obsah. Dí-tě. Malé dě-ťát-ko. Ježíšek. Malý naducaný Grobzíček. Se zlatou lžičkou v pusince. Se lžičkou? Kdepak, s kompletní sadou příborů. Vždyť má takových peněz! Bože, jak já jsem byla pitomá! To je jasný jak facka, co musí udělat: dostat zpátky Šéfa a nechat si udělat dítě! Pak bude její pozice neotřesitelná. Na tváři se jí rozprostřel andělský úsměv, brada jí poklesla a hrudník v košíčcích 105 C se celý rozechvěl.

Přejela zjihlým pohledem své bratrance a sestřenice, bratry a strýce, tety a neteře. Najednou cítila, jak je má ráda za to, že ji přivedli na tu geniální myšlenku! Jak milovala tu jejich malichernost, prostřednost, ty jejich opilé palice! Žila v Paříži moc dlouho! Naučila se už, že je tam zvykem všechno natřít nějakou neutrální barvou, která působí jako ochranný nátěr, takže pak už není vidět podstata sama. Už si prostě odvykla. Zapomněla na neustálý boj tříd a pohlaví o peníze. Měla bych sem jezdit častěji a trochu se tady pocvičit, jako ve škole. Návrat ke staré dobré realitě: jak si udržet muže? Mít děcko na cestě. Jak jen mohla na ten prastarý recept zapomenout? Vždyť díky němu se po tisíce let rodily dynastie a plnily se truhlice s penězi!

Měla chuť vrhnout se jim kolem krku, ale neudělala to, nasadila uražený panenský výraz „ne, ne, to nepřipadá v úvahu,“ omluvila se, že se nechala unést, „vzpomněla jsem si na maminku a úplně mě to rozhodilo. Mám nervy nadranc!“ a když bratranec Georges řekl, že se za chvíli bude vracet autem do Culmont-Chalindrey, požádala ho, jestli by ji nevzal, jela by odtud přímo a nemusela by přestupovat.

„Ty už chceš jet? Vždyť jsme tě skoro ani neviděli? Zůstaň do zítřka!“ Poděkovala se sladkým úsměvem, jednoho po druhém je objala, svým neteřím a synovcům podstrčila každému do kapsy bankovku a odjela s bratránkem Georgem v jeho staré simce poté, co se přesvědčila, jestli jí někdo nešlohnul šperky od jejího milence, zatímco hrála tu scénku Zvěstování.

To nejtěžší ji teprve čekalo: bude si muset znovu získat Šéfa na svou stranu, přesvědčit ho, že ta historka s Chavalem byla jen taková epizodka, co ani nestojí za řeč, tak krátká, že už teď si na ni ani nepamatuje, jenom zbrklý a lehkovážný úlet, prostě ženská slabost. Musí si něco vymyslet, něco, co bude vypadat aspoň trochu pravděpodobně — třeba že ji k tomu přinutil? Že jí vyhrožoval? Nebo ji zmlátil? Nebo že byla pod vlivem nějaké drogy? Nebo kouzla? V hypnóze? A až se pak zase vrátí do své pozice favoritky, počíhá si na jednu grobzovskou spermii a pěkně si ji uloží do tepla.

Když pak v Culmont-Chalindrey nastoupila Josiane do vlaku směrem na Paříž a usadila se v kupé první třídy, přemýšlela o tom a říkala si, že to bude muset sehrát chytře, postupovat pěkně krok za krokem a našlapovat polehounku po špičkách. Všechno to bude muset vybudovat znovu: skládat postupně jeden kámen na druhý, neohrnovat nos, nenervovat se a nedat na sobě nic znát, dokud nebude pyramida hotová a nebude zas pevně stát.

Nebude to snadné, to je jasné, ale z boje strach neměla. Ztroskotala už víckrát, ale nakonec z toho vždycky vyšla vítězně.

Pohodlně se usadila na sedadle, cítila první otřesy vlaku, který vyjížděl z nádraží, a s dojetím si vzpomněla na svou matku. Díky ní se teď znovu pouští do boje.

„Víš jistě, že už jsou vevnitř? Za nic na světě bych to nechtěla propást. Odpoledne u bazénu v hotelu Ritz, to je vrchol luxusu!“ povzdechla si blaženě Hortense a protáhla se na svém sedadle v autě. „Nevím, čím to je, ale jakmile odjedu z Courbevoie, hned jak přejedu ten most, mám pocit, že zase žiju. Nenávidím předměstí. Můžeš mi říct, mami, proč my musíme bydlet na předměstí?“

Joséphine, která řídila, na to neodpověděla. Hledala místo, kde by mohla zaparkovat. Iris je na tohle sobotní odpoledne pozvala do bazénu v jejím klubu. To ti udělá dobře, Joséphine, už ti to pomalu začíná přerůstat přes hlavu. A tak tady teď už půl hodiny jezdila pořád dokola. Najít v téhle čtvrti parkovací místo totiž nebylo jen tak. Bylo jich málo a většina aut čekala v odstavném pruhu, až se nějaké uvolní. Byla doba vánočních nákupů; lidé spěchali po chodnících a nesli velké balíky. Drželi je před sebou jako štít a razili si s nimi cestu kupředu. Občas někdo bez výstrahy skočil do silnice a auta začala troubit. Joséphine projížděla ulicemi, poulila oči a hledala nějaké volné místo. Holčičky byly čím dál netrpělivější. „Támhle, mami!“ „Ne, tam je zákaz zastavení a já rozhodně nechci platit pokutu!“ „Mami, ty seš ale!“ To byl jejich nový výraz: ty seš ale! Používaly ho pokaždé, když byly v koncích.

„Já jsem ještě trošku opálená od léta. Aspoň nebudu vypadat jak z tvarohu,“ pokračovala Hortense a pátravým pohledem si prohlížela svoje paže.

Já ovšem, pomyslela si Jo, budu absolutní vítězka téhle kategorie. Přímo před nimi náhle začalo vyjíždět z řady zaparkovaných vozů jedno auto. Joséphine zabrzdila a zapnula výstražnou kontrolku. Holky začaly nadšeně dupat.

„Jeď tam, mami, honem! Zaparkuj do té mezery mezi auty, tam se vejdeš!“

Joséphine se snažila a podařilo se jí zajet autem napoprvé na uvolněné místo. Holky jí zatleskaly. Joséphine, celá zpocená, si utřela mokré čelo.

Další příval studeného potu ji čekal hned chvíli poté: Musela se ještě dostat dovnitř do hotelu, strpět nepříjemné pohledy personálu, který si ji zjevně hned zařadil a dával najevo, že nechápe, co tu pohledává. Ale Hortense, která byla zjevně ve svém živlu, je vedla a častovala personál v livrejích povýšenými pohledy.

„Tys už tady byla?“ šeptla Jo směrem k Hortense.

„Ne, ale k bazénu se musí jít tudy… je v suterénu. No a když se spleteme, nevadí. Prostě se vrátíme. Když to tak vezmeš, jsou to vlastně takoví sluhové. Jsou placení za to, aby nám poradili.“

Joséphine šla těsně za ní a táhla za ruku Zoé, která užasle sledovala výklady obchodů se šperky, kabelkami, hodinkami a různými luxusními doplňky.

„Mami, to je nádhera! To musí být hrozně drahý! Kdyby tohle viděl Max Barthillet, hned by to sem přišel ukrást. Říká, že když je někdo chudej, tak může krást bohatým, protože ti si toho ani nevšimnou. A aspoň se to tím trochu vyváží!“

„No poslyš,“ namítla Joséphine „nakonec si začnu myslet, že má Hortense pravdu a že by ses s tím Maxem fakt neměla kamarádit.“

„Mami, mami, podívej se na to diamantové vajíčko! Myslíš, že ta slepice, která ho snesla, byla taky diamantová?“

U vchodu do klubu se jich krásná a dokonale oblečená hosteska zeptala na jména, ověřila si je ve velké knize a řekla jim, že je paní Dupinová čeká u bazénu. Na stolečku, u kterého seděla, hořela vonná svíčka. Z reproduktorů se linula klasická hudba. Joséphine se podívala dolů na svoje boty a bylo jí hanba, že jsou viditelně levné. Slečna jim ukázala cestu ke kabinkám a popřála jim příjemné odpoledne. Každá si jednu vybrala a zavřela se do ní.

Joséphine se svlékla. Sundala si podprsenku a pečlivě ji složila. Chvíli si třela kůži na ramenech, kde bylo vidět otisky ramínek, pak si sundala punčocháče a kalhotky. Tričko, svetr a kalhoty uložila do vyhrazené skříňky. Pak vyndala plavky z plastikového obalu, do kterého je uložila v srpnu a přepadla ji hrozná úzkost. Od léta ztloustla a možná se do nich vůbec nedostane. Nutně musím zhubnout, svatosvatě si slibovala, nemůžu se na sebe ani podívat! Netroufla si ani pohlédnout do zrcadla. Popaměti si natáhla plavky, s očima upřenýma na bodové světlo ukryté v dřevěném stropě kabinky. Popotáhla si ramínka, aby tak trochu nadzvedla prsa, uhladila záhyb na plavkách, který se jí udělal na bocích, a třela si je v marné snaze zbavit se tuku, který se jí tam usadil. Když pak konečně sklopila oči, všimla si, že na věšáku je připravený bílý župan. Je zachráněna!

Nazula si bílé pantofle, které ležely vedle skříňky, zavřela dveře kabinky a očima hledala své dcery. Ty už však byly dávno převlečené a odešly za Alexandrem a Iris.

Ta spočívala na dřevěném lehátku, s knihou na klíně, nádherná ve svém bílém županu a s vlasy staženými dozadu. Živě se bavila s nějakou mladou dívkou, která byla k Jo otočená zády. Byla štíhlá a na sobě měla miniaturní dvoudílné plavky z červené látky ozdobené třpytivými kamínky, které zářily jako hvězdy Mléčné dráhy. Měla pěkné, zakulacené hýždě a miniaturní bikiny, které byly na bocích tak uzounké, že Jo připadalo, že jsou skoro zbytečné. Bože, ta je tak krásná, pomyslela si. Úzký pas, dlouhatánské nohy, dokonalé držení těla, vlasy jen tak stočené do uzlu a přichycené gumičkou… Dýchal z ní půvab a krása a dokonale se hodila k rafinované dekoraci bazénu, jehož modrá voda vrhala zářivé odlesky na stěny. Joséphine zaplavily všechny její komplexy a ona si jen pevněji utáhla pásek županu. Tak! Od teď už nic nejím a každé ráno začínám cvičit. Taky jsem přece kdysi bývala vysoká a štíhlá.

Uviděla Alexandra a Zoé, kteří už byli v bazénu, a zamávala na ně. Alexandr chtěl vylézt, aby se s ní pozdravil, ale Jo na něj mávla, aby zůstal ve vodě. Potopil se a chytil Zoé za nohy, a ta vypískla strachem.

Dívka v červených plavkách se otočila a Jo poznala, že je to Hortense.

„Hortense, co to máš na sobě?“

„No… plavky, mami. A nemluv tak nahlas! Tohle není koupaliště v Courbevoie.“

„Ahoj, Joséphine“ řekla Iris a posadila se na lehátku, aby se vložila mezi matku a dceru.

„Ahoj,“ odpověděla Joséphine a znova se obrátila ke své dceři. „Hortense, okamžitě mi vysvětli, kdes vzala tyhle plavky.“

„Ty jsem jí koupila já letos v létě a není důvod, aby ses tak rozčilovala. Hortense v nich vypadá báječně…“

„Hortense v nich vypadá vyzývavě. A mimochodem, Hortense je moje dcera, a ne tvoje!“

„Ach Bože, mami! Už zase začínáš! Zas ta velká slova!“

„Hortense, běž se okamžitě převléknout.“

„To ani náhodou. Kvůli tomu, že ty se potřebuješ schovávat v pytli, nemusím ještě já vypadat jak tučňák.“

Hortense se dívala své rozzlobené matce přímo do očí a ani přitom nemrkla. Ze sponky, kterou měla přichycené vlasy, se jí uvolnilo několik měděných kadeří a tváře jí lehce zčervenaly, což jí dodalo dětský výraz, a ten byl v příkrém kontrastu s jejím zjevem osudové ženy. Joséphine její úder zasáhl a nedokázala to skrýt. Zarazila se a potichu zamumlala nějakou odpověď, kterou ale nebylo slyšet.

„Holky, přece se nebudete hádat,“ řekla Iris a usmála se, aby trochu uvolnila tu napjatou atmosféru. „Tvoje dcera vyrostla, už není žádné dítě, Joséphine. Chápu, že je to pro tebe šok, ale stejně s tím nic nenaděláš! Leda bys ji zavřela do knihovny mezi samé slovníky.“

„Můžu jí zabránit v tom, aby se takhle předváděla.“

„Je jako většina holek v jejím věku… je okouzlující.“

Joséphine zavrávorala a musela se posadit na vedlejší lehátko. Čelit najednou útokům své sestry i dcery bylo na ni moc. Odvrátila hlavu, aby mohla polknout slzy zlosti a bezmoci, které se jí draly do očí. Takhle to dopadalo pokaždé, když zkřížila zbraně s Hortense: ztratila tvář. Vlastně se jí bála, měla strach z její pýchy a pohrdání, které jí tak dobře uměla dát najevo. A kromě toho, a to musela uznat, Hortense často viděla věci takové, jaké byly. Kdyby ona sama vyšla hrdě z kabinky v plavkách a byla spokojená se svou postavou, jistě by tak nevybuchla.

Zůstala chvíli sedět na lehátku, cítila se zdeptaná a skoro se třásla. Dívala se na odlesky vody v bazénu, na zelené rostliny, bílé mramorové sloupy a modré mozaiky, ve skutečnosti ale nic z toho neviděla. Pak se narovnala a zhluboka se nadechla, aby zastavila slzy, které se jí draly do očí. To by tak ještě scházelo, abych se zesměšnila a dělala jim tady divadlo. Otočila se, připravená znovu se střetnout se svou dcerou.

Hortense už tam nebyla. Stála na schůdcích do bazénu a palcem u nohy zkoušela teplotu vody.

„Neměla by ses takhle před ní přestat ovládat, jinak úplně ztratíš autoritu,“ zaševelila tichým hlasem Iris a otočila se na břicho.

„Ráda bych viděla tebe na mém místě! Chová se ke mně ohavně!“

„To je puberta. Je to nevděčný věk“

„Už mám toho nevděčného věku po krk. Jedná se mnou, jako bych byla méněcenná.“

„Protože jsi ji pokaždé nechala.“

„Jak nechala?“

„Vždycky jsi jiným lidem dovolila, aby s tebou jednali, jak se jim zachce. Nemáš vůbec respekt sama před sebou, tak jak potom chceš, aby tě respektovali ostatní?“

Ohromená Joséphine ji poslouchala.

„Je to tak, jen si vzpomeň… Když jsme byly malé… vždycky jsem chtěla, aby sis přede mnou klekla na zem, položila si na hlavu věc, kterou máš nejraději a jako mi ji přinesla, ale nesměla ti přitom spadnout. Jinak bys byla potrestaná! Pamatuješ si?“

„Ale to byla jen hra!“

„Ale nebyla zas tak nevinná! Zkoušela jsem tě! Zajímalo mě, kam až můžu zajít a pochopila jsem, že bych od tebe mohla chtít úplně cokoli! Nikdy ses nebránila!“

Joséphine ze všech sil protestovala: „Protože jsem tě měla ráda, Iris! Dělala jsem to z lásky. Zbožňovala jsem tě!“

„No… tos ale neměla. Měla ses bránit, měla ses do mě pustit! Tos ty ale nikdy neudělala. Tak se teď nediv, že s tebou tvoje dcera jedná takhle.“

„Přestaň! Nakonec ještě řekneš, že si za to můžu sama.“

„A ne snad?“

To už bylo na Joséphine moc. Přestala už zadržovat slzy, a ty se jí začaly kutálet po tvářích. Rozplakala se. Plakala potichu po celou dobu, co Iris s rukama pod hlavou dál vytahovala jednu vzpomínku za druhou a připomínala hry, které si v dětství vymýšlela, aby udržovala svou sestru v podřízené pozici. Tohle je jak v tom mém středověku, pomyslela si Joséphine trpce. Takhle přece nutili nevolníky, aby platili daně panstvu. Byl to takový zvyk. Nevolník musel sklonit hlavu a na ni mu položili čtyři denáry. Ty musel nabídnout jako dar svému pánovi na znamení své poroby. Sám ty čtyři denáry neměl, ale někde je musel sehnat, protože jinak byl bit, zavřeli ho do vězení, sebrali mu půdu a tím pádem ztratil obživu. Je to pořád stejné, vztahy mezi lidmi se vůbec nezměnily, i když byl mezitím vynalezen pístový pohon a lidé začali využívat elektřinu, telefon a televizi. Vždycky jsem byla a vždycky budu ponížený služebník své sestry. A druhých taky! Dneska je to Hortense a zítra to může být zas někdo jiný.

Iris zjevně pokládala tuhle kapitolu za uzavřenou. Zase si lehla na záda a pokračovala v hovoru, jako by se nic nestalo.

„Co plánuješ na Vánoce?“

„Nevím…“ Joséphine polkla slzy. „Ještě jsem neměla čas se tím zabývat! Shirley mi nabídla, abychom jely s ní do Skotska…“

„K jejím rodičům?“

„Ne… nevím proč, ale nechce se tam vracet. Jely bychom k jejím přátelům, ale Hortense si postavila hlavu, že tam nechce. Skotsko se jí zdá „příšerně trapný“.

„Mohly byste přijet na Vánoce k nám do Alp.“

„Tam by jela určitě radši. Je u vás hrozně ráda.“

„A já bych taky byla moc ráda, kdybyste přijely.“

„A nechcete být na Vánoce sami? Mám dojem, že jsme s vámi pořád… Na Philippa už to musí být taky moc.“

„Prosímtě! Vždyť přece nejsme rok po svatbě!“

„Musím si to rozmyslet. Budou to jejich první Vánoce bez tatínka.“ Vzdychla. Pak ji napadla ještě jedna ožehavá okolnost a zeptala se: „A máti tam bude?“

„Ne…. Jinak bych ti to nenabízela. Už jsem pochopila, že dávat vás dvě dohromady znamená koledovat si o malér.“

„Moc vtipný! Budu o tom přemýšlet.“

Pak si to rozmyslela a zeptala se: „Tys už o tom říkala Hortense?“

„Ne, ještě ne. Jenom jsem se jí zeptala, a Zoé taky, co by si přály letos pod stromeček.“

„A řekla ti, co by chtěla?“

„Počítač… Ale dodala, žes prý jí říkala, že ho koupíš a že by nechtěla, aby tě to mrzelo. Vidíš, že umí být ohleduplná a pozorná k druhým…“

„I tak se to dá říct. Ve skutečnosti na mně ten slib, že jí ho koupím, vlastně vymámila. No a já jsem jako obvykle ustoupila… “

„Jestli chceš, můžeme jí ho koupit napůl. Je to přece jen drahá věc.“

„Ani mi nemluv! Jenže když dám tak drahý dárek Hortense, co mám potom koupit Zoé? Chci, aby to bylo spravedlivé.“

„V tom ti můžu taky pomoct…“ Rychle se opravila: „Můžu ti na to také přispět… Víš, pro mě to opravdu nic neznamená!“

„A potom si budou přát ještě mobil, iPod, přehrávač DVD, kameru… Co ti na to mám říct? Už mi to přerůstá přes hlavu. Jsem hrozně unavená, Iris…“

„Tak právě proto mi dovol, abych ti pomohla. Jestli chceš, tak holkám nic neřeknu. Ode mě dostanou své dárky jako obvykle a celou tu slávu klidně přenechám tobě.“

„Ty jsi vážně velkorysá, ale nemůžu to přijmout. Cítila bych se fakt hrozně.“

„Ale prosím tě, Joséphine, nech to být… Jsi moc přísná.“

„Ne, říkám vážně ne! A tentokrát neustoupím.“

Iris se zasmála a kapitulovala.

„Já na tom netrvám… Jen ti chci připomenout, že Vánoce jsou už za tři týdny a že nemáš moc času na to, abys vydělala miliony. Leda bys vyhrála v loterii.“

Já to vím moc dobře, reagovala na to v duchu Joséphine. Pomalu na nic jiného ani nemyslím. Překlad jsem měla odevzdat už před týdnem, ale příprava na konferenci v Lyonu mi zabrala strašně moc času. Vůbec už nemám čas na svoji habilitaci, a pokud jde o řízení výzkumů, stíhám jen každou druhou pracovní schůzku. Lžu své sestře a tajím před ní, že pracuju pro jejího manžela, lžu svému vedoucímu práce a předstírám, že nedokážu myslet na svou práci teď, když Antoine odešel. Dřív jsem měla život nalinkovaný jak notovou osnovu a teď je z něj jen jeden velký zmatek.

Zatímco Joséphine seděla na lehátku a vedla svůj vnitřní monolog, Alexandr Dupin trpělivě čekal, až se jeho malá sestřenice dost vydovádí ve vodě a zase si najde nějakou klidnější činnost, aby se jí zeptal na věc, která se mu pořád honila hlavou. Zoé byla jediná, kdo mu na ni mohl odpovědět. Nemohl se svěřit Carmen, ani své matce, ani Hortense, ta ho kolikrát zradila, když byl malý. Takže když Zoé konečně svolila, že se opřou lokty o kraj bazénu, aby si chvíli odpočali, připlaval vedle ní a začal: „Zoé! Poslouchej mě… Je to důležitý.“

„Tak povídej, poslouchám.“

„Myslíš, že když dospělí spí spolu, znamená to, že jsou do sebe zamilovaní?“

„No, maminka už spala se Shirley a zamilované nejsou…“

„To jo, ale já myslím muže a ženu… Myslíš, že když spolu spí, že jsou zamilovaní?“

„Ne, vždycky ne.“

„Ale když se milují? To zamilovaní jsou, ne?“

„To záleží na tom, čemu říkáš být zamilovaný.“

„Ty myslíš, že když se spolu dospělí už nemilují, že to znamená, že se už nemají rádi?“

„Nevím… Proč?“

„Protože tatínek a maminka už spolu nespí… Už čtrnáct dní.“

„No tak to se budou rozvádět.“

„Víš to jistě?“

„Skoro… Max Barthillet mi vykládal, že jeho tatínek, těsně předtím, než od nich odešel, už s maminkou taky nespal. Vůbec nespal doma, spal někde jinde, neví sice přesně kde, ale…“

„No tak můj tatínek spí ve své pracovně. Na takové malé posteli…“

„Ó jé. Tak to se asi budou rozvádět! A jestli to tak dopadne, tak tebe pošlou k psychologovi. To je takový pán, který se ti podívá do hlavy, aby viděl, co se tam uvnitř odehrává.“

„Já vím, co se v mojí hlavě děje. Pořád se jen bojím… Zrovna předtím, než se tatínek odstěhoval do své pracovny, jsem v noci vstal a šel jsem poslouchat za dveře k nim do pokoje a tam bylo ticho a já jsem dostal strach! Z toho ticha. Dřív se někdy milovali, dělali při tom hluk, ale já jsem byl klidný.“

„A oni se už nemilují?“

Alexandr zavrtěl hlavou.

„A vůbec už spolu nespí?“

„Vůbec…už čtrnáct dní.“

„Tak na tom budeš stejně jako já: rozvedou se!“

„Fakt si myslíš, že jo?“

„No…. Stojí to za houby. Tvoje maminka bude v jednom kuse vynervovaná. Moje maminka je od té doby, co je rozvedená, pořád smutná a unavená. Křičí, rozčiluje se. Žádná sranda… No a s tvýma rodičema to bude stejný!“

Hortense, která zkoušela přeplavat bazén na délku s hlavou pod vodou, se vynořila vedle nich právě v okamžiku, kdy Alexandr říkal „tatínek a maminka… rozvádět se…“. Rozhodla se, že bude dělat, že neposlouchá, aby je neodradila a mohla se dovědět víc. Alexandr a Zoé si ale dávali pozor a přestali mluvit pokaždé, když viděli, že plave kolem nich. Když mlčí, tak to je vážné, pomyslela si Hortense. Philippe a Iris že by se rozváděli? Kdyby Philippe Iris opustil, měla by mnohem míň peněz a nemohla by mě už tolik rozmazlovat. Stačilo, abych se na ty červené plavky letos v létě jen podívala, a hned mi je koupila. Vzpomněla si na počítač. Byla hloupá, že odmítla ten, který jí Iris nabízela, že jí ho koupí: byl desetkrát hezčí než ten, co vybere maminka. Pořád jenom mluví o tom, že musíme šetřit. Pokazí člověku každou radost s tím svým šetřením. Jako kdyby tatínek odešel a nenechal jí žádné peníze! To je přece nesmysl. To by nikdy neudělal. Tatínek je zodpovědný muž. A zodpovědný muž platí svoje účty. Platí, ale nedává to najevo. Nemluví o penězích. Podle toho se pozná, že má někdo úroveň. Život je fakt děsně pitomej, pomyslela si, když se znovu potopila a plavala na druhou stranu. Jediná Henrietta si umí poradit. Šéf od ní neodejde nikdy. Vynořila hlavu nad hladinu a pozorovala lidi kolem sebe. Ženy byly elegantní a byly tam bez manželů. Ti pracovali, věnovali se vydělávání peněz, aby jejich okouzlující ženy mohly polehávat u bazénu v plavkách z nejnovější kolekce značky Eres a používat osušky a ostatní koupelové doplňky značky Hermès. Kdyby tak některá mohla být její matka! Brala bych kteroukoli z těch, co jsou tady, pomyslela si Hortense. Kteroukoli kromě mé matky. Museli mě zřejmě vyměnit v porodnici. Vyšla z kabinky rychle, aby mohla jít pozdravit svou tetu a přilepit se na ni. Aby si všechny ty úžasné ženy tady myslely, že Iris je její matka. Za svoji matku se styděla. Byla nešikovná a vždycky špatně oblečená. A pořád jen počítala. A pokaždé si přejížděla ukazováčkem a palcem po hřbetě nosu, když byla unavená. Hortense to gesto nesnášela. Její otec měl šmrnc, byl elegantní a znal se s významnými lidmi. Znal všechny druhy whisky, mluvil anglicky, hrát tenis a bridge, uměl se oblékat… Její pohled zabloudil zpátky k Iris. Nevypadala nijak smutně. Možná, že se Alexandr spletl… Je to takový trdlo! Jako její matka, která seděla bez hnutí na lehátku, nacpaná v županu. Ta se dnes koupat nebude, pomyslela si Hortense. Po tom, co jsem jí řekla, se určitě stydí.

„Ty se nebudeš koupat?“ zeptala se Iris Joséphine.

„Ne… v šatně jsem si všimla, že mám… že v tomhle měsíci to není ta nejvhodnější doba.“

„Ty jsi tak příšerně stydlivá! Máš menstruaci?“

Joséphine přikývla.

„Tak pojď, dáme si čaj.“

„Ale… co děti?“

„Však oni přijdou za námi, až budou dost vyplavaní. Alexandr už to tady zná…“

Iris si stáhla župan páskem, vzala si tašku, nazula své jemné nožky do půvabných pantoflíčků a zamířila k čajovně, která byla nenápadně ukrytá za stěnou z živých rostlin. Joséphine šla za ní, prstem přitom Zoé ve vzduchu naznačovala, kam jde.

„Chceš k čaji koláč nebo ovocný dort?“ zeptala se Iris, zatímco se usazovala ke stolečku. „Mají tady vynikající jablkový řezy!“

„Dám si jen čaj! Zahájila jsem dietu, právě když jsem sem vešla, a už teď se cítím trochu hubenější.“

Iris objednala dva čaje a jeden jablkový řez. Servírka odešla a k jejich stolu se s úsměvem blížily dvě ženy. Iris ztuhla. Joséphine si s překvapením všimla, že její sestra je v rozpacích.

„Iris!“ vykřikly obě zároveň. „To je ale překvapení!“

„Zdravím vás,“ odpověděla Iris. „Moje sestra Joséphine… Bérengère a Nadia, moje přítelkyně.“

Obě ženy se krátce podívaly na Joséphine, ale rozhodly se ji ignorovat a obrátily se k Iris.

„Co to slyším? Právě jsem se dověděla od Nadii, že ses pustila do psaní,“ řekla Bérengère. Její obličej prozrazoval zájem i jakousi lačnost.

„Řekl mi to manžel, když se vrátil onehdy z té večeře, kam jsem s ním nemohla jít, naše dcerka měla zrovna horečku! Přišel domů celý nadšený!“ řekla Nadia Serrurierová. „Můj manžel je vydavatel,“ upřesnila a otočila se k Joséphine, která se tvářila, že o tom všem samozřejmě dávno ví.

„Tak ty si doma píšeš a nikomu nic neřekneš! Tak proto ty skoro nikam nechodíš,“ navázala Bérengère. „Já jsem si říkala, co asi… Hrozně dlouho jsme se neviděly. Několikrát jsem ti volala. Carmen ti to nevyřídila? Teď už tomu ale rozumím! Bravo, drahoušku! To je ohromné! Však jsi o tom už dlouho mluvila! No vida, tak ses do toho přece pustila… A kdy si tu knížku budeme moct přečíst?“

„Zatím si s tou myšlenkou jen tak pohrávám… Doopravdy jsem ještě psát nezačala,“ řekla Iris a hrála si s páskem svého županu.

„To neříkejte ani z legrace!“ zvolala Nadia. „Můj manžel už čeká na váš rukopis… Tolik jste ho navnadila s těmi vašimi příběhy ze středověku! Nemluví teď o ničem jiném. Je to výborný nápad, přiblížit ty dávné doby tomu, co se děje dnes! Skvělá myšlenka! Když uvážíte, jak teď roste zájem o historický román, tak je jasné, že pěkný příběh na pozadí středověkých reálií, to bude určitě úspěch.“

Joséphine málem dostala škytavku, jak byla překvapená. Iris ji pod stolem kopla.

„A pak, Iris, ty jsi tak fotogenická! Už jenom fotka tvých velkých modrých očí na obálce by stačila k tomu, aby se z knihy stal bestseller! Nemám pravdu, Nadio?“

„Očima se to ale napsat nedá,“ opáčila pohotově Iris.

„Myslela jsem to z legrace, i když možná…“

„Bérengère má pravdu. Manžel stále říká, že knihu nestačí jen napsat, je potřeba ji také prodat! A právě v tom by vaše oči dokázaly divy! Vaše oči, vaše známosti, jste zkrátka zaslíbená úspěchu, drahá Iris…“

„Teď už nezbývá, než tu knihu napsat, drahoušku!“ zvolala Bérengère a tleskala přitom rukama, aby ukázala, jaké je to všechno vzušující.

Iris na to nic neřekla. Bérengère se podívala na hodinky a vykřikla: „Musím si pospíšit, hrozně jsem se zdržela! Zavoláme si…“

Pozdravily ji a s přátelským zamáváním odešly. Joséphine mlčela. Servírka přinesla dva šálky s čajem a jeden řez jablkového koláče, na kterém byla spousta šlehačky a karamelu. Iris požádala, aby jí dnešní útratu připsali na účet a podepsala účtenku. Joséphine čekala, až servírka odejde a až jí Iris k tomu podá nějaké vysvětlení.

„No a je to! Teď už bude celá Paříž vědět o tom, že píšu knihu.“

„Knihu o středověku! To je snad nějaký žert?“ zeptala se Joséphine a zvýšila hlas.

„Uklidni se, Jo. Nemusíš z toho hned dělat scénu.“

„No uznej, že je to dost velké překvapení!“

Iris vzdychla, odhrnula si dlouhé vlasy dozadu a začala Joséphine vysvětlovat, co se přihodilo.

„Před pár dny jsem byla s Philippem na večeři, příšerně jsem se tam nudila, a tak jsem se bavila tím, že jsem si začala vymýšlet různé věci. Řekla jsem, že píšu, a když se zeptali, co, začala jsem mluvit o 12. století… Neptej se mě proč. Přišlo to samo.“

„Ale vždycky jsi mi přece říkala, že to nikoho nezajímá…“

„Já vím… Ale co jsem měla dělat? A zabralo to! Mělas vidět Serruriera, toho vydavatele, jak se tvářil. Byl z toho celý pryč! No tak jsem pokračovala a byla jsem do toho čím dál víc zapálená, jako ty, když o tom mluvíš. Není to zvláštní? Opakovala jsem slovo od slova to, co jsem znala od tebe.“

„Tolik jste se mi kvůli tomu celá léta vysmívaly, ty i maminka.“

„Vytáhla jsem na ně všechny tvoje argumenty… Jako bys v mé hlavě byla ty a mluvila místo mě… a on to vzal vážně. Byl by mně klidně v tu chvíli dal podepsat smlouvu. No a zjevně se zprávy šíří hodně rychle. Nevím ovšem, co teď budu dělat, měla bych to napjaté očekávání nějak udržovat při životě…“

„Bude stačit, když si přečteš moje texty… Jestli chceš, můžu ti půjčit svoje poznámky. Námětů na román mám spoustu! Dvanácté století románovými příběhy doslova oplývá…“

„Nesměj se. Nejsem schopná napsat román. Šíleně bych si to přála, ale nedokážu napsat víc než pět řádků.“

„Opravdu jsi to už zkoušela?“

„Ano, už asi tři nebo čtyři měsíce to zkouším, a výsledek je ubohý: leda tak pár řádků. Od napsání knížky jsem rozhodně na míle daleko!“ Sarkasticky se zasmála. „Kdepak! Nezbývá nic jiného, než vytvářet iluzi… do té doby, než se na to zapomene. Musím dělat, jako že píšu, že na tom tvrdě pracuju, a potom jednoho dne řeknu, že jsem to všechno vyhodila, protože to za nic nestálo.“

Joséphine se dívala na svou sestru a nechápala to. Ta krásná, inteligentní a úžasná Iris lhala, aby potvrdila sebe sama! Ohromilo ji to. Dlouze si ji prohlížela a měla dojem, že za tou hrdou a ráznou osobou, kterou zná, objevuje jinou ženu. Iris sklopila hlavu a krájela dort na malé, stejnoměrné kousky, a ty pak vidličkou odsunovala na kraj talířku. Není divu, že netloustne, když jí takhle, pomyslela si Jo.

„Připadám ti směšná?“ zeptala se Iris. „Tak dělej, řekni to. Budeš mít pravdu.“

„Ale ne… Jen jsem udivená. Uznej, že je to z tvé strany dost překvapivé…“

„No jistě! Je to překvapivé, ale nebudeme z toho dělat kdoví co. Já už si nějak poradím. Něco jim namluvím. Však to nebude poprvé ani naposled.“

Joséphine se zarazila.

„Co tím chceš říct? Že to není poprvé, co… lžeš?“

Iris odsekla:

„Že lžu? Jaké vznešené slovo! Hortense má pravdu. Ty dovedeš být fakt neuvěřitelně naivní. Nic o životě nevíš, ty chudinko. Nebo je ten tvůj život možná tak jednoduchý, že je to vážně na pováženou… Pro tebe existuje jen dobro a zlo, neřest a ctnost, věci jsou buď bílé, nebo černé a lidé jsou hodní nebo zlí. Všechno je pak mnohem jednodušší. Hned víš, s kým máš tu čest.“

Joséphine sklopila oči. Tahle slova ji ranila a nevěděla, co říct. Nebylo ale potřeba nic říkat, protože Iris hned pokračovala: „Není to poprvé, co jsem v hajzlu, ty naivní husičko,“ řekla zle.

V jejím hlase bylo slyšet nehezký výsměch a pohrdání, i jakási předrážděnost. Joséphine ji nikdy neslyšela mluvit takovým nepřátelským a zlým tónem. Ale víc než to ji překvapilo, že v jejím hlase zaslechla slabý náznak žárlivosti. Byl téměř nepostřehnutelný, objevil se a hned zase zmizel. Ale byl tam přece. Iris že by na ni mohla žárlit? To není možné! Divila se, že ji to vůbec napadlo, a pokusila se navázat na předchozí hovor.

„Já ti pomůžu! Najdu ti nějaký příběh, který by se dal dobře vyprávět. A až příště toho svého vydavatele uvidíš, můžeš ho ohromit znalostí středověké kultury.“

„Jo? A jak bych to tak podle tebe měla udělat?“ odsekla Iris a vidličkou rozmačkala svůj jablkový řez na malinké kousky.

Nesnědla z toho ani kousíček, řekla si Jo. Jen ten koláč rozkrájela na malé kousky a ty teď rozházela po talíři. Vůbec nejí, jen to jídlo ničí.

„Jak bych mohla oslnit vzdělaného člověka s tím vším, co neznám?“

„Poslouchej mě! Znáš ten příběh o vůdci Normanů, Rollonovi, co byl tak vysoký, že když si sedl na koně, tak skoro tahal nohy po zemi?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Byl neúnavný chodec a skvělý mořeplavec. Pocházel z Norska a kam přišel, tam rozséval strach a hrůzu. Hlásal, že jen ten válečník, který zemře v boji, se dostane do nebe. Už víš? Můžeš vyjít z nějaké takové postavy, jako je on, a pak ten příběh rozvíjet. To on vlastně dobyl Normandii!“

Iris pokrčila rameny a vzdychla.

„Já ten příběh dál rozvíjet nemůžu. Nic o té době nevím.“

„No tak bys mu třeba mohla říct, že název románu Gone with the wind, víš toho, co napsala Margarett Mitchellová, si vypůjčila od Françoise Villona.“

„Vážně?“

„Odváto větrem…, to je verš z jednoho Villonova sonetu.“

Joséphine by byla vyprávěla cokoli, jen aby na sestřině nepřátelském a uzavřeném obličeji vyloudila úsměv. Klidně by udělala kotrmelec nebo by si překlopila talířek s tím jablečným koláčem na hlavu, jen aby se Iris zase usmála a aby z jejích modrých očí zmizel ten temný stín. Vyhrnula si rukáv svého županu a s gestem římského tribuna, promlouvajícího k davu, začala recitovat: Tak každý přejde smrti práh,

tak každého smrt dostane, ať má či nemá před ní strach.

Vše smrt jak vítr odvane.1

Iris se slabě pousmála a zvědavě se na ni zadívala.

Joséphine se úplně proměnila. Jako by se v ní rozzářilo něžné světlo, které jí dodávalo zvláštní nepostižitelný půvab. Najednou z ní byl někdo úplně jiný, a ten někdo byl vzdělaný a sebejistý, milý a důvěryhodný, a tolik se lišil od té Joséphine, kterou znala! Iris na ni hleděla a pocítila závist. Byl to jen takový záblesk, který zmizel tak rychle, jak se objevil, ale Jo si ho přesto všimla.

„Vrať se zpátky na zem, Jo. Na Françoise Villona oni kašlou !“

Joséphine zmlkla a pak s povzdechem řekla: „Jen jsem ti chtěla pomoct.“

„Já vím, je to od tebe hezký… Jsi hodná, Jo. Sice jsi někde jinde, ale jsi hodná!“

Tak, a můžu zase zpátky na startovní políčko, pomyslela si Joséphine. Zase jsem ten ťulpas jako vždycky… Chtěla jsem jí jen pomoct. No tak nic.

Tím hůř pro ni.

Ale přesto si byla jistá, že v jejím hlase zachytila ten náznak zlosti a žárlivosti, trval sice jen chviličku, ale zaslechla ho dokonce dvakrát! Přece jenom nejsem tak nemožná, když mi závidí, pomyslela si a narovnala se v zádech. Nejsem tak úplně k ničemu… A navíc jsem si nevzala ten jablečný dort. Zhubla jsem nejmíň o deset deka.

Rozhlédla se kolem sebe vítězným pohledem. Závidí mi, závidí! Mám něco, co ona nemá, a moc by to chtěla mít! Všechno se to odehrálo v jedné tisícině sekundy, v pouhém záblesku pohledu a v malém záchvěvu hlasu. Všechen ten luxus, všechny ty palmy v květináčích, stěny z bílého mramoru, modravé odlesky vody na prosklených plochách, všechny ty ženy v bílých županech, které se protahují a chrastí přitom náramky — nic z toho nehraje roli. Nevyměnila bych svůj život s žádnou z nich. Nechte mě vrátit se do desátého, jedenáctého nebo dvanáctého století! Tam ožiju, můj obličej dostane barvu, tam se celá narovnám, vyskočím na koně za velkého Rollona, chytím se ho kolem pasu a bez sedla s ním budu uhánět pryč. Budu se bít po jeho boku na pobřeží Normandie, pomůžu mu rozšířit jeho panství až k zátoce Mont-Saint-Michel, ujmu se jeho levobočka, vychovám ho a z něj se pak stane Vilém Dobyvatel!

V duchu už slyšela troubení trumpet na počest Vilémova pomazání na krále a začervenala se.

Nebo třeba…

Jsem Arlette, Vilémova matka… Peru prádlo u studánky ve Falaise. Tam mě uvidí Rollon Velký, vyzvedne mě k sobě na koně a odveze mě, ožení se se mnou a dá mi dítě! Z pouhé pradleny se stanu skoro královnou.

Nebo…

Zdvihla lem svého županu, jako by si podkasala sukni. Jsem Mathilda, dcera Baudouina, hraběte z Flander, kterou si vzal za ženu Vilém. Ten Mathildin příběh mám moc ráda, je nejromantičtější. Mathilda milovala Viléma až do konce, až do dne, kdy zemřel! To bylo v té době neobvyklé. A on ji také miloval. Nechali postavit dvě velká opatství, mužský a ženský klášter u bran města Caen. Chtěli tak Bohu poděkovat za svoji lásku.

Já bych takových příběhu měla spousty, kdyby tak za mnou přišel nějaký vydavatel a chtěl je vydat. Desítky, stovky! Dokázala bych popsat měděný lesk trumpet, cval koní, pot bitev, chvění rtů čekajících na první polibek… „Sladkost polibků, jež jsou návnadou lásky.“

Joséphine se zachvěla. Měla chuť otevřít svůj sešit s poznámkami a vyhledat ten krásný příběh starý několik století, který ji vždycky okouzloval.

Podívala se na hodinky a rozhodla se, že je čas se vrátit. „Doma mě čeká práce,“ řekla, když se loučila. Iris zvedla hlavu a ponurým hlasem řekla jenom: „No jo.“

„Řeknu holkám, ať se jdou převlíct, jsou ještě v bazénu… nedej se rušit. A děkuju za všechno!“

Spěchala, aby už byla pryč. Všechno jí tady najednou připadalo falešné a zbytečné.

„Tak pojďte, holky! Jede se domů! A nechci nic slyšet!“

Hortense a Zoé poslechly bez odmlouvání, vylezly z bazénu a dostihly ji u šaten. Joséphine měla pocit, že o deset centimetrů vyrostla. Šla tanečním krokem, po špičkách, vykračovala si jako královna po bílém neposkvrněném koberci a nevšímala si zrcadel, která odrážela její obraz. Pcha! Stačí shodit jen pár kil a budu nádherná! Pcha! Že si Iris vypůjčila mé vědomosti, aby zazářila na nějaké oficiální večeři! Pcha! Kdyby tak požádali mě, abych napsala knihu, měla by tisíc stran! Prošla kolem úžasné slečny u vchodu a zářivě a vítězně se na ni usmála. Jsem šťastná! Jsem tak šťastná! Kdyby tak věděla, co se právě přihodilo. I ona by se na mě musela dívat jinak.

V tu chvíli se jí župan na břiše rozevřel a mladá dívka se na ni zadívala s milým a laskavým výrazem.

„Oh, já jsem si toho předtím nevšimla…“

„Čeho jste si nevšimla?“

„Nevšimla jsem si, že čekáte děťátko. Já vám tak závidím! Už tři roky se s manželem snažíme, a pořád…“

Joséphine se na ni dívala a nic nechápala. Pak sklouzla pohledem na svůj tlustý pas a zrudla. Netroufala si vyvést tu krásnou slečnu, co si ji tak laskavě prohlížela, z jejího omylu a zašla do své kabinky. Nohy přitom táhla za sebou, jako by na nich měla dvě koule závaží.

Rollon a Vilém kolem ní prošli bez povšimnutí. Arlette, krásná pradlena, vyprskla smíchem a šplíchla na ni vodu z necek…

Ve vedlejší kabince přemýšlela Zoé o tom, co jí řekl Alexandr.

Iris a Philippe se nesmí rozejít! Oni jediní z celé rodiny jí zůstali: měla tetu a strýce. Rodinu svého otce nikdy nepoznala. Já žádnou rodinu nemám, šeptával jí tatínek a z legrace jí přitom jakoby kousl do krku, jediná moje rodina jste vy! Už půl roku nevídala ani Henriettu. Trochu se s maminkou nepohodly, vysvětlila jí Iris, když se jí na to Zoé zeptala. Bylo jí líto, že nevídá Šéfa; ráda mu sedávala na klíně a poslouchala, když jí vyprávěl, jak jako malý, chudý kluk chodil v Paříži zametat ulice nebo spravoval rozbitá okna.

Musí vymyslet nějaký geniální plán, aby Iris a Philippe zůstali spolu; promluví si o tom s Maxem Barthilletem. Při tom pomyšlení se usmála. Max Barthillet! Byli s Maxem dobrá dvojka! Naučil ji spoustu nových věcí. Díky němu už nebyla takové telátko. Slyšela maminčin hlas, jak ji netrpělivě volá a má naspěch, a tak zakřičela „ano mami, už jdu!“

Antoina Cortèse probudil řev. Mylène se přitiskla k němu, celá se třásla a ukazovala prstem na něco na zemi.

„Antoine! Podívej se, tam!“

Tiskla se k němu, rty měla sevřené a oči vytřeštěné hrůzou.

„Antoine, aaaa! Antoine, udělej něco!“

Antoine se nemohl probrat. I když žil v Croco Parku už tři měsíce, přesto každé ráno, v polospánku, do kterého znovu upadl poté, co mu zazvonil budík, vždycky podvědomě očima hledal závěsy ve svém pokoji v Courbevoie. Místo nich však uviděl Mylène a vždycky znovu ho udivilo, že vedle něho není Joséphine ve své noční košilce s modrými pomněnkami. A že neslyší holky, jak volají: „Tati, vstávej, už je ráno!“ a skáčou mu na postel. Každé ráno si musel zase znovu uvědomit, kde je. Jsem v Croco Parku, na východním pobřeží Keni, mezi Malindi a Mombasou, chovám tady krokodýly pro Číňany! Svou ženu a svoje dvě holčičky jsem opustil. Musel si ta slova opakovat. Opustil jsem ženu a svoje holčičky. Není to jako dřív… To jsem odjížděl, ale zase se vracel. Ale teď… Své dřívější africké cesty vnímal spíš jako dovolenou. Ale teď jsem tady, abych choval krokodýly, a budu bohatý. Moc bohatý. Když zdvojnásobím obrat, moje investice se zdvojnásobí taky. Pak přijdou s dalšími nabídkami, já budu sedět v křesle a pokuřovat doutník a vyberu si, co pro mě bude nejvýhodnější. A pak se vrátím do Francie. Nahradím Joséphine mnohonásobně všechny výlohy, které teď má a obleču holky jako princezny, pro každou koupím krásný byt a pak už se může stát cokoli. Budeme šťastná rodina a bude se nám dařit dobře!

Až budu bohatý…

To ráno však neměl moc času, aby si mohl dosnít svůj sen. Mylène kopala nohama a shazovala všechno ložní prádlo na zem. Hledal očima budík, aby se podíval, kolik je hodin: půl šesté!

Budík byl každý den nařízený na šestou. To byla chvíle, kdy i pan Lee svolával píšťalkou četu dělníků k nástupu do práce. Pracovali až do tří hodin. Bez přestávky. V Croco Parku se pracovalo bez přestávek; sto dvanáct dělníků bylo podle starých dobrých Taylorových zásad rozděleno do tří čet. Pokaždé, když Antoine požádala pana Lee, aby do pracovního rozvrhu dělníků zařadil pauzy, dostalo se mu té stejné odpovědi: „But, sir, mister Taylor said…“ a bylo mu jasné, že jakákoli diskuse je zbytečná. I když bylo horko, vlhko a práce byla těžká, dělníci nijak nezpomalovali svoje pracovní tempo. Každý druhý z nich byl ženatý. Bydleli v domcích z hliněné mazaniny. Měli dva týdny dovolené v roce, ani o den déle, neměli žádné odbory, které by se za ně postavily, pracovali sedmdesát hodin týdně a jejich měsíční plat byl sto euro, k tomu ubytování a strava. „Good salary, mister Cortès, good salary. People are happy here! Very happy! They come from all China to work here! You don´t change the organization, very bad idea!“

Antoine už nic neříkal.

Každé ráno tedy vstal, osprchoval se, pak se oholil a oblékl a sešel dolů na snídani. Tu mu připravoval Pong, jeho sluha, který, aby mu udělal radost, se naučil pár výrazů francouzsky a teď ho pokaždé zdravil slovy: „Pěkný vyspal, mister Tonio, vyspal pěkný? Breakfast is ready!“ Mylène pokaždé ještě dospávala pod moskytiérou. V sedm stál už Antoine vedle pana Lee a rozdával dělníkům, kteří byli seřazení a v pozoru, jejich pracovní listy s rozpisem práce na celý den. Stáli rovně jak pravítko, šortky jim povlávaly kolem stehen tenkých jako párátka, s bradou zvednutou k nebi a s věčným úsměvem na rtech a jedinou odpovědí, kterou měli pro všechny situace: „Yes, sir.“

To ráno ale bylo něco jinak, věci se neodehrávaly tak jako obvykle. Antoine napnul všechny své síly a rázem se probudil.

„Co je, drahoušku? Mělas nějaký hrozný sen?“

„Antoine… podívej se, tam… To se mi nezdálo! Cítila jsem to tady na ruce.“

Na farmě nebyli psi ani kočky: Číňané je neměli rádi a tak skončili jako potrava krokodýlů. Mylène našla na pláži v Malindi roztomilé koťátko, bylo celé bílé, jen ouška mělo černá. Mylène mu začala říkat Milou a koupila mu malý obojek s mušličkami. Obojek našli ve vodě, v řece, kde byli krokodýli. Mylène tehdy vzlykala hrůzou. „Antoine, to koťátko je mrtvé! Oni ho sežrali.“

„Zkus ještě usnout, drahoušku, ještě nemusíme vstávat…“

Mylène mu zaryla nehty do krku a to ho přimělo, aby se doopravdy probudil. Protřel si oči, naklonil se a podíval se Mylène přes rameno. Na podlaze uviděl dlouhého, tlustého lesklého krokodýla, který na ně zíral žlutýma očima.

„No fakt…“ vydechl. „To je průšvih. Nehýbej se, Mylène, hlavně se prosím tě nehýbej! Krokodýli útočí na to, co se pohybuje. Když se nebudeš hýbat, nic ti neudělá!“

„Ale podívej: on si nás prohlíží!“

„Zatím, dokud se nebudeme hýbat, je to dobrý.“

Antoine pozoroval to zvíře, které na něj zíralo úzkými žlutými štěrbinami. Měl pocit, jako by ho mělo na mušce. Zachvěl se. Mylène to ucítila a dloubla do něho.

„Antoine, vždyť on nás sežere!“

„Ale ne…,“ řekl Antoine, aby ji uklidnil. „To víš, že ne.“

„Viděls ty jeho zuby?“

Krokodýl z nich nespouštěl oči. Zívl a přitom ukázal ostré a silné zuby. Pak se přikolébal k posteli.

„Pongu!“ zakřičel Antoine. „Pongu, kde jsi?“

Zvíře očichalo cíp prostěradla, který ležel na zemi, chytilo ho do čelistí a začalo za něj tahat. Táhl za prostěradlo a spolu s ním k sobě přitahoval i Antoina a Mylène, kteří se chytili čela postele.

„Pongu,“ řval Antoine. Jeho chladnokrevnost byla ta tam. „Pongu!“

Mylène křičela, křičela tak, že krokodýl začal vydávat zvláštní vrnivé zvuky a přitom se mu chvěly boky.

„Přestaň, Mylène! Takhle řvou samci, když se chtějí pářit! Ten tvůj křik ho vzrušuje a mohl by sem na nás skočit.“

Mylène zesinala a kousla se do rtů.

„Bože, Antoine! My tady umřeme…“

„Pongu!“ křičel Antoine a dával pozor, aby se nehýbal a aby ho strach docela nezachvátil. „Pongu!“

Krokodýl se upřeně díval na Mylène a vydával podivné skřípavé zvuky, které jakoby vycházely z jeho páteře. Antoine se nedokázal přemoct a začal se smát jak blázen.

„Já myslím, Mylène, že on se ti dvoří.“

Mylène ho zuřivě kopla do nohy.

„Myslela jsem si, Antoine, že máš pořád pod polštářem pušku!“

„Napřed jsem ji tam míval, ale potom…“

Jeho slova přerušil zvuk rychlých kroků. Někdo stoupal po schodech nahoru a zaklepal na dveře. Byl to Pong. Antoine mu nakázal, aby to zvíře zneškodnil, a přehodil Mylène přes ramena prostěradlo, protože Pong jí bezostyšně zíral na prsa, i když dělal, že klopí oči.

„Bambi! Bambi!“ zaječel Pong. „Come here, my beautiful Bambi… Those people are friends!“ Jeho šišlavý hlas připomínal starou bezzubou Číňanku.

Krokodýl pomalu otočil hlavu k Pongovi, chvíli váhal, pak hlasitě zafuněl a odplazil se k němu. Ten ho pohladil a poškrábal ho na čele mezi očima.

„Good boy, Bambi, good boy…“

Pak vytáhl z kapsy šortek kuřecí stehno a podal mu ho. Zvíře po něm rychle a prudce chňaplo.

To už bylo na Mylène moc.

„Pong, take the Bambi away! Out! Out!“ řekla svou lámanou angličtinou.

„Yes, mâme, yes… Come on, Bambi.“

A krokodýl se odkolébal za Pongem.

Mylène, stále ještě bledá a celá roztřesená, se dívala na Antoina pohledem, který jasně říkal „už NIKDY to zvíře tady v domě nechci vidět, rozuměl jsi, doufám.“ Antoine přikývl, popadl svoje šortky a tričko a šel ven hledat Ponga s Bambim.

Našel je v kuchyni. Byla tam také Pongova žena Ming. Ti dva měli sklopené oči, zatímco Bambi kousal do nohy od stolu, ke které Pong přivázal kastrol s pečeným kuřetem. Antoine se už naučil, že Číňanům nemůže nikdy nic vytknout přímo. Jsou na to velmi citliví a každé upozornění berou jako ponížení a dlouho to nosí v sobě. Zeptal se tedy Ponga laskavým tónem, kde se tady vzalo to zvíře, které je zajisté moc pěkné, ale přece jenom nebezpečné, a které rozhodně nemá v domě co dělat. Pong mu vyprávěl Bambiho příběh. Jeho matku našli mrtvou v boeingu, který přepravoval krokodýly z Thajska do Afriky. Nebyl tehdy větší než pulec, ujišťoval ho Pong, a byl tak roztomilý, mister Tonio… Pongovi a Ming se hrozně líbil, a tak si ho ochočili. Krmili ho z láhve jako miminko, dávali mu rybí polévku a vařenou rýži. Bambi vyrostl a nikdy jim neublížil. Občas je trochu kousl, ale to je přece normální. Žil v malém rybníčku obehnaném plotem a nikdy z něho nevylezl. Ale dnes ráno utekl. „Určitě se s vámi chtěl seznámit… Už se to víckrát nestane. Nic vám neudělá,“ ujišťoval ho Pong, „jen ho prosím nedávejte dohromady s ostatními, oni by ho sežrali, protože je skoro jako člověk!“

Jako bych už tak neměl dost problémů, povzdychl si Antonio a utřel si zpocené čelo. Nebylo ještě ani půl sedmé a jemu už na čele naskakovaly kapičky potu. Pong mu musel slíbit, že Bambimu zpevní jeho ohradu kolem rybníčku a že na něho bude dávat pozor. „Nechci, aby se to ještě někdy opakovalo, Pongu!“ Pong se usmál, uklonil se a poděkoval Antoinovi za pochopení. „Nevermore, mister Tonio, nevermore!“ opakoval krákoravým hlasem a pořád se ukláněl.

Farma byla rozdělena na několik částí. V jedné chovali kuřata, která sloužila jako potrava pro krokodýly a zároveň i strava pro zaměstnance, a potom tam byl prostor určený k vlastnímu chovu krokodýlů, který začínal u korálové bariéry a rozprostíral se na několika stovkách hektarů pozemků, které zabíhaly hluboko do vnitrozemí. Na nich byla vybudována umělá koryta řek. Pak tam byla továrna na zpracování krokodýlích kůží, kde se kůže musely rozřezat, vyčinit, připravit a zabalit, aby je pak mohli odeslat do Číny, kde z nich vyráběli cestovní tašky, kufry, pouzdra na vizitky a peněženky se značkami velkých francouzských, italských nebo amerických firem. Tato část jeho podniku dělala Antoinovi největší starost, obával se mezinárodních postihů v případě, že by zjistili, že celý ten obchod s krokodýlími kůžemi začíná na jeho farmě. Když ho čínský majitel společnosti, který za ním přijel z Pekingu až do Paříže, přijímal, o této části podniku nebyla řeč. Yang Wei mluvil především o produkci krokodýlího masa a vajec, kterou bude potřeba zajistit za nejlepších možných finančních a hygienických podmínek. Zmínil se sice o některých „vedlejších“ aktivitách, ale neuvedl žádnou podrobnost. Slíbil mu, že bude dostávat jedno procento ze všeho, co bude „živé nebo mrtvé“ opouštět farmu. „Dead or alive, Mister Cortès! Dead or alive.“ Jeho široký kanibalský úsměv měl Antoinovi naznačit, že jeho zisk bude velkolepý. Teprve až se Antoine octl na místě, uvědomil si, že jeho odpovědnost se vztahuje i na továrnu na zpracování kůží.

Na protesty už bylo ovšem pozdě; svoji účast v tomhle podniku, morální i finanční, už stvrdil podpisem smlouvy.

Antoine Cortès měl totiž v této záležitosti od počátku velké oči. Když se tak spálil v té záležitosti s Gunmanem & Co., rozhodl se, že do Croco Parku vloží vlastní investici. Umínil si, že už nikdy nebude pouhým kolečkem v celém soukolí, ale že nadále bude tím, s kým je nutné počítat. Koupil proto v celém tom podniku desetiprocentní podíl. Vypůjčil si na to u své banky. Zašel za panem Faugeronem do Crédit commercial, ukázal mu kalkulaci celého projektu a grafy znázorňující předpokládaný nárůst zisku po jednom, dvou a pěti letech a půjčil si dvě stě tisíc euro. Pan Faugeron váhal, ale znal Antoina a Joséphine a předpokládal, že je tato půjčka jištěna značným jměním Marcela Grobze a prestiží Philippa Dupina. Souhlasil tedy s tím, že banka Antoinovi tuto sumu půjčí. První splátka byla stanovena na 15. října. Antoine ji ale nemohl odeslat, jeho plat mu ještě nepřišel na účet. Yang Wei mu to vysvětlil jako nedopatření v administrativě. Antoinovi to trvalo dlouho, než se mu vůbec podařilo se mu dovolat. Yang Wei ho ujistil, že to nebude dlouho trvat a problém vyřeší. Připomenul mu také, že pokud budou výsledky za první čtvrtletí dobré, čeká ho na Vánoce za první tři měsíce jeho těžké práce tučná odměna. „You will be Superman! Protože vy, Francouzi, mít hodně nápad a my Číňani mít hodně peněz pro realizovat!“ Mister Wei se hlučně rozesmál. „Zaplatím tři měsíční splátky najednou,“ slíbil Antoine panu Faugeronovi, „nejpozději 15. prosince!“ V bankéřově hlase vycítil trochu pochybností, a tak si dal záležet, aby mluvil co nejveselejším tónem, který by ho uklidnil. „Buďte bez starosti, pane Faugerone, tohle je velký byznys! Čína je na vzestupu a daří se jí. S takovými zeměmi je potřeba obchodovat. Každý den podepisuji směnky, které by překvapily i vaše zaměstnance. Denně mi prochází rukama miliony dolarů!“

„Já, pane Cortèsi, jen ve vašem zájmu doufám, že to jsou čisté peníze,“ odpověděl pan Faugeron.

Antoine mu málem zavěsil telefon.

Přesto se každé ráno probouzel se stejnou obavou a věta, kterou mu pan Faugeron řekl, mu pořád zněla v uších: „Já, pane Cortèsi, jen ve vašem zájmu doufám, že to jsou čisté peníze.“ Každé ráno také kontroloval poštu, jestli už nepřišla jeho výplata.

Svým dcerkám nelhal: skutečně měl na starosti sedmdesát tisíc krokodýlů! Největších predátorů na světě. Plazů, kteří už dvacet milionů let stojí na vrcholu potravního řetězce. Kteří pocházejí z prehistorické doby a jsou přímými příbuznými dinosaurů. Každé ráno, když rozdělil úkoly a stanovil program na celý den, odjížděl s panem Lee zkontrolovat, zda všechno běží podle jeho předpokladů a plánů. Mezitím četl všechny dostupné knihy o chování a zvycích krokodýlů, aby mohl zlepšit reprodukci zvířat a tím i výnosy farmy.

„Víš,“ vysvětloval Mylène, která se na plazy dívala s nedůvěrou, „krokodýli nejsou agresívní jen tak pro nic za nic. U nich je to čistě instinktivní jednání: eliminují tak ty nejslabší jedince. Udržují vlastně v přírodě čistotu, fungují jako živé vysavače, likvidují všechno, co do vody nepatří, a tím udržují řeku čistou.“
„Ano, ale když tě chytnou, můžou tě v mžiku spolknout. Jsou to nejnebezpečnější zvířata na světě!“

„To ano, ale jejich chování je snadno předvídatelné. Víme, proč a jak útočí: když člověk víří vodu, krokodýl si myslí, že se tam topí nějaké zvíře, a plave přímo k němu. Ale když jenom pomalu pluješ po hladině, ani se nepohne. Nechceš si to vyzkoušet?“

Mylène sebou trhla a Antoine se rozesmál.

„Pong mi to ukazoval: jednou vlezl do vody, kde byl krokodýl, a pomalu připlaval až k němu. Jenom ležel na hladině a nehýbal se, nekopal nohama a nevířil vodu, a krokodýl mu nic neudělal.“

„To ti nevěřím.“

„Je to pravda, vážně! Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Víš, když někdy v noci vstanu a jdu se na ně podívat, vidím ve tmě jejich žluté oči. Vypadá to, jako by po hladině plula spousta malých baterek… Jako by tam plavala celá hejna svatojánských mušek…“ „Copak oni nikdy nespí?“

Zasmál se té otázce. Připadala mu jak malá holčička. Přitáhl si ji k sobě a objal ji. Mylène byla dobrý parťák. Na život na farmě si ještě úplně nezvykla, ale měla dobrou vůli a spoustu odhodlání. „Možná bych je mohla učit francouzsky… nebo číst a psát,“ říkala Antoinovi, který ji někdy brával s sebou, když jel kontrolovat ubikace dělníků. Prohodila vždycky několik slov s jejich manželkami, pochválila jim, že mají všude čisto a pěkně uklizeno a pochovala první miminko, které se narodilo v Croco Parku. „Víš, chtěla bych být nějak užitečná… Jako Meryl Streepová ve Vzpomínkách na Afriku, pamatuješ si na ten film? Hrozně jí to tam slušelo…. Mohla bych tady taky otevřít ošetřovnu, jako to udělala ona. Mám ošetřovatelské zkoušky, dělala jsem si je ještě na škole… naučila bych se dezinfikovat a zašívat rány. Aspoň bych měla něco na práci… Nebo bych mohla dělat průvodkyni turistům, kteří sem přijíždějí.“

„Už sem jezdit nebudou, dochází tady moc často k nehodám. Majitelé cestovních kanceláří na sebe už nechtějí brát takové riziko…“

„To je škoda… Mohla jsem si otevřít malý obchůdek se suvenýry. Určitě by vydělával….“

Zkusila pracovat na ošetřovně. Nedá se říct, že by to byl zrovna úspěch. Když tam poprvé přišla, měla na sobě bílé džíny a lehkou blůzku z bílé krajkoviny, dost průsvitnou, takže se tam rázem nahrnula spousta dělníků, kteří předstírali kdejakou bolístku, jen aby si od ní mohli nechat změřit puls, poslechnout stetoskopem a ošetřit.

Musela toho nechat.

Antoine ji někdy brával s sebou, když objížděl rozlehlé pozemky farmy v džípu. Při jedné takové vyjížďce spatřili krokodýla, jak trhá pakoně, který musel vážit nejméně dvě stě kilo. Krokodýl se válel po zemi, točil se kolem své osy a svíjel se i se svou kořistí v „tanci smrti“, jak tomu říkali dělníci. Mylène při tom pohledu křičela hrůzou a od té doby raději zůstávala doma a čekala, až se Antoine vrátí. Antoine jí vysvětlil, že se nemá čeho bát, protože tenhle krokodýl by jí už nic neudělal: bude teď dlouhou dobu trávit to, co sežral, a několik příštích měsíců se obejde bez další potravy.

Otázka potravy krokodýlů v zajetí se ukázala být největším problémem, se kterým se Antoine musel potýkat. Koryta řek, ve kterých na farmě chovali krokodýly, se sice zakusovala hluboko do vnitrozemí, kde žilo velké množství zvěře, ale divoká zvířata byla nedůvěřivá a přestala se k vodě přibližovat a chodila pít mnohem výš po proudu. Krokodýli se stávali v čím dál větší míře závislí na potravě, kterou jim dávali dělníci. Mister Lee musel zavést „krmící pochůzky“. Ty spočívaly v tom, že dělníci chodili po březích řek a táhli za sebou na provaze navlečené kuřecí skelety, napůl ponořené ve vodě. Občas, když si mysleli, že se nikdo nedívá, trhl některý z nich provazem, popadl jednu kuřecí kostru, sundal ji ze závěsu a bleskurychle ji obral a maso snědl. Kosti přitom vyplivoval na zem. Pak zase pokračoval ve své předepsané obchůzce.

Bylo tedy nutné pěstovat čím dál víc kuřat.

Musím nutně vymyslet něco, co by přivedlo zvěř zase zpátky dolů do blízkosti řek, jinak z toho pro mě kouká velký problém. Krokodýli se nemohou živit jen stravou, kterou jim připravila lidská ruka, protože jinak přestanou lovit, nebudou se už tolik hýbat a tím pádem přijdou o vitalitu. Zleniví a nakonec se ani nebudou chtít rozmnožovat.

Také ho zneklidňoval poměr mezi počtem samců a samic. Uvědomil si, že to, že má na farmě tolik samců na tak málo samic, představuje velké riziko. Rozeznat pouhým okem pohlaví krokodýlů bylo ovšem velmi těžké. Hned jak je přivezli, měli každé zvíře uspat a viditelně ho označit, jenomže to nikdo neudělal. Je dost možné, že tohle vytřídění na samce a samice bude potřeba ještě dodatečně udělat.

Dál ve vnitrozemí byly ještě další krokodýlí farmy. Jejich majitelé však tyto problémy řešit nemuseli. V jejich rezervacích žila divoká zvířata a krokodýli si obstarávali potravu sami, lovili zvěř, která se odvážila příliš blízko k vodě. Chovatelé se navzájem znali a scházeli se, když přijeli do Mombasy, která byla nejblíž od Croco Parku, v kavárně s příznačným jménem — Crocodile Café. Tam si vyměňovali novinky, diskutovali o aktuálních cenách masa i kůží. Antoine rád poslouchal hovory těchto ostřílených chovatelů. Do jejich tváří se jasně vepsaly roky prožité v Africe, slunce a zkušenost. „Jsou to děsně inteligentní zvířata, Tonio, jsou příšerně chytří, i když mají tak malej mozek. Jsou jak dokonale fungující ponorka. Nesmíš je podceňovat. Ti nás tady všechny přežijí! Domlouvají se mezi sebou: mají na to svoje grify. Když vztyčí hlavu ve vodě, znamená to, že roli nejsilnějšího přenechávají některému jinému. Když ohnou ocas, říkají tím: Mám mizernou náladu, vypadni! Neustále si dávají signály a ukazují, kdo z nich je tady šéf. Pro ně je hrozně důležité vědět, kterej z nich je nejsilnější. To je stejný jako u lidí, ne? Jak vycházíš se svým šéfem ty? Dodržuje, co slíbil? Platí ti dobře, nebo tě vodí za nos a vykládá nesmysly? Vždycky se nás snaží natáhnout. Musíš bouchnout do stolu, Tonio! Nedej se! Sliby ať si strčí někam. Ukaž mu, kdo je tady pán!“ Dívali se na Antoina a smáli se. Díval se, jak se jim pohybují čelisti. Cítil v týle studený pot.

Zvučným hlasem vždycky objednal pití pro všechny a s chutí se napil dobře vychlazeného piva. Rty měl rozpraskané sluncem. „Tak na zdraví, hoši! A na krokodýly!“ Všichni zvedali svoje sklenky a balili si cigarety. „Mají tady dobrej koks, měl bys to taky zkusit, Tonio. Líp ti tak uběhne večer, když je všude kolem samej prach a tys nesplnil denní normu a přemejšlíš, co dál!“ Antoine odmítal. Netroufal se jich zeptat, co ví o panu Weiovi, ani na to, co byl zač ten, co tady dřív pracoval na jeho místě a proč vlastně odešel.

„Na každej pád tady aspoň neumřeš hladem,“ smáli se chlapi. „Vždycky si můžeš udělat krokodýlí vajíčka na různý způsoby: jen tak na tvrdo, jako omeletu, nebo si můžeš dělat sázený vajíčka! Je to k nevíře, kolik jich ty potvory snesou!“

Dívali se na něho a jemu se zdálo, že i oni mají žluté oči a v nich úzké šterbinovité krokodýlí zorničky.

Nejtěžší bylo zamaskovat své obavy před Mylène, když se večer vrátil domů z Mombasy. Vyptávala se ho, co tam všechno viděl a co je nového. Cítil dobře, že chce, aby ji uklidnil. Dala mu všechny svoje úspory, které padly na cestu a na to, aby se tam mohli trochu zabydlet. Jeli spolu nakoupit ten nejzákladnější nábytek. Mylène tomu říkala „první společný počinek“. Když přijeli, byl dům úplně prázdný, předchozí majitel si všechno odvezl. Dokonce sundal i závěsy v pokojích a v salonu. Museli koupit plynový sporák, ledničku, stůl a židle, hi-fi věž, postel a koberec, hrnce i talíře. „Jsem tak ráda, že se toho dobrodružství můžu účastnit s tebou,“ zašeptala a podala mu svou kreditku. Neváhala a nehleděla na výlohy, když si zařizovali „společné hnízdečko“; díky ní dům začal vypadat hezky. Na trhu objevila šicí stroj, starou singrovku, a koupila ho. Ušila závěsy, přehozy přes postel, ubrusy i prostírání a ubrousky. Čínské dělnice se naučily za ní chodit, když potřebovaly něco ušít, a ona jim to ráda udělala a nic za to nechtěla. Stávalo se, že přišel bez ohlášení domů a chtěl ji obejmout a políbit, a ona měla v puse špendlíky! O víkendu jezdívali na pláž v Malindi a potápěli se.

Po třech měsících už ale tak blažená nebyla. Každý den čekala, až přijede pošta. Antoine četl v jejích očích svou vlastní úzkost.

15. prosince nebylo v poště nic.

Byl to pochmurný den a provázelo ho tíživé ticho. Pong jim beze slova naservíroval jídlo. Antoine se snídaně ani nedotkl. Vajíčka nemohl už ani vidět. Za deset dnů jsou tady Vánoce a já jsem nemohl poslat Joséphine a holkám vůbec nic. Budou Vánoce, já tady budu trčet s Mylène a s pocitem marnosti budeme usrkávat studené šampaňské.

Večer zavolám panu Weiovi a jasně mu řeknu, co si o tom myslím…

Večer…

Večer se realita nezdála tak tvrdá, žluté oči krokodýlů světélkovaly na vodě a tma byla milosrdná a plná příslibů. Večer bylo také vzhledem k časovému posunu jisté, že pana Wei zastihne doma.

Večer se vždycky zvedl vítr a zatlačil dusivé horko k zemi. Z vyprahlé trávy a z bažin stoupala lehká pára a hned se lépe se dýchalo. Věci kolem dostaly mlhavé a trochu nezřetelné obrysy a působily uklidňujícím dojmem.

Večer si říkal, že začátky jsou přece vždycky těžké, že práce s Číňany je sice nepříjemná, člověk má pocit, že neustále dostává facky zleva i zprava, ale nakonec se otuží a zvykne si. Nikdo taky nezbohatne jen tak, musí holt na sebe vzít to riziko, jinak to nejde. Pan Wei přece taky neinvestoval do sedmdesáti tisíc krokodýlů jen tak pro nic za nic. Jistě to má dobře spočítané. Ztrácíš moc rychle kuráž, Tonio! Tak se seber, musíš bojovat! Nejsi už ve Francii, tady jsi v Africe? Všechno tady má svůj čas, bankovní transakce trvají déle a pošta nechodí pokaždé včas. Tvůj šek teď možná trčí někde na celnici. Zkoumá ho tam nějaký ouřada a zkouší zjistit, jestli je pravý nebo ne. Dostaneš ho poštou zítra, nejpozději pozítří… Den dva ještě počkej. Odměna, kterou ti teď na Vánoce posílají, je tak velká, že je jim to třeba podezřelé, a chvíli to trvá, než si to ověří.

Usmál se na Mylène. Ta byla ráda, že je klidnější, a úsměv opětovala.

Osm tisíc dvanáct euro! Šek na osm tisíc dvanáct euro! To je čtyřikrát víc než to, co vydělám v Národním centru vědeckého výzkumu. Osm tisíc dvanáct euro! Dostala jsem osm tisíc dvanáct euro za to, že jsem přeložila život té úžasné Audrey Hepburnové! Osm tisíc dvanáct euro! Je to tady na tom šeku napsané černé na bílém. Když mi ho účetní podala, nic jsem neřekla a dala jsem ho do kabelky, ani jsem se na něj nepodívala. Byla jsem zpocená strachy. Teprve až ve výtahu jsem otevřela obálku, roztrhla jsem ji po straně prstem a pomalu jsem ji otvírala. Měla jsem dost času, jela jsem až ze čtrnáctého patra. Odtrhla jsem opatrně šek od dopisu, ke kterému byl přicvaknutý svorkou, a podívala jsem se na něj… A tam jsem to teprve uviděla! Zírala jsem na cifru, která tam byla napsaná: osm tisíc dvanáct euro! Musela jsem se opřít o stěnu výtahu. Všechno se se mnou začalo točit! Připadalo mi, že se na mě snesla smršť bankovek. Vířily všude kolem mě a skoro mě dusily. Lepily se mi na oči, pronikaly mi do nosu a do pusy, prudký vítr, který je nadnášel, mi dokonce zdvihal sukni. Kolem mě poletovalo osm tisíc dvanáct papírků, které vypadaly jako motýli! Když výtah zastavil, šla jsem se posadit do veliké prosklené haly. Dívala jsem se na svou kabelku. Bylo v ní osm tisíc dvanáct euro… Neuvěřitelné! Musela jsem se přehlídnout! Jistě jsem se spletla! Otevřela jsem kabelku, nahmatala jsem obálku a přejela jsem po ní prsty. Její papír pod mým dotykem měkce zašustil, a ten zvuk mě uklidnil. Vytáhla jsem ji ven z tašky a zblízka jsem si šek znovu prohlédla. Bylo mi jedno, jestli mě při tom někdo vidí. Stálo tam opravdu: osm tisíc dvanáct euro. Příjemce: paní Joséphine Cortèsová.

Joséphine Cortèsová, to jsem opravdu já. Joséphine Cortèsová vydělala osm tisíc dvanáct euro.

Vzala jsem tašku pod paži a rozhodla jsem se odnést šek do banky. Hned teď. Dobrý den, pane Faugerone, jestlipak víte, co mě sem přivádí? Přinesla jsem osm tisíc dvanáct euro. A to je, pane Faugerone, definitivní konec těch vašich telefonátů a pátravých otázek typu ‚Jak myslíte, paní Cortèsová, že se vám podaří vyjít s penězi?‘ Právě takhle s nimi dokážu vyjít! Mojí společnicí je totiž úžasná, jedinečná, okouzlující, nádherná a vzrušující Audrey Hepburnová! A zítra, za podobný honorář, pro změnu trochu nahlédnu do života Liz Taylorové, Katharine Hepburnové, Gene Tierneyové a proč taky ne třeba Gary Coopera nebo Cary Granta? Jsou to mí přátelé, víte? Ochotně se mi se vším svěřují. Chcete, abych vám předvedla, jak mluví Gary Cooper? Chcete slyšet ten jeho kovbojský přízvuk? Ne? No dobrá… A ten šek, pane Faugerone, přišel právě včas, že? Před Vánoci se bude hodit, viďte.

Jo se vznášela jako na obláčku. Vykračovala si tanečním krokem po ulici a v duchu dál rozmlouvala s panem Faugeronem. Najednou úplně zkoprněla a srdce se jí rozbušilo. Ta obálka! Co když ji ztratila? Zastavila se a znovu otevřela kabelku. Bílá obálka tam klidně ležela mezi svazkem klíčů, pudřenkou, balíčkem žvýkaček Hollywood a koženými rukavicemi, které nikdy nenosila. Byla objemná, z kvalitního papíru a působila luxusním dojmem. Osm tisíc dvanáct euro! Můžu si přece vzít taxík! Přijedu do banky taxíkem. Nebudu se muset aspoň nervovat, že mě okradou v metru.

To je fakt, v metru by mě mohli okrást!

Srdce jí tlouklo jak splašené, v hrdle jí vyschlo a na čele se jí perlily kapičky potu. Prsty znovu zapátrala v kabelce, našla obálku a znovu se jí dotkla; pak si ulehčeně oddychla, přejížděla prsty po obálce a čekala, až jí srdce přestane tolik bušit.

Mávla na taxík, který jel zrovna kolem a uvedla adresu své banky v Courbevoie. Uloží svých osm tisíc dvanáct euro do bezpečí, a pak… půjde něco koupit holkám! Budou Vánoce! Jingle bells! Jingle bells! Jingle all the way… !!! Pane Bože, děkuju ti! Ať jsi, kdo jsi a ať jsi, kde jsi, bdíš nade mnou a dal jsi mi odvahu a sílu pustit se do práce, a já ti za to moc děkuji.

V bance si vzala formulář pro bezhotovostní vklad a když vypisovala ty krásné okrouhlé číslice, nemohla se ubránit hrdému úsměvu. Šla k pokladně a zeptala se, jestli je tady pan Faugeron. Ne, odpověděla úřednice, má právě schůzku s klientem, ale vrátí se kolem půl šesté. Vyřiďte mu, ať mi zavolá, jsem paní Cortèsová, požádala Joséphine a s hlasitým klapnutím zavřela kabelku.

Klap! Paní Joséphine Cortèsová chce, aby jí pan Faugeron zavolal.

Klap! Paní Joséphine Cortèsové už pan Faugeron nenahání strach.

Klap! Paní Joséphine Cortèsová se už nebojí ničeho.

Klap! Paní Joséphine Cortèsová je totiž někdo.

Vydavatel, kterému předala svůj překlad, vypadal velmi spokojeně. Otevřel desky s rukopisem, spokojeně si zamnul ruce a řekl „tak se na to podíváme…“ Naslinil si ukazováček, otočil jednu stránku, pak druhou, začetl se do textu a spokojeně pokyvoval hlavou. „Váš styl je plynulý, elegantní a přitom jednoduchý jako šaty od Yvese Saint Laurenta!“ „To jen díky Audrey, to jí vděčím za inspiraci,“ začervenala se Joséphine, která na takové komplimenty nebyla zvyklá.

„Nebuďte skromná, paní Cortèsová. Máte opravdu talent… Chtěla byste pro nás dělat i další překlady podobného typu?“

„Ano… samozřejmě!“

„V tom případě se vám zřejmě brzy ozvu… Zajděte si teď do účtárny o patro níž, mají tam pro vás už připravený šek.“

Podal jí ruku a ona ji stiskla jako trosečník, který se v bouři chytá záchranného kruhu.

„Na shledanou, paní Cortèsová…“

„Na shledanou…“

Zapomněla jeho jméno. Zamířila k výtahu. Do účtárny.

Nemohla se z toho vzpamatovat.

A teď, řekla si v duchu, když vyšla z banky, vzhůru do obchodní pasáže v La Défense. Koupím holkám spoustu dárků. Nebude jim na Vánoce nic chybět, a co víc: dostanou stejně dárků jako jejich bratránek Alexandr!

Osm tisíc dvanáct euro! Osm tisíc dvanáct euro…

Když se octla před výkladními skříněmi obchodů, jen vyvalila oči a stiskla v dlani peněženku s kreditní kartou. Teď můžu začít Zoé a Hortense rozmazlovat. Zahrnu je dárky a jim se konečně objeví na tvářích šťastný úsměv a už tam zůstane, i když budou na Vánoce bez tatínka. Já, Joséphine, mám na účtu spoustu peněz, a díky tomu teď můžu sehrát všechny role: budu tatínek, maminka i Ježíšek. Můžu jim zase vrátit důvěru v to, že život je pěkný. Nechci, aby prožívaly takovou úzkost jako já. Chci, aby večer usínaly s myšlenkou, že maminka je tady, je silná a dává na nás pozor, takže se nám nemůže nic stát. Pane Bože, děkuji ti za to, že mi dáváš tuhle sílu! Joséphine teď s Pánem Bohem rozmlouvala čím dál častěji. Mám tě ráda, Pane Bože, a prosím tě o tvou ochranu. Nezapomínej na mě, i když já na tebe zapomínám tak často. Někdy se jí zdálo, že ve vlasech cítí dotek jeho ruky a lehké pohlazení.

Procházela mezi výlohami v obchodním centru, všude byla vánoční výzdoba se zelenými girlandami a vánočními stromečky a každou chvíli potkala nějakého Santu v červeném úboru a s bílým vousem. Děkovala Pánu Bohu, hvězdám i nebesům a váhala, jestli má vůbec otevřít dveře nějakého obchodu. Musím si přece dát stranou nějaké peníze na daně!

Joséphine jen tak snadno neztrácela hlavu.

Ale přece jen… Za hodinu už měla ze svého šeku utracenou celou jednu třetinu; jímala ji z toho závrať. Je to tak hrozně snadné podlehnout a koupit všechno, co vám nabízejí: různé doplňky, záruční servis, další příslušenství se slevou. Prodavači kolem vás poletují a lákají vás jako Sirény, které vábily svým zpěvem Odyssea. Nebyla na to zvyklá, netroufala si odmítnout, a když se přece jen na něco nesměle zeptala, prodavač její otázku zkušeně zamluvil a místo toho jí nabídl další lákavou věc.

Za malý příplatek vám na počítač nainstalujeme všechny potřebné programy, za malý příplatek vám odkódujeme DVD, za malý příplatek vám zboží dopravíme až domů, za malý příplatek vám prodloužíme záruční dobu až na 5 let, za malý příplatek… Joséphine byla jako omámená a říkala ano, samozřejmě, ano, to budu ráda, ano, máte pravdu, ano, můžete mi zboží dovézt domů, jsem prakticky pořád doma, víte, já pracuji doma. Přijeďte ale prosím raději v dopoledních hodinách, dokud jsou dcery ve škole, víte, chystám to pro ně jako překvapení na Vánoce. Samozřejmě, pokud je to pro vás důležité, potom tedy přijedeme dopoledne.

Vyšla z obchodu a byla trochu zneklidněná, jestli se nerozhodla moc lehkomyslně a nerozvážně. Vtom ale v davu nakupujících lidí zahlédla holčičku, která se trochu podobala Zoé. Stála před výlohou plnou hraček a oči jí zářily štěstím. Srdce se jí radostně rozbušilo. Přesně takhle budou moje holčičky vypadat také, až budou pod stromečkem rozbalovat svoje dárky. A já pak budu ta nejšťastnější ze všech maminek.

Vracela se domů pěšky. Vítr se proháněl po širokých ulicích čtvrti La Défense. Byl prosinec a rychle se stmívalo. O půl páté už bylo šero a jak tak kráčela po ulici, lampy, které míjela, se postupně rozsvěcovaly a ozařovaly ulici mdlým světlem. Zvedla si límec kabátu a sklonila hlavu, aby ji vítr tolik nešlehal do tváře. Taky jsem si mohla koupit trochu teplejší kabát, pomyslela si. Však ale mluvil ještě o dalším překladu, tak si ho koupím potom. Tenhle mi koupil Antoine před desíti lety! To jsme se zrovna přestěhovali do Courbevoie…

Na Vánoce nepřijede. Budou to první Vánoce bez něho…

Onehdy si v knihovně vytáhla z regálu knihu o Keni, aby se podívala, kde leží Mombasa a Malindi. Prohlédla si obrázky bílých pláží, starých domů a malých řemeslnických dílen. Zdejší lidé jsou velmi přátelští, psalo se v průvodci. A co Mylène? Ta je taky tak přátelská? zavrčela a prudce knihu zaklapla.

Muž ve sportovním kabátě s kapucí tam už nechodil. Asi už svou práci dokončil. Teď si chodí po pařížských ulicích, přechází jednu za druhou a nechává tu hezkou blondýnku, aby si dávala ruku k němu do kapsy kabátu.

Pokaždé, když přišla do knihovny, položila knihy na stůl a hledala ho očima. Pak se pustila do práce. Občas zvedla hlavu a dívala se, jestli mezitím nepřišel a nenápadně ji odněkud nepozoruje.

On už ale do knihovny nechodil.

Když se vracela, potkala dole v domě paní Barthilletovou. Ta do ní vrazila, jako by ji vůbec neviděla. Joséphine podvědomě ucouvla, když ji spatřila. Vypadala jak štvané zvíře. Když paní Barhilletová Joséphine uviděla, sklopila oči a dívala se na špičky svých bot. Obloukem ji obešla, takže se minuly mlčky. Joséphine se jí vůbec netroufla zeptat, co je u nich nového. Věděla, že od ní pan Barthillet odešel.

Její dobrá nálada, která ji provázela celé odpoledne, zmizela jak mávnutím proutku. Když vcházela do bytu, slyšela, že zvoní telefon. Unaveným pohybem ho zvedla.

Byl to pan Faugeron. Věděl už o šeku, který uložila do banky, a blahopřál jí k jejímu úspěchu. Pak řekl něco, čemu hned neporozuměla. Požádala ho, aby chvilku počkal, než si sundá kabát a odloží tašku, a pak se vrátila k telefonu.

„Ten šek přišel právě včas, paní Cortèsová. Už tři měsíce máte překročený bankovní účet…“

Joséphine vyschlo v krku. Prsty svírala sluchátko a nemohla ze sebe vypravit jediné slovo. Mám překročený účet! Tři měsíce! Přece svoje vydání pokaždé kontrolovala. Byla v plusu.

„Váš manžel si před odjezdem do Keni u nás otevřel účet na svoje jméno. Vypůjčil si značnou sumu peněz, ale neuhradil zatím ani jednu splátku. První byla přitom stanovena na 15. října…“

„Antoine si vzal půjčku? Ale…“

„Vzal si ji sice na svoje jméno, paní Cortèsová, ale vás uvedl jako ručitelku. Slíbil, že bude pravidelně splácet a… Přece jste musela podepisovat smlouvu o půjčce, jistě si na to vzpomínáte…“

Joséphine usilovně přemýšlela. Vzpomněla si, že jí opravdu před odjezdem Antoine přinesl z banky nějaké formuláře k podpisu. Mluvil o plánu, o investování, o zajištění pro budoucnost, o příležitosti, které je potřeba se chopit. To bylo začátkem září. Důvěřovala mu. Nikdy nezkoumala to, co jí přinesl k podpisu.

Připadala si jak ve škaredém snu, když poslouchala, co jí bankéř vysvětloval. V předsíni bylo přítmí a jí byla hrozná zima. Musím pustit topení, je tady chladno. Seděla schoulená na židli u malé skříňky, na které stál telefon, oči upřené na sešlapaný koberec, kde místy byla vidět jeho osnova, a zatínala zuby.

„Nerad vám to říkám, paní Cortèsová, ale jste jeho ručitelka… Zastavte se za mnou v bance a sestavíme spolu splátkový kalendář… Mohla byste také požádat vašeho švagra, aby vám pomohl…“

„To rozhodně ne, pane Faugerone!“

„Ale paní Cortèsová, budete muset…“

„Já už si nějak poradím, pane Faugerone…“

„Do té doby použijeme váš šek na osm tisíc dvanáct euro na uhrazení dlužné částky vašeho manžela… Splátky jsou stanoveny na tisíc pět set euro měsíčně, spočítáte si tedy jistě sama…“

„Já jsem ale dnes odpoledne už něco z toho utratila,“ podařilo se vykoktat Joséphine. „Koupila jsem dcerám nějaké vánoční dárky… Koupila jsem počítač a… Počkejte, mám tady účtenky, platila jsem kartou…“

Začala hledat v tašce, nahmátla peněženku, spěšně ji otevřela a vytáhla účtenky. Pomalu sečetla peníze, které utratila, a výsledek oznámila bankéři.

„Vyjde to jen tak tak, paní Cortèsová… Zvlášť jestli váš manžel nepošle ani tu splátku k 15. lednu… Nerad bych vám kazil Vánoce, ale bude to opravdu jen tak tak.“

Joséphine už nevěděla, co na to říct. Sklouzla pohledem na kuchyňský stůl, na kterém trůnil starý psací stroj značky IBM, který ji kdysi daroval Šéf.

„Já už se s tím nějak vyrovnám, pane Faugerone. Nechte mi jen trochu času. Dnes ráno mi nabídli další dobře placenou práci. Je to tedy jen otázka času…“

Mluvila, jen aby něco řekla. Měla pocit, že se topí.

„To zas tolik nespěchá, paní Cortèsová. Když budete chtít, sejdeme se začátkem ledna, to už možná také budete mít nějaké zprávy…“

„Děkuji vám, pane Faugerone, jste velice laskav…“

„Není zač… Už se tím netrapte, paní Cortèsová, uvidíte, že to nakonec zvládnete! Teď si užijte pěkné Vánoce. Pojedete někam na svátky?“

„Jedu k sestře do Megève,“ odpověděla Joséphine. Cítila se jako boxer, kterého soupeř poslal k zemi a rozhodčí mu počítá k. o.

„To je dobře, že nebudete na Vánoce sama, že budete s rodinou… Tak na shledanou, paní Cortèsová, a pěkné svátky.“

Joséphine zavěsila a vrávoravým krokem došla na balkon. Bylo to její útočiště. Sedávala tam a dívala se na hvězdy. Když nějaká hvězda padala nebo zvlášť výrazně zářila, vykládala si to jako znamení, které jí hvězdy dávají, jako důkaz toho, že ji slyší a bdí nad ní. Toho večera si klekla na betonovou podlahu, sepjala ruce, zvedla oči k nebi a modlila se: „Prosím vás, hvězdy, udělejte něco, ať už nejsem sama, ať už nejsem tak nešťastná a utrápená. Jsem tak unavená… Člověku se nic nedaří, když je sám, a já jsem sama. Dopřejte mi mír a sílu. A přiveďte mi toho, na koho tajně čekám. Je mi jedno, jestli bude malý nebo velký, chudý nebo bohatý, škaredý nebo hezký, jen ať mě má rád a ať já můžu mít ráda jeho. Jestli je smutný, tak já ho rozesměju, jestli se trápí v pochybách, tak já ho uklidním, jestli za něco bojuje, pak já se budu bít po jeho boku. Nechci nemožné, jen vás prosím, abyste mi daly muže, protože láska, a to vy, hvězdy, dobře víte, je největší bohatství. Láska, kterou člověk dává, i ta, kterou dostává. Nedokážu se bez ní obejít…“

Sklonila hlavu a dlouho se modlila.

Marcel Grobz si zřídil kancelář na avenue Niel, v čísle 75. Ne moc daleko od náměstí Étoile, ale taky ne moc daleko od okružního bulváru. „Drahé, ale šik,“ říkával s úsměvem, když po budově provázel zákazníky. Když o tom ale mluvil s Reném o samotě, komentoval to slovy „za málo peněz hodně muziky“.

Koupil ten dvoupatrový dům už před lety. Patřil k němu i dlážděný dvůr se starou vistárií, která se plazila po domě a tvořila živou stěnu. Ten keř mu hned padl do oka. Marcel Grobz byl tehdy mladý a hledal pro svou firmu sídlo v nějaké klidné buržoazní čtvrti. „Páni!“ vykřikl, když uviděl parcelu, kterou mu nabízeli za pakatel, „tohle udělá dojem na všechny!“ a byl radostí bez sebe. „Člověk má pocit, že se octl v klášteře u karmelitek! Tady se mnou budou jednat s respektem a počkají mi, když se opozdím se splátkou! Tady je ve vzduchu přímo cítit dobromyslnost a provinční atmosféra, tohle místo budí dojem poctivého a prosperujícího obchodu.“

Koupil tu parcelu se vším všudy: hlavní budovu i dílnu, dvůr s vistárií i bývalé stáje s rozbitými okny, ze kterých později vybudoval další prodejní prostory.

Právě tady, v čísle 75 na avenue Niel, se jeho firmě začalo dařit.

Sem také jednoho dne v říjnu 1970 přišel René Lemarié. Byl o deset let mladší než Marcel, měl útlé boky a široká ramena, takže trochu připomínal karyatidu podpírající nějaký balkon nebo sloup; měl vyholenou lebku a zlomený nos a pleť s nádechem do červena. To bude teda pěkný výlupek! pomyslel si Marcel, zatímco poslouchal, co mu René říká. René se přišel ucházet o místo. „Neříkám to, abych se chlubil, ale umím všechno. Nemluvím do větru. Ještě jsem si nestihl udělat jméno a na vysokou jsem nechodil, ale odvedu vám dobrou práci! Vemte mě na zkoušku a uvidíte, že nakonec mě ještě budete prosit, abych zůstal.“

René byl tehdy krátce ženatý. Jeho Ginette byla malá, blonďatá a pořád se smála. Marcel ji zaměstnal také, pracovala v dílně a René byl jejím nadřízeným. Řídila ještěrku ve skladu, psala na stroji, počítala kontejnery a kontrolovala jejich obsah. Původně chtěla být zpěvačkou, ale dopadlo to jinak. Když potkala Reného, byla sboristkou v orchestru Patricie Carliové a musela si vybrat: buď mikrofon nebo manžel. Zvolila Reného, ale občas se do něj pustila, až se to v dílně rozléhalo: „Přestaň, nech toho! Nesahej na mě! Mohl bys na mě mít trochu ohled! Já už toho mám dost. S žádnou jinou se o tebe dělit nebudu… Ty si ji pak ještě nakonec vezmeš, protože má určitě plno prachů a je hezká! Má ú-pl-ně všechno, na rozdíl ode mě! Moje mínus je, že tě mám ráda!!!“ Často si v práci zpívala a představovala si, že stojí na jevišti a před sebou má sál plný diváků. Kdysi vystupovala ve sboru, který doprovázel hvězdy, jako byli Rocky Voltano, Dick Divers a Sylvie Vartanová. Vždycky v sobotu večer pořádala doma večírek s karaoke. Ginette zůstala věrná stylu šedesátých let, nosila balerínky a upnuté halenky v pastelových barvách z kostičkované látky a účes jako Sylvie Vartanová v době své největší slávy. Z mládí měla schovaná všechna čísla časopisů Salut les copains, Mademoiselle a Âge tendre a občas, když měla nostalgickou náladu, si jimi listovala.

Marcel přenechal Renému a Ginette prostor nad stájemi a oni si tam vybudovali byt. Vychovali v něm tři děti, Eddyho, Johnnyho a Sylvii.

Když Marcel Reného přijímal do práce, odložil tehdy určení jeho pracovní náplně na později. „Já tady začínám, a vy prostě začnete se mnou!“ Stali se z nich nerozluční spojenci, byli jak dva propletené stonky vistárie.

Mimo práci se téměř nevídali, ale nepřešel jediný den, aby se Marcel nezastavil za Reném a necvrnkl mu z legrace do štítku jeho plátěné čepice. Ten pak s cigaretou v koutku úst zahučel: „Jak se daří, Šéfe?“

René vedl přesnou evidenci veškerého zboží. Zapisoval nákupy i prodeje, všechny slevy i zboží, které nešlo na odbyt, a bylo proto nutné se ho rychle zbavit: „Tenhle krám dej tento měsíc do akce. Jestli se mi sem do skladu zas vrátí všechny ty serepetičky a blbosti, co se ti povalují v obchodech, tak mi nechoď na oči! A jestli jsi už zadal jejich pásovou výrobu v nějakým čínským zapadákově, tak brzdi. Nebo přijdeš na buben a můžeš pak chodit leda muzicírovat do metra. Nevím, na cos myslel, když jsi toho objednal třicet palet, to ti asi přeskočilo nebo co!“

Marcel pomrkával, poslouchal a pak se skoro vždycky zařídil podle jeho rady.

Kromě skladu v avenue Niel měl René na starosti také distribuci zboží do obchodů v Paříži a v dalších městech, sledování zásob a objednávání zboží, které chybělo nebo které už docházelo. Každý večer před odchodem z práce zašel Marcel do skladu za Reném, aby si spolu vypili sklenku červeného. René už měl vždycky připravenou klobásku, camembert, bagetu a slané máslo a oba tam chvíli poseděli, povídali si a dívali se přitom na vistárii, která rostla za oknem. Když tam oba začínali, byla mnohem menší než teď a vypadala, jako by se po zdi plazila trochu bázlivě. Za těch třicet let, co ji společně pozorovali, se rozkošatěla, zmohutněla a roztáhla se po celé zdi.

Už měsíc však Marcel za Reném nezašel.

Nebo když přišel, tak jen proto, že se vyskytl nějaký problém, že z některého obchodu zavolali kvůli nějaké stížnosti. To potom Marcel přišel, celý zamračený, vyštěkl na Reného svou otázku nebo příkaz, otočil se na patě a odešel, aniž by se mu podíval do očí.

René se napřed cítil uražený. Úplně Marcela ignoroval. Nechával Ginette, aby odpovídala místo něho. Když slyšel, že jde Marcel dolů po schodech a něco si bručí, nasedl na vozík a zajel až dozadu do skladu počítat bedny. Tahle komedie trvala tři týdny. Tři týdny uběhly bez jediného kolečka klobásky a bez jediné sklenky vína. Bez důvěrných rozhovorů s pohledem na úponky vistárie. Pak Renému došlo, že vlastně přistoupil na jeho hru a že Marcel sám od sebe nepřestane.

Jednoho dne spolkl svou hrdost a zašel nahoru zeptat se Josiane, co se to se šéfem děje. K jeho velkému překvapení ho Josiane odbyla.

„Zeptej se ho sám, my už se spolu vůbec nebavíme! Je na mě odměřený, chová se ke mně hnusně.“

Vypadala nešťastně. Byla pohublá, bledá, na tváře si sice dala trochu růže, ale tím ho neoklamala. Marná práce! řekl si René. Tahle červeň je umělá, to je poznat na sto honů, to není žádný ruměnec štěstí, ten by totiž musel vycházet ze srdce.

„Je u sebe v kanceláři?“

Josiane jen kývla bradou.

„Sám?“

„Sám… využij toho, že Špejle na chvíli vypadla. Ta se odtud jinak nehne!“

René otevřel dveře Marcelovy kanceláře a zjevně ho překvapil. Seděl v křesle, hlavu měl skloněnou a zrovna čichal k nějakému kousku látky.

„Zkoušíš nějaký nový výrobek?“ zeptal se a prošel kanceláří až k němu a vzal mu tu věc z ruky. Pak se udiveně zeptal: „Co je to?“

„Punčocha…“

„Ty ses dal na prodej punčoch?“

„Ne…“

„No tak co blbneš? Proč tady čucháš k nylonu?“

Marcel po něm šlehl zuřivým, ale zároveň smutným pohledem. René se posadil na jeho stůl, čelem k němu, díval se mu do očí a vyčkával.

Bez kulisy své kanceláře a obchodního úspěchu byl Marcel pořád ten stejný neotesaný hulvát, jakým býval, když se jako mladý kluk večer poflakoval po pařížských ulicích, protože ho doma nikdo nečekal. Své vášně ovládal jen tehdy, když chtěl zbohatnout a získat moc. Jakmile tohoto cíle dosáhl, jeho ctižádost ho opustila. Dál sice šachoval s čísly a továrnami, ale to dělal jen tak mimoděk, jako když zkušená kuchařka šlehá popaměti sníh z bílků. Ve všem ostatním se mu přestalo dařit. Čím víc prosperoval, tím byl zranitelnější. Ztrácel svůj selský rozum. Neměl kolem sebe žádné záchytné body. Byl tak oslněn penězi a mocí, kterou mu dávaly, nebo byl naopak ztřeštěný a nerozvážný a nechápal, jak to, že se octl tam, kde je? Je možné, že ztratil rozum a intuici, kterou mu dávala jeho touha po úspěchu, a že docela ztratil směr v tomhle životě uprostřed luxusních věcí, kde se všechno zdá tak snadné? René nechápal, jak tento muž, který dokázal přimět největší čínské a ruské obchodníky, aby skákali podle toho, jak on pískal, mohl sednout na lep Henriettě Grobzové.

Renému se Marcelův sňatek s Henriettou ani trochu nelíbil. Smlouvou, kterou mu dala podepsat večer před svatbou, se podle něj stával de facto jejím rukojmím. Dostala ho na kolena. Smlouva rozdělovala společný majetek manželů tak, aby ona nebyla případným úpadkem firmy nijak dotčena, ale stanovovala také princip darování majetku tomu z manželů, který zůstane jako poslední naživu. Pojistila se tak, že zdědí všechny případné zisky firmy. A co víc, smlouva jí zajišťovala funkci předsedkyně správní rady Marcelova podniku. Bez jejího souhlasu už nemohl o ničem rozhodovat. Byl úplně svázaný. „Nechci, aby to vypadalo, že si tě beru pro peníze,“ vysvětlila mu, „budu také pracovat. Stanu se součástí firmy. Mám spoustu nápadů!“ Marcel jí to všechno spolkl. „Taková blbost!“ nadával René, když se dověděl o ustanoveních smlouvy. „To je přece šejdířství! Normální loupež! To není ženská, to je zločinec! A ty si pořád myslíš, že tě miluje, ty troubo? Vykastruje tě tupou lžící. Ty snad nemáš kouska rozumu!“ Marcel pokrčil rameny: „Až přijdou děti, všechno beztak přejde na ně.“ „Ta že ti dá děti? Tys snad zešílel nebo co?“

Marcel za sebou vztekle zabouchl dveře do skladu.

Tehdy spolu měsíc nemluvili. A když se pak usmířili, dohodli se, že už se k tomuto tématu spolu nebudou nikdy vracet.

A teď zcvoknul natolik, že tady kvůli Josiane čichá ke starým punčochám.

„Chceš takhle zůstat ještě dlouho? Jestli to chceš slyšet, tak vypadáš jak stará ropucha, co sedí na schodech do sklepa.“

„Nic už mě nebaví…“ řekl Marcel. V jeho hlase bylo slyšet rozčarování člověka, kterému život všechno vzal, a on se s tím slepě smířil.

„Chceš říct, že teď už budeš jenom čekat, až umřeš, a nic s tím neuděláš?“

Marcel neodpověděl. Bylo vidět, že zhubl a tvář se mu změnila. Kůže na něm teď doslova visela a dole pod čelistí se mu vytvořily dva měkké váčky. Stal se z něj bledý, otupělý stařec, který je neustále naměkko. Oči měl věčně vlhké a zarudlé.

„Seber se, Marceli, vždyť vypadáš žalostně. A brzy začneš budit hrůzu. Trochu důstojnosti, prosím tě!“

Když Marcel Grobz slyšel slovo „důstojnost“, pokrčil jen rameny. Podíval se na Reného a v očích se mu zaleskly slzy. Udělal jen pohyb rukou, jako by chtěl říct: A co z toho?

René se na něj díval a nevěřil svým očím. Tohle přece nemůže být ten člověk, který ho naučil všechny obchodní finty. Říkával tomu večerní škola. René ho podezíral, že tím, jak mu všechno vysvětluje a nahlas odříkává, přesvědčuje i sám sebe a dodává si odvahu. „Čím chladněji dokážeš kalkulovat, tím dál dojdeš. Hlavně žádné city, chlapče. Své soupeře musíš tvrdě rozdrtit. A když chceš upevnit svou autoritu navždy, musíš se uvést tím, že uděláš nějaký pořádné gesto. Vyrazíš nějakého otrapu, zlikviduješ svého nepřítele a všichni se tě budou bát až do konce života.“ Nebo taky říkával: „K úspěchu vedou tři cesty: síla, chytrost a korupce. Korupce, to není můj styl, chytrej moc nejsem… takže mi zbývá už jenom ta síla! Víš, co řekl Balzac? ‚Do davu lidí může člověk proniknout jako střela z kanónu nebo se mezi ně může vloudit plíživě jako mor.‘ Hezký, že?“

„A jak tohle všechno víš? Do školy jsi přece nechodil.“

„Henrietta, chlapče, to všechno Henrietta! Udělala mi takový lístečky a tam mi to napsala, abych nevypadal jako blbec, když jdem spolu někam na večeři. Učím se to zpaměti a občas si to opakuju.“

Vycvičí si tě jako nějakýho pudla, pomyslel si René. Nic mu na to ale neřekl. Marcel byl tehdy velmi hrdý na to, že může jít s Henriettou někam do společnosti a že se tam může blýsknout citáty, které se naučil nazpaměť. To ovšem byly staré dobré časy. Tehdy měl všechno: úspěch, peníze i manželku. To nemá chybu, říkával Renému a bouchl ho přitom vždycky do zad. Teď mám všechno, chlapče! Úplně všechno! A za nějaký čas, kdopak myslíš, že mi bude poskakovat na klíně? Marcel Grobz junior, osobně! Už si představoval jeho malý obličejíček, v duchu mu už kupoval bryndáček a chrastítko a blaženě se usmíval. Marcel Grobz junior! Jeho dědic. Až vyroste, dá mu na starost objednávky. No to se ale pěkně načeká, říkal si René.

René občas Marcela přistihl, jak na ulici pokukuje po nějakém dítěti. Vždycky na ně pak zamával a vypadalo to, jako by se tím gestem loučil se svým snem.

René smetl popel z cigarety z montérek a pomyslel si, že za každým vítězstvím se skrývá i porážka. Když hodnotíme svůj život, musíme vzít v úvahu nejen to, co jsme získali, ale i to, co jsme za celou tu dobu ztratili. Marcel získal úspěch a peníze a ztratil lásku a možnost mít dítě. On, René, má Ginette a tři děti, ale zase nemá žádné úspory.

„Tak ven s tím… Co se děje? To už ale musí být fakt něco, že se kvůli tomu takhle tváříš už celej měsíc.“

Marcel chvíli váhal, potom zvedl těžká víčka a zadíval se na svého přítele. Pak si šel sednout ke stolu a všechno mu vypověděl: jak viděl Chavala a Josiane u kávovaru, jak na to reagovala Henrietta a jak od té doby vyžaduje, aby Josiane odešla z firmy, a jak se jemu už vůbec nechce žít a nemá ani chuť zabývat se byznysem.

„Já už váhám dokonce i ráno, když si mám oblíknout kalhoty. Mám chuť zůstat ležet v posteli a jenom zírat na strop. Do ničeho se mi nechce. Když jsem je tam viděl, jak se objímají, uvědomil jsem si najednou, že už jsem starej. Když jsem ji dřív držel v náruči, namlouval jsem si, že jsem chlap jak hora, že dokážu pohnout světem, postavit novou Čínskou zeď, že vypálím rybník všem těm malejm Číňanům! Připadalo mi, že mi snad dokonce i raší vlasy. A stačila chvilka, kdy jsem viděl, jak ji objímá někdo jiný, mladší a silnější, než jsem já, a mám dojem, že jsem najednou zas plešatej a můžu se jít vycpat i s tou svou zlatou kreditkou. Prostě mi spadl řemen, všeho jsem nechal…“

Prudkým pohybem smetl všechno se stolu. Šanony i telefony sletěly na zem.

„K čemu to všechno je, můžeš mi říct? Jenom samý žvásty! Všecko je to jedna velká kamufláž.“

Protože René mlčel, hned pokračoval: „Roky práce a všechno je to na nic. Stojí to za starou belu. Ty máš aspoň děti, máš Ginette a svůj dům, kde tě večer někdo čeká. Já mám jenom účty, klienty a kontejnery se zbožím. Spím na pohovce, v jídelně mě postupně odlifrovala až na konec stolu. Kalhoty, co mi kupuje, mě táhnou a košile škrtí. Víš, co ti řeknu? Zatím mě ještě nevyhodila z domu, protože ještě jsem trochu užitečný, ale jakmile přestanu být…“

Naznačil prsty, jak ho odcvrnkne jak kuličku, a celou svou vahou se zhroutil do křesla.

René chvilku mlčel. Když pak začal mluvit, mluvil pomalu, tichým a mírným hlasem, jako by měl před sebou dítě, které se zlobí, trucuje a nechce nikoho poslouchat.

„Já jenom vidím, že Josiane na tom není o nic líp než ty. Vy jste jak dva lachtani, kteří se spolu octli na jedné ledové kře uprostřed oceánu, ale dělají, že jeden druhého nevidí. S tím Chavalem, to nic neznamenalo! To byla jen taková chvilková záležitost, trochu se jí začaly zapalovat lýtka a měla pocit, že by mohla něco promeškat. Znáš to, stojíš před cukrárnou a díváš se na šlehačkový zákusek, který mají za výlohou, a máš na něj hroznou chuť. Tak si ho koupíš a sníš ho. A potom je ti těžko. Neříkej mi, že tobě se to nikdy nestalo!“

„To je ale něco jiného,“ namítl Marcel, vstal a bouchl do stolu.

„Protože jsi chlap? No to je ale pěkně starej argument, to říkal už Napoleon! Jenomže ženský se od těch dob už změnily, chápeš? Jsou teď stejný jako my. A když se objeví nějakej takovej napomádovanej Chaval a plácne je po zadku, no tak ho přece hned odhánět nebudou. Ale to ještě nic neznamená. To je jen tak. Vždyť ona drží na tebe! Stačí se na ni jen podívat, jak tam teď sedí v tom svým kanclíku! Viděl jsi ji vůbec? Neviděl, že jo. Projdeš kolem ní celej ztuhlej a myslíš jen na svoji hrdost. Ani sis nevšiml, že na ní to triko jen visí, jak teď zhubla. Nevidíš ani tu růž, co se s ní teď maluje. Kupuje ty šminky v obchoďáku ve velkým balení po šesti a dává si to na ksicht, protože jinak by byla bílá jak stěna.“

Marcel zavrtěl hlavou, v tom pohybu byla umíněnost i smutek. A tak René zase začal mluvit, míchal páté přes deváté: výsměch, cit i zdravý rozum, aby svého přítele povzbudil a postavil ho na nohy, protože jinak hrozilo, že se těmi nylonovými punčochami uškrtí.

Najednou dostal nápad a oči se mu rozzářily.

„Tebe ani nezajímá, jak to, že jsem za tebou přišel až sem nahoru, i když jsem se zařekl, že už s tebou nepromluvím? Ty už sis tak zvykl, že ti každej leze do zadku, takže ti přijde úplně normální, že já tě dojdu vyhecovat, abys něco dělal, až sem, do té tvé svatyně? Ty už mě fakt pěkně sereš!“

Marcel se na něho zadíval, rukou si prohrábl vlasy a chvíli si hrál s perem, které před chvílí smetl i s ostatními věcmi ze stolu. Potom řekl: „Promiň… Cos mi to chtěl říct?“

René si založil ruce na prsou a než se pustil do řeči, dal si trochu na čas. Pak Marcelovi oznámil, že to, čeho se vždycky tolik obávali, se teď možná opravdu stane: Číňani chybně přepsali jeho pokyny a smíchali dohromady míry v centimetrech s mírami v anglických stopách!

„Všiml jsem si toho před chvilkou, když jsem zakládal kopie objednávek, co přišly z té tvé továrny u Pekingu. Všechno to pochopili špatně, takže jestli chceš zabránit nejhoršímu, měl by ses na to jít teď hned ke mně dolů podívat a rychle jim zavolat.“

„Krucinál!“ zařval Marcel, „je to kšeft za několik miliard! A ty mi nic neřekneš!“

Vyskočil ze židle, popadl do ruky sako a brýle a utíkal ke schodišti, které vedlo k Renému do kanceláře.

René pospíchal za ním a když procházel kolem Josiane, křikl na ni: „Vem si blok a propisku a pojď taky! Číňani teď zažijou pěknej bengál!“

Josiane bez řečí poslechla a všichni tři pospíchali dolů po schodech.

Reného kancelář byla malá, skoro úplně prosklená místnost, ze které bylo dobře vidět na celý sklad. Kdysi to zřejmě bývala šatna, ale René si ji vybral, protože odtud mohl krásně kontrolovat vchod i východ a přitom ve skladu viděl každý balík.

Bylo to poprvé od toho incidentu u kávovaru, co se Josiane a Marcel octli spolu v jedné místnosti. René položil otevřené účetní knihy na stůl, chytil se za hlavu a řekl: „Sakra! Jedna mi tady chybí… a zrovna ta nejdůležitější. Zůstala nahoře. Počkejte tady, ani se nehněte, já pro ni skočím.“

Vyšel z kanceláře, z kapsy vytáhl klíč a oba je tam zamkl. Zamnul si ruce a šel pryč. Cinkal si přitom přezkami montérek.

Marcel a Josiane zatím v jeho kanceláři vyčkávali. Josiane se rukou opřela o radiátor a hned zase ucukla: byl úplně rozpálený. Překvapeně vykřikla a Marcel se zeptal: „Říkala jsi něco?“

Zavrtěla hlavou. Aspoň se na ni ale podíval. Otočil se k ní a už z ní nespustil oči.

„Ne. Spálila jsem se o topení…“

„Aha…“

Rozhostilo se ticho. Bylo slyšet jen hluk manipulačních vozíků, hlasy dělníků, kteří na sebe pokřikovali různé povely: doprava, doleva, trochu výš, a nadávky, když řidič vozíku provedl manévr moc rychle a hrozilo, že zboží na paletě spadne na zem.

„Co tam dělá tak dlouho?“ brblal Marcel a díval se z okna.

„Nedělá nic. Jen chtěl nás dva dát dohromady, a jak se zdá, tak se mu to povedlo. S tou objednávkou to jen narafičil.“

„Myslíš?“

„No tak zkus dveře… Já myslím, že nás tady zamkl. Jako v tom komiksu Poniklované nohy.“

Marcel vzal za kliku, zkoušel otevřít, ale marně. Dveře byly zamčené. Vztekle do nich kopl.

Josiane se usmála.

„Nemám čas tady trčet celej den!“ vybuchl Marcel.

„Já taky ne. Není to tady kdovíjakej Hilton!“

V kanceláři bylo horko. Vzduch byl zatuchlý a bylo tam cítit cigaretový kouř. Topení bylo puštěné naplno a na židli se sušil vlněný svetr. Josiane nakrčila nos a maličko frkla. Naklonila se nad stůl a všimla si, že na zemi dole u radiátoru je spadená bunda. Zapomněl si ji vzít. Je zima, ještě se nachladí! Otočila se a zadívala se oknem na vistárii. Vtom uviděla Špejli, jak vchází svým rázným vojenským krokem do budovy.

„Sakra, Marceli,“ zašeptala. „Jde sem Špejle!“

„Schov se,“ šeptl Marcel, „kdyby ji napadlo jít tudy.“

„A proč bych se měla schovávat? Neděláme nic špatného.“

„Říkám ti, aby ses schovala! Ještě si nás všimne, jak půjde kolem.“

Přitáhl si ji k sobě a oba se skrčili za dřevěnou přepážku.

„Proč se jí tak bojíš?“ zeptala se Josiane.

Marcel jí položil ruku na ústa a přitiskl ji k sobě pevněji.

„Ty pořád zapomínáš, že má podpisové právo.“

„Protožes byl tak pitomej, žes jí ho dal.“

„Přestaň už ze sebe dělat rebelku za každou cenu.“

„A ty ze sebe přestaň nechat dělat blbce!“

„Aha, ty mě teď budeš poučovat… To u toho kávovaru, to jsi tak chytrá nebyla, co? Viselas na něm jak hadrová panna, na tom domýšlivým hezounovi, co by za peníze prodal vlastní matku!“

„Jen jsem si šla pro kafe, nic víc…“

Marcel se málem udusil. Potom řekl ztlumeným, skoro bezbarvým hlasem: „Takže on tě snad nedržel v náruči?“

„Trochu jsme se muchlovali, to jo. Ale jen abych tě trochu namíchla.“

„No tak to se ti povedlo.“

„Jo, to se mi povedlo. A od té doby se mnou nemluvíš.“

„Protože to jsem nečekal…“

„A cos jako čekal? Že ti budu štrykovat ponožky, abys je měl na stará kolena do zásoby?“

Marcel pokrčil rameny. Povytáhl si rukáv saka a začal si s ním leštit špičku boty.

„Už jsem toho měla po krk, Marceli…“

„Jo tak…“ Marcel vypadal, že se plně soustředí na leštění boty.

„Měla jsem po krk toho, jak jsi každý večer odcházel za tou Špejlí a já jsem se na to musela dívat. Už jsem toho měla plný zuby! Tobě nikdy nedošlo, jak mi asi je? Ty sis pěkně v klídečku vedl ten svůj dvojí život a já jsem mohla jenom sbírat drobky, co ses uráčil mi nechat. Ale i to jsem musela dělat nenápadně, pěkně potichu, aby se to ona nedověděla. A život mi mezitím utíkal. Vždyť už jsme spolu byli léta! A pořád jsme se vídali jenom potají. Nikdy jsi mě s sebou nikam nevzal jako svoji oficiální milenku, nikdy jsem se nemohla nastrojit a někam s tebou jít, nechtěl ses se mnou nikde ukazovat. Kdepak, tvůj brouček musel zůstat pěkně v koutě… Zašli jsme tak leda někdy do restaurace na ubohej oběd za pár babek a koupils mi kytku v celofánu! Zašoustat si, to jo! Aby sis ty užil, ale pak sis honem honem sbalil věci a rychle mazals domů! No ovšem, když jsem se už ozvala a pohrozila ti, že tohle skončí, koupils mi perly. Abys mě ukonejšil a já byla zas dál trpělivá… chtěls mě jenom uklidnit. Ale jinak jenom věčně samý sliby! Takže jsem si řekla: a dost! Navíc se do mě ještě ten den pustila. Bylo to zrovna v den, kdy mi umřela matka a ona mi řekla, že v kanceláři nesmím brečet. Nezasloužím si prý svou mzdu, řekla. Byla bych ji zabila…“

Marcel, zády opřený o zeď, ji poslouchal. Nechal na sebe působit melodii jejího hlasu a cítil, jak jej pomalu zaplavuje pocit něžnosti. Jeho zlost opadla jako hedvábný padák, který se potichu snáší k zemi. Josiane si toho všimla a svoje vyprávění ještě trochu přibarvila, přidala ještě trochu citu a nějaké ty slzy a vzdechy. Zatímco mu šeptem vyprávěla celé to drama, pozorovala, že se k ní Marcel víc a víc celým tělem naklání a trochu tomu ještě pomohla. Zatím byl ještě opřený zády o zeď a kolena měl skrčená. On se mu o ně opírala rukama, ale cítila, že se chvějí a brzy povolí.

„Je to těžký, když ti umře matka. Ona nebyla žádná světice, však víš! Ale byla to moje matka… Myslela jsem si, že budu silná, že to zvládnu, jenomže pak to najednou na mě dolehlo a úplně mě to vzalo… zasáhlo mě to přímo tady…“

Vzala jeho ruku a položila si ji na prsa, tam, kde ji to tehdy tak bolelo. Cítila, jak se Marcelova ruka pod jejím dotykem zahřívá a jak popaměti našla známé místo v žlábku mezi jejími ňadry.

„Najednou jsem měla dojem, že jsem zas malá holčička, co má dva a půl roku… Když důvěřivě zvedneš hlavu k dospělému, který by tě měl chránit, a on ti místo toho jednu vrazí, až se ti hlava otočí. Z něčeho takového se už nikdy nevzpamatuješ. Sice se můžeš tvářit, že to s tebou nic nedělá, můžeš vzdorně vystrčit bradu, ale srdce ti tluče jak o závod…“

Mluvila teď úplně potichu, šeptem mu svěřovala svoje trápení. Marcel Grobz se do jejích slov pomalu propadal jako do hebké vaty. Ach Josiane, ty moje holčičko, ty moje malá amazonko… Jak rád zas slyším tvůj hlas. Mluv dál, povídej ještě, tak rád poslouchám tvůj hlas. Když vyprávíš, skládáš k sobě slova a lehounce je řadíš jedno za druhým, jako bys pletla svoje vyprávění z jemné vlny, a já přitom cítím, jak zase ožívám. Bez tebe je můj život jak vyprahlá pustina, bez tebe nemá smysl ani ráno vstát z postele a vyhlédnout ven z okna.

Henrietta Grobzová došla nahoru do Marcelovy kanceláře, ale manžela ani Josiane tam nenašla. Vydala se tedy hledat Reného. Uviděla ho ve skladu, mluvil tam s nějakým dělníkem, který se právě rozpačitě škrábal na hlavě: nahoře na regále už nebylo místo, aby tam mohli naskládat další palety. Henrietta napřed chvíli čekala trochu stranou, až si jí všimne. Obličej měla silně nalíčený, takže vypadala jako čerstvě restaurovaná freska a klobouk jí seděl na hlavě jako vítězná trofej uloupená nepříteli. René se otočil a uviděl ji. Nenápadně mrkl do své kukaně, ale oba rozhádané milence tam nebylo vidět. Zřejmě se někam rychle schovali. Ukončil hovor s dělníkem a zeptal se Henrietty, co pro ni může udělat.

„Hledám Marcela.“

„Měl by být u sebe v kanceláři…“

„Není tam.“

Mluvila vážným a příkrým tónem. René se zatvářil udiveně a dělal, že chvíli přemýšlí. Přitom si ji nenápadně prohlížel. Použila příliš mnoho světlého pudru a ten jí jakoby zploštil čelo a tváře, takže tím víc vynikly jemné vrásky okolo úst a její povislá kůže. Z jejího zestárlého obličeje trčel dravčí nos. Nejvýraznější však byla ústa. Sevřené rty měla tak úzké, že si je ani nedokázala namalovat bez toho, že by rtěnkou přetáhla jejich obrys. Na tváři měla náznak nespokojeného úsměvu jako někdo, kdo už dlouho čeká a ví, že za to bude odměněn tučným spropitným, ale zároveň má chuť plivnout do obličeje tomu, kdo v něm byť jen na pár sekund vzbudil tohle očekávání, že svůj obolus dostane. Vyvinula jakousi snahu, aby se Reného zeptala a očekávala, že dostane uspokojivou odpověď. Té se však nedočkala, a tak nasadila zase svůj velitelský výraz, otočila se na patě a šla pryč. Kriste Pane, to je ale baba! Je hubená jak šindel! Když se na ni člověk podívá, je mu hned jasné, že ji jídlo ani pití vůbec nezajímá, že se nedokáže ani trochu uvolnit. Na ni by platil tak leda dynamit! Má pod kontrolou každý svůj pohyb, úplně z ní čiší její touha někoho utiskovat a prosazovat svoje zájmy; i z toho oblečení a gest je vidět, jak je vypočítavá. Je škrobená a celá sešněrovaná tím, jak pořád myslí na peníze a počítá.

„Počkám na něj v jeho kanceláři,“ zasyčela už na odchodu.

„To bude nejlepší,“ odpověděl René. „Jestli ho uvidím, řeknu mu, že jste tady.“

V Reného kanceláři zatím Marcel a Josiane, stále ještě skrčení u zdi, pokračovali v hovoru, šťastni, že jsou zase spolu.

„Podvedla jsi mě s tím Chavalem?“

„Ne, nepodvedla… Bylo mi ten večer nanic, a tak jsem to jen nechala zajít trochu dál. A on se tam zrovna nachomýtl… Klidně to mohl být někdo jiný.“

„Takže mě máš přece jenom trochu ráda?“

Přisunul se k ní blíž, takže se jejich stehna dotýkala. Dýchal rychle a trochu funěl, protože byl tak dlouho skrčený.

„Mám tě ráda. Jsi takový můj šedý vlk…“

Vzdychla a položila si hlavu Marcelovi na rameno.

„Hrozně jsi mně chyběl, víš to?“

„A ty mně! Ani nevíš jak.“

Venku se už zešeřilo a oni tam dál spolu seděli v místnosti, kde to páchlo po vlhké vlně a připadali si jako dva školáci, co utekli ven ze školy, aby si zakouřili, a teď se spolu schovávají na dvoře za zdí. Tiskli se jeden k druhému a šeptali si.

Pak se odmlčeli a zůstali dlouhou chvíli bez hnutí. Jejich prsty se hledaly, až se našly a zaklesly se do sebe. Pro Josiane znamenal ten dotek něhu a teplo, zdálo se jí, že našla dávno ztracenou krajinu dětství. Jejich oči si pomalu zvykly na tmu, takže rozpoznávali obrysy předmětů. Je mi jedno, že je starej, škaredej a tlustej, je to můj muž. Můžu ho milovat, můžu se s ním smát, s ním můžu něco tvořit a taky trpět, vím o něm všechno a umím uhádnout jeho slova ještě dřív, než je vysloví, dokážu číst v jeho myšlenkách i v pohledu jeho malých lišáckých očí… Mohla bych ho klidně popsat popaměti, se zavřenýma očima.

Dlouho tam seděli mlčky. Všechno si už řekli a nejdůležitější teď bylo, že znovu našli jeden druhého, že byli zase spolu. A potom se najednou Marcel postavil. Josiane mu zašeptala: „Dej si bacha! Možná, že je za dveřmi!“

„To je mi fuk. Vstaň, Josiane… Jsme pitomí, že se tady takhle schováváme. Přece jsme neudělali nic špatného, co říkáš, ne?“

„Nech toho, sedni si.“

„Ne, ty vyskoč. Chci se tě na něco zeptat a je to moc vážná věc na to, abys přitom byla skrčená na zemi.“

Josiane vstala, uhladila si sukni, zasmála se a řekla: „Chceš mě požádat o ruku?“

„Něco mnohem lepšího, broučku!“

„To teda nevím, co by to tak mohlo být… V mým věku je svatba to poslední, co mi ještě chybí udělat! Mě ještě nikdy nikdo o ruku nepožádal. Věřil bys tomu? A já jsem o tom přitom tolik snila… Vždycky před usnutím jsem si říkávala: Jednoho dne někdo přijde a požádá mě o ruku a já řeknu ano. Budu mít prstýnek a už nikdy nebudu sama. Budeme spolu sedávat u večeře, budeme si povídat, co který z nás celý den dělal, když budeme nachlazení, tak si budeme navzájem kapat kapky do nosu a budeme losovat, kdo bude mít právo sníst poslední kousek bagety…“

„Ty mě ale neposloucháš, já jsem přece říkal ‚něco mnohem lepšího‘.“

„Tak to se nechám poddat.“

„Podívej se na mě, Josiane, dívej se mi do očí…“

Josiane se na něj podívala. Vypadal vážně, jako papež, když o Velikonocích žehná davu věřících.

„To, co ti chci říct, je moc důležité.“

„Poslouchám tě…“

„Máš mě ráda, Josiane?“

„Mám tě ráda, Marceli.“

„Jestli mě máš ráda, ale doopravdy ráda, tak mi to dokaž. Dej mi dítě, malýho chlapečka, a já mu dám svoje jméno.“

„Mohl bys mi to ještě jednou zopakovat, Marceli?“

A Marcel jí to zopakoval, jednou a potom ještě několikrát. Dívala se na něho, jako by slova, která říká, běžela před ní na obrazovce jako titulky k nějakému filmu a jí se moc nedařilo je přečíst. Řekl jí také, že na toho malého už strašně dlouho čeká a že už si ho milionkrát představoval, takže teď už ví úplně přesně, jak bude vypadat: jaký tvar budou mít jeho ouška, jaké bude mít vlasy, ručičky, faldíčky na nožkách a na zadečku, jaké bude mít roztomilé nehtíčky a nosánek, který bude při kojení trošku krabatit.

Josiane to všechno poslouchala, ale pořád to nemohla pochopit.

„Můžu si už zase sednout, Marceli? Trochu se mi podlamují kolena…“

Posadila se na zem a Marcel si přisedl vedle ní. Trochu se přitom zašklebil, protože ho zabolelo v kolenou.

„Co na to říkáš, broučku?“

„Opravdu myslíš dítě? Nás dvou?“

„Ano.“

„A ty bys…. ho uznal? Uznal bys ho za svoje právoplatné dítě? Nebylo by to pro tebe jen nemanželský dítě, za který by ses styděl?“

„Posadím ho k rodinnému stolu. Bude nosit moje jméno…. Marcel Grobz Junior.“

„Slíbíš mi to?“

„Slíbím ti to na svoje koule.“

„No vidíš…. vždyť ty to ani nemyslíš vážně.“

„Ne ne, naopak! Přísahám tak, jako se to dělávalo kdysi. Když se chtěl muž doopravdy zavázat, přísahal na svoje koule. Latinsky testes a závěť se taky řekne testament… to mi řekla Joséphine.“

„Ta špičatá?“

„Ne, ta kulatá. Ta hodná. To je ta nejvážnější přísaha, když chlap přísahá na svoje koule. A když přísahu poruší, rozpadnou se v prach. A to bych teda vážně nechtěl.“

Josiane se začala smát, ale potom se rozplakala.

Na jeden den bylo těch emocí už nějak moc.

Jakási cizí ruka s ostrými červenými nehty zahradila Iris cestu. Ta vykřikla a nabrala útočnici loktem, až bolestí vyjekla. Iris se ani neohlédla. Jen zatnula zuby a rozzlobeně si pomyslela: To snad není možný! Tohle si já ale líbit nenechám! Byla jsem tady první. A ta hedvábná krémová souprava s hnědým lemováním, po které zjevně tak prahnete, madam, je tady pro mě. Já ji sice nijak naléhavě nepotřebuju, ale vy ji zřejmě chcete, a tak si ji vezmu já. A vezmu si ji taky ještě v růžové a mandlově zelené. To máte za to!

Nemohla svou soupeřku vidět: byla k ní otočená zády a kolem nich se zuřivě tlačila spousta žen. Iris se však tím drobným incidentem nemínila dát vyrušit a dál pokračovala ve svém průzkumu. Jednu ruku měla nataženou před sebe a druhou pevně svírala tašku, aby jí ji někdo v tom zmatku nemohl vytrhnout.

Zmocnila se ramínek s prádlem, které si vybrala, pevně je sevřela v ruce a pokusila se vymanit z té smečky chtivých žen, které se jako puštěné z řetězu snažily ukořistit zboží ve slevě. Byly v prvním patře obchodu Givenchy. Několik z nich odstrčila, aby unikla z davu, který do ní ze všech stran vrážel, a přitom rozdala několik úderů pěstí, žduchanců bokem i pár kopanců kolenem. Znovu zahlédla ruku s červenými nehty. Snažila se zachytit jakýkoli kousek prádla, který se octl v jejím dosahu. Iris napadlo, že vypadá jak velký umanutý krab. Pečlivě si vypočítala vzdálenost a pak jí vší silou škrábla řetízkovým náramkem, který měla na ruce, takže jí jeho uzávěr trochu sedřel kůži na zápěstí. Dáma s červenými nehty zděšeně vykřikla a rychle ucukla.

„No tohle! Vy jste se snad pomátla!“ zaječela a snažila se zjistit, kdo jí to udělal.

Iris se ani neohlédla a jen se usmála. Dobrá práce! Ten škrábanec jí zůstane na ruce ještě pěkně dlouho a ona bude muset nosit rukavice. Jako ve filmu Zjizvená tvář od Briana de Palma!

Narovnala se, rychle se vymanila z anonymního davu a zamířila do oddělení bot. Přitom vítězně pohupovala ve vzduchu svým úlovkem. Boty byly naštěstí uspořádané v regálech podle velikostí, takže tam už lov nebyl tak nebezpečný.

Spěšně popadla tři páry večerních střevíců, jeden pár pohodlných bot na nízkém podpatku na denní nošení a jedny černé kozačky z krokodýlí kůže. Jsou sice trochu ve stylu rock and roll, ale nejsou špatné… Kůže je to kvalitní, pomyslela si, když strčila ruku do jedné z nich a ohmatala ji zevniř. Možná bych se mohla jít podívat, jestli by neměli nějaký kostým v pánském stylu, ten by se k nim dobře hodil. Už se otočila, ale pak uviděla ten dav zuřivých fúrií, jak prohrabují stojany s oblečením, a rozhodla se, že už nic hledat nebude. Nestálo to za to. A pak… má jich už celou skříň. A navíc přímo z kolekce Yvese Saint Laurenta! Nemá smysl se tady mačkat. Je to úplná džungle, tyhle slevy! A ty ženský jsou hrozný! Hodinu a půl dokážou čekat v lijáku před obchodem, každá si třímá tu svou veledůležitou kartičku, která jí umožní vstoupit do nejsvětějšího ze všech svatostánků a užít si tam týden před Vánoci slev připravených jen pro úzký okruh vyvolených — happy few. Takovou příležitost a tyhle zázračné ceny si nelze nechat ujít. Je to taková malá ochutnávka před opravdovými slevami, které vypuknou v lednu. Důvod, aby se už začaly těšit, aby se jim začaly sbíhat sliny a mohly už přes Vánoce přemýšlet o tom, co si v lednu musí určitě pořídit, až začne ta pravá korida.

A nejsou to přitom jenom tak nějaké nicky, přemýšlela Iris, když si je prohlížela, jak stojí před obchodem v řadě za sebou. Jsou mezi nimi ženy průmyslníků, bankéřů a politiků, novinářky, tiskové mluvčí, manekýnky, dokonce i jedna herečka! Čekají tady napjaté očekáváním. Každá z nich si žárlivě střeží ten svůj kousek chodníku, aby ji snad někdo nepředběhl a nedostal se do obchodu před ní. Vypadají skoro jako průvod dívek, které jdou ke svatému přijímání. Jsou rozrušené a oči jim dychtivě září. Je v nich ale vidět také chtivost, lačnost, strach, aby něco nezmeškaly, obava, že projdou kolem nějakých šatů a nevšimnou si, že to jsou právě ty, které by mohly navždy změnit jejich život! Iris se znala s ředitelkou obchodu a tak mohla jít bez čekání rovnou nahoru, do prvního patra. Vrhla přitom útrpný pohled na ty chudinky čekající venku v dešti jako stádečko ovcí.

Začal jí zvonit telefon, ale ona si ho nevšímala. V období slev vyžadují nákupy maximální koncentraci. Pohledem pronikavým jako laser zkoumala regály, věšáky s ramínky a koše položené na zemi. Tak myslím, že jsem to už obešla všechno, řekla si a ušklíbla se. Teď už jen musím koupit pár drobností jako vánoční dárky a bude to.

Prošla kolem regálů a jen tak za chůze nahmátla náušnice, nějaké náramky, sluneční brýle, šátky, hřeben na vlasy z želvoviny, černou koženou taštičku, několik pásků a rukavice — Carmen rukavice zbožňuje! — a zamířila k pokladně. Měla trochu rozcuchané vlasy a byla lehce zadýchaná.

„Měli byste tady mít nějakého krotitele šelem,“ řekla a usmála se na prodavačku. „S velkým bičem, aby tady trochu udělal pořádek…“

Prodavačka se zdvořile usmála. Iris hodila své skvělé úlovky na pult u pokladny, upravila si vlasy a vytáhla kreditku. Použila ji jako vějíř a chvíli se s ní ovívala.

„To byla hrůza. Myslela jsem si, že to nevydržím.“

„Osm tisíc čtyři sta čtyřicet euro“ řekla prodavačka a začala skládat zboží do velkých papírových tašek se značkou Givenchy.

Iris jí podala kartu.

Telefon zas začal zvonit; Iris chviličku váhala, ale pak ho nechala zvonit.

Podívala se na tu spoustu tašek, které musela odnést, a cítila, že je vyčerpaná. Ještě že si rezervovala taxík na celý den. Čekal na ni u chodníku před obchodem. Dá si tašky do kufru a zajde si na náměstí Alma na kávu, aby přišla na jiné myšlenky.

Ohlédla se a spatřila Caroline Vibertovou, která právě také zaplatila. Doktorka Vibertová byla Philippova spolupracovnice. Jak ta proboha mohla získat poukaz na slevy? pomyslela si Iris a zářivě se na ni usmála.

Vyměnily si spiklenecké pohledy. Každá držela několik obrovských papírových tašek, obě byly zjevně utrmácené, podívaly se na sebe jako dva bojovníci na stejné straně barikády a napadlo je, že by mohly společně zajít na kávu.

Za chvíli už seděly v luxusní kavárně U Francise s výhledem na Eiffelovku, daleko od davu koupěchtivých fúrií.

„Tyhle výpravy už skoro začínají být nebezpečné. Příště si snad budu muset vzít ozbrojeného bodyguarda, aby mi razil cestu!“

„Mě dokonce jedna škrábla náramkem tady u zápěstí, podívej… Bojím se, že tam budu mít jizvu.“

Stáhla si rukavičku a ukázala překvapené Iris širokou a dost hlubokou ránu, která se jí táhla po hřbetě ruky až k zápěstí. Ještě na ní bylo vidět několik kapek jen lehce zaschlé krve.

„Jsou úplně šílené! Pro kousek látky by se snad dokázaly i zmrzačit!“ řekla Iris s povzdechem.

„Nebo, jako v mém případě, by klidně zmrzačily někoho jiného. A kvůli čemu vlastně? Oblečení mají tak plné skříně, že ani neví, co s ním!“

„Jenže když pak máme někam jít, tak stejně všechny stojíme před otevřenou skříní a říkáme, že nemáme co na sebe!“ navázala Iris a rozesmála se.

„Naštěstí nejsou všechny ženy jako my. Představ si, letos v létě jsem se seznámila s Joséphine. Člověk by neřekl, že vy dvě jste sestry!“

„Vážně? Že byste se potkaly na koupališti v Courbevoie?“ zažertovala Iris a kývnutím hlavou naznačila číšníkovi, že si chce objednat ještě jeden šálek kávy.

Číšník přišel k jejich stolu a Iris se k němu obrátila.

„Dáš si ještě něco?“ zeptala se Caroline Vibertové.

„Pomerančovou šťávu.“

„To je dobrý nápad, dám si ji také. Dvakrát čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu, prosím… Po téhle výpravě potřebuju trochu vitamínů. Ale co tys vlastně dělala na koupališti v Courbevoie, prosím tě?“

„Nic, v životě jsem tam nebyla.“

„Ale říkalas přece, že jste se letos v létě potkaly…“

„Ano… ale v kanceláři. Něco pro nás dělala… Ty o tom nevíš?“

Iris dělala, že si na to právě vzpomněla a zlehka se pleskla do čela.

„Ale ano, samozřejmě… Už jsem na to úplně zapomněla…“

„Dělala pro Philippa nějaké překlady. Pracovala pro nás celé léto. A na začátku září jsem ji doporučila jednomu
vydavateli a ten jí dal přeložit životopis Audrey Hepburnové. Všude ji moc chválí, že má elegantní styl. A že se s ní skvěle spolupracuje. Odevzdává všechno včas, bez jediné chybičky, a vůbec! A navíc není drahá. Ani se dopředu nezeptala, kolik za tu práci dostane. Vidělas už něco takového? Nedohaduje se, vezme prostě svůj šek a málem se ještě na odchodu ukloní. Takový malý, pilný mraveneček. Vy dvě jste vyrůstaly společně nebo ji rodiče poslali na vychování do kláštera? Klidně bych si ji uměla představit u karmelitek.“

Caroline Vibertová se rozesmála. Iris měla najednou chuť ji nějak zpražit.

„Je pravda, že dobře odvedená práce a to, že je někdo slušný a skromný, je dneska skoro vzácnost… Moje mladší sestra je už zkrátka taková.“

„Já jsem to vůbec nemyslela ve zlém!“

„Jistě, ale mluvíš o ní, jako by to byla nějaká chudinka…“

„Nechtěla jsem se tě dotknout, jen se mi to zdálo zvláštní.“

Iris se zarazila. Uvědomila si, že tohle není dobrá cesta. Nebylo by rozumné si Caroline Vibertovou znepřátelit. Nedávno se stala Philippovým společníkem. Vždycky o ní mluvil velmi uznale. Když měl o některé právní věci pochybnost, šel pokaždé za ní. Stimuluje moje mozkové buňky, říkával o ní s unaveným úsměvem, má zvláštní způsob, jak poslouchá, co jí říkáš. Vypadá to, jako by si přitom dělala poznámky, pak pokývá hlavou, rychle si v hlavě utřídí všechny informace, položí ti dvě tři otázky a najednou je všechno jasné. Navíc mě už tak dobře zná… Možná tedy o Philippovi něco ví? Iris se proto rozhodla změnit tón a posunovat svoje figurky po šachovnici velmi opatrně.

„Ne, to nic…. Nic si z toho nedělej! Já mám svoji sestru hrozně ráda, ale musím uznat, že někdy je trochu staromódní. Víš, pracuje v Národním centru vědeckého výzkumu a to je přece jenom trochu jiný svět.“

„Vídáte se často?“

„Při různých rodinných příležitostech. Teď zrovna se chystáme na Vánoce společně na chatu…“

„Tvému manželovi to udělá dobře. Zdá se mi teď v poslední době jakýsi napjatý. Někdy je celé hodiny duchem nepřítomný. Onehdy jsem vešla do jeho kanceláře, vůbec mě neslyšel, a to jsem několikrát klepala, stál u okna a díval se ven na stromy a…“

„Moc pracuje.“

„Za ten týden v Megève si odpočine a zas bude v pořádku. Nesmíš mu ale dovolit, aby tam pracoval. Měla bys mu zabavit mobil a notebook.“

„To půjde těžko,“ povzdechla si Iris, „vždyť on s tím notebookem snad i spí. Nebo nad ním alespoň pravidelně usíná.“

„To bude jen únava, protože když pracuje, je velmi soustředěný. Má takovou ochrannou slupku. Je těžké uhodnout, co si opravdu myslí, ale je věrný a jedná s člověkem na rovinu. A to se o ostatních lidech v kanceláři říct nedá.“

„Máte tam teď nějaké nové dravce?“ zeptala s Iris. Vylovila ze sklenice plátek pomeranče a trhala ho na kousky.

„Máme jednoho mladého, doktora Bleueta, a ten vypadá, že bude mít dost ostré drápy. Skoro se od Philippa nehne a velmi se snaží, aby ho bylo všude vidět. Mluví, jako když medu ukrajuje, ale já ho podezírám, že se chce jen přes něj vyšplhat nahoru. Taky se zajímá jen o významné případy…“

„Co na něj říká Philippe? Má ho rád?“ přerušila ji Iris.

„Říká, že je schopný, že se umí chovat a svému oboru rozumí. Rád se s ním baví. Myslím, že si ho oblíbil, ale to je pochopitelné, ještě neměl příležitost ho pořádně poznat. Řeknu ti ale, že mně se už od začátku nelíbí a nevěřím mu, takže ho sleduju a jsem ve střehu. Znáš mě, na tyhle věci jsem ostříž.“

Iris se usmála a milý hlasem se optala: „Je ženatý?“

„Ne. Ale má přítelkyni, občas se pro něj večer zastaví v kanceláři… Tedy jestli to není jeho sestra. Nedá se to poznat. On totiž jedná povýšeně i s ní! Ale každopádně, pro Philippa je podstatné to, jak pracuje. Vyžaduje výsledky. I když… vlastně se mi zdá, že je v poslední době nějak lidštější. Není tak tvrdý jako dřív… Onehdy večer jsem ho dokonce překvapila, jak se zasnil. Bylo nás v kanceláři asi deset, jednání už začalo, všichni jsme byli soustředění a čekali jsme, co řekne Philippe. A já jsem si najednou všimla, že je duchem jinde. Seděl tam, před sebou měl rozevřený spis, deset lidí mu viselo na rtech a čekalo, co řekne, a on byl zamyšlený, vážný a bylo mu vidět na očích, že ho něco zranilo… Viděla jsem ho takhle poprvé, a to s ním pracuju už dvacet let. Bylo to zvláštní, protože já ho znám jen jako nelítostného bojovníka.“

„Mně se on nikdy nezdál nelítostný.“

„To je jasné… je to tvůj manžel a má tě moc rád. Úplně tě zbožňuje! Když o tobě mluví, hned se celý rozzáří. Já myslím, že v jeho očích jsi prostě ohromná.“

„To přeháníš!“

Myslí to upřímně, a nebo mě taky pozoruje a číhá, co řeknu? uvažovala Iris a dívala se pozorně na Caroline, když upíjela pomerančovou šťávu. Její výraz však ani v nejmenším nenaznačoval, že by hrála dvojí hru. Caroline vypadala uvolněně a viditelně si užívala tuto chvíli klidu po vyčerpávajícím zážitku v obchodě.

„Říkal mi, že ses dala na psaní…“

„On ti to řekl?“

„Takže je to pravda, vážně jsi už začala?“

„Ještě ne… mám jenom takový nápad a zatím si s ním jen tak pohrávám.“

„Philippe tě v tom ale rozhodně bude podporovat, to je jasné. Není ten typ manžela, co žárlí na svou drahou polovičku. Jako doktor Isambert, jeho žena napsala knihu a on je teď zlostí bez sebe. Málem ji dokonce zažaloval, že ji uveřejnila pod svým — a tedy i jeho — jménem.“

Iris nic neříkala. To, čeho se obávala, už nastalo: všichni teď o její knize mluví. Jen ona zatím nemá o podobě knihy ani potuchu. A co horšího: cítí se totálně neschopná ji napsat! Dokázala si klidně samu sebe představit, jak o knize mluví, jak dělá, že ji píše, jak mluví o psaní a o tom, jak je autor vlastně sám, jak hledá ta správná slova, která mu stále unikají, že má pocit strachu a trémy, než napíše první řádky, jak se nad textem trápí a jak pak najednou osoby v románu začnou ožívat a vtahují autora do děje, jak ho skoro chytají za rukáv. Ale zavřít se sama do pracovny, sednout si a pustit se doopravdy do psaní? To nedokázala. Stačilo, že na jednom večírku chtěla udělat dojem a vymyslela lež, a teď už ji ta lež ze všech stran obklopila a zavřela se nad ní jako hluboká voda.

„Jednou bych si přála mít takového manžela, jako máš ty,“ povzdechla si Caroline, která si nevšimla Irisiných rozpaků a sledovala dál tok svých myšlenek.

„Jsi pořád svobodná?“ zeptala se Iris a musela se snažit, aby projevila špetku zájmu o Carolinin osud.

„Víc než kdykoli předtím! Můj život, to je takový nikdy nekončící večírek. Ráno odcházím z domu v osm a vracím se v deset, uvařím si polévku ze sáčku a jdu do postele a dívám se na televizi nebo si čtu knížku, na kterou se stejně nedokážu soustředit. Nečtu detektivky, abych nemusela čekat do dvou do rána, než se dozvím, kdo je vrah. Takže chápeš, že vedu vážně vzrušující život! Nemám manžela, dítě ani milence, ani žádné domácí zvíře, jenom starou matku, která mě ani nepozná, když jí zatelefonuju. Posledně mi zavěsila a řekla, že nikdy žádné dítě neměla. Musela jsem se smát, protože jinak bych se rozplakala.“

Rozesmála se, ale nebyl to radostný smích. Jenom zastíral osamělost a prázdnotu jejího života. Jsme obě stejně staré, pomyslela si Iris, já mám ale manžela a dítě. Manžela, který pro mě vždycky byl a pořád je záhadou a dítě, které je na nejlepší cestě k tomu, aby se jí stalo taky. Co nám to oběma schází, aby byl náš život zajímavý? Bůh? Zlatá rybka? Vášeň? Joséphine to našla v tom svém středověku… Proč mi neřekla o těch překladech? Proč mi o tom nic neřekl Philippe? Život se mi rozpadá na kusy, jako by ho rozežírala nějaká neviditelná kyselina, a já se na to jenom dívám a nedokážu tomu pomalému rozpadu nijak zabránit. A poslední zbytek energie vyplýtvám na nákupy při slevách luxusního zboží Givenchy. Jsem prostě slepice, sice luxusní, ale pořád jenom slepice jako všechny ostatní. A takových, jako jsem já, jsou v tomhle privilegovaném světě bohatých stovky!

Caroline si mezitím už přestala hrát se slámkou, kterou měla ve sklenici.

„Tak si říkám, proč vlastně riskuju život při slevách, když stejně vlastně nikam nechodím a když, tak jen v neděli ráno do pekařství pro bagetu. A to jdu stejně v kabátě!“

„To není pravda. Právě v neděli ráno, když si jdeš koupit bagetu, bys na sobě něco od Givenchy měla mít. Můžeš tam totiž klidně potkat toho pravého. V neděli přece chodí do pekařství všichni.“

„No tam tedy určitě! Tam potkám tak leda rodiny s dětmi, co si jdou pro croissanty ke snídani, bábinky, které váhají, jestli si mají koupit zákusek z křehkého nebo lístkového těsta, aby jim to moc nelezlo pod protézu, nebo obézní chlapečky, co jsou celí diví po sladkostech. Tam vážně nehrozí, že bych potkala Billa Gatese nebo Brada Pitta. Kdepak, mně už nezbývá nic jiného než internet… Ale nedokážu se k tomu odhodlat. Některé moje kamarádky to už zkusily a zdá se, že to docela funguje. Seznámily se tam…“

Caroline Vibertová povídala dál, ale Iris ji neposlouchala, jen se na ni dívala. V jejím pohledu se mísil soucit i něha. Caroline seděla jaksi divně zkroucená, měla kruhy pod očima a zahořklý výraz ve tváři a kolem úst. Vypadala utrmácená a působila podivně bídným dojmem, jako nějaká použitá věc. Ale ještě před půl hodinou to byla zuřivá harpyje připravená zabít svého bližního kvůli kousku hedvábného prádla od Givenchy. Která z těchto jejích dvou podob je ta pravá? Je ukrytá někde ve větvích stromu, jako v těch hádankách, co jsem mívala tak ráda, když jsem byla malá? Dávejte pozor, děti. Na tomhle obrázku je někde schovaný zlý vlk a Červená karkulka to netuší. Najděte toho vlka a zachráníte tak Červenou karkulku. Ona toho vlka pokaždé našla.

„Musím už přestat, když ti to všechno vyprávím, je mi z toho nanic. Obvykle se snažím na tyhle věci nemyslet. Tak si říkám, jestli bych se neměla ještě vrátit do obchodu a pokusit se ještě něco vybojovat. Člověka to aspoň posílí… Pokud ovšem ta šílená ženská, co mě tak ošklivě škrábla, bude pryč!“

Obě ženy se objaly a rozešly se.

Iris šla zpátky k taxíku a cestou se vyhýbala kalužím. Vzpomněla si na boty z krokodýlí kůže a pomyslela si, že udělala moc dobře, že si je koupila.

Když pak taxík projížděl kolem obchodu Givenchy a zamířil na náměstí Alma, uviděla znovu Caroline Vibertovou. Právě se zařadila do fronty, která se vytvořila na stanovišti taxíků. Pršelo a řada čekajících byla dlouhá. Caroline si schovala svůj drahocenný nákup pod kabát a mateřsky ho chránila před deštěm. Iris napadlo, že by ji mohla svézt, a naklonila se k okénku, aby jí to nabídla. Ale zazvonil jí telefon a ona ho vzala.

„Ano, drahoušku, copak je? Proč pláčeš, prosím tě? Pověz mi to…“

Byl to Alexandr. Byl na kost promočený a bylo mu zima. Už hodinu na ni čekal před školou, protože byli domluveni, že se tam pro něj staví a pojedou pak spolu k zubaři.

„Copak je, Zoé? Pověz mi to… Víš přece, že mi můžeš všechno říct. Maminky jsou tady od toho, aby se jim děti mohly svěřit. Maminky všechno pochopí a umí odpouštět, ať se děje co se děje. To přece víš, viď?“

Zoé tam stála ve svých kostkovaných kalhotách a váhala. Ukazováčkem se zamyšleně šťourala v nose.

„Vyndej si ten prst z nosu, Zoé… Jsi už velká holka a tohle se přece nedělá. Ani když tě něco moc trápí.“

Zoé prst s lítostivým pohledem vytáhla, pozorně si ho prohlédla a pak si jej otřela o kalhoty.

Joséphine se podívala na hodiny. Bylo půl páté. Za půl hodiny se měla sejít s Shirley. Chystaly se spolu zajít do kadeřnictví. Zaplatím ti holiče, řekla jí Shirley, vydělala jsem hromadu peněz. Počkej, jaká z tebe bude sexbomba! Joséphine na ni vytřeštila oči. Vypadala jako Marťanka, které někdo vyhrožuje natáčkou. Já a sexbomba? To mi necháš nabarvit vlasy a uděláš ze mě platinovou blondýnu? Ne, ne, jen bych chtěla, aby ti udělali hezký střih a obarvili ti pár pramenů, trochu ti to prosvětlí vlasy. Jo zaváhala. Ale nezmění mě to moc, že ne? Kdepak, uvidíš, že ti to bude slušet. A než odjedete, uděláme si ještě vánoční večírek! Na rozhovor se Zoé jí tedy zbývala jen půlhodinka. Musí ji ale vyslechnout, když jí chce něco říct. A navíc tady není Hortense, a toho je třeba využít.

„Pochováš mě, jako když jsem byla malá?“ zeptala se Zoé a už se soukala mamince na klín.

Jo jí pomohla a přitáhla si ji k sobě. Pomyslela si, že se moc nezměnila. Je pořád stejná jako na fotografiích z doby, když byla malá. Moc se neliší od toho děvčátka ve svetříku, které stojí s vystrčeným pupíkem a nedůvěřivě se dívá do objektivu. Pořád ještě má ty buclaté tvářičky, rozcuchané vlásky a kulaté bříško, pořád je trošku nemotorná a nádherně svěží. „Holčičko moje, já tě mám tak ráda,“ zašeptala jí do ucha, zatímco se Zoé snažila uvelebit na jejím klíně, „víš, že maminka je tady u tebe? A že je pořád s tebou?“ Zoé přikývla a přitulila se k ní. Musí jí být hrozně smutno, pomyslela si Jo. Vánoce se blíží a Antoine je daleko. Možná se mi to stydí říct. Holky nikdy o tatínkovi nemluvily. Už jí taky neukazovaly dopisy, které jim každý týden psal. Antoine občas večer zavolal. Telefon vždycky brala Hortense a předala pak sluchátko Zoé, která poslouchala, co jí tatínek povídá a na všechno odpovídala jen ano nebo ne. Jako by se rozhodly důsledně od sebe tatínkův i maminčin život oddělovat. Jo začala Zoé v náruči kolébat a přitom jí šeptala mazlivá slůvka.

„Tys tak vyrostla, beruško! Vždyť ty už nejsi žádné miminko. Podívej se, jaké máš krásné vlasy, pěkný nos a hezkou pusu. Už je z tebe úplná slečna…“

Každé svoje slovo doprovodila polibkem a pokračovala dál ve svém povídání: „A nebude to dlouho trvat a budeš mít kolem sebe spoustu ctitelů. Budou se sjíždět jako rytíři ze všech koutů království k hradu, kde bydlí Zoé Cortèsová, a budou čekat pod tvým oknem, aby ses na ně usmála a poslala jim vzduchem polibek…“

Při těchto slovech se Zoé hlasitě rozplakala. Joséphine se k ní sklonila a zašeptala: „Copak se děje, holčičko? Řekni mamince, co tě tolik trápí.“

„Není to pravda, ty lžeš, protože já vůbec nejsem krásná a žádný kluk pod moje okno čekat nepřijde!“

Vida, tak tohle ji trápí, řekla si Jo. První nešťastná láska. Mně bylo tenkrát taky deset. Natírala jsem si tenkrát tajně řasy rybízovou šťávou, aby mi rychleji rostly. Jenomže on pak pozval na rande Iris, a ne mě.

„Tak za prvé, drahoušku, mamince se neříká, že lže…“

Hortense poslušně přikývla.

„A za druhé já nelžu, i když ty si to myslíš, protože jsi opravdu moc hezká holčička.“

„Nejsem. Max Barthillet mě vůbec nenapsal na svůj seznam.“

„Na jaký seznam?“

„Na svůj seznam, co ho udělal s Rémym Potironem. Max je už velký a ví, co dělá. Napsali spolu seznam a já na něm nejsem. Hortense ano, ale já ne!“

„Ale jaký je to seznam?“

„Seznam kandidátek na vaginální průzkum, a já tam vůbec nejsem.“

Jo se tak lekla, že málem Zoé shodila s klína. Bylo to poprvé, kdy někdo v souvislosti s jejími dcerkami vyslovil slovo vagína. Roztřásly se jí rty a ona si je rychle olízla, aby to chvění zarazila.

„A ty víš, co to znamená?“

„Ano. Max mi řekl, že z toho nemám dělat žádnou tragédii, protože jednoho dne budu mít taky vagínu, která se bude dát prozkoumat… ale že teď ještě ne.“

Zoé s nešťastným výrazem začala žmoulat lem svého rukávu.

„Tak za prvé, drahoušku,“ nadechla se Joséphine a přitom horečně přemýšlela, co se na tohle dá říct, „správnej kluk si netřídí holky podle jejich vagíny. Když je kluk citlivý, nedívá se na děvčata jako na nějakou věc.“

„Ale Max je můj kamarád…“

„No tak mu řekni, že jsi hrdá na to, že na tom jeho seznamu nejsi.“

„I když to není pravda?“

„Jak to myslíš, že to není pravda?“

„No… když já bych na tom jeho seznamu být chtěla.“

„Opravdu? No tak… tak mu pak řekni, že není hezký dělat si takový seznam a že dospělí muži ženám nevykládají o vagíně, ale o tom, že po ní touží…“

„A co to znamená, že po ní touží?“

„Když je člověk do někoho zamilovaný, tak by ho hrozně chtěl obejmout a políbit, ale neudělá to hned, čeká, až přijde ta správná chvíle. A právě tohle čekání, to vyčkávání… to je touha. To, že člověk ví, že toho druhého chce políbit, ale ještě to zatím neudělal, jenom o tom sní, když usíná, představuje si, jaké to bude, má z toho trošku strach, ale zároveň je to moc pěkný pocit. A celou tu dobu si říká: možná mě obejme a políbí mě, ale není si tím úplně jistý…“

„Takže je smutný…“

„Ne. To prostě jen čekáš, srdce máš naplněné tím čekáním… a když tě potom opravu políbí, tak… Máš pocit, jako by ti v srdci i v hlavě vybuchl ohňostroj, najednou máš chuť zpívat a tančit a od té chvíle jsi zamilovaná.“

„Takže já už jsem zamilovaná?“

„Ty jsi ještě malá, musíš trošku počkat…“

Jo rychle v duchu hledala nějaký příměr, aby Zoé ukázala, že Max není ten správný kluk, do kterého by se měla chtít zamilovat.

„To je stejné,“ řekla konečně, „jako kdybys ty mluvila s Maxem o jeho camprdlíku. Jako kdybys mu řekla: já bych ti ráda dala pusu, ale ty mi napřed musíš ukázat svého camprdlíka.“

„On mi už navrhl, že mi ho ukáže! Takže on je do mě taky zamilovaný?“

Joséphine cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Musíš zůstat klidná, říkala si, nesmíš ukázat, že jsi rozrušená, nesmíš se rozčílit a něco proti tomu Maxovi říct.

„A… ukázal ti ho?“

„Neukázal, protože jsem nechtěla…“

„No tak vidíš… Bylas rozumná. A to jsi mladší než on! Protože i když jsi to ještě nevěděla, nechtěla jsi, aby ti ukazoval camprdlíka, ale chtělas, aby byl k tobě něžný, pozorný, aby ti byl nablízku a abyste spolu mohli čekat na to, co teprve přijde.“

„No jo, mami, jenomže on ho potom ukázal jiným holkám a od té doby mi říká, ať se na něj nelepím, že jsem ještě děcko…“

„Zoé, musíš si uvědomit jednu věc: Maxovi je čtrnáct, skoro patnáct, je stejně starý jako Hortense. Měl by se kamarádit spíš s ní a ne s tebou! Ty by sis možná měla najít nějakého jiného kamaráda.“

„Jenomže já chci jeho, mami!“

„Ano, já vím, jenomže vy dva teď nejste naladěni na stejnou vlnu. Musíš se mu trochu vzdálit, abys mu potom byla vzácnější. Měla by sis trochu hrát na tajemnou princeznu, to na všechny kluky zabírá. Bude to sice nějaký čas trvat, ale jednoho dne se k tobě vrátí, protože se mezitím naučil chovat ohleduplně a citlivě. A to je právě tvůj úkol: naučit Maxe chovat se jako opravdový zamilovaný kluk.“

Zoé chvíli uvažovala, pustila rukáv trička, který žmoulala, a řekla: „To znamená, že budu úplně sama.“

V hlase jí bylo znát rozčarování.

„Nebo že si najdeš jiné přátele.“

Zoé si povzdychla a seskočila mamince z klína. Upravila si nohavice, které se jí přitom shrnuly.

„Chceš jít se mnou a se Shirley do kadeřnictví? Mohli by ti tam natočit vlásky, to máš přece ráda…“

„Ne, tam já chodím nerada, vždycky mě tahají za vlasy a mě to kudlí.“

„Dobrá. Tak na mě tady počkáš a uděláš si zatím úlohy do školy, ano?“

Zoé nasadila vážný výraz. Joséphine se jí zadívala do očí a usmála se na ni.

„Už je to lepší?“

Zoé si zase strčila do pusy lem rukávu, jako by to byl dudlík.

„Víš, mami, od té doby, co tatínek odešel, mi všechno připadá těžký.“

„Já vím, holčičko.“

„Myslíš, že se vrátí?“

„Nevím, Zoé, opravdu nevím. Ale uvidíš, že ty si zatím najdeš spoustu kamarádů, abys nebyla pořád jenom s Maxem. Určitě máš kolem sebe hodně kluků a holek, kteří by s tebou rádi kamarádili, ale netroufají si, protože jsi pořád jenom s ním.“

„V životě je všechno těžký,“ povzdechla si Zoé.

„Ale jdi,“ Joséphine se zasmála a trochu s ní zatřásla. „Vždyť budou Vánoce, dostaneš určitě plno dárků. Tak mysli na ně, na to, že bude sníh a že pojedeme lyžovat… Copak to není prima?“

„Když já bych radši jezdila na sáňkách.“

„No tak budeme jezdit na sáňkách, my dvě spolu, co říkáš?“

„A nemohly bysme vzít s sebou Maxe Barthilleta? On by taky rád lyžoval, jenomže jeho maminka nemá peníze, aby mohli jet…“

„Ne, Zoé, to nejde!“ rozkřikla se Joséphine. Pak se ale uklidnila a dodala: „Nemůžeme přece vzít Maxe Barthilleta do Mégève! Iris tam pozvala nás a nemůžeme si tam s sebou vozit cizí lidi!“

„Ale Max Barthillet není cizí!“

Joséphine zachránilo dvojí krátké, energické zazvonění u dveří. Takhle energicky zvoní jenom Shirley. A tak se sklonila k Zoé, dala jí pusu na rozloučenou a řekla jí, ať si zopakuje dějepis a počká na sestru, která tady bude každou chvíli.

„Napište si úlohy, protože až se vrátím, přijdou k nám Shirley s Garym a budeme mít vánoční večírek.“

„A dostanu už dneska taky dárky?“

„Dostaneš.“

Zoé zamířila do svého pokoje. Joséphine se za ní dívala, jak jde a poskakuje přitom radostí, a pomyslela si, že hovory s dcerkami budou zřejmě brzy nad její síly.

Život ostatně také.

Kéž bych se tak mohla vrátit do časů Ereca a Enidy a prožívat lásku tak, jak ji popisuje ve svém románu Chrétien de Troyes.

Lásku z kurtoazních románů, často zahalenou rouškou tajemství, letmé dotyky, vzdechy, ukradené polibky, trápení, které oba milenci prožívají a vysoké mínění, které o sobě navzájem mají, i úctu, kterou své vyvolené projevují rytíři tím, že nosí její šátek na svém kopí. Byla jsem stvořena k tomu, abych žila v té době. Není to náhodou, že se o to období tak vášnivě zajímám. Hrát si na tajemnou princeznu! To namluvím tak leda Zoé, ale sama tu úlohu hrát neumím.

Povzdechla si, vzala si tašku a klíče a zaklapla za sebou dveře.

Teprve až už seděla v kadeřnictví, s proužky alobalu na hlavě, dokázala znovu navázat na svoje myšlenky a svěřila se s nimi Shirley, která si nechávala nabarvit vlasy na platinovou blond.

„Já teda vypadám, podívej!“ zvolala Jo, když se poprvé uviděla v zrcadle. Vlasy měla namazané barvou a proložené stříbrnými pásky.

„Tys ještě nikdy nebyla na barvě?“

„Ne, nikdy.“

„Tak si honem něco přej, když je to poprvé, tak se ti to splní.“

Joséphine se podívala na svůj obraz v zrcadle, naklonil se k němu a zašeptala mu do ucha: „Přála bych si, aby ty moje holky v životě moc netrpěly.“

„Copak, Hortense ti zase něco řekla?“

„Ne, tentokrát je to Zoé… prožívá nešťastnou lásku. Zamilovala se do Maxe Barthilleta.“

„Nešťastné lásky našich dětí jsou vůbec to nejhorší, co nás může postihnout. Trápíme se stejně jako oni, ale nemůžeme s tím nic dělat. Když jsem to prožívala poprvé s Garym, myslela jsem, že umřu. Byla bych tu holku nejraději roztrhla jak hada.“

Joséphine jí vyprávěla o „seznamu kandidátek na vaginální průzkum“. Shirley se rozesmála.

„Mně to tak legrační nepřipadá, dost mě to zneklidňuje.“

„To nemusí. Když ti o tom vyprávěla, tak to tak vážné nebude. Věří ti, a to je ohromné. She trusts you! Můžeš si gratulovat, že tě má tak ráda, místo abys tady láteřila nad úpadkem mravů dnešní mládeže! Zkrátka, je to tak, jak to je a všude je to stejné. Nezáleží na prostředí ani na čtvrti, kde bydlíš… Musíš být trpělivá a dělat to dál tak, jako dosud: být milá a být s ní. Máš štěstí a já taky: obě pracujeme doma. Jsme tedy pořád připravené vyslechnout všechny stesky a pofoukat bolístky.

„Tebe to nešokuje?“

„Mě šokuje tolik věcí, že z toho ztrácím dech. Takže jsem se rozhodla být pozitivní, abych se z toho nezbláznila.“

„Celé je to postavené na hlavu, Shirley, když už si patnáctiletí kluci rozdělují holky podle toho, jak snadný mají přístup k jejich vagíně.“

„Uklidni se. Vsadím se s tebou, že i ten slavný Max Barthillet bude takhle malinkej, až se opravdu zamiluje. Teď je ale velkej borec a hraje si na drsňáka. Zkus na čas držet Zoé od něho trochu dál a uvidíš, že z nich pak zase budou kamarádi jako dřív.“

„Nechci, aby jí něco udělal!“

„On jí nic neudělá, neboj se. A jestli vůbec někomu něco udělá, tak určitě ne Zoé, ale nějaké jiné holce. Vsadím se s tebou, o co chceš, že to stejně řekl jen proto, aby udělal dojem na… Hortense! Jsou z ní všichni celí pryč! A můj syn jako první! Myslí si, že to nevidím: hltá ji očima!“

„Když jsem byla malá, zažívala jsem to stejné s Iris. Všichni kluci do ní byli zamilovaní.“

„A vidíš, jak to nakonec dopadlo.“

„No… já myslím, že celkem dobře, ne?“

„Ano, dobře se provdala. Jestli to ovšem pokládáš za úspěch. Ale bez prachů svého manžela by nebyla nic!“

„Jsi k ní tvrdá.“

„Ne. Jenom vidím věci jasně… A ty bys měla začít trénovat, abys je taky viděla jasněji.“

Joséphine si vzpomněla, jakým agresivním tónem s ní Iris mluvila tehdy u bazénu. A onehdy večer, když jí telefonovala… Když jí chtěla Joséphine poradit několik nápadů, které by mohla použít pro svou knihu… já ti pomůžu, Iris, nachystám ti různé příběhy, dokumenty, a ty to pak už jen napíšeš! Poslyš, víš, jak se v té době říkalo daním? A protože Iris neodpovídala, Joséphine vyhrkla: „Banality“. Říkalo se jim prostě „banality“. Nepřijde ti to legrační? A Iris, její milovaná sestra, jí tehdy odpověděla: Jsi s tím už otravná, Jo, fakt otravná. Jsi vážně děsně… A zavěsila. Co jsem děsně? říkala si Joséphine, celá zmatená a zaražená. V jejích slovech cítila opravdovou zlobu. Shirley se s tím nesvěřila, protože by jí tím jen dala za pravdu. Iris musí být nešťastná, když takhle reaguje. To je ono, jistě je nešťastná… říkala si Joséphine, když držela v ruce hluché sluchátko.

„Na holky je moc milá.“

„Nic ji to nestojí.“

„Tys ji nikdy neměla ráda, a já jsem nikdy nechápala proč.“

„A tvoje Hortense… jestli jí trochu nepřitáhneš otěže, skončí jako její teta. To ale přece není žádné zaměstnání, být jenom ‚něčí manželka‘! Až Philippe jednoho dne Iris opustí, zbudou jí jen oči pro pláč.“

„On ji ale nikdy neopustí, pořád ji hrozně miluje.“

„Co ty o tom víš?“

Jo neodpověděla. Za tu dobu, co pro Philippa pracovala, ho trochu poznala. Když chodívala do jeho advokátní kanceláře na avenue Victor Hugo, vždycky nakoukla do jeho dveří, pokud je měl otevřené. Nedávno ho rozesmála… Měla bych zmáčknout nějaké tlačítko na dálkovém ovládači, abys zvedl hlavu od těch svých papírů? zeptala se ho, když stála mezi dveřmi a on si jí nevšiml. Tehdy na ni kývl, aby šla dovnitř.

„Ještě čtvrt hodinky a budeme oplachovat,“ prohlásila jejich kadeřnice Denisa. Hřebenem rozhrnula vlasy oddělené pásky alobalu. „Chytá to dobře, barva bude moc hezká! A vy,“ řekla směrem k Shirley, „ještě deset minut a spláchneme to.“

Odešla a při chůzi kroutila boky. Na sobě měla růžovou halenku.

„Poslyš,“ napadlo najednou Joséphine, když se za ní dívala, „nepracovala tady ta Mylène?“

„Ano. Jednou jsem tady u ní byla na manikúře. Byla šikovná. Máš nějaké zprávy od Antoina?“

„Ne. Ale holkám píše…“

„To je hlavní. Antoine je správnej chlap. Je jenom trochu slabej a měkkej. Taky jeden z těch, co ještě nestihli dospět.“

Když Jo uslyšela Antoinovo jméno, cítila, jak se jí stáhl žaludek. Zalila ji černá mlha a měla pocit, že se dusí. Ten dluh! Tisíc pět set euro měsíčně! Pan Faugeron… Banka Crédit commercial! Když zaplatí lednovou splátku, nezbude jí z těch osmi tisíc dvanácti euro vůbec nic. Poslední peníze utratila za dárky pro Shirley a pro Garyho. Řekla si, že za těchto okolností ji těch pár euro už nespasí… a radostný výraz, který Gary bude mít, až rozbalí svůj balíček, za to stál.

Zhroutila se ve svém křesle a nedávala pozor na alobalové proužky, které se jí na jedné straně trochu shrnuly.

„Není ti špatně?“

„Ne, ne…“

„Jsi bílá jak stěna… Mám ti podat nějaký časopis?“

„Ano… Děkuji.“

Shirley jí podala Elle. Jo časopis otevřela, ale nedokázala přečíst jediný řádek. Tisíc pět set euro. Tisíc pět set euro. Pro Shirley přišla slečna, aby jí spláchla barvu.

„Pro vás si přijdu za pět minut,“ řekla směrem k Joséphine.

Jo přikývla a snažila se listovat časopisem. Nikdy časopisy nečetla. Prohlížela si jen jejich obálky v trafice, nebo když jela v metru. Dívala se někdy přes rameno lidem, kteří stáli nebo seděli vedle ní, a občas si tak přečetla kousek z nějaké diety, začátek horoskopu nebo zahlédla fotografii oblíbené herečky. Někdy se stalo, že někdo časopis zapomněl na lavičce, a ona si ho vzala a přinesla domů.

Najednou se uprostřed listování zarazila a vykřikla.
„Shirley, podívej se na tohle!“

Vstala a šla za ní. Shirley právě seděla v křesle a slečna jí umývala vlasy šamponem, takže měla zavřené oči a hlavu zakloněnou dozadu. Řekla jenom: „Vidíš, že teď nemůžu číst.“

„Jenom se podívej na tuhle fotku. Na tu reklamu na parfém.“

Joséphine si sedla do křesla vedle ní a strčila jí časopis až pod nos.

„No a co?“ řekla Shirley a ušklíbla se. „Šplíchla jste mi pěnu do oka.“

Joséphine zatřepala časopisem a Shirley se snažila natočit k ní hlavu.

„Podívej se na toho muže na fotce…“

Shirley do široka otevřela oči.

„Docela hezkej!“

„A to je všechno?“

„Řekla jsem, že je docela hezkej… You want me to fall on my knees?“

„To je ten z knihovny, Shirley! Ten ve sportovním kabátě s kapucí! Je model. A ta blonďatá dívka na fotce, to je ta, co jsme ho s ní tehdy viděly na ulici, na tom přechodu! Asi zrovna fotili tuhle reklamu. On je tak hezkej!“

„To je zvláštní. Na tom přechodu na mě žádný zvláštní dojem neudělal…“

„Ty muže nemáš ráda!“

„Sorry: měla jsem je ráda až moc, a proto si je teď držím dál od těla.“

„To neva. Ale tenhle je krásný a fotí reklamy.“

„A ty mi tady teď z toho všeho omdlíš!“

„Ne, já si tu fotku vystřihnu a dám si ji do peněženky… Ach Shirley, tohle je přece určitě znamení!“

„Znamení? Čeho?“

„Znamení, že se vrátí do mého života.“

„Ty takovým nesmyslům věříš?“

Jo přikývla. Věřím a taky mluvím s hvězdami, pomyslela si, ale netroufla si to říct nahlas.

„Tak paní, pojďte teď za mnou. Opláchneme tu barvu. Uvidíte, jaká to bude změna…“

A Izoldiny vlasy, třebaže nádherně zlaté a lesklé, nebudou ničím ve srovnání s těmi mými…, pomyslela si Joséphine a šla se posadit do křesla s umyvadlem.

Velká ručička hodin se posunula na šestku. Bylo půl páté. Iris se přistihla, že se s obavami stále častěji dívá na dveře do kavárny. Co když nepřijde? Možná si na poslední chvíli řekl, že to nemá cenu. V telefonu se jí ředitel agentury nicméně zdál zdvořilý a přesný. „Ano, madam. Poslouchám vás.“

Vysvětlila mu, co si přeje. Položil jí několik otázek a pak řekl: „Znáte naše ceny? Dvě stě čtyřicet euro za den v pracovní dny, o víkendu máme dvojitou sazbu.“ „O víkendu vás potřebovat nebudu.“ „Výborně. Takže se můžeme domluvit na první schůzce, řekněme za týden…“ „Už za týden? Jste si jist, že to bude stačit?“ „Naprosto… Pro schůzku by bylo nejlepší zvolit kavárnu ve čtvrti, kam moc často nechodíte, abychom neriskovali, že tam potkáte některého z vašich známých.“ „Kavárna Les Gobelins,“ navrhla Iris. Znělo to tajemně, spiklenecky a dokonce i trochu podezřele. „Kavárna Les Gobelins? Výborně. Tak řekněme v sedmnáct třicet v kavárně Les Gobelins, na avenue des Gobelins. Je to přibližně naproti ulice Pirandello. Našeho člověka poznáte snadno: bude mít kostkovaný klobouk do deště Burberry, v této roční době to nebude nápadné. Osloví vás a řekne ‚je nepříjemná zima‘ a vy odpovíte ‚nenutím vás to říkat‘.“ „Dobrá,“ řekla Iris věcně, „budu tam. Na shledanou.“ Bylo to tak snadné! Tak dlouho váhala, než se rozhodla mu zavolat, a vida, už to má za sebou! Schůzku má domluvenou.

Rozhlédla se kolem sebe. Byli tam studenti, kteří si četli, a jedna nebo dvě ženy, které byly samy jako ona a zjevně také na někoho čekaly. U baru sedělo několik mužů, pili pivo s pohledem upřeným do prázdna. Bylo slyšet hluk kávovaru, pokyny číšníků, kteří si předávali informace ohledně objednávek, hlas Philippa Bouvarda, který právě v rádiu v pořadu „Velké hlavy“ vyprávěl anekdotu. „Znáte tu, jak manžel povídá své ženě: Drahá, proč mi nikdy neřekneš, že máš orgasmus? A žena mu odpoví: A jak to mám asi udělat, když ty u toho nikdy nejsi!“ Číšník za pultem se nahlas rozesmál.

Přesně v sedmnáct třicet se otevřely dveře a do kavárny vstoupil muž v kostkovaném klobouku. Byl mladý, pohledný a štíhlý a lehce se usmíval. Rychle se rozhlédl po kavárně a jeho pohled se zastavil u Iris, která malinko kývla hlavou, že ano, je to ona. Zatvářil se překvapeně a zamířil k ní a přitom polohlasem pronesl smluvenou větu: „Venku je nepříjemná zima…“

„Nenutím vás to říkat.“

Podal jí ruku a naznačil gestem, že by se rád posadil vedle ní, jestli by byla tak hodná a odsunula trochu svůj kabát a kabelku z vedlejší židle.

„To je dost neopatrné, nechávat takhle volně ležet na židli otevřenou kabelku…“

Říkala si, jestli je ta věta také nějaké smluvené heslo, protože ji pronesl stejným tónem, jako tu úvodní větu o počasí.

„Hm. Já tam nic tak cenného nemám…“

„Ale vaše taška sama o sobě je cenná,“ poznamenal a zadíval se na značku Louis Vuitton vytištěnou na kůži.

Iris udělala drobný pohyb rukou, který naznačoval, že jí na tašce nijak zvlášť nezáleží, a muž lehkým pohybem bradou naznačil svůj nesouhlas.

„Rozhodně vás nechci přesvědčovat, abyste byla opatrná. Nechat se okrást je ale vždycky velmi nepříjemná zkušenost. Nezahrávejte si s ohněm!“

Iris ho poslouchala, ale nevnímala, co říká. Lehce zakašlala, aby naznačila, že je čas přejít k vážnějším věcem, a protože vypadal, že to nepochopil, několikrát se významně zadívala na svoje hodinky.

„Vidím, že jste netrpělivá, tak tedy přejdu rovnou k věci…“

Mávl na číšníka a objednal si oranginu, hodně vychlazenou, ale bez ledu.

„Nemám led rád. Pít nápoje s ledem je navíc velmi nezdravé, škodí to játrům…“

Iris si pravou rukou stiskla levé zápěstí. Srdce jí bušilo jak splašené. Ještě bych mohla odejít. Mohla bych se zvednout a jít pryč…

Muž si odkašlal a řekl: „Tak tedy, na vaši žádost jsem byl pověřen, abych sledoval vašeho manžela, pana Philippa Dupina. Začal jsem tedy ve čtvrtek 11. prosince v osm hodin ráno v místě vašeho bydliště a sledoval jsem ho, společně se dvěma svými kolegy, až do včerejšího večera, 20. prosince, do dvaceti dvou hodin třiceti minut, tedy do chvíle, kdy se vrátil domů.“

„Ano, to přesně souhlasí,“ řekla Iris bezbarvým hlasem.

Číšník přinesl láhev oranginy, postavil ji před ně na stůl a zeptal se, kdo bude platit. Iris zaplatila a posunkem odmítla drobné, které jí chtěl číšník vrátit.

„Váš manžel vede velmi spořádaný život. Nevypadá, že by chtěl cokoli skrývat. Sledování tedy bylo velmi snadné. Podařilo se mi snadno identifikovat skoro všechny osoby, s nimiž se v té době setkal, kromě jednoho muže, se kterým mám prozatím trochu problém.“

„Ach!“ Iris cítila, že jí srdce bije jako splašené.

„Váš manžel se s tím mužem setkal dvakrát, s odstupem tří dnů, v kavárně na letišti Roissy. Jednou dopoledne, v jedenáct třicet, podruhé odpoledne, v patnáct hodin. Obě setkání trvala necelou hodinu… Jedná se o muže kolem třiceti let. Nosí černou aktovku a zdá se, že váš manžel s ním mluví o závažných věcech. Tento muž mu ukazoval fotografie, písemné dokumenty, novinové výstřižky. Váš manžel pokýval hlavou, v obou případech ho nechal poměrně dlouho mluvit a pak mu kladl množství otázek. Ten ho poslouchal a dělal si přitom poznámky.“

„Dělal si poznámky?“ opakovala po něm Iris.

„Ano. Napadlo mě tedy, že jde zřejmě o nějakou pracovní schůzku. Podnikl jsem potřebné kroky, nebudu vám říkat jaké, k tomu, abych si opatřil fotokopie jeho diáře, ale nikde jsem v něm o těchto dvou schůzkách nenašel jedinou zmínku. Nezapsal si je do svého notýsku, nemluvil o nich se svou sekretářkou, ani se o nich nezmínil své nejbližší spolupracovnici, doktorce Vibertové…“

„Jak můžete tohle všechno vědět?“ zeptala se Iris, kterou udivil takový průnik do života jejího manžela.

„To už je, madam, moje věc. Nebudu vám prozrazovat naše pracovní metody. Zkrátka a dobře, vím, že se nejedná o pracovní schůzky…“

„Máte nějaké fotografie toho muže?“

„Ano,“ řekl. Vytáhl z aktovky jednu složku a fotografie rozložil před Iris na stůl. Ta se naklonila, aby na ně lépe viděla. Cítila, jak jí buší srdce. Muži na fotografiích bylo skutečně kolem třiceti, měl krátké kaštanové vlasy, úzké rty a brýle s obroučkou ze želvoviny. Nebyl ani hezký, ani škaredý. Takový nenápadný typ, kterého si člověk ani nevšimne. Snažila si vzpomenout, jestli ho třeba nezná, ale musela přiznat, že ho nikdy neviděla.

„Váš manžel mu dal peníze v hotovosti a rozešli se s podáním ruky. Kromě těchto dvou setkání vede váš manžel, jak se zdá, dost klidný život, velmi racionálně zorganizovaný výhradně kolem své práce. Žádná kradmá setkání, letmé schůzky, pobyty v hotelu… přejete si, abych ve sledování pokračoval?“

„Chtěla bych se dovědět, kdo je ten muž,“ řekla Iris.

„Sledoval jsem ho tajně dál, jakmile se s vaším manželem rozešel. Jednou nastoupil do letadla do Basileje, podruhé odletěl do Londýna. To je vše, co jsem mohl zjistit. Mohl bych se samozřejmě dovědět víc, ale k tomu bych potřeboval delší čas a bylo by nutné použít jiný typ sledování… Musel bych také odjet do zahraničí. Což by s sebou neslo pochopitelně další náklady…“

„Přijel schválně do Paříže, aby se zde s mým manželem setkal,“ uvažovala Iris nahlas.

„Ano, a to je právě ta záhada.“

„Teď ovšem budou Vánoce. Manžel s námi odjede na několik dní na hory a…“

„Nechci na vás nijak tlačit, madam. Sledování je finančně náročné. Možná byste si to chtěla rozmyslet a později mi zavolat, jestli máme pokračovat nebo ne.“

„Ano,“ odpověděla Iris zamyšleně. „To bude zřejmě nejlepší.“

V myšlenkách se zabývala se ještě jednou otázkou. Pálila ji na jazyku, ale netroufala si ji položit. Váhala. Napila se trochu vody.

„Chtěla jsem se vás zeptat,“ začala a trochu se přitom zadrhla. „Ráda by věděla… jestli jste si všiml nějakých gest…“

„Myslíte fyzických gest, která by naznačovala něco intimního mezi nimi?“

„Ano,“ řekla Iris. Bylo jí nepříjemné, že musí před tímto zcela cizím člověkem odhalit své pochybnosti.

„Ne… ale zdálo se mi, že je přece jenom něco spojuje. Mluvili spolu jasně a přímo. Jako by oba přesně věděli, co mohou od toho druhého očekávat.“

„Ale proč mu tedy můj manžel dává peníze?“

„To netuším, madam. Na to, abych se to dověděl, bych potřeboval víc času.“

Iris zvedla oči a podívala se na hodiny na stěně. Bylo čtvrt na sedm. Víc se toho už dnes nedozví. Zachvátil ji pocit beznaděje. Na jednu stranu byla zklamaná, ale také se jí ulevilo, že se vlastně nic nedověděla. Měla pocit, že všude kolem ní číhá nebezpečí.

„Myslím, že si to budu muset rozvážit,“ řekla tiše.

„Výborně. Jsem vám k dispozici. Pokud se rozhodnete, že si přejete pokračovat, zavolejte do agentury a oni mě na tento případ zase přidělí.“

Dopil svou sklenici, několikrát zamlaskal jazykem, jako kdyby vychutnával dobré víno, zatvářil se spokojeně a řekl: „Zatím vám přeju pěkné svátky a…“

„Děkuji vám,“ přerušila ho Iris. Nedívala se přitom na něho. „Mockrát vám děkuji.“

Roztržitě mu podala ruku a pak se za ním dívala, jak odchází.

Večer předtím přišel Philippe spát k ní. Řekl jenom: „Myslím, že Alexandrovi dělá starost, že nás nevidí spát spolu. A to pro něj není dobré.“

Ticho může mít dvě příčiny. Může nastat, když máte velikou radost, a nedostává se vám proto slov. Je to však také způsob, jak vyjádřit pohrdání. A to právě ten večer Iris pocítila. Cítila Philippovo pohrdání. Přihodilo se jí to poprvé v životě.

Dívala se, jak kostkovaný klobouk zabočil za roh, a řekla si, že musí za každou cenu získat zpět manželovu úctu.

Bylo půl sedmé, když Joséphine se Shirley vyšly z kadeřnictví. Shirley popadla Jo pod paží a přiměla ji, aby se podívala na svůj obraz ve výkladní skříni obchodu s nábytkem, nad kterým zářil velký červený neonový nápis Conforama.

„Ty chceš, abych si koupila postel nebo skříň?“ zeptala se Jo.

„Chci, aby ses podívala, jak ti to sluší!“

Joséphine se podívala na svůj odraz ve skle a musela uznat, že vůbec nevypadá špatně. Kadeřnice jí zesvětlila vlasy, takže jí teď tvořily kolem hlavy zářivý obláček, a vypadala mladší. Pomyslela hned na muže ve sportovním kabátě a řekla si, že teď už by ji třeba, kdyby se vrátil do knihovny, pozval na kávu.

„Opravdu… tos měla dobrý nápad. Já nikdy ke kadeřnici nechodím. Pro mě to jsou vyhozené peníze…“

Hned začala litovat, že to o těch penězích řekla, protože tím zase vyvolala hrozivý přízrak chybějící sumy, který ji pronásledoval a děsil. Zachvěla se.

„A co říkáš na můj účes? Jak mi to sluší?“ zeptala se Shirley, otočila se čelem k výkladní skříni a ukázala na svoje patinové vlasy.

Vyhrnula si límec dlouhého kabátu a několikrát se zatočila. Ruce měla zvednuté nad hlavou jako korunu a hlavu zakloněnou dozadu, takže vypadala jako křehká a půvabná tanečnice.

„Ty mi připadáš krásná pořád. Jsi tak hezká, že bys přivedla k pokušení všechny svaté,“ odpověděla Jo, aby zahnala toho strašáka ze své hlavy.

Shirley se rozesmála, rozběhla se po ulici a začala si zpívat starý slavný hit skupiny Queen. „We are the champions, my friend, we are the champions od the world… We are the champions, we are the champions!“ Pustila se v té prázdné ulici lemované šedými a chladným domy do tance, pak se rozkročila a předváděla, že hraje na elektrickou kytaru, jen aby ukázala, jakou má radost z Joséphininy proměny.

„Ode dneška ti jednou za měsíc platím kadeřníka.“

Její hudební číslo však překazil prudký poryv ledového větru. Vzala tedy Joséphine pod paží, aby se zahřála. Chvíli tak kráčely beze slova. Byla tma a těch několik málo chodců, které potkávaly, spěchalo s hlavou sklopenou, aby už byli doma.

„Dnes večer si ale nemůžeš ověřit, jak líbíš ostatním. Všichni kolemjdoucí se dívají jen do země.“

„Myslíš, že on si toho všimne?“ zeptala se Jo.

„Určitě. To by musel být slepej jak patrona.“

Řekla to s takovou jistotou, že se Joséphine cítila jako na obláčku. Je opravdu možné, že bych tak zkrásněla? řekla si Joséphine a znovu se na sebe podívala do výkladní skříně.

Stiskla ještě víc kamarádčinu paži, a protože se poprvé v životě cítila hezká, dodala si odvahu a řekla: „Poslyš, Shirley… můžu se tě na něco zeptat? Je to ale trochu osobní. Jestli mi nebudeš chtít odpovídat, nemusíš…“

„Tak ven s tím…“

„Varuju tě ale, moje otázka je trochu indiskrétní… a nechtěla bych, aby ses na mě zlobila.“

„Ale tak Joséphine, come on…“

„Tak já to tedy řeknu… Proč se ve tvém životě nevyskytuje žádný muž?“

Jen tu větu dořekla, už litovala, že ji vůbec vyslovila. Shirley se od ní prudce odtáhla a zamračila se. Udělala velký krok stranou a pokračovala v rychlé chůzi, takže se vzdálenost mezi ní a Joséphine zvětšovala.

Joséphine se musela rozběhnout, aby ji dohonila.

„Mrzí mě to, Shirley, promiň… neměla jsem se tě na to ptát, ale zkus mě pochopit, jsi tak hezká, a když tě pořád vidím samotnou, tak…“

„Už dlouho se bojím, že se mě na to jednou zeptáš.“

„Však mi nemusíš odpovídat.“

„A taky ti neodpovím. Jasný?“

„Ano.“

Opřel se do nich další prudký závan větru, takže se obě trochu nahrbily a znovu se chytily pod paží.

„To je děsný,“ řekla Shirley. „Tohle počasí je jako v den posledního soudu!“

Joséphine se přinutila k úsměvu, aby rozptýlila tísnivý pocit z nedorozumění, které mezi nimi nastalo.

„Máš pravdu. Taky by neškodilo, kdyby sem dali sem tam nějakou lampu, nemyslíš? Možná bych měla napsat na radnici…“

Říkala, co ji právě napadlo, jen aby přivedla svou přítelkyni na jiné myšlenky.

„Mám ještě jednu otázku, ta je ale úplně neškodná…“

Shirley něco zabručela, ale Joséphine jí nerozuměla.

„Proč nosíš tak nakrátko ostříhané vlasy?“

„Na to ti taky nebudu odpovídat.“

„Aha… ale to přece nebyla nijak indiskrétní otázka.“

„Ne, ale úzce souvisí s tou první.“

„Tak to mě mrzí… Já už radši nebudu nic říkat.“

„Jestli máš v zásobě ještě další otázky podobného typu, tak to bude vážně lepší.“

Dál šly už potichu. Joséphine se kousla do rtu. Tak je to pokaždé, říkala si. Když se člověk se cítí dobře a rozhodne se říct, co by chtěl, plácne pak stejně nějakou blbost. Radši jsem neměla nic říkat.

Byla tak ponořená do svých myšlenek, že si ani nevšimla, že se Shirley zastavila, a vrazila do ní.

„Něco ti řeknu, Jo. Jen jednu věc… I give you a hint…“

Jo přikývla. Byla Shirley vděčná, že se už nezlobí.

„Dlouhé blond vlasy nosí smůlu. Dál už si s tím nějak poraď.“

A šla dál sama.

Joséphine se vydala pomalu za ní. Nechala ji, aby ji o pár metrů předešla. Dlouhé blond vlasy nosí smůlu… Přinesly smůlu také Shirley? Zkusila si ji představit, jak asi musela vypadat, když jí bylo šestnáct. Měla dlouhé světlé vlasy a všichni kluci z okolí po ní koukali, špehovali ji a dělali jí návrhy? Dlouhé vlasy jí vlály ve větru jako závoj, pobuřovaly a vzbuzovaly různé touhy a chutě? A tak se nechala ostříhat?

Ani jedna z nich si nevšimla tří mladíků, kteří se najednou objevili na ulici, začali na ně sprostě pokřikovat a vytrhli oběma kabelky. Jo dostala prudkou ránu pěstí, až bolestí vykřikla. Sáhla si opatrně na nos, protože se jí zdálo, že krvácí. Shirley vychrlila anglicky několik sprostých slov a rozběhla se za nimi. Vyděšená Joséphine se dívala, jak se do nich pustila, sama proti třem. Viděla jen prudké rány rukou, kopance a údery pěstí, jak se na ně Shirley zuřivě vrhla a srazila je k zemi. Jeden z nich vytáhl nůž, ale Shirley mu ho prudkým kopnutím vyrazila z ruky.

„Stačí vám to nebo chcete ještě pokračovat?“ zeptala se výhružně a sehnula se, aby sebrala ze země obě kabelky.

Všichni tři se rychle snažili dostat se od ní co nejdál.

„Vyrazilas mi zub, ty krávo jedna!“ zakřičel ten největší z nich.

„Jenom jeden?“ Shirley mu uštědřila dobře mířený kopanec přímo do čelisti.

Zařval a krčil se do klubíčka, aby si chránil hlavu. Druzí dva mezitím vstali a dali se na útěk. Ten na zemi naříkal, zvedl se na loktech a plival krev. „Ty krávo blbá…“ opakoval pořád dokola. Shirley se k němu sehnula, chytla ho za límec bundy a pevně ho držela, aby zůstal klečet a nemohl se postavit a bleskurychle ho kompletně vysvlékla. Sundala mu jeden kousek oblečení po druhém, jako by to bylo dítě, až zůstal jenom ve slipech a ponožkách uprostřed ulice. Strhla mu kovovou placku, kterou měl na řetízku kolem krku, a přinutila ho, aby se jí podíval do očí.

„Teď mě budeš poslouchat, ty pitomče jeden… Proč jste nám to udělali? Protože jsme byly na ulici jenom samy dvě, co?“

„Ale madam… Já za to nemůžu, to napadlo mýho kamaráda…“

„Hele sklapni. Aspoň mi nelži, ty posero!“

„Vraťte mi ten přívěsek, madam…“

„A ty bys nám snad ty naše tašky vrátil, co?“

Udeřila mu hlavou o zem. Mladík zařval a začal slibovat, že už to víckrát neudělá, že už se nikdy ani nedotkne žádné ženy, která by šla večer sama. Ležel tam na zemi, jeho bílé tělo bylo celé zkroucené bolestí.

Shirley, aniž by na okamžik povolila svoje sevření, udělala pár kroků směrem k větrací šachtě a přívěsek do ní hodila. Bylo slyšet kovové cinknutí, když dopadl na dno. Kluk sprostě zaklel. Shirley mu uštědřila další ránu do hlavy, tentokrát loktem. Zkroutil se bolestí a rozhodl se, že přestane odporovat. Zůstal ležet na zemi.

„Tak vidíš. Teď jsem ti udělala tak zhruba to, co jste vy před chvílí udělali nám. Tvůj přívěsek je v háji… Takže teď zmiz a přemýšlej o tom! Je ti to jasný, ty hajzle?“

Kluk vstal a zavrávoral, ruku si pro jistotu držel u hlavy a udělal pohyb směrem ke svému oblečení. Shirley ale zavrtěla hlavou.

„Kdepak, půjdeš domů takhle… ve slipech a v ponožkách. Tak syp, ty pitomče jeden.“

Už neprotestoval a snažil se co nejrychleji zmizet. Shirley počkala, až bude z dohledu. Smotala jeho oblečení do velké koule a hodila ji do korby nákladního auta, které stálo na ulici. Pak naposledy anglicky zaklela, zahrnula si košili, povytáhla kalhoty a zapnula kabát.

Joséphine na ni jen zírala, konsternovaná tím prudkým výbuchem násilí, kterého byla právě svědkem. Vůbec nemohla popadnout dech. Mlčky se na Shirley podívala a ta jen utrousila: „Tohle taky souvisí s tím, že nemám žádného snoubence. To už je druhá indicie!“

Přistoupila k Jo a prohlédla si její krvácející nos. Pak vytáhla z kapsy papírový kapesník a lehce jí s ním osušila obličej. Joséphine se zašklebila bolestí.

„Není to tak hrozné. Nemáš nic zlomené. Byla to jen hrozná rána. Zítra ti bude obličej hrát všemi barvami. Musíš pak říct, žes v kadeřnictví vrazila do skleněných dveří, když jsi odcházela. Dnes večer o tom před dětmi ale ani muk, jasný?“

Joséphine přikývla. Byla by se ráda Shirley zeptala, kde se naučila tak dobře prát, ale netroufala si jí už položit žádnou otázku.

Shirley otevřela svou kabelku a zkontrolovala, jestli nic nechybí.

„Máš všechno?“

„Ano…“

„Tak jdem!“

Vzala ji pod paží a vykročila. Joséphine se třásla kolena a po chvilce ji požádala, aby se zastavily, než se trochu vzpamatuje.

„To je normální,“ řekla jí Shirley. „Je to poprvé, cos viděla rvačku takhle zblízka. Časem si zvykneš. Myslíš, že budeš schopná jít teď domů a dětem nic neříct?“

„Dala bych si skleničku… Hrozně se mi točí hlava!“

Dole v domě, u výtahu, uviděly Maxe Barthilleta. Seděl na schodech.

„Nemám klíče a mamka ještě není doma…“

„Napiš jí na dveře, že čekáš u nás,“ rozhodla Shirley. Řekla to tak autoritativním tónem, že kluk jenom přikývl. „Máš něco na psaní?“

Zase přikývl a ukázal na svoji školní tašku. Rozběhl se pěšky nahoru do druhého poschodí, aby dal lístek na dveře.

Jo a Shirley jely výtahem.

„Já pro něj nemám žádný dárek!“ řekla Jo a prohlížela si v zrcadle svůj nos. „Krucipísek, já teda vypadám!“

„Joséphine, kdy prosím tě řekneš do prdele jako všichni ostatní? Dám mu do obálky nějaké peníze, ty teď Barthilletovi stejně potřebují nejvíc ze všeho.“

Otočila se čelem k Joséphine a dlouze si prohlížela její nos.

„Dám ti na to kousek ledu… A nezapomeň: stalo se ti to, když jsi vycházela z kadeřnictví, vrazila jsi do prosklených dveří. Nepopleť to! Jsou Vánoce, nebudem jim zbytečně nahánět strach!“

Joséphine šla říct holkám, aby se připravily, a sama vytáhla dárky, které měla schované na nejvyšší poličce ve skříni. Řekla jim tu historku o dveřích a ony vyprskly smíchy nad maminčinou nešikovností. Když zazvonily u Shirley a čekaly, až jim přijde otevřít, slyšely, že uvnitř už hrají anglické vánoční koledy. Shirley je uvítala se zářivým úsměvem. Jo by v ní jen stěží poznala zuřivou fúrii, která před necelou půlhodinou zahnala na útěk tři darebáky.

Hortense a Zoé vykřikly radostí, když rozbalily svoje dárky. Gary našel v balíčku, který dostal od Joséphine, iPod a nadšeně vyskočil do vzduchu. „Yes, Jo!“ vykřikl, „maminka mi ho nechtěla koupit! Ty jsi prostě…! Ty jsi prostě nejlepší!“ A chytil ji kolem krku, aby jí dal pusu, a přitom jí nechtěně zavadil o bolavý nos. Zoé si blaženě prohlížela DVD s Disneyho filmy a nábožně držela na klíně přehrávač. Hortense byla úplně paf: maminka jí koupila poslední model od
Applu, žádný drek z výprodeje! A Max Barthillet mlčky zíral na stoeurovou bankovku, kterou mu Shirley dala do obálky a napsala mu k tomu přání.

„Páni!“ poděkoval jí s okouzleným úsměvem na rtech. „Ty jsi prostě super, Shirley, žes na mě myslela! Tak proto tady máma není… Věděla, že mě chceš pozvat a nic mi neřekla, abych byl překvapenej.“

Joséphine se podívala na Shirley a spiklenecky na ni mrkla. Pak jí podala svůj dárek: první vydání Alenky v říši divů v angličtině, na které natrefila v jednom antikvariátě. Od Shirley dostala nádherný černý kašmírový rolák.

„Abys v Megève udělala dojem!“

Jo ji objala. Shirley se nijak nebránila, byla taky trochu dojatá. Zašeptala: „Jsme dobrá dvojka, no ne?“ Jo na to nedokázala nic říct a jen Shirley ještě víc stiskla.

Gary se zmocnil Hortensina počítače a ukazoval jí, co s ním má dělat. Max a Zoé seděli vedle sebe a prohlíželi si DVD s filmy od Walta Disneyho.

„Ty se ještě díváš na kreslené filmy?“ zeptala se Jo Maxe.

Podíval se na ni a ona uviděla okouzlené oči malého chlapce a zase jí bylo do pláče. Musím s tím už vážně něco udělat, přece nemůžu pořád takhle brečet, pomyslela si. Vánoce, ze kterých měla takový strach kvůli tomu, že tady nebude Antoine, probíhaly tak báječně, jak si ani netroufla
doufat. Shirley koupila a nazdobila stromeček. Stůl byl vyzdobený větvičkami cesmíny, sněhovými vločkami z bílé plsti a zlatými papírovými hvězdami. V dřevěných svícnech hořely velké červené svíčky, díky nimž celý pokoj získal snovou atmosféru.

Otevřeli šampaňské, snědli vánočního krocana s kaštanovou nádivkou, piškotový dort s čokoládovou a kávovou příchutí, připravený podle Shirleyina rodinného receptu, a potom, když dojedli, odsunuli stůl ke stěně a tancovali.

Gary vyzval Hortense, aby si s ním zatančila pomalý ploužák. Jejich matky upíjely šampaňské a přitom se na ně dívaly.

„Sluší jim to,“ řekla Jo, které šampaňské trochu stouplo do hlavy. „Vidělas sama, že se Hortense nedala dvakrát přemlouvat. Dokonce mi připadá, že se k němu nějak moc tiskne!“

„Protože ví, že jí pomůže nainstalovat počítač.“

Joséphine ji zlehka šťouchla loktem do žeber a Shirley se ohradila: „Nešťouchej do ženy, která umí karate! Mohlo by tě to mrzet!“

„A ty zas nehledej na všem jenom to špatné!“

Joséphine by byla ráda zastavila čas. Byla by chtěla zachytit tuhle chvíli a uchovat si ji navždy. Štěstí, napadlo ji, se skládá z tisíců drobných věcí. Všichni pořád čekáme na štěstí s velkým Š, jenomže ono kolem nás často jenom proběhne a my si toho někdy ani nestihneme všimnout. Dnes večer ho pevně drží a už ho nepustí. Oknem zahlédla na obloze hvězdy a pozdvihla sklenku na jejich počest.

Musely se však vrátit domů a jít do postele.

Byly právě na schodech, když si paní Barthilletová přišla pro Maxe. Měla zarudlé oči a předstírala, že jí do oka spadlo nějaké smítko, když vycházela z metra. Max se hned pochlubil stoeurovou bankovkou, kterou dostal. Paní Barthilletová Shirley a Joséphine poděkovala, že se Maxe tak ujaly.

Jo dalo dost práce dostat holky do postele. Skákaly z jedné postele na druhou a radostně vykřikovaly, že zítra odjíždějí do Megève. Zoé chtěla nejmíň desetkrát překontrolovat, jestli má všechno nachystané v tašce a jestli na nic nezapomněla. Jo se ji nakonec podařilo chytit, přinutila ji, aby si oblékla pyžamo a uložila ji do postele. „Já jsem úplně opilá, mami!“ chlubila se holčička. Vypila taky trochu šampaňského.

Hortense si v koupelně odličovala obličej čistícím mlékem, které jí koupila Iris. V ruce držela kulatý tampon a pozorně zkoumala nečistoty, které na něm ulpěly. Otočila se k Jo a zeptala se jí: „Mami… všechny ty dárky jsi zaplatila ty? To byly tvoje peníze?“

Joséphine přikývla.

„Takže… jsme teď bohatí, mami?“

Joséphine se zasmála a sedla si na kraj vany.

„Našla jsem si novou práci: dělám překlady. Je to ale tajemství… Takže nikomu ani muk! Abychom to nezakřikly. Slibuješ?“

Hortense zvedla ruku a řekla, že slibuje.

„Dostala jsem osm tisíc euro za překlad biografie Audrey Hepburnové, a jestli to vyjde, dostanu ještě několik dalších…“

„A budeme mít plno peněz?“

„A budeme mít plno peněz…“

„A budu pak moct mít mobil?“ zeptala se Hortense.

„Možná,“ řekla Joséphine, šťastná, že vidí v očích své dcery radost.

„A přestěhujeme se?“

„Tolik ti vadí, že bydlíme tady?“

„Když tady je to tak křupanský, mami! Copak si tady můžu najít nějaký kamarády na úrovni?“

„Vždyť přece máme přátele. Vzpomeň si na ten krásný večer, co jsme dnes prožily. To je cennější než všechny peníze na světě!

Hortense se s opovržením ušklíbla.

„Já bych chtěla, abychom žily v Paříži, v nějaké hezké čtvrti… Víš, mít přátele na úrovni je stejně důležité jako škola, kterou člověk studuje.“

Byla štíhlá a hezká. V tričku s ramínky a v růžových pyžamových kalhotách vypadala půvabně. Celý její obličej vyjadřoval, že je o tom pevně přesvědčená a že to myslí vážně. Jo slyšela samu sebe, jak říká: „Slibuji ti, drahoušku, že jakmile vydělám dost peněz, odstěhujeme se do Paříže.“

Hortense pustila odličovací tampon a vrhla se mamince kolem krku.

„Ach mami, ty moje maminko! Mně se tak líbíš, když jsi taková, jako dnes! Silná a rozhodná! Vlastně jsem ti ani neřekla, že ti ten nový střih a melír moc sluší! Jsi moc hezká! Jako obrázek…“

„Takže mě tedy máš trochu ráda?“ zeptala se Joséphine a snažila se přitom o lehký tón, aby to nevypadalo, že se doprošuje.

„Mám tě strašně ráda, když jednáš jako vítěz! Nesnáším, když se tváříš ustrašeně a držíš se stranou, někde v koutku. Je mi z toho vždycky nanic nebo spíš mi to nahání strach. Bojím se, že když se nám stane něco hrozného, tak ty nebudeš vědět, co dělat a nějak před tím budeš chtít uhnout, a to mě děsí.“

„Slibuju ti, Hortense, že se nám nic hrozného nestane. Budu pracovat jak blázen, vydělám spoustu peněz a ty už se ničeho nebudeš muset bát!“

Joséphine pevně objímala svou dcerku a pomyslela si, že tahle chvilka s Hortense, kdy si jsou tak blízko a dokážou si navzájem projevit svou lásku, je pro ni tím nejhezčím vánočním dárkem.

Nazítří ráno už všechny tři čekaly na Lyonském nádraží, až přijde Iris s Alexandrem. Zoé bolela hlava, Hortense zívala a Joséphinin nos hrál všemi barvami. Stály s označenými jízdenkami na nástupišti F, u vlaku číslo 6745 ve směru Lyon, Annecy, Salanches. Každá z nich držela svoje zavazadlo, aby jim je neukradli, a lidé, kteří se valili kolem nich, do nich vráželi a odstrkovali je. Každou chvíli se dívaly na velkou rafičku nádražních hodin, která se nezadržitelně blížila k hodině odjezdu vlaku.

Vlak měl odjíždět už za deset minut. Joséphine se rozhlížela na všechny strany a doufala, že někde zahlédne svou sestru s Alexandrem. Místo toho však uviděla něco jiného, co ji přinutilo zůstat nehybně stát jako opařená.

Odvrátila hlavu a prosila nebesa, aby holky nezahlédly to, co ona: na stejném nástupišti, jen kousek od nich stál Šéf a dlouze líbal na ústa svou sekretářku Josiane. Ta pak nastoupila do vlaku, on jí pomáhal a přitom jí dával spoustu rad na cestu, bylo slyšet, jak jí říká různé lichotky a něžnosti, a pak znovu mlaskly polibky. Je tak směšný, pomyslela si Joséphine, jedná s ní, jako by byla nějaká svátost. Znovu se tím směrem opatrně podívala, aby se ujistila, že se jí to nezdálo, a uviděla svého nevlastního otce, jak v těsném závěsu za kyprou Josiane právě vystupuje na stupátko vagonu.

Přikázala tedy rychle holkám, aby se vydaly najít vůz číslo 33, který byl zařazený až vpředu, hned za lokomotivou.

„My nebudem čekat na Iris a na Alexandra?“ zeptala se Zoé a trochu fňukala. „Mě bolí hlava, mami. Neměla jsem to šampaňské vůbec pít.“

„Počkáme na ně ve vlaku. Mají lístky, takže nás najdou. Tak šup, jdeme,“ přikázala Jo rozhodným hlasem.

„A co Philippe, on nepojede?“ napadlo Hortense.

„Přijede za námi zítra, má ještě práci.“

Šly rychle po nástupišti podél vlaku, za sebou táhly svá zavazadla a snažily se za chůze přečíst čísla vagonů, které míjely. Rychle se vzdalovaly od místa, kde Šéf objímal Josiane.

Jo se naposledy ohlédla a v dálce konečně zahlédla Iris a Alexandra, jak k nim celí uřícení utíkají.

Vlak se rozjel, sotva dosedli na svá místa. Hortense si sundala péřovou bundu, pečlivě ji složila a položila ji nahoru na poličku vyhrazenou pro kabáty. Zoé a Alexandr si hned začali vyprávět, co oba dělali včera večer, a svá slova doprovázeli výraznou mimikou, což rozčilovalo Iris, a tak je přísně okřikla.

„Uvidíš, že z toho oba jednou zblbnou. Prosím tě, cos dělala? Co se ti stalo? Ty ses dala na judo? Na to jsi už trochu stará, nemyslíš?“

Jakmile se vlak rozjel, vzala si Jo stranou a řekla jí: „Pojď, zajdeme si na kávu.“

„Teď hned?“ zeptala se Jo, která se bála, že by v jídelním voze mohly narazit na Šéfa s Josiane.

„Nutně s tebou musím mluvit. A to co nejdřív!“

„Ale můžem spolu přece mluvit tady.“

„Ne,“ procedila Iris mezi zuby. „Nechci, aby to slyšely děti.“

Jo si vzpomněla, že Šéf a její matka vlastně tráví Vánoce v Paříži. Takže určitě do vlaku nenastoupil. A tak přestala odporovat a rezignovaně se vydala za Iris. Promešká tím bohužel svůj nejmilejší úsek cesty: když vlak projíždí pařížským předměstím, jako ocelový šíp se noří do krajiny, míjí rodinné domky a malá nádraží a pomalu nabírá rychlost. Vždycky přitom zkoušela přečíst jména těch nádraží; zpočátku se jí to dařilo, ale pak jel vlak stále rychleji, písmenka jí začala splývat do jediné šmouhy a už je nedokázala od sebe rozeznat. Pokaždé se jí z toho zatočila hlava, a tak zavřela oči, jenom tak chvíli tiše seděla a říkala si: Tak, a cesta může začít.

V jídelním voze se Iris opřela lokty o barový pult a plastovou lžičkou dlouho míchala svou kávu.

„Co se ti stalo?“ zeptala se Jo, překvapená, že ji vidí tak nervózní a zasmušilou.

„Jsem v pěkným průšvihu, Jo!“

Joséphine na to nic neřekla, ale pomyslela si, že to tedy není sama. Já budu v pěkný bryndě už za čtrnáct dní.
15. ledna, abych byla úplně přesná.

„A pomoct mi z něj můžeš jenom ty!“

„Já?“ hlesla Joséphine, celá zmatená.

„Ano… ty. Takže mě poslouchej a nepřerušuj mě. Dost těžko se to vysvětluje, takže jestli mě budeš přerušovat…“

Joséphine kývnutím hlavou přisvědčila. Iris se napila kávy, upřela na sestru své velké modrofialové oči a řekla: „Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěla, že jsem jednou na večírku blafovala, že píšu knihu?“

Joséphine mlčky přikývla. Vždycky, když na ni Iris takhle upřela oči, cítila se jak hypnotizovaná. Byla by ji ráda požádala, aby trochu odvrátila hlavu a nedívala se na ni takhle, ale Iris už zabořila pohled svých hlubokých, v tuto chvíli skoro černých očí do sestřiných. Když občas mrkla, dlouhé řasy jí přistínily duhovky a ty se podle toho barvily buď do šeda, nebo do zlatova.

„No tak já ji tedy psát budu!“

Joséphine údivem skoro nadskočila.

„Ale to je přece dobrá zpráva.“

„Nepřerušuj mě, Jo. Hlavně mě nepřerušuj! Věř mi, že mě to stojí hodně sil, abych ti dokázala říct to, k čemu jsem se rozhodla. Vážně to není jednoduché.“

Zhluboka se nadechla, ale hned zase vzduch prudce vydechla ven, jako by ji pálil v plicích. Pak pokračovala: „Napíšu historický román, který se bude odehrávat ve
12. století, jak jsem se chlubila tehdy na tom večírku…
Včera jsem to zatelefonovala vydavateli, a ten je nadšený… Odvyprávěla jsem mu pár historek, cos mi povídala tenkrát u bazénu: tu o Rollonovi, o Vilému Dobyvateli, o jeho matce pradleně, smíchala jsem to všechno dohromady a udělala z toho jednu velkou slátaninu, ale on vypadal, že ho to naprosto uchvátilo! Kdy mi to budeš moct přinést? zeptal se mě… Odpověděla jsem, že to naprosto netuším, že vážně nevím. A on mi slíbil velkou sumu jako zálohu, pokud mu pošlu co nejrychleji asi tak dvacet stran, aby viděl, jak píšu a jestli dokážu opravdu napsat takový počet stran, na jakém se dohodneme… Protože, jak mi říkal, u těchhle věcí je důležité nejen umět psát, ale také mít výdrž!“

Joséphine poslouchala a jen souhlasně pokyvovala hlavou.

„Jenže problém je ten, Jo, že já to ani neumím a ani nemám tu výdrž. A právě v tomto okamžiku bys do toho měla vstoupit ty.“

„Já?“ zeptala se Jo a ukázala na sebe prstem.

„Ano… ty.“

„Nechci tě naštvat, ale vážně nevím, proč bych vlastně do toho měla vstupovat.“

„Ty do toho vstoupíš proto, protože my dvě spolu uzavřeme tajnou dohodu. Vzpomínáš si přece… když jsme byly malé, daly jsme si tajný slib a stvrdily jsme ho obě svou krví, kterou jsme smíchaly dohromady.“

Joséphine přisvědčila. A ty sis potom se mnou mohla dělat, cos chtěla. Byla jsem úplně ochromená strachem, že když tu slavnostní přísahu poruším, že na místě umřu!

„O té dohodě nebudeme s nikým mluvit. Rozumíš? S nikým. Bude výhodná pro nás pro obě. Ty potřebuješ peníze… Neříkej, že ne. Potřebuješ je… Já zase potřebuju získat respekt lidí, mezi kterými se pohybuju a změnit image… nebudu ti vysvětlovat proč, bylo by to moc komplikované a nejsem si ani jistá, že bys to pochopila. Nerozumělas bys, proč to potřebuju tak strašně naléhavě.“

„Můžu se o to aspoň pokusit, když mi to vysvětlíš,“ navrhla Joséphine nesměle.

„Ne! A navíc nemám chuť ti něco vysvětlovat. Takže to uděláme jednoduše: ty napíšeš knihu a shrábneš peníze, já ji podepíšu a budu ji prezentovat v televizi, v rádiu, v časopisech… Ty prostě dodáš výrobek a já mu zajistím poprodejní servis. Protože dnes nestačí knihu jen napsat, je potřeba ji taky prodat! Musíš se ukázat svým čtenářům, dělat všechno možné, aby se o tobě mluvilo, musíš mít vždycky umyté a zářivě lesklé vlasy, musíš být pěkně nalíčená, vyzařovat určitou… to ještě zatím nevím, co přesně, ale to nevadí… Musíš se nechat fotografovat, jak nakupuješ na trhu, doma v koupelně, ruku v ruce s manželem nebo přítelem, pod Eiffelovkou a co já vím, co ještě? Zkrátka plno věcí, které s knihou samotnou nemají co dělat, ale zaručí její úspěch. Já se na tohle výborně hodím, to mi jde, zatímco tobě absolutně ne! Já zase vůbec neumím psát, ale v tom vynikáš ty! Když dáme my dvě dohromady to, co je v nás nejlepšího, musí to vyjít! A znovu ti říkám: pro mě to není otázka peněz. Všechny peníze zůstanou tobě.“

„Ale to je podvod!“ namítla Joséphine.

Iris se na ni podívala, několikrát zamrkala, zvedla obočí a beznadějně vydechla. Pak znovu upřela na sestru svůj pronikavý pohled dravce, který si vyhlédl svou kořist.

„To mě mohlo napadnout! A v čem je ten podvod, prosím tě, když všechny peníze budeš mít ty? Já si nenechám ani jediný cent. Dám ti je všechny. Slyšíš mě? Všechny! Nijak tě nepodvedu, naopak ti dám, co teď potřebuješ nejvíc, a to jsou peníze. A za to od tebe nebudu chtít nic jiného, než jednu malou lež… vlastně to ani nebude lež, jenom tajemství.“

Joséphine se nedůvěřivě ušklíbla.

„Nechci po tobě, abys to dělala po zbytek života. Žádám to po tobě jednou a pak už o tom nebudeme nikdy mluvit a zapomeneme na to. Obě se vrátíme ke svému životu, jaký jsme vedly předtím, jen s tím rozdílem, že…“

Joséphine se na ni tázavě podívala.

„Jen s tím rozdílem, že ty mezitím vyděláš spoustu peněz a já vyřeším svůj problém…“

„A co to je, ten problém?“

„Nemám chuť o tom s tebou mluvit. Prostě mi musíš důvěřovat.“

„Jako když jsme byly malé…“

„Přesně tak.“

Joséphine se dívala na krajinu, která ubíhala za oknem a neodpovídala.

„Jo, moc tě prosím, udělej to pro mě! Co tím můžeš ztratit?“

„Já o tom takhle nepřemýšlím…“

„Prosím tě, nech toho! Neříkej mi, že jsi čistá jako padlý sníh a že přede mnou nic neskrýváš! Dozvěděla jsem se, že pracuješ pro Philippovu kancelář, tajně, za mými zády, a nic jsi mi o tom neřekla. To se ti zdá v pořádku? Že máš s mým mužem tajnosti!“

Joséphine se začervenala a zakoktala: „Philippe mě požádal, abych ti o tom neříkala, no a protože jsem ty peníze potřebovala…“

„No vidíš, a se mnou je to stejné: chci po tobě, abys nic neřekla, a dávám ti peníze, které potřebuješ…“

„Nebyla jsem nijak hrdá na to, že před tebou něco tajím.“

„Ano, ale udělalas to! Udělalas to, Joséphine. Pro Philippa jsi byla ochotná to udělat, ale pro svou vlastní sestru ne?“

Joséphinin odpor začal slábnout. Iris to vycítila a začala proto mluvit sladkým, skoro prosebným tónem, a přitom ze své sestry nespouštěla pohled plný němé lásky a něhy.

„Poslouchej mě, Jo… Navíc mi tím prokážeš službu! Hrozně velkou! Jsem tvoje sestra… Vždycky jsem tady byla pro tebe a pomohla jsem ti, když jsi neměla peníze, nikdy jsem tě nenechala v nouzi. Hup a Šup… pamatuješ? Už když jsme byly malé… Vždyť já jsem celá tvoje rodina. Kromě mě nikoho nemáš! Nemáš matku, protože se s ní nevídáš, a ona ti OPRAVDU není moc nakloněná, nemáš otce, manžela… Máš jenom mě.“

Joséphine se zachvěla a začala si rukama třít studené paže. Je opuštěná a sama. V euforii, která se dostavila, když dostala proplacený první šek, věřila, že další nabídky na sebe nenechají dlouho čekat. Ale po nějaké době musela konstatovat, že nepřicházelo nic. Vydavatel, který jí blahopřál k výborně odvedené práci, se už neozval. A 15. ledna bude muset zaplatit splátku. 15. února taky a pak 15. března, 15. dubna, 15. května, 15. června a 15. července… Ze všech těch čísel se jí zatočila hlava. Jako by ji celou pohltila černá tma a hrudník jako by měla sevřený v kleštích. Nemohla se nadechnout.

„Navíc,“ pokračovala Iris, která si všimla záblesku strachu v Joséphininých očích, „nemluvím o nějaké malé částce! Dělalo by to tak zhruba padesát tisíc euro!“

Joséphine překvapením vykřikla.

„Padesát tisíc euro!“

„Dvacet pět tisíc euro jakmile odevzdám prvních dvacet stran a synopsi…“

„Padesát tisíc euro!“ opakovala Joséphine, která měla pocit, že nevěří svým uším. „Ten tvůj vydavatel se musel zbláznit!“

„Nezbláznil se. Jenom chytře uvažuje a počítá. Za výrobu jedné knihy zaplatí osm tisíc euro, a když jich prodá patnáct tisíc, má náklady zpátky. Včetně zálohy, kterou mi vyplatí. Řekl mi — a teď dávej pozor, Jo — že s mými známostmi, s tím, jak vypadám, s mýma modrýma očima, s mou schopností pohotově odpovídat na otázky si snadno získám média a že kniha popluje na vlně úspěchu! Takhle přesně to řekl. Doslova!“

„Ano, ale…“ namítla Joséphine už mnohem méně důrazně.

„Ty to napíšeš… Znáš tohle téma jako svý boty, takže si můžeš pohrát s historickými fakty, s dobovými detaily, jazykem i postavami… Bude tě to bavit! Pro tebe to bude hračka. A za šest měsíců — poslouchej mě dobře, Jo — za šest měsíců budeš mít v kapse padesát tisíc euro! A nebudeš si už muset dělat starosti! Vrátíš se ke svým pergamenům, k básním Françoise Villona, k langue d´oc a langue d´oïl.“

„Mícháš všechno dohromady!“ přerušila ji Joséphine.

„To je mi jedno. Já jen obhájím to, co ty napíšeš. Uděláme to jen jednou jedinkrát a pak už o tom nebudeme mluvit…“

Joséphine pocítila radostné šimrání na prsou. Padesát tisíc euro! Bude mít čím zaplatit… rychle v duchu počítala… nejmíň třicet splátek! To znamená, že třicet měsíců bude moct v noci klidně spát a ve dne si bude vymýšlet příběhy. To dělala hrozně ráda. Když byly holky malé, ráda jim vyprávěla příběhy. Často v nich vystupovali Rollon, Artuš, Jindřich nebo Aliénor a Énida! Tančili na bálech, bojovali v turnajích nebo bitvách, na svých hradech připravovali různá spiknutí…

„Říkalas jen jednou jedinkrát? Určitě?“

„Jenom jednou, fakt! Jinak ať mě klidně schramstnou Hup a Šup!“

Když vlak vjel do nádraží Lyon-Perrache, kde na tři minuty zastavoval, Joséphine vydechla: Ano, ale jen jednou jedenkrát… Slibuješ mi to, Iris?“

Iris jí to slíbila. Udělají to jen jednou. Na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí…

1 Překlad Jarmila Loukotková

Takže se teď musela pustit do psaní!

Nemohla už couvnout. Jen co tehdy ve vlaku, když projížděly Lyonem, řekla ano, Iris jí pošeptala: „Děkuju ti, sestřičko, nedovedeš si představit, z jaké bryndy jsi mě vytáhla! Mám zpackanej život a nic s tím nenadělám, nemůžu se otočit na patě a začít znova. Můžu se jenom pokusit zachránit, co se dá a nějak to poslepovat dohromady! Není to žádný med, to ti řeknu, ale tak to prostě je.“

Objala ji a pak na ni znovu upřela své modré oči zastíněné tmavými řasami. „Tobě to sluší, Joséphine, jsi čím dál hezčí, ten světlý melír ti sedí, nejsi zamilovaná? Ne? Ale to přijde, já ti prorokuju, že brzy budeš krásná, úspěšná a bohatá.“ Luskla prsty, jako by chtěla poručit osudu. „Ty teď chytíš druhý dech. Já jsem dostala hodně věcí do vínku, když jsem se narodila, víc než ty, to nepopírám, ale já jsem si v životě brala, co šlo, a co mi z toho zbývá… Jen taková suchá slupka bez chuti. A teď se snažím něco z toho vykřesat. Jeden čas jsem si myslela, že budu režírovat filmy a psát. Pamatuješ se, Jo… kdysi dávno jsem měla talent… říkalo se o mně: Iris je nadaná, je to umělkyně, ta to dotáhne daleko, jednou se dostane až do Hollywoodu! To jo,“ hořce si povzdechla, „mířila jsem do Hollywoodu, ale vystoupila jsem na první mezi! Nakonec jsem si to musela přiznat: jsem možná nadaná, ale nejsem dost schopná. Mezi myšlenkou a její realizací je hluboká propast, kterou neumím překročit, pořád jenom hloupě stojím na břehu a dívám se do prázdna, které je pode mnou. Chci psát, hrozně po tom toužím a vymýšlím si začátky příběhů, to mi jde, ale když si pak sednu ke stolu a mám před sebou papír, slova se mi rozeběhnou pryč jako švábi! Ale ty… ty je budeš umět pochytat a seřadit je na řádky do pěkných vět, tobě se nebudou chtít zase rozprchnout. Umíš tak dobře vyprávět příběhy… Vzpomínám si na dopisy, co jsi mi psávala o prázdninách z tábora, četla jsem je vždycky kamarádkám, holky ti říkávaly Madame de Sévigné.“

Joséphine dojal nečekaný projev sestřiny důvěry a věštba týkající se její budoucnosti ji pobavila. Cítila se důležitá. Nemohla se však také zbavit pocitu ohrožení. Iris ji svou výmluvností dokázala přesvědčit, ale zároveň jí někde vzadu v hlavě klinkal výstražný zvonek: bude vůbec umět sehrát úlohu toho hbitého otroka? Dokázala napsat diplomku, na univerzitě psávala různé texty a umí napsat příspěvek na konferenci, ale je velký rozdíl mezi vyprávěním příběhů dcerám před usnutím a psaním historického románu, který Iris slíbila vydavateli. „S praktickými věcmi si nedělej starost,“ vytrhla ji Iris z jejích úvah, „koupím ti počítač a nechám ti zavést domů internet.“ Jo protestovala: „Ne, ne, nic mi nekupuj, dokud nebude jasné, že to budu umět.“ Iris však trvala na svém a Jo opět povolila.

A teď tedy musí přikročit k činu.

Dívala se na krásný bílý notebook připravený na kuchyňském stole. Ležel tam mezi knihami, fakturami, fixkami a propiskami, listy papíru a drobky od snídaně. Pohled jí sklouzl na žluté kolečko, které na stole zůstalo po čajové konvici, na víčko od sklenice s meruňkovou marmeládou a na stočený ubrousek ležící na stole jako nějaký had. Měla by si udělat místo na psaní. Měla by někam odklidit svoje podklady pro habilitační práci. Měla by udělat spoustu věcí… Bylo jich tolik, že se cítila najednou unavená při pouhém pomyšlení na to, co všechno ji čeká a kolik úsilí na to bude muset vynaložit. Co si má vybrat jako námět knihy? Má to být příběh? Jak vytvořit postavy a jak je uvést do děje? A co nečekané zvraty v ději? Mají nastat zásahem vnějších událostí nebo vyplynout z vývoje postav? Jak vůbec začít kapitolu? A jak ji rozčlenit? Měla by si projít svoje dřívější práce a výzkumy nebo povolat Rollona, Viléma Dobyvatele, Richarda Lví srdce a Jindřicha II., aby jí poradili? Nebo prosit, aby na ni sestoupil duch Chrétienna de Troyes, který si tak dobře uměl poradit s artušovskými legendami? Co kdyby se inspirovala příběhy, které prožívají Shirley, Hortense, Iris, Philippe, Antoine a Mylène, nasadila jim jen přilbice nebo vysoké čepce, obula nosaté střevíce s ohrnutými špičkami nebo dřeváky a usadila je na nějakém hradě nebo na statku? Kulisy se mění, ale lidé svoje bolesti a strasti prožívají pořád stejně. V hrudi Aliénor, Scarlett i Madonny bije stejné srdce. Šaty s honzíky a kroužková zbroj upadají v zapomnění, ale city zůstávají. Odkud mám začít? říkala si Jo a pozorovala, jak se začíná šeřit a jak se okraj dřezu, který byl ještě před chvílí osvětlený paprsky slunce, noří do stínu. Existuje nějaký recept na psaní? Našla bych ho v nějaké knize? Vezměte pět set gramů lásky, tři sta padesát gramů zápletek, přidejte tři sta gramů dobrodružství a šest set gramů historických odkazů a smíchejte s kilem potu… povařte to na mírném ohni a za stálého míchání opatrně opékejte, aby se jídlo nepřipálilo a neudělaly se žmolky, nechte zaležet tři měsíce, šest měsíců, půl roku. Říká se, že Stendhal napsal Věznici parmskou za tři týdny a Simenonovi stačilo k napsání jeho románů deset dní. Jenže jak dlouho předtím je nosili v hlavě, mysleli na ně, když ráno vstávali, oblékali se, pili kávu, probírali se poštou, dívali se, jak ranní světlo dopadá na stůl, u kterého snídali, a sledovali jemná zrnka prachu, která v něm poletují? Nechat působit čas. Najít si svůj vlastní způsob. Pít kávu jako Balzac. Psát ve stoje jako Hemingway. V odloučení od lidí jako Colette, když ji ten její Willy zavíral doma. Zkoumat prameny jako Zola. Kouřit opium nebo hašiš. Nadávat jako Flaubert. Běhat, toulat se, spát. Nebo naopak nespat jako Proust. A co mám dělat já? Sednout si ke kuchyňskému stolu s voskovaným ubrusem a s výhledem na dřez, rozložit se s psaním mezi konvicí, drobky chleba od snídaně a složenkami a poslouchat tikot hodin? Léautaud říkával: „Pište, jako byste psali někomu dopis, nečtěte si to po sobě, nechci po vás žádnou velkou literaturu, stačí mi obyčejný dialog, který jen zapíšete.“ Komu bych tak mohla napsat dopis? Milence, který by na mě čekal v parku, nemám. Nemám už ani manžela. A moje nejlepší přítelkyně bydlí na stejném patře jako já.

Mohla bych napsat nějakému muži, kterého bych si vymyslela… Který by poslouchal, co mu chci říct. Počítač stále ležel na stole a podobal se nějakému zvířeti s otevřenou tlamou. Iris ho koupila hned následující den po příjezdu do Megève. Když položím prsty na klávesnici, mohl by mi je ukousnout. Nervózně se zasmála a trochu se otřásla.

„Ten sis koupila za ty překlady?“ zeptal se jí potichu Philippe. Jo celá zrudla. Iris zrovna rozdělávala oheň v krbu a byla tou činností plně zaujatá. „Mám z naší spolupráce velkou radost, nebýt tebe, byli bychom ve smlouvě pro Massipova udělali pěknou botu.“ Brzy ze mě bude královna lží a přetvářky, pomyslela si Jo. Překlady smluv pro Philippovu kancelář snad ještě zvládnu, ale kdyby se mi ozvali z vydavatelství a nabídli mi, abych přeložila nějakou knihu, nebo kdyby mi zavolal vedoucí mé habilitační práce a chtěl vědět, jak pokračuju, byla bych v koncích. To bych si pak musela najmout nějakého otroka. Vyprskla smíchy. Iris se obrátila od krbu: „Philippe ti vypráví něco zábavného? Možná by ses o to mohla podělit i s ostatními…“ Jo vykoktala nějakou omluvu. Cítila se s Philippem čím dál líp. Nestali se z nich důvěrní přátelé, to asi nebudou nikdy, Philippe na ni rozhodně nepůsobil dojmem, že by se jí chtěl svěřovat, ale vycházeli spolu velmi dobře. Někteří lidé se na vás dokážou dívat tak, že máte dojem, že jste v jejich očích lepší než ve skutečnosti. Nestává se to často, že byste na ně narazili, ale potkáte-li je, nesmíte je nechat, aby vás jen tak minuli. Když se na ni někdy Philippe zadíval, zračila se v jeho pohledu laskavost a něha, která jako by i jeho samotného trochu udivovala. Když se na mě někdo dívá, tak mě většinou
chce o něco požádat nebo mi to rovnou vzít, uvažovala Jo. S Philippem je to jiné, on dává. A já mám pocit, že pod jeho laskavým pohlede rostu. Třeba se z nás přece jen jednoho dne stanou přátelé.

Slunce zatím pohaslo a jeho paprsky přestaly dopadat na dřez. Kuchyně se ponořila do studeného a smutného světla, jaké bývá jen v lednu. Joséphine si povzdechla. Musím to tady uspořádat trochu jinak, za chvíli se sem se všemi věcmi ani nevejdu.

A když pohnula kuchyňským stolem, našla za ním na zemi spadený lístek, na který si kdysi nakreslila červený trojúhelník. Zřejmě zapadl za opékač topinek. Sehnula se, sebrala ho ze země a chvíli ho v prstech otáčela. Zavřela přitom oči a vydala se proti proudu času. Bylo to loni v červenci. Antoine přijel pro holky, aby je odvezl na prázdniny. Ona stojí na prahu. Kouše se do rtů, aby skryla svoje dojetí. Volá „pěkné prázdniny, holky! Pěkně si to užijte!“ Drží si rukou pusu a musí ji stisknout, aby se nerozplakala. Poslouchá dupání, jak holky sbíhají po schodišti. Pak běží na balkon a natahuje krk, aby je ještě viděla. Naklání se a náhle zahlédne červený loket, který vyčnívá z otevřeného okénka vozu. Mylènin loket… a Antoine nakládá zavazadla do kufru auta, přemýšlí, jak to nejlépe naskládat. Prostě správný otec, který odjíždí s rodinou na dovolenou. Jako blesk z čistého nebe dopadne na Jo poznání, že tohle je konec. Muž rovná zavazadla do auta, červený loket čouhá z okna, žena na balkoně se na to dívá. Ti dva dole září radostí a žena na balkoně má chuť skočit dolů do prázdna.

Joséphine roztrhla papírek s tím červeným trojúhelníkem a hodila ho do koše.

Je to také moje vina. Musela jsem mu jít na nervy s celou tou svou láskou. Zavalila jsem ho tím. Musel toho mít dost. Kromě lásky samotné existuje ještě také politika lásky, řekl Barbey d´Aurevilly.

Podívala se na hodiny a zděsila se: bylo sedm! Přemýšlela celé čtyři hodiny! Přitom ty čtyři hodiny uplynuly, jako by to bylo pouhých deset minut. Každou chvíli se děti vrátí ze školy. Měly do půl sedmé.

Nenachystala žádnou večeři.

Vyndala hrnec, napustila do něj vodu a dala vařit brambory. Oloupu je, až budou hotové. Z ledničky vytáhla salát, namočila ho a nechala ho zatím ve vodě, prostřela stůl a mezitím si říkala: uklidni se a nepanikař, zvládneš to, spisovatel nemusí být inteligentní, musí jen umět přenést na papír to, co cítí, najít slova, která vyjádří emoce. Komu bych tak mohla chtít napsat dopis? Koho bych tak mohla svádět? Nějakého muže, ale kterého? Jenže já nechci nikoho svádět, v tom je právě ten problém, nelíbím se sama sobě a pořád si připadám tlustá, i když jsem zhubla… Začala dělat zálivku na salát, chvíli váhala mezi slunečnicovým nebo olivovým olejem. Až dostanu ty peníze za knihu, budu už vždycky kupovat jen kvalitní olivový olej lisovaný za studena, ten nejdražší, se zlatou pečetí. Peníze mi už chybět nebudou, padesát tisíc euro, to je přece jenom velká suma, ti vydavatelé snad vážně nemají rozum. Opravdu jsem zhubla nebo jsem se jen špatně podívala na váhu? Musím se zítra zvážit ještě jednou. Erec a Enida, to je přece tak krásný příběh. A začít román svatbou je výborný nápad, mohla bych pak zkoumat a rozvinout přetrvávání touhy, což je opak toho, co se odehrává v pohádkách. Proč má vlastně být žena štíhlá, aby se líbila mužům? Ve 12. století byly ženy statné, tak to bylo. Má být moje hrdinka taky taková, nebo bude raději křehká? Rozhodně bude krásná a bude se natírat vonnými mastmi. Tělo bude mít bez jediného chloupku, ani v té době nebyly chloupky v oblibě. K epilaci tehdy ženy používaly proužky látky natřené smůlou. A jaké jí dám jméno? Nesmím dát do té zálivky moc hořčice, Hortense ji nemá ráda. Budou v mém příběhu nějaké děti? Když jsme se s Antoinem vzali, chtěli jsme mít čtyři, a nakonec jsme zůstali u dvou. Teď mě to mrzí. S tou půjčkou to ale fakt přehnal, že si ji vzal a vůbec mi to neřekl, to snad přece mohl! A já blbec jsem mu to se zavřenýma očima podepsala! To mu ale štěstí nepřinese! A vsadím se, že ta Mylène teď utrácí moje peníze, nenávidím ji, přála bych jí, aby jí vypadaly vlasy a zuby, aby ztloustla a aby… Jaké jméno pro ni vymyslím? Aliénor? Ne, to je moc průhledné… Emma, Adéla, Rose, Gertruda, Marie, Godelive, Cécile, Sibylle, Florence… A pro něho? Richard, Robert, Henri, Guibert… A proč by vlastně nemohlo být těch mužů, které miluje, víc? Není taková putička jako já. A co kdyby to byla putička, která bude mít úspěch… navzdory sama sobě? To by nebylo špatné, dívka, která netouží po ničem jiném než po docela obyčejném štěstí, ale kterou úspěch, sláva a bohatství nutí hledat něco jiného, protože má úspěch ve všem, na co jen sáhne? Na začátku příběhu se chce stát jeptiškou, ale její rodiče jsou proti tomu… musí se vdát. Za nějakého bohatého šlechtice, protože její rodina patří k nižší šlechtě, která v místních válkách přišla o všechen majetek, a vyvlastnili jim půdu. Musí si vzít Guiberta řečeného Zrádce, který si vousy na bradě rozčesával do dvou stran, jenomže…

Z hrnce jí na ruku vyšplíchla trocha vařící vody a opařila ji. Jo vykřikla a uskočila. Špičkou nože zkusila, jestli jsou brambory už uvařené.

„Mami, mami, cestou domů jsme potkaly paní Barthilletovou a ta ti je tak hubená! Kdybych ztloustla a byla bych jak bečka, viď že bych mohla držet tu její dietu, mami?

„Dobrý večer, mami,“ řekla Hortense. „Ve škole nám oznámili, že zítra se v jídelně nebudou podávat obědy. Dala bys mi pět euro, abych si mohla v poledne koupit něco k jídlu?“

„Ano, drahoušku, podej mi peněženku… Je v mé tašce,“ dodala Jo a ukázala na tašku položenou na radiátoru v kuchyni. „Zoé, ty si taky budeš zítra kupovat oběd?“

„Já budu jíst u Maxe, on mě pozval. Na písemku z dějepisu jsem dostala třináct bodů ze dvaceti. A zítra nám přinese opravené písemky z francouzštiny, já myslím, že budu mít asi jedničku.“

„Jak to víš, když jste ty písemky ještě nedostali?“

„Poznala jsem to na paní učitelce, ona se na mě tak hezky usmála.“

Joséphine se dívala na svou dcerku a v duchu si říkala, že nějakou takovou malou Zoé musí do svého příběhu určitě dát; představovala si ji jako červenolící děvčátko, co žije na venkově, sklízí seno nebo vaří polévku ve velkém kotlíku zavěšeném nad ohněm v krbu. Změním jí jméno, aby se v té postavě sama nepoznala, ale zachovám tu její dobrou náladu, radost ze života i její výrazy. A Hortense? Z té udělám mladou urozenou dívku, krásnou a trochu namyšlenou. Bude žít na hradě… její otec odjel na křižáckou výpravu a…

„Hej, mami, ty vůbec neposloucháš! Vrať se zpátky na zem…“

Hortense jí podávala tašku.

„Těch pět euro, tys už na to zapomněla?“

Joséphine vytáhla peněženku, otevřela ji a podala Hortense pětieurovou bankovku. Z peněženky přitom vypadl kus papíru. Jo se shýbla, aby ho sebrala ze země. Byla to ta reklama s mužem ve sportovním kabátě. Rukou papír uhladila. Už věděla, komu ten dlouhý dopis bude psát.

Večer, když už byly holky v posteli, se zabalila do deky a vyšla na balkon promluvit si s hvězdami. Poprosila je, aby jí daly sílu začít psát knihu, aby jí poslaly nějaké nápady a aby jí odpustily, že se nechala zatáhnout do podfuku, který Iris vymyslela. Ví, že to nebylo správné, ale copak měla jinou možnost, jak přežít? Neměla na výběr! Dívala se na nebe plné hvězd a zvlášť pozorně sledovala poslední hvězdu na oji Velkého vozu. Ta bývala její, když byla malá. Jednou večer, když byla hrozně smutná, ji dostala od tatínka. Řekl jí přitom: „Vidíš, Jo, tu malou hvězdičku tamhle na špičce té dlouhé oje? Je jako ty, bez ní by Velký vůz ztratil rovnováhu a překlopil by se. I bez tebe by se rodina rozpadla, protože ty přinášíš radost, dobrou náladu, velkorysost… A přitom ta hvězdička na konci souhvězdí vypadá skromně a někdy je ji sotva vidět… V každé rodině je někdo takový. Vypadá sice jenom jako malý, bezvýznamný šroubeček v celém tom soukolí, ale to by bez něj nemohlo fungovat, bez něj by v rodině chyběla láska a světlo, které všechny prozáří, nikdo by se nesmál a nebylo by ani co slavit. Ty i já jsme právě takové malé šroubečky v soukolí naší rodiny.“ Kdykoli se od té doby dívala na nebe plné hvězd, pokaždé očima vyhledala svou malou hvězdičku na konci oje Velkého vozu. Svítila jasně, ale neblikala. Joséphine by byla ráda, kdyby alespoň někdy zablikala, protože pak by si mohla říct, že jí tatínek dává znamení. Jenomže to by bylo moc snadné, říkala si, zašla by sis popovídat s hvězdami, položila bys jim nějakou otázku a hvězda by ti hned odpověděla. Nechtěla bys toho náhodou trochu moc? Třeba aby to poslala doporučeně? Děkuji vám, hvězdy, řekla tedy Joséphine, že jste nechaly vypadnout z peněženky ten papírek s fotkou, moc vám děkuji, protože ten muž se mi líbí a ráda na něj myslím. To nevadí, že on se na mě nedívá. Vymyslím si ten příběh pro něj, a bude to krásný příběh!

Povytáhla si deku výš, pevně si ji ovinula kolem ramen, dýchla si na zkřehlé prsty, naposled se podívala na nebe plné hvězd a šla spát.

„Ty přede mnou něco tajíš!“

Shirley otevřela dveře Joséphinina bytu a s rukama v bok zůstala stát ve dveřích do kuchyně. Jo už hodinu seděla u počítače a čekala na inspiraci. Žádná nepřicházela. Obrázek muže, který si přilepila lepicí páskou vedle klávesnice, nepomáhal. Dokonce se dalo říct, že v roli múzy úplně selhal. Inspirace, to dávné slovo. Které do francouzského lexika přišlo zároveň s křesťanským učením, s sebou nese opojné konotace jako entusiasmus, nadšené unesení, zanícení, ušlechtilost, nadání, dokonalost a vznešenost. Nedávno četla skvělý text od Jeana-Michela Maupoixe na téma poetická inspirace2 a nezbývalo jí než konstatovat, že tu tedy bohužel nemá. Cítila se jak přibitá k zemi, měla pocit, že její mysl je naprosto nečinná a ona že s tím nemůže vůbec nic udělat. Marně se k ní v duchu obracela, snažně ji prosila, přikazovala jí, ať se už konečně k něčemu rozhoupá, pokoušela se ji nějak vyburcovat, aby se pohnula, zahřála se, vymanila se z té své nečinnosti a nabídla jí nějaké obrazy a slova, krásné, podivné a nebojácné hrdiny příběhu, ovšem slečinka se nechala prosit, a tak Joséphine seděla na židli u stolu a prsty marně bubnovala na jeho desku. Nedočkala se sebemenšího poetického vzletu, ani náznaku nějaké tvůrčí myšlenky. Včera měla pocit, že přece jen už jednu skoro drží, ale ráno bylo zase všechno pryč. Nezbývalo než čekat. Před tou náhodou, která nám rychlostí blesku položí k nohám to, co jsme předtím hodiny a hodiny marně hledali, se člověk cítí docela maličký. Někdy o sebe dvě myšlenky, dvě slova křísnou jako pazourky a náhle vzplanou. Už několikrát se jí to přihodilo, když pracovala na své disertaci. Ten oslňující moment existuje! Stačí si přečíst Rimbaudovy nebo Eluardovy básně… Existuje, jenže u těch druhých! Pořád se jí vracelo pomyšlení na nešťastné pokusy její sestry a bála se, aby ji nepostihla stejná myšlenková sterilita. To by se pak s honorářem mohla rozloučit! Žádná spisovatelka z ní nebude, zůstane tou stejnou Jo jako dřív. Náhle se rozhodla: porazí ten ochromující pocit tím, že bude psát, co ji napadne. Bude pracovat stůj co stůj, tvrdě a houževnatě, a o žádnou inspiraci nebude usilovat. Však ona potom přijde, celá uražená nakonec ten boj vzdá a přinese své první plody. Zrovna chtěla položit prsty na klávesnici… když vtom přišla Shirley a zůstala stát naproti ní.

„Ty přede mnou utíkáš, Joséphine.“

„Shirley, teď se mi to zrovna moc nehodí… Mám práci.“

„Děláš mi starost, Joséphine. Co se to děje, že se mi takhle vyhýbáš? Přece víš, že my dvě si můžeme všechno říct.“

„Můžeme si říct všechno, ale taky si všechno pořád říkat nemusíme! I občasné mlčení je součástí přátelství.“

Musí přijít zrovna ve chvíli, když už jsem se do toho chtěla pustit! zuřila Joséphine. Zrovna když jsem našla řešení, šikovný manévr, který by mi pomohl vyhnout se tomu nepopsatelnému strachu, který zakouší každý autor nad bílým, nepopsaným papírem. Zvedla hlavu a zadívala se na svou přítelkyni a najednou si všimla, že Shirleyin nos je nějak moc ohnutý nahoru. Má hrozně krátký nos! Takový by mohla mít nějaká malá švadlenka z operety. Zkrátka úplně blbej nos! Podívej se na sebe a na ten svůj frňák, ty zas máš úplnou trumpetu, okřikla se a zakázala si na to dál myslet. Nával zlosti, který se v ní zvedl, ji úplně vyděsil.

„Vyhýbáš se mi… já to dobře cítím. Od té doby, co ses vrátila z hor… už tři týdny jsem tě pomalu neviděla…“

Ukázala rukou na otevřený laptop.

„To je ten, cos koupila Hortense?“

„Ne, tenhle je můj,“ zamumlala Jo.

Tužka, kterou držela v ruce, zapraskala. Ten zvuk ji vyděsil; rozhodla se, že se musí rychle uklidnit. Z hluboka se nadechla, protáhla si ramena, otočila hlavou doleva a doprava a na jeden nádech ze sebe dostala všechnu svou zlobu.

„A od kdy máte dva počítače? Máš snad nějaké akcie
Applu? Nebo milostný románek se Stevem Jobsem? Že by ti posílal notebooky místo kytek?“

Joséphine přestala být ostražitá, zasmála se a smířila se s myšlenkou, že z práce teď už stejně nic nebude. Shirley vypadala, že se opravdu zlobí.

„Iris mi ho dala k Vánocům…,“ řekla a hned si začala vyčítat, že toho prozradila moc.

„To se mi zdá podezřelý, to nebude jen tak!“

„Proč to říkáš?“

„Tvoje sestra nikdy nedává něco jen tak. Ani svůj čas! Já už ji znám. Tak ven s tím, čekám.“

„To nemůžu, je to tajemství…“

„A ty myslíš, že já neumím udržet tajemství?“

„Já si hlavně myslím, že tajemství je tajemstvím proto, aby se ho nikdo nedověděl.“

Shirley zvedla obočí, ale pak se zasmála.

„To není špatné, bod pro tebe. Nedáme si kafe?“

Joséphine vrhla poslední pohled na klávesnici.

„Pro tentokrát udělám výjimku, ale je to naposled! Jinak to nikdy nenapíšu.“

„Nech mě hádat: píšeš místo své sestry dopis. Nějaký těžký, oficiální dopis, který ona nedokáže napsat?“

Joséphine pohrozila Shirley ukazováčkem, aby jí dala najevo, že naléhá zbytečně.

„Nemysli si, mě jen tak nedostaneš.“

„Udělej mi hodně silnou kávu, se dvěma kostkami hnědého cukru…“

„Mám jenom obyčejný cukr, neměla jsem čas jít nakoupit.“

„Předpokládám, že máš moc práce?“

Joséphine se kousla do rtu. Připomněla si, že se rozhodla mlčet.

„Takže to není dopis… A pak, kvůli pitomýmu dopisu by ti nedávala počítač! To dobře ví i krásná paní Dupinová…“

„Přestaň, Shirley.“

„Nezeptáš se mě ani, jak jsme se měli o prázdninách?“

Její šibalský pohled byl pro Joséphine neklamným znamením, že tohle bude tvrdý boj. Shirley se nevzdávala snadno. Antoinovu půjčku před ní utajila snadno. Byly Vánoce, měla plnou hlavu dárků, musela myslet na vánoční ozdoby, krůtu, dort. Ale teď už bylo po svátcích a Shirley měla zase čas věnovat se tomu, co se děje kolem ní. A na křivárny ona měla nos.

„Jak jste se měli o prázdninách?“ zeptala se Jo zdvořile.

„Mizerně. Gary byl děsnej. Od té doby, co tancoval s tvou dcerou, je jak praštěnej. Když jsme byli u Mary, provzdychal hodiny a hodiny a přitom si četl patetické zamilované sonety. Bloudil tam po chodbách, recitoval přitom pochmurné verše, až jsem se bála, aby si něco neudělal. Říkám ti, Jo, tu holku musí dostat z hlavy!“

„To ho přejde. Nešťastnou lásku jsme si prožili všichni. Z toho se dostane!“

„Ale já to nevydržím! Našla jsem v jeho pokoji čtyřiadvacet milostných dopisů, které si napsal nanečisto, jeden vášnivější než druhý a všechny plný beznaděje! Některé byly dokonce v alexandrinech. Neposlal jí jediný.“

„Dobře udělal. Hortense má moc málo pochopení pro fňukaly. Jestli chce dobýt její srdce, musí mít peníze! Hortense je velmi náročná a moc málo trpělivá.“

„Pěkně děkuju.“

„Má ráda pěkné šaty, krásné šperky a drahá auta. Ideální muž je pro ni Marlon Brando v Tramvaji do stanice touha… Ale může každopádně začít chodit do posilovny a nosit roztrhané tričko, přijde ho to lacino a možná jí tak padne do oka.“

„Drahá Joséphine, vidím, že jsi dnes báječně sarkastická. Tuhle ohnivou výmluvnost ti dodává to tvoje nové tajemství?“

Už hodinu a půl se tady snažím napsat něco jiskřivě vtipného, a místo toho tady vedu tyhle řeči, pomyslela si s roztrpčením Joséphine. Najednou si hrozně přála být sama.

„Marlon Brando! Já jsem zas milovala Roberta Mitchuma. Byla jsem do něj dočista blázen! Poslyš, včera večer jsem v televizi viděla úžasnej film. S Robertem Mitchumem, Paulem Newmanem, Deanem Martinem, Gene Kellyovou a Shirley MacLainovou. V době, kdy točila tenhle film, právě prožívala žhavý románek s Mitchumem.

„Hm…“ řekla Joséphine roztržitě a v duchu hledala nějakou omluvu, aby se mohla Shirley zbavit.

Je to neuvěřitelné, říkala si, je to moje nejlepší přítelkyně, mám ji hrozně ráda, a přece bych teď, v tuto chvíli, byla nejradši, kdyby se odtud beze stopy vypařila.

Ve výčtu jmen všech herců a osob, které se na filmu podílely, se Shirley zastavila až u výtvarnice kostýmů: „Edith Headová, hrozně známá, první dáma kostýmové tvorby, víš? Oblékala největší hollywoodské hvězdy, v té době se žádný elegantní film bez jejích kostýmů neobešel.“ A pak začala vyprávět děj filmu. V tu chvíli Joséphine zbystřila.

„… a protože hlavně nechce být bohatá, rozhodne se najít si úplně nenápadného muže, co nejskromnějšího, se kterým by měla úplně obyčejný, klidný život… Podle ní totiž v penězích štěstí není, za některých okolností mohou člověka přivést i do neštěstí. Jenomže se to vždycky zkomplikuje! I když si nakrásně pokaždé vybírá toho nejnudnějšího, nejtuctovějšího manžela, tak ten se díky ní vždycky dostane na úplný vrchol a vydělá spoustu peněz, jenže pak umře a z ní se stane vdova, což ji jenom utvrzuje v přesvědčení, že peníze nepřinášejí štěstí!“

„Počkej,“ řekla Joséphine a zastavila Shirley v jejím rozmachu, „vyprávěj mi ten příběh znovu od začátku… Něco mi tam uniklo.“

Chytila Shirley za ruku a pevně ji svírala, jako by na tom závisel celý její život. Shirley se pátravě zadívala na obličej své přítelkyně a pochopila, že není moc daleko od odhalení tajemství, které před ní Jo skrývala. Najednou jí bylo všechno jasné. Joséphine hledá příběh, který by mohla vyprávět. Chce psát knihu? Nějaký scénář? Řešení téhle hádanky zatím ještě neznala, ale nezoufala si. Souhlasila s tím, že jí bude znovu vyprávět film Jacka Lee Thompsona What a Way To Go, který viděla v televizi.

„Ale to je přesně ten můj nápad! Ten ze včerejška! Příběh dívky, která nechce být ani bohatá ani mít moc, pokaždé se vdá za chudého muže, jenže všichni její manželé dosáhnou úspěchu, protože stačí, aby byli s ní, a rázem se z nich stanou hvězdy. Jak se ten film jmenuje?“

Shirley jí ten název zopakovala. Joséphine byla nadšená.

„Nikdy jsem si ještě nevšimla, že by tě nějaký televizní program takhle nadchl,“ smála se jí Shirley.

„Ale to není kvůli televizi! To ten příběh! Přesně tohle jsem chtěla vyprávět, přesně o tomto jsem chtěla napsat ten pitomej román.“

Uvědomila si, že toho řekla moc, a kousla se do rtů. Shirley svůj triumf nijak nevytrubovala do světa a mlčela.

„Tak jsem to vyzradila…“

„Já nikomu nic neřeknu. Slibuju a přísahám, na hlavu svého dítěte!

Shirley natáhla ruku k přísaze, ale na druhé ruce, kterou měla za zády, zkřížila prsty. Měla totiž v úmyslu říct to Garymu. Říkala svému synovi všechno. Všechno, co bylo důležité, aby pochopil, jak to v životě je. Jak vás lidé používají ke svému účelu, jak vás obviňují, jak vás ničí. Aby se měl na pozoru. Vyprávěla mu však také o tom hezkém, co si lidé dávají, o vzácných setkáních, o svátečních chvílích. Nebyla jako někteří dospělí, kteří tvrdí, že o „některých věcech“ se s dětmi nemá mluvit. Tvrdila, že děti vědí všechno, a dřív než my. Mají ďábelskou intuici. Někdy taky andělskou, to záleží na okolnostech. Děti ví už dopředu, že se jejich rodiče rozejdou, že maminka potají pije, že tatínek spí s pokladní z obchodu na rohu a že dědeček nezemřel na selhání srdce doma v posteli, ale že ho ranila mrtvice, když objímal striptérku na Pigalle. Člověk je k nim nespravedlivý, když je podceňuje. Takže, uzavřela kategoricky, myslete si, co chcete, ale já se svým synem nebudu jednat jako s nějakým blbečkem!

„Hned jak jsem sem přišla, bylo mi jasné, že mě vodíš za nos,“ pokračovala Shirley, aby dodala Jo jistotu a ta aby se jí s důvěrou svěřila.

Nebyla si totiž jistá, jestli to všechno pochopila. Pár detailů jí ještě chybělo.

„Je to moje chyba,“ vykoktala Joséphine, „podcenila jsem tě…“

„Tohle já umím dobře, Jo. Tyhle hry mě nepřekvapí, v životě jsem jich už zažila dost… Na všelijaké boudy jsem si už vypěstovala čuch.“

„Ale neřekneš to nikomu?“

„Neřeknu…“

„Hrozně by se zlobila, kdyby se dověděla, že to víš…“

Koho tím ta Joséphine myslí? Iris? Shirley se zatvářila sebejistě, jako by jí bylo všechno jasné, aby Joséphine přiměla prozradit ještě i to poslední, co zatím neřekla.

„Já se fakt budu muset naučit lhát…“

„Na to ty, Joséphine, moc buňky nemáš!“

„Musíš mi věřit, že když mi Iris navrhla, abych tu knihu napsala místo ní, tak já jsem to napřed odmítla…“

Bingo! pomyslela si Shirley. To bylo od začátku jasný, že za celým tím podfukem stojí Iris. Ale o co jí jen může jít?

„Myslíš tu knížku, pro kterou teď marně hledáš vhodný námět…“

„Ano. Nabídla mi takovou výměnu: můj řekněme spisovatelský talent za její peníze… Padesát tisíc euro: takovej balík peněz!“

„Copak ty pořebuješ tolik peněz?“ zeptala se Shirley a vážně ji to udivilo.

„Je tady ještě jedna věc, o které jsem ti neřekla…“

Shirley se na ni povzbudivě podívala, aby mluvila dál. Joséphine jí všechno vypověděla.

Shirley si založila ruce na prsa a povzdechla si.

„Ty jsi zkrátka nenapravitelná… Ty skočíš na vějičku každému, kdo si na tebe políčí. Jedné věci ale pořád ještě nerozumím: Proč Iris potřebuje, abys za ni napsala román?“

„Aby ho mohla podepsat a v očích všech se stala spisovatelkou. Víš, ono je to teď hodně v módě, všichni chtějí psát a všichni si také myslí, že psát mohou. Ona se jednou na večírku chlubila před jedním vydavatelem…“

„Ano, ale proč? Na koho chce udělat dojem? Co z toho bude mít?“

Joséphine sklopila oči.

„To mi říct nechtěla.“

„A tobě to nevadilo?“

„Řekla jsem si, že to je její věc.“

„Poslyš, Jo, ty se staneš spolupachatelkou podvodu, ale vůbec tě nezajímá, proč ho dělá? Ty mě nepřestáváš udivovat!“

Joséphine si kousala nehty a nešťastně se na Shirley dívala.

„Byla bych ráda, aby ses jí, až se s ní příště uvidíš, na to zeptala! Je to důležité. Co z toho bude mít, že vydá pod svým jménem knihu, kterou napíšeš ty? Slávu? To by ta vaše knížka musela být vážně absolutní trhák… Peníze? Všechny je přece dá tobě. Ledaže by tě chtěla podfouknout… Což by se klidně stát mohlo. Slíbí ti peníze, ale nakonec ti z nich dá jen docela malou část a se zbytkem odjede za svým milencem do Venezuely…“

„Shirley! Teď ale vymýšlíš román pro změnu zas ty! Takové věci mi vůbec neříkej, už tak mám nervy nadranc…“

„Nebo předstírá, že píše, aby si zajistila alibi… A za tvými zády spřádá nějakou lumpárnu. Zavře se do pracovny, předstírá, že pracuje, ale zatím vyjde ven z domu přes balkon a…“

Joséphine se na ni podívala. Bylo vidět, že je úplně vyvedená z míry.

Shirley měla zlost sama na sebe, že svou přítelkyni takhle děsí.

„Já jsem ten včerejší film nahrála, chceš se na něj podívat?“ navrhla, aby ji přivedla na jiné myšlenky.

„Hned teď?“

„Hned teď… Na konzervatoři začínám až za hodinu a půl, když tak se dodíváš sama.“

Než Shirley přetočila kazetu s filmem, Joséphine jí všechno podrobně vypověděla: o Antoinově půjčce, o tom, co jí navrhla Iris, a jak ona nakonec souhlasila. „Bojím se, že to nedokážu, když jsi přišla k nám do kuchyně, zastihlas mě v nejhorších pochybnostech, snažila jsem se najít nějakou inspiraci. Nakonec je dobře, že jsem ti to řekla, protože teď už nejsem úplně sama. Budu se ti moct svěřit, když se mi nebude dařit… Nejhorší je, že Iris na to hrozně spěchá, musí vydavateli předložit dvacet stránek už koncem měsíce!“

Usadily se na pohovce. Shirley stiskla tlačítko na ovladači a řekla. „Tak jedem!“ A na obrazovce se najednou objevila okouzlující, krásná, rozkošná a dojemná Shirley MacLainová, celá v růžovém, s obrovským růžovým kloboukem na hlavě, před růžovým domem s růžovými sloupy, jak jde za rakví, která je také růžová a kterou nese osm mužů v černém. A Joséphine zapomněla na knihu, na svou sestru, vydavatele, na splátky Antoinovy půjčky, a jen se dívala na vysokou, štíhlou siluetu, která, sklíčená žalem, sestupovala po schodišti.

„Vidělas tu fotku, co mám přilepenou u klávesnice?“ zašeptala, když pak běžely titulky.

„Viděla. A řekla jsem si, že asi děláš něco hodně důležitého, když sis tu jeho fotku přilepila tak, abys ji měla pořád na očích. Že u ní zřejmě hledáš inspiraci…“

„Jenže ono to nefungovalo. Neinspiroval mě ani trochu!“

„Tak z něj udělej jednoho z manželů, to by mohlo fungovat.“

„Pěkně děkuju! Říkala jsi, že všichni umřeli.“

„Ten poslední ne!“

„Aha…,“ vydechla Joséphine. „Já bych totiž nechtěla, aby umřel!“

„Silly you! Vždyť ani nevíš, co je zač.“

„V mých představách je báječný. Ono je skoro lepší o lásce jen snít, tím aspoň neriskuju, že budu zklamaná.“

„A také se ve snu milovat? Jaké to je?“

„Tak daleko s ním zatím nejsem,“ povzdechla si Joséphine, oči upřené na obrazovku, kde v té chvíli rakev vyklouzla mužům z rukou a sjela dolů po schodišti. Shirley MacLainovou to však nijak nevyvedlo z míry a pokračovala dál volným krokem.

Antoine nenacházel klid už ani v noci. Ze sna ho pokaždé probudil pocit, že na něj pan Faugeron ukazuje prstem; byl zpocený, polštář i povlečení měl promočené. Dusil se a nemohl se nadechnout, celý se kroutil a kašlal, až se mu pak konečně hrdlo uvolnilo a on se zhluboka nadechl svěžího nočního vzduchu. To pak vstal, šel se osprchovat, natáhl si čisté kalhoty od pyžama a zaposlouchal se do zvuků africké noci, které oknem otevřeným dokořán pronikaly do pokoje. Křik papoušků, kteří seděli schovaní pod střechou, vřeštění opic, které se honily ve větvích mohutných akácií, šustění vysoké trávy, kterou rychle proběhla impala. Všechno se mu zdálo cizí a děsivé. Ve dne cítil, že je v této zemi vetřelcem… ale v noci mu připadalo, že všechna příroda na něj křičí, ať se sbalí a vypadne odsud, ať se vrátí domů k ostatním bělochům, co věčně někam spěchají a pořád se potí, nedokážou snášet horko a cpou se chininem.

Slyšel, jak Mylène vedle něho klidně dýchá, ale jemu se usnout nedařilo. Tak vstal, sešel dolů do obývacího pokoje, nalil si whisky a vyšel ven na dřevěnou terasu, která lemovala celý dům. Posadil se na schody, dal si první lok, pak druhý, třetí; jeho oči pomalu přivykaly temnotě. Ze stínu začaly pomalu vystupovat žluté, mihotavé skvrny, jedna po druhé se rozsvěcely a zdálo se, že se k němu přibližují: žluté oči krokodýlů. Vznášely se těsně nad hladinou, jako světlušky nad černou, měňavou hladinou rybníků, a pozorovaly ho. Slyšel, jak jejich ocasy víří vodu, vnímal, jak se jejich těla pomalu a těžce ve vodě pohybují, přibližují se ke břehu a vyčkávají. Jejich oči se upíraly na dům. Pak někteří začali vylézat na břeh. Napřed jeden, pak dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm… Jejich tmavé siluety rozřízly temnotu. Občas některý z nich otevřel tlamu a ve tmě se zaleskly řady bílých zubů. Pak se huba bezhlučně zavřela a Antoine zas viděl jen žluté štěrbiny, které ho upřeně pozorovaly. Na téhle planetě jsou oni už dvacet milionů let, uvažoval, přečkali bez úhony všechny přírodní katastrofy, kdy kontinenty pukaly, pevnina se vrásnila, tryskala na ni horká láva, a ta se pak ochlazovala a tuhla. Zažili dinosaury, primáty a byli svědky celého vývoje člověka, od prvních vývojových kroků, kterými se odlišil od opice, přes Australopiteca k Homo habilis, přes Homo erectus až k Homo sapiens. A pořád jsou tady, pořád číhají. Ve srovnání s nimi jsem pouhé nic. Jsem tady tak sám. Nemám si už ani s kým popovídat. A od pana Weie nemám pořád nic. Ani zprávy, ani šek. Jeho sekretářka mi říká pořád to samé: ano, ano, mister Wei is going to call you back, jenže on nevolá. Dont worry, mister Tonio, he´ll call you, he´ll call you, everything´s all right, ale nebylo! Nic nebylo v pořádku, od té doby, co je tady, nedostal ani cent. Žili z Mylèniných úspor. Když volal dcerám do Francie, vymýšlel si všelijaké historky, mluvil o úžasných ziscích, sliboval jim, že je brzy pozve, aby za ním přijely, že teď už je to jen otázka dnů. Z jeho hlasu však musely vycítit stísněnost, protože mu už odpovídaly jen jednoslabičně. Zřejmě se ho nechtěly dotknout. A Jo? řekl si potichu. Přitom pozoroval krokodýla, který se právě připojil k ostatním a přidal dvě další žluté svítilny k těm, které ho už sledovaly. Faugeron ji jistě informoval. Nezavolala mu. Nedočkal se od ní jediné výčitky. Bylo mu hanba. Očima bloudil v temnotě, od jedné žluté skvrny k druhé. Bylo mu do pláče. Připadal si jak zbabělec. Cítil, jak v něm strach postupně stále víc narůstá. Ten pocit byl chladný a neodbytný, silnější než hanba. Už ho skoro vůbec neopouštěl. Usadil se v něm a vytlačil pocit jistoty, který dřív míval. Tehdy hrál svou roli hezkého a příjemného muže, večer po safari sedával ve stanu a popíjel whisky. Neměl nikoho, komu by se mohl svěřit, že má strach. Krokodýli, ti to ví. Cítí můj strach až pod hladinu, a proto jdou ke mně tak blízko, aby se na mně mohli pást. Čekají. Nespěchají, mají čas. Nevadí jim, že některé z nich zabijeme, protože mají navrch a jsou si toho vědomi, ví, že hrubá síla vždycky zvítězí. Krokodýli vyčkávali a jejich oči svítily ve tmě jak reflektory. Zdálo se mu, že ho mají na mušce. Aby se bál ještě víc. Už teď se ale jeho strach podobal velké černé sluji, která se před ním rozevírala.

Joséphine. Mylène. Jsou teď obě tvrdší, než bývaly, a já jsem změkl. Stojí oběma nohama pevně na zemi, a já se točím jak větrná korouhvička. Když Pong přinášel poštu, působila Mylène navenek klidně a vyrovnaně. Nic neříkala, dokonce se ho ani nepotřebovala ptát, jestli šek došel. Dívala se na něj, jak skládá poštu do úhledné hromádky a pokládá ji na dřevěnou misku, kterou Pong vždycky přinesl, a pak si začala krájet svůj řízek z buvola. Její nůž zanechával na talíři škrábance. Zeptala se: „Jak ti to chutná? Je to dobré?“ Naučila se připravovat buvolí maso. Nakládala ho spolu s mátou a divoce rostoucí verbenou, která dodávala masu výtečnou chuť. Byla to vítaná změna proti věčným kuřatům.

Nechtěla zahálet a pořád vymýšlela nějaké plány. Chtěla se naučit čínsky, vařit čínská jídla, vyrábět náramky a náhrdelníky jako ženy na trhu a třeba je pak časem prodávat ve Francii, vyrábět kosmetiku z místních surovin, založit filmový klub, vést kroužek kreslení. Každý den přišla s nějakým novým nápadem. Joséphine se ani nenamáhala zvednout telefon a začít mu něco vyčítat, vynadat mu do zbabělců a zlodějů. Jako by obě měly krunýř. Nebo tvrdou kůži jako krokodýl, pomyslel si a musel se sám zasmát, že si je troufl strčit do jednoho pytle. Ženy se tak dobře naučily být silné, že jim narostl krunýř. Jsou tak nelítostné, že jsou občas i kruté. Ale mají pravdu, dnes je potřeba být nelítostný. Díval se na velké kamenné bloky, které zpevňovaly břehy nádrží a zároveň je od sebe oddělovaly, a na mříže, které bránily krokodýlům, aby se toulali po břehu. Cítil, že se zvedá lehký větřík a shrnul si vlasy dozadu. Jeden krokodýl se snažil vylézt z vody. Zvedl tělo z bahna a sunul se kupředu na krátkých a silných končetinách. Vypadají jako nohy nějakého mrzáka, pomyslel si Antoine. Krokodýl zůstal na chvíli nehybně stát, dlouhou tlamou se opíral o ostnatý drát a snažil se ho nějak ohnout. Chraplavě zařval a několikrát ho scvakl v čelistech. Pak si lehl a zavřel své žluté oči. Vypadalo to, jako by jen nerad zatáhl roletu.

Včera večer mu Mylène řekla, že by si mohli zajet do Paříže. Na týden. Jen tak, mohl by ses při té příležitosti vidět s dcerami. A on pocítil divné prázdno kolem žaludku a zachvátil ho strach. Začal se potit, pot mu stékal po kapkách po krku a po zádech. Setkat se s Joséhine a s holkama, přiznat, že se zmýlil, že to nebyl dobrý nápad pustit se do chovu krokodýlů. Že ho i tentokrát doběhli.

Díval se na vysokou trávu a vysoké akácie, které se v ranním větru zachvívaly. Mám rád tu chvíli časně ráno, kdy se na vlhké trávě ještě lesknou kapky rosy, dokud je slunce nevysuší. Mám rád vůni verbeny. Kmeny stromů se matně rýsují v ranním přítmí. Ze země stoupá vlhká pára a rychle se v prvních paprscích slunce odpařuje. Jsem to vážně já, Antoine Cortès, ten člověk, co tady sedí na verandě na schodech? Krokodýl zase začal tlouct tlamou do mříže. Nepřestával. Zdálo se, že se mu žluté oči zúžily zlostí. Rozrýval zem drápy, jako by se chtěl podhrabat a utéct. To musí být samec, pomyslel si Antoine, a pořádnej! Od něj budu mít desítky mladých. Musí se přece už jednou začít rozmnožovat! Tenhle pitomej chov se musí rozjet! Je mi čtyřicet, do prdele, jestli se mi to nepodaří teď, tak jsem v háji! Nikdo mě už nebude chtít, přece se, krucinál, nezařadím mezi starý chlapy, co to v životě nikam nedotáhli! To teda v žádným případě, do prdele! Začal nadávat, aby ještě podpořil zášť, která v něm silně narůstala. Měl vztek na pana Weie, na krokodýly, na tenhle svět, který, vyžaduje úspěch, když jsi mladý. A když ho nemáš, klidně tě hodí přes palubu a odepíšou navždycky.

Nenáviděl i ty svoje dvě ženy, které nic nezdolá! Byl také znechucený sám ze sebe. Nejsi tady ještě ani půl roku a už to chceš zabalit…

Vstal, aby si nalil druhou sklenku, ale pak se rozhodl vzít si láhev ven a pít rovnou z ní. Kdyby zajel do Paříže, možná by s Faugeronem vymyslel nějaký plán, jak přimět Číňany, aby mu zaplatili. Faugeron mu byl vždycky nakloněný. Bezpochyby kvůli Šéfovým prachům a Philippovým známostem, pomyslel si uštěpačně a znovu se napil, ale ať je to jak chce, tváří se přátelsky, a tak s ním promluvím. Však už najdeme způsob, jak toho chlápka přimět k placení. Co si vlastně myslí, že je? Čínský císař? Tak na to ať rychle zapomene!

Čekal, že se mu při pomyšlení na pana Weie zase sevřou útroby strachem, ale ono nic. Nejen že se už nebál, ale cítil radost. Bláznivou radost, takovou, kdy je každýmu mužskýmu jasný, že rozbije hubu chlápkovi, co ho pěknejch pár měsíců štve, a ví taky přesně, jak to udělá. Bylo mu to dokonale jasné: zajede do Paříže, probere to s Faugeronem, vymyslí plán a ten chlap bude muset zaplatit. Jistě má způsob, jak z toho zasranýho Croco Parku vytáhnout nějaký prachy! Kdo mu to tady celý dal do kupy? Já, Tonio Cortès… A nikdo jinej. Žádnej chlapeček v krátkých kalhotách, co se drží máminy sukně, kdepak! Borec, kterej se s nikým a s ničím nesere. A kterej by klidně dal protivnýmu krokodýlovi pusu přímo na čenich… Hlasitě se rozesmál a zdvihl láhev, aby tomu krokodýlovi připil na zdraví.

Začalo svítat a žluté skvrny krokodýlích očí ve slabém ranním světle pomalu bledly. Za střechou domu začalo vycházet slunce. Stoupalo na nebe velmi pomalu a Antoina ten pohled naplnil dojetím i jakousi úctou. Hluboce se poklonil, rukou naznačil, že smeká klobouk, pak se znovu poklonil, jenže ztratil rovnováhu a natáhl se jak široký tak dlouhý do prachu na zem.

Vstal, napil se z láhve a pak, s očima upřenýma na ty žluté oči před ním, otevřel poklopec a namířil zlatavý proud jejich směrem. Ukáže jim, že mu už není hanba, a taky že už nemá strach, takže by udělali dobře, kdyby si napříště na něj dali bacha.

„Potřebuješ si něco dokazovat, že tu takhle močíš otočený čelem k těm pitomým zvířatům?“ zeptal se za ním rozespalý hlas.

Otočil se a spatřil Mylène, která scházela po schodech a přidržovala si bavlněnou přikrývku, kterou měla ovinutou kolem těla. Otupěle na ni zíral.

„To je teda nápad!“ zasmála se.

Říkal si, jestli se mu to jen zdá, nebo má skutečně v hlase náznak pohrdání. Propukl v hlasitý smích, o kterém si myslel, že působí přirozeně, vysekl další poklonu a prohlásil: „The new Tonio is facing you!“

„Mluv francouzsky, prosím tě! Ráda bych ti rozuměla…“

„To máš jedno. Ale já vím svoje a vím, že takhle už to dlouho trvat nebude…“

„Toho jsem se právě obávala,“ povzdechla si Mylène a přitáhla si pokrývku těsněji. „Pojď, půjdeme se nasnídat. Pong je už v kuchyni…“

A protože už Antoine zatím zamířil vrávoravým krokem k domu, zvýšila hlas, aby ji slyšel, a suše poznamenala: „Ocenila bych, kdybys byl taky tak odvážnej a odhodlanej, až budeš jednat s tím podvodníkem Weiem. Když pomyslím na to, že tady utrácíme všechny moje úspory, tak mám pocit, že mně z toho hrábne!“

Antoine ji neslyšel. Nevšiml si, že je tam schod a znovu upadl. Láhev whisky se kutálela dolů ze schodů a na posledním se rozbila. Rozlitá whisky vytvořila jantarově žlutou kalužinu, ve které se třpytily jasné paprsky slunce.

„Takže jsem jí řekla, že byste se zase měly začít vídat, že je hloupost spolu nemluvit, a ona na to řekla ne, já se s ní nemíním setkat, dokud se mi neomluví, ale musí tu svou omluvu myslet vážně, musí jí vycházet ze srdce, nesmí to být jen takové to naučené ‚mě to mrzí‘, to ona mě napadla, je moje dcera a má mě respektovat! Řekla jsem jí, že ti to vyřídím a…“

„Jenže já se jí rozhodně omlouvat nemíním.“

„Tak to se tedy nebudete vídat…“

„Mně se bez ní žije docela dobře. Nepotřebuju ani její rady, ani její peníze, ani lásku, o které si myslí, že ji rozdává, ale která není ve skutečnosti nic jiného než zneužití úřední moci. Ty myslíš, že mě má naše drahá matka ráda? Opravdu si to myslíš? Já tomu nevěřím, já si myslím, že splnila svůj úkol tím, že nás vychovala, ale že nás ráda nemá. Má ráda jenom samu sebe a peníze. Tebe respektuje, protože ses dobře vdala, může se chlubit svým skvělým zetěm, tvým krásným bytem, všemi těmi přáteli a způsobem života, ale mnou pohrdá.“

„Joséphine, neviděla jsi ji už osm měsíců. Představ si, že by se jí něco stalo… Je to přece jen tvá matka!“

„Jí se nic nestane: tu chrání její zloba! Tatínek zemřel na infarkt ve čtyřiceti, ale ona tady bude do sta.“

„Teď jsi ale opravdu zlá.“

„Ne, nejsem zlá, jenom zkrátka žiju! Od té doby, co se s ní nevídám, se mi daří skvěle…“

Iris neodpověděla. Vrhla ostrý pohled na okouzlující blondýnku, která právě s hlasitým smíchem vešla.

„Ty se měníš, Jo. Začínáš být tvrdá… dej si pozor!“

„Poslyš, Iris, nepozvala jsi mě sem do téhle kavárny proto, abychom mluvily o naší matce a abys mi dělala kázání.“

Iris pokrčila rameny a vzdychla.

„Cestou sem jsem se stavila u Šéfa, právě u něj v kanceláři byla Hortense. Potřebuje jít v červenci někam na praxi, chtějí to po nich ve škole. Můžu ti říct, že chlapci ve skladu z ní byli úplně paf. Když vešla, jen valili oči…“

„Já vím, takhle ona působí na všechny…“

Joséphine a Iris obědvaly v Café des Carrefours. Prosklené stěny kavárny se otřásaly, jak těsně kolem nich projížděly náklaďáky, prudce brzdily a odbočovaly na městský okruh; stálí hosté přicházeli a bouchali dveřmi. Byli to většinou mladí lidé, kteří zřejmě pracovali v kancelářích v okolí. Když přicházeli, strkali do sebe, volali, že umírají hlady a objednávali si menu za deset euro, ke kterému patřila i čtvrtinka vína. Iris si objednala šunku s vejci, Joséphine salát s jogurotvou zálivkou.

„Byla jsem u Serruriera… toho vydavatele,“ začala Iris. „Přečetl si to… a…“

„A?“ vydechla Joséphine s úzkostí.

„A… Je tvým nápadem nadšený, je nadšený tím, cos napsala. Zahrnul mě komplimenty a… a…“

Vzala tašku, otevřela ji, vytáhla obálku a zatřepala s ní ve vzduchu.

„Dal mi první zálohu. Polovinu z těch padesáti tisíc euro… zbytek dostanu, až mu předám celý rukopis. Hned jsem ti vystavila šek na dvacet pět tisíc euro. Nikdo o tom nebude vědět a ty si je můžeš vyzvednout.“

Natáhla ruku s obálkou k Joséphine a ta si ji velmi uctivě vzala. Když zavírala tašku, najednou ji něco napadlo: „Jak to zařídíš s daněmi?“ zeptala se.

„Máš tady vpředu na zubech kousek salátu,“ přerušila ji Iris a naznačila gestem, aby si ho vyndala.

Joséphine poslechla a pak položila otázku znovu.

„Nedělej si starost, Philippe tyhle věci nesleduje. Navíc on sám daňové přiznání nevyplňuje, dělá mu to účetní, a beztak platí tak vysoké daně, že tohle v tom nehraje žádnou roli!“

„Jsi si jistá? A co udělám já, když se mě budou ptát, odkud mám ty peníze?“

„Řekneš, žes je dostala od své bohaté sestřičky.“

Joséphine se zatvářila pochybovačně.

„Přestaň se v tom vrtat, Jo. Užij si to… Není to báječné? Ber to tak, že komise náš projekt přijala a ještě nám k němu blahopřeje.“

„Nemůžu se z toho vzpamatovat. A ty mi tady jedním dechem vyprávíš o naší matce! Dochází ti to vůbec, Iris? Jemu se to! Jemu se můj nápad líbil! Vyplnil šek na dvacet pět tisíc euro jenom za můj nápad!“

„A za dvacet stránek, které jsi napsala… Ta tvoje synopse je chytře vymyšlená. Člověk má chuť dovědět se, jak to bude dál…“

Joséphine byla na chvíli v pokušení objednat si teď hlavní chod, ale odolala.

„Není to báječný, sestřičko? zeptala se Iris. „Budeme bohaté a slavné!“

„No bohatá budu já, a slavná budeš ty!“

„Vadí ti to?“

„Ne… Naopak. Můžu si psát, co chci: nikdo se nedoví, že jsem to já. Tím mi odpadá hrozná zátěž, opravdu! A pak, já bych nedokázala být slavná! Když vidím, co všechno je potřeba udělat a říkat, aby se člověk dostal do televize, mám chuť někam zalézt.“

„Mě právě tohle bude bavit. Mám už po krk té své image korektní ženušky, Jo, vážně po krk…“

Iris se na chvíli zasnila. Joséphine také mlčela a upřeně se dívala na svou tašku. Pak se zase pustila do jídla. Náhle se Iris plácla do čela.

„Málem jsem zapomněla. Chtěla jsem ti ukázat článek, který vyšel v novinách, vystřihla jsem ti ho…“

Vnořila ruku do tašky a vytáhla noviny přeložené napůl. Opatrně je otevřela a hledala pasáž, která ji zajímala.

„Tady to je! Je to článek o Juliette Lewisové, víš které, té bývalé herečce… tedy říkám bývalé, ale ono je jí teprve kolem třiceti. Nenabízeli jí už žádné role, a tak začala zpívat. Poslouchej dobře, co tady o ní píšou! ‚Juliette Lewis dnes zpívá s rockovou skupinou Juliette and the Licks, což je název,
který je už sám o sobě provokativní, zvlášť když Chris, mladý muž, který se zabývá pí ár skupiny, potvrzuje, že Juliette Lewis na vystoupeních nosí jen zcela miniaturní kalhotky, kterým by se právem mohlo říkat tanga.‘ ‚Ano, někdy se stane, že je jí vidět značná část hýždí,‘ potvrzuje Chris, právě v okamžiku, kdy k nám přichází Juliette a říká svým chraplavým hlasem, který všichni tak dobře známe: Here, we go, man…“

„Mně se to zdá pitomý…“

„A já zase jsem připravená hrát tuhle hru!“

„Chceš ukazovat svoje tanga?“

„Chci vytvářet mediální obraz, třeba právě takovýhle, aby se kniha prodávala.“

Joséphine se dívala na svou sestru a ptala se sama sebe, jestli nedělá strašnou hloupost, když se téhle věci bude účastnit s ní.

„Mluvíš vážně, Iris?“

„Samozřejmě. Udělám velikou show… Opravdickou show, kterou si připravím do posledního detailu. A vážně mám v úmyslu prorazit s ní i do televize. Serrurier mi pořád opakuje „máte krásné oči, spoustu známostí, jste krásná“. Tohle všechno je mnohem důležitější než prstíky na klávesách a všechny ty tvoje znalosti! Tedy chci říct že pro prodej knihy je to důležitější…“

Odhodila si dlouhé vlasy dozadu, protáhla si ruce a povzdechla si: „Já se tak nudím, Jo, tak příšerně se nudím…“

„Tak to je ten důvod, proč to děláš?“ ostýchavě se zeptala Jo.

Iris vykulila oči a zatvářila se nechápavě.

„No ano… kvůli čemu jinému?“

„To bych právě ráda věděla. Tehdy ve vlaku jsi mi řekla, že tě tím zachraňuju od nějakého špatného kroku… Užila jsi dokonce slova „špinavá záležitost“, tak jsem si říkala…“

„Aha, tohle jsem ti řekla!“

Ušklíbla se, jako by jí Joséphine připomněla nějakou nepříjemnou vzpomínku.

„Ano, přesně tak jsi mi to řekla… a já myslím, že mám právo to vědět.“

„Ty ses do mě tedy pustila! Máš právo to vědět!“

„No ano… Jedeme spolu v tak závažné věci a přijde mi správné, abychom hrály obě stejnými kartami.“

Iris změřila svou mladší sestru pohledem. Joséphine se nám mění! Najednou se dožaduje spravedlnosti! To dřív nedělala, a je taky odvážnější. Pochopila, že jí bude muset něco říct, dlouze si povzdechla a pak řekla: „Je to kvůli Philippovi… Mám dojem, že se ode mě odvrací, že už pro něj nejsem ta jediná na světě… Bojím se, že mě nechá a říkala jsem si, že když napíšu knihu, podaří se mi ho zase získat…“ Na Joséphine se přitom nedívala.

„Protože ty ho máš ráda?“ zeptala se Joséphine s nadějí v hlase.

Iris na ni vrhla pohled, ve kterém se mísil soucit s beznadějí.

„Dá se to tak říct. Nechci, aby mě opustil. Je mi čtyřiačtyřicet, Jo, a dalšího takového, jako je on, už nenajdu. Za chvíli budu samá vráska, budu mít pokleslá prsa, zažloutlé zuby a prořídlé vlasy. Záleží mi na životní úrovni, kterou mi poskytuje, na našem bytě, na Megève, na možnosti cestovat, žít v luxusu, mít zlatou kartu i na tom postavení, které jako paní Dupinová mám. Vidíš, že s tebou mluvím na rovinu. Nesnesla bych pomyšlení na to, že se vrátím zpátky do banálního, nenápadného života, bez peněz, konexí a možnosti úniku… A možná ho mám přece jenom ráda, přes to přese všechno!“

Odstrčila talíř a zapálila si cigaretu.

„Ty teď kouříš?“ zeptala se Joséphine.

„To je součást mé nové image! Už si to trénuju. Když jsem byla u Šéfa, Josiane tam měla balíček na stole. Přestala kouřit, tak mi ho dala.“

Joséphine si vzpomněla na scénu, jíž byla svědkem na perónu na nádraží: jak Šéf Josiane objímal a usazoval ji do vlaku, jako by to byla nejsvětější svátost. Nikomu o tom neřekla. Po zádech jí přeběhl mráz a pomyslela na svou matku: co by dělala, kdyby ji Šéf opustil a zařídil si nový život?

„Bojíš se, že tě opustí?“ zeptala se své sestry tichým hlasem.

„Dřív by mě to nikdy nenapadlo… ale teď … ano, už nějakou dobu mám strach. Cítím, že se ode mě vzdaluje, že už se na mě nedívá tak, jako dřív. Dokonce jsem žárlila na to, jak jste si vy dva o Vánocích povídali. Když mluví s tebou, cítím v jeho slovech víc citu a uznání, než má pro mě…“

„To je přece nesmysl!“

„Bohužel ne… Vidím věci velmi jasně. Mám spoustu chyb, ale nejsem slepá. Poznám, kdy se o někoho zajímá a kdy ne. A nedokážu snášet lhostejnost, se kterou se mnou v poslední době jedná.“

Pozorovala kouř z cigarety a myslela na schůzku se Serrurierem v jeho malé kanceláři, kam ji pozval. Neustále ji chválil, zářily mu oči a byl plný zájmu. Měla pocit, jako by konečně zase ožila. Byl horlivý a úslužný, ale zároveň jí dával najevo svůj respekt. Kouřil doutník, takže kancelář byla plná štiplavého kouře, a bylo vidět, že si už představuje příběh, jeho slibný nástin měl před sebou. „Ten nápad, že hrdinka chce odejít do kláštera, ale ostatní ji nutí se vdát, je výborný. I to, jak s ní každý z manželů zbohatne, zahrne ji zlatem a slávou, ale pak umře a z ní je zase vdova. Skvělý je také motiv pokory, o kterou tak usiluje. A motiv její konfrontace s rytířem, trubadúrem, kazatelem i vladařem je také skvělý…“ Přecházel sem a tam po místnosti, až se jí z toho točila hlava. „Je to moderní a zároveň půvabně zastaralé, zábavné, naivní, chytré, ale prosté! Ještě by to chtělo, kdybyste tam dodala trochu tajemna. To by nemělo chybu. Lidé zbožňují příběhy, ve kterých se mísí historie, náboženství, vraždy, láska, Bůh i ďábel… ale to vy už umíte a já vás nechci ovlivňovat! To, co jsem zatím četl, mě nadchlo. Abych byl upřímný, nemyslel jsem si, že váš půvab skrývá tolik znalostí a takový talent… A kde jste přišla na to s těmi stupni pokory? To je úžasné! Opravdu úžasné! Proměnit v hrdinku ženu, která všemi způsoby usiluje o to, aby dosáhla pokory! To je geniální nápad!“ A celý nadšený jí potřásal rukou. Pak jí předal šek a dodal, že je připraven zaplatit jí zbytek, kdykoli bude chtít. Iris se rozhodla tento malý detail před svou sestrou zamlčet. Když vyšla ze Serrurieovy kanceláře, srdce jí prudce bušilo a trochu se jí třásla kolena.

„Jaks přišla na tu věc s těmi několika stupni pokory?“ zeptala se a snažila se nedat najevo svůj obdiv.

„V Řeholi svatého Benedikta… říkala jsem si, že by nebylo špatné, kdyby se o to pokusila dívka, která sní o tom, že se zaslíbí Bohu. Cvičí se v tom, aby byla pouhou služebnicí lidí a pokorně zdolává jeden stupeň po druhém…“

„Ale co to přesně je, ta řehole? Musíš mi to vysvětlit…“

„Podle svatého Benedikta existuje několik stupňů zřeknutí se sebe sama, aby člověk dosáhl dokonalosti, a tedy Boha. Říká tomu žebřík pokory. V Bibli se píše: „Neboť každý, kdo se povyšuje, bude ponížen, a kdo se ponižuje, bude povýšen.“ V těch prvních stupních se po tobě žádá, abys ovládala svoje touhy a sobectví a byla ve všem byla poslušná Boha. Pak se učíš dávat, milovat toho, kdo tě kárá nebo pomlouvá, být trpělivá a dobrá. Šestý stupeň vyžaduje, abys byla spokojená s životem v nejobyčejnějších a nejchudších podmínkách. Při všem, co mnichovi, který se rozhodl žít podle této řehole, ukládají a nařizují, si on myslí, že je jen špatný a neschopný dělník. Kaje se, bije se v prsa a opakuje: „Jsem pouhé nic a nic také nevím. Stojím před Tebou, můj Bože, jako nevědomý tvor. Přesto jsem stále s Tebou.“ Sedmý stupeň znamená, že tahle slova nejen vyslovuje, ale také jim v hloubi svého srdce věří. A tak to jde stále dál a dál… až ke dvanáctému stupni, kdy se z tebe stává pouhý odevzdaný služebník Boha a lidí, ale ty ale svým ponížením a potlačením sebe sama rosteš. Na začátku knihy, ještě předtím, než její rodiče zasáhnou, sní moje hrdinka o tom, že bude podle této řehole svatého Benedikta žít.“

„Jemu se ta myšlenka moc líbila!“

„Kupříkladu Charles de Foucauld se ponižoval po celý svůj život. Svatá Terezie z Lisieux také…“

„Prosím tě, Jo, nezačínáš být náhodou nějak moc mystická? Abys ještě nakonec neskončila v klášteře!“

Joséphine si řekla, že na to nebude odpovídat.

„Poslyš,“ pokračovala po delší chvíli ticha Iris, „když už ses vydala na tu cestu svatosti, jak to, žes neodpustila naší matce?“

„Protože jsem teprve u prvního stupně… Zatím jsem jen pokorný učedník! A musím ti připomenout, že tady nejde o mě, ale o moji hrdinku. Nezaměňuj jedno za druhé!“

Iris se zasmála a zavrtěla hlavou.

„Máš pravdu, míchám to všechno dohromady. Ať je to, jak chce, jemu se to ale líbilo, a to je hlavní. Líbilo se mu i jméno hrdinky! Florine! To je hezký, Florine… Dáme si na její počest sklenku šampaňského?“

„Ne, děkuji. Musím mít jasnou hlavu, abych mohla dnes odpoledne ještě pracovat. Ty ji chceš vydat kdy, tu moji knihu?“

„Naši knihu… nezapomínej na to, Joséphine! A až bude vydaná, bude to MOJE kniha. Nesmíš to potom poplést!“

Joséphine malinko píchlo u srdce. Za těch pár týdnů už stačila k Florine, jejím rodičům i manželům a celému příběhu přilnout. Než usnula, přemýšlela, jaká by jim mohla vybrat jména, jak by měli vypadat a jakou by měli mít povahu, vymýšlela jim minulost a prožívala jejich životy v přítomnosti. Popisovala statek, hrad, mlýn, obchod, jezdila s rytíři na koních, učila se péct chleba, začala tkát velký goblén. Žila jejich životy a často nemohla usnout. Je to můj příběh, byla by chtěla říct své sestře.

„Teď je únor… Myslím, že ji vydá v říjnu nebo v listopadu. V září se všichni spisovatelé vrací po prázdninách domů, to není vhodná doba! Budeš muset odevzdat rukopis v červenci. Takže na psaní máš nějakých šest nebo sedm měsíců… To stačí, ne?“

„Nevím,“ odpověděla Joséphine, které se bolestně dotklo, že s ní sestra mluví jako se svou sekretářkou.

„To zvládneš. Přestaň si dělat starosti! Ale hlavně, Jo, nikomu ani muk! Jestli chceme, aby nám ta hra vyšla, nesmíme o tom nikomu říct ani slovo. Nikomu! Rozumělas?“

„Ano,“ hlesla Jo.

Byla by ráda sestru opravila a řekla: to není žádná „hra“, je to moje kniha… Bože můj, pomyslela si, jsem vážně přecitlivělá, bádám nad každým slovem a všechno se mě hned dotkne.

Iris mávla na číšníka a objednala si sklenku šampaňského. „Jen jednu?“ zeptal se udiveně.

„Ano, budu oslavovat sama.“ „Já se k vám rád připojím,“ řekl a hned se celý narovnal. Iris na něj upřela pochmurný pohled svých velkých modrých očí a číšník se rychle vzdálil a cestou si pohvizdoval známou árii z Carmen: „Láska ptáče je volné/divé a nikdo/ let jeho nezkrotí/ Marně volá ho srdce chtivé/a marně kdekdo mu lichotí/ Jeden horoucně prosí/pláče a druhý/říká, že nechce žít…“3

„Tak co, pořád nic?“

„Vůbec nic… už přestávám doufat!“

„Ale ne, to je normální. Bereš pilulku už léta a myslíš, že teď jenom luskneš prsty a šup! Embryo se vytvoří, než řekneš švec! Musíš být trpělivá! Však ono to děťátko přijde, ale až bude samo chtít.“

„Možná jsem už, Ginette, moc stará… brzy mi bude devětatřicet. A Marcel už z toho úplně blbne!“

„Vy dva jste fakt směšní, chováte se jak párek novomanželů. Vždyť to zkoušíte teprve ani ne tři měsíce!“

„Pořád mě posílá na různý vyšetření, jestli je všechno v pořádku. A přitom na mě se stačí jenom podívat, a už jsem těhotná!“

„Tys už někdy těhotná byla?“

Josiane s vážnou tváří přikývla.

„Byla jsem třikrát na potratu! Takže…“

„No tak má možná strach, že sis zničila zdraví.“

„Blázníš? Nic jsem mu neřekla. Prosím tě, o tom ani muk!“

„Tys byla těhotná s ním? A šlas na potrat?“ zeptala se Ginette celá užaslá.

„A co jsem podle tebe měla dělat? Měla jsem si hrát na Pannu Marii? Mně ale scházel svatý Josef, víš? Marcel je totální strašpytel, když je Špejle nablízku, takže mi nedával zrovna záruku jistoty a bezpečí… Když jedná s ní, rázem se přestane chovat jako muž a je z něj posera! Ještě i teď mám pořád dost pochybností. Kdo mi zaručí, že to moje malý uzná za vlastní?“

„Přece ti to slíbil.“

„Víš sama, že sliby zavazují jenom ty, kteří je dostanou.“

„To už přeháníš, Josiane. Teď to bude jiné! Marcel se teď změnil, nemluví o ničem jiném než o dítěti, začal držet dietu, jezdí na kole a jí samé biopotraviny, přestal kouřit, každé ráno a večer si měří tlak a zná nazpaměť všechny katalogy pro miminka, vždyť už málem nakupuje i dupačky!“
Josiane se na ni pochybovačně zadívala.

„No… však uvidíme, až bude spermie pěkně uhnízděná na svém místě. Ale to ti říkám, jestli se ještě jedinkrát před tou Špejlí zase ohne, poletí oba, otec i dítě.“

„Pozor! Jde sem.“

Marcel lehce vyběhl schody. Za ním šel korpulentní muž a na každém schodu funěl. Vešli do kanceláře k Josiane. Marcel oběma ženám toho muže představil: byl to pan Bugalkovjev, obchodník z Ukrajiny. Lehce mu pokynuly hlavou a usmály se. Marcel vrhl něžný pohled na Josiane a políbil ji lehce do vlasů, jakmile host zašel k němu do kanceláře.

„Tak jak je, broučku?“

Položil jí ruku na břicho a ona se s nazlobeným zamumláním odtáhla.

„Přestaň se mnou jednat, jako bych byla nějaká slepice a měla ti snášet vejce.“

„Pořád nic?“

„Myslíš od rána?“ zeptala se s ironickým úsměvem. „Ne, pořád nic. Žádné miminko na obzoru…“

„Přestaň si dělat legraci.“

„Nedělám si legraci, jen už mě to unavuje. Co kdybys pro změnu mluvil o něčem jiném?“

„Je u mě v kanceláři ještě nějaká whisky?“

„Ano, a kostky ledu máš nachystané v ledničce. Plánuješ toho Ukrajince opít?“

„No když chci, aby podepsal smlouvu za podmínek, které chci já, tak se tomu zřejmě nevyhnu.“

Narovnal se, vypjal hrudník a zašel do své kanceláře. Než za sebou zavřel dveře, řekl ještě Josiane polohlasem: „Jo, a ať nás nikdo nevyrušuje, dokud to s ním nedojednám!“

„Dobře… Nemám přepojovat ani telefony?“

„Jen kdyby to bylo něco naléhavého… Miluju tě, Josiane! Jsem ten nejšťastnější chlap na světě.“

Zavřel za sebou dveře. Josiane se bezmocně podívala na Ginette. Copak s ním můžu něco dělat? naznačoval výraz jejích očí. Od té doby, co jí Marcel navrhl, aby spolu měli dítě, ho nemohla poznat. O Vánocích ji poslal na hory. Každý den jí telefonoval, aby se zeptal, jestli je na čerstvém vzduchu, dělal si starosti, když trochu kašlala, a trval na tom, aby ještě tam vyhledala lékaře, nutil ji jíst červené maso, vitamíny, spát deset hodin denně, pít pomerančovou a mrkvovou šťávu. Četl pořád dokola Čekáme děťátko a dělal si poznámky. Ty pak komentoval, když spolu mluvili telefonem, a dotazoval se jí na její názor na různé porodní polohy, „a co vsedě, uvažovalas o tom? Tak se dřív obvykle rodilo a pro dítě to není tak únavné, jde pomalu dolů, úplně přirozeně a nemusí si těžce hledat cestu. Možná bychom mohli zkusit najít porodní asistentku, která takové porody dělá, co říkáš?“ Ona se zatím hodiny a hodiny procházela po zasněžených cestách a myslela na děťátko. Ptala se sama sebe, jestli bude dobrá máma. Protože s takovou matkou, jakou jsem měla já… jestlipak se člověk matkou už narodí nebo se jí teprve stává? A proč moje vlastní matka nikdy nejednala jako maminka? A co když budu přes všechny svoje dobré úmysly stejná jako ona? Rozrazila ji zima. Chvatně si zapnula kabát až ke krku a znovu a znovu o tom přemýšlela. Celá vyčerpaná se pak vracela do čtyřhvězdičkového hotelu, kde jí Marcel zaplatil ubytování. Objednala si do pokoje polévku a jogurt, zapnula televizi a vklouzla do obrovské postele s jemnými teplými přikrývkami. Někdy myslívala na Chavala a na jeho štíhlé tělo. Vybavovala si dotek jeho rukou na prsou a jeho polibky… Potřásla hlavou, aby vyhnala tenhle obraz z hlavy.

„Asi z toho už brzy zcvoknu!“ povzdechla si Josiane nahlas.

„Poslyš, zdá se mi to jen, nebo si Marcel vážně nechal udělat lifting?“

„Nezdá se ti to. A jednou týdně chodí na hloubkový peeling do Institutu zdraví a krásy! Chce být nejkrásnější tatínek na světě…“

„To je roztomilý!“

„Ne, Ginette, to je děsivý!“

„Tak jo, dej mi prosím tě ten dodací list, než na to zapomenu. Přivezli mi zboží a René mě požádal, abych to zkontrolovala…“

Josiane začala hledat v hromádce papírů. Měla jich na stole plno. Našla požadovaný doklad a podala ho Ginette. Ta cestou od Josiane z kanceláře potkala Chavala.

„Je u sebe?“ zeptal se. Ani ji nepozdravil.

„Ona má i jméno, zřejmě jsi na to zapomněl.“

„Dej si pohov… Však já tu tvoji kámošku neukousnu.“

„Bacha, Chavale, říkám ti dej si bacha!“

Odstrčil ji ramenem a vešel do kanceláře k Josiane.

„Tak co, puso, zas už to pečeš se starým?“

„Co je ti po tom?“

„Hele, klídek. Je u sebe? Můžu jít za ním?“

„Požádal mě, aby ho nikdo s ničím neotravoval.“

„I když mám něco důležitýho?“

„Přesně tak.“

„Hodně důležitýho?“

„Jo, má tam významnýho klienta. Proti němu seš ty úplný nic…“

„To si jenom myslíš.“

„A mám pravdu! Zkrátka přijdeš, až bude mít na tebe čas…“

„Jenomže to už bude pozdě…“

Zatvářil se, že je na odchodu, a čekal, že ho Josiane zavolá zpět. Protože se však nepohnula, obrátil se k ní a naštvaně se zeptal: „Tebe to nezajímá?“

„Naprosto ne. Už jenom podívat se na tebe, Chavale, je pro mě nadlidská námaha. Jsi tady dvě minuty a mně už je z tebe šoufl.“

„No ne, podívejme se na křepeličku. Od té doby, co je zase zpátky u starýho v posteli, tak už celá vrká blahem! Je z tebe teď domýšlivost sama!“

„No ale aspoň mám klid. A ten, chlapče, to si piš, je lepší než všechny ty postelový hrátky s tebou. To mi teď naprosto vyhovuje.“

„To je jedna z radostí stáří.“

„Hele, sklapni! Je ti jenom o tři roky míň, tak tady ze sebe nemusíš dělat zajíčka. Však na tebe taky dojde.“

Zatvářil se domýšlivě a ušklíbl se: tenký knírek, který si pečlivě holil, vytvořil nad jeho rty náznak stříšky. Nedbale utrousil: „Prozradím ti to, protože ty se to od něj beztak dozvíš: balím to tady a mizím! Nabídli mi místo šéfa francouzských poboček IKEA a já jsem jim na to kývl…“

„To si tě sami vyhledali? To zřejmě chtějí ten svůj podnik poslat ke dnu!“

„Jen se klidně posmívej! Ty sama jsi mě přece chtěla dostat do vedení. Takže asi nebudu tak úplně k ničemu. Našli si mě sami! Nemusel jsem ani takhle pohnout prstem. Přišli až za mnou. Nabídli mi dvojnásobný plat, všelijaký benefity a já jsem řekl ano. A protože jsem férovej, přišel jsem to šéfovi říct. Ale však ty mu to vyřídíš, až budete mít chvilku oddechu mezi dvěma čísly… A pak si domluvíme nějaký termín, abychom všechno dojednali. Pokud možno co nejdřív, nechce se mi tady už dál trčet. Kór s váma dvěma!“

„Dojímáš mě k slzám, Chavale.“

Změřila si ho pohledem.

„Mimochodem… dneska ráno jsem se seznámil se slečnou Hortense. To je pěknej kousek, tahle holka! Kroutí zadkem, že by svedla i svatýho…“

„Je jí patnáct.“

„No… vypadá dobře na dvacet! To tě musí pěkně štvát, ne? Tobě už menopauza klepe na dveře…“

„Vypadni, Chavale! Já mu to vyřídím, žes tady byl, a on ti zavolá…“

„Jak myslíte, dámo. A dej si bacha, s viagrou musíš opatrně!“

Nehezky se zasmál a odešel.

Josiane pokrčila rameny a napsala Marcelovi na lísteček: „Domluvit si schůzku s Chavalem. Nabídka IKEA. Kývl jim na to.“ Uvědomila si, že to ještě není ani rok, co s Chavalem spávala. V tom chlapovi je něco špatnýho, skoro úchylnýho, a mě to přitahuje. Proč na mě stejně nepůsobí ctnost? Já musím být asi taky nějak zvrhlá…

Stěhování, to je ten problém, pomyslel si Marcel, když se díval na Ukrajince, který tam s přivřenýma očima seděl proti němu. Pořád musím ty výrobny stěhovat. Sotva člověk najde nějakou zemi, kde kšeft pěkně sype, kde je levná a snadno dostupná pracovní síla a skoro žádné sociální dávky, tak se z ní najednou stane členská země EU nebo něco podobnýho a přestane se to rentovat. Trávil spoustu času tím, že stěhoval své továrny z místa na místo, hledal zprostředkovatele, kteří by mu na klíč prodali prostory a zaměstnance, rozdával úplatky na všechny strany, učil se poznávat místní zvyky a obyčeje, ale stejně, sotva se někde usadil se svou výrobou, musel se zase posunout dál. Víc a víc na východ. Po Polsku a Maďarsku teď přišla na řadu Ukrajina. A potom? Čína? Jenže Čína je moc daleko. Zřídil tam už několik továren. Ale potřeboval by tam někoho mít. Svou pravou ruku. A Marcel Junior se nechá prosit, pořád se mu nechce na svět. A on to beztak nevydrží táhnout pořád sám až do jeho dospělosti.

Povzdychl si a vrátil se v duchu k argumentům toho Ukrajince. Nalil mu další sklenici whisky, hodil do ní dvě kostky ledu a s širokým úsměvem ji postrčil směrem k němu zároveň se smlouvou. Muž se natáhl přes stůl a vzal si sklenici, vytáhl pero a odšrouboval vršek. Tak, a je to, pomyslel si Marcel, teď to podepíše. Ale muž váhal… pak z kapsy saka vytáhl tlustou obálku, podal ji Marcelovi a řekl: „To být můj náklady na tuto cestu, můžete vy je vzít na vaše účet?“ „Jistě,“ přikývl Marcel, otevřel obálku a rychle očima proběhl tu spoustu pomačkaných účtenek. Byly tam účty z restaurace, neskutečně vysoká částka za noc v hotelu, pokladní doklady z luxusních obchodů, jedna bedna šampaňského, parfémy od Yvese Saint Laurenta, prsten a náramek Mauboussin. Všechny ty účtenky byly vystaveny na jméno Marcel Grobz. Ten je teda mazaný, pomyslel si Marcel. Nezbývá mi než to všechno podepsat a proplatit! „To není problém,“ prohlásil a mrkl přitom na Ukrajince, který s perem ve vzduchu čekal, co řekne, „předám ty doklady naší účetní a ona to zařídí.“ Usmál se ještě víc, aby ten nehybný muž pochopil, že tím je to všechno vyřízeno. Nač ještě čeká, co ještě chce? Muž vyčkával a očka mu nedočkavě svítila, „to není problém, jste přece můj přítel a… kdykoli přijedete do Paříže, budete mým hostem.“

Muž se usmál, uvolnil se, oči se mu zase změnily do dvou úzkých vyhaslých štěrbinek, špička pera se konečně dotkla papíru a on smlouvu podepsal.

Philippe Dupin si natáhl nohy na stůl a začetl se do spisu, který mu předala Caroline Vibertová. Byla tam od ní poznámka: „Jednání je na mrtvém bodě, nemůžeme najít žádné řešení. Klientovi je potřeba poradit, aby znovu nakupoval, on ale investovat nechce, nezajímá ho to, přestože by jeho záležitost zjevně zachránila jenom fúze. Na francouzském trhu není místo pro dva rivaly tohoto typu…“ Povzdechl si a začal číst celý případ od začátku. Bylo jasné, že textilnímu průmyslu ve Francii odzvonilo, ovšem firma jako Labonal přežívala a vykazovala dokonce zisky, protože se zaměřila na úzký segment trhu: velmi kvalitní a stylové ponožky. Bylo nutné, aby se francouzské firmy specializovaly na luxusní a kvalitní věci a výrobu těch ostatních ponechaly Číňanům. Specializace jednotlivých evropských zemí na svoje vlastní know-how je nezbytná. Jen tak mohou čelit globalizaci. To ovšem vyžaduje peníze: je nutné zakoupit nové stroje, získat licence na svoje výrobky, investovat do výzkumu a reklamy. Jak ale o tomhle všem klienta přesvědčit? Spoléhali na něj, že najde ty správné argumenty. Sundal si boty a protáhl si prsty na nohou. Podíval se přitom na svoje ponožky. Byla to taky značka Labonal. Angličané tohle pochopili už dávno. Zrušili celý těžký průmysl, ponechali si jen služby, a jejich země funguje jako hodinky. Povzdechl si. Měl svou zemi rád, miloval starou Francii, ale musel přihlížet troskotání těch nejlepších podniků, a nemohl proti tomu nic dělat. Nebyly schopny změny, chyběla jim představivost i odvaha. Bylo by zapotřebí změnit mentalitu lidí, vysvětlovat a učit je, jenže do toho se žádnému manažerovi nechce. Nemají chuť riskovat čtvrthodinovou ztrátu popularity. I když by tím zachránili budoucnost firmy. Zazvonil telefon. Byla to přímá linka jeho sekretářky.

„Nějaký pan Goodfelow. Chce s vámi mluvit, prý je to důležité… Velmi na tom trvá.“

Philippe se narovnal a zamračil se.

„Vezmu si to. Přepojte ho ke mně…“

Uslyšel cvaknutí a hned poté hlas Johna Goodfelowa. Mluvil rychle, jakoby uspěchaně, napůl anglicky a napůl francouzsky.

„Hello Johny! How are you?“

„Fine, fine. Už nás odhalili, Philippe…“

„Jako to myslíš, odhalili?“

„Někdo mě sleduje, jsem si tím jist… Najali si na mě detektiva.“

„Určitě?“

„Ověřil jsem si to… Je to soukromý detektiv. Sledoval jsem ho. Není nijak zvlášť schopný. Nějaký amatér. Mám jeho jméno, adresu agentury, pro kterou pracuje. Je to nějaká pařížská agentura. Takže už stačí si jen zjistit… Co uděláme?“

„Wait and see!“ řekl Philippe. „Juste give me his name and the number where I reach him and I‘ll také care of him…“

„Budeme pokračovat nebo toho necháme?“ zeptal se John Goodfelow.

„Samozřejmě pokračovat, Johnny.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho a Philippe zopakoval: „Budeme pokračovat, Johnny. Okay? Postarám se o to ostatní… Jsme domluveni, sejdeme se v pondělí na letišti v Roissy.“

„Okay…“

Znovu se ozvalo cvaknutí a Philippe zavěsil. Někdo ho tedy sleduje. Kdo by na tom mohl mít zájem? Ani on ani Goodfelow neudělali nikomu nic zlého. Tohle je soukromá záležitost. Naprosto soukromá. Že by se mu chtěl nějaký klient vměšovat do života a vydírat ho? Možné je všechno. Některé případy, které jeho kancelář řešila, byly velmi závažné. Výsledek jeho arbitráže někdy rozhodoval o osudu stovek zaměstnanců. Zamyšleně se díval na lísteček, kam si napsal jméno detektiva a telefon do jeho agentury a rozhodl se, že tam zavolá později. Strach neměl.

Vzal si znovu desky, které odložil, ale dělalo mu potíže soustředit se na případ, který předtím četl. Často byl v pokušení všeho nechat. V osmačtyřiceti letech si už všechno dokázal. Vydělal spoustu peněz a zajistil sebe a svou rodinu do budoucnosti. Měl tolik peněz, že by mohl živit několik generací malých Dupinů. Čím dál častěji se zabýval myšlenkou, že svoji advokátní kancelář prodá a ponechá si jen statut konzultanta. Přestane pracovat a bude se věnovat tomu, co ho baví. Chtěl by si užít svého syna. Alexandr vyrostl a nenápadně se mu odcizil. Ahoj, tati. Jak se máš? A zmizel ve svém pokoji se sluchátky na uších. Vyrostl a při chůzi se klátil. Když se Philippe pokusil zapříst s ním rozhovor, většinou ho neslyšel. Nemohl se na něj zlobit. Vracíval se domů večer a ještě si nosil práci s sebou. Rychle se navečeřel a pak se většinou zavřel u sebe v pracovně a ven vyšel, teprve když už Alexandr spal. Nemluvě o dnech, kdy s Iris chodili do společnosti. Nechci se se svým synem míjet, řekl nahlas a zadíval se na dokonalé švy svých ponožek Labonal. Ty mi koupila Iris. Kupuje je po dvanácti párech od každé barvy: modré, šedé a černé. Jsou vysoké a dobře drží na noze i po mnoha praních. Před pár dny ho napadlo, že svému synovi napíše dlouhý dopis. Všechno, co mu nedokáže říct nahlas, svěří papíru. Není dobré, aby ten chlapec vídal kolem sebe jenom samé ženy. Svou matku, Carmen, Babette, sestřenice Hortense a Zoé… Je obklopen ženami! Bude mu jedenáct, je čas, abych ho vytáhl z toho babince. Měli bychom spolu chodit na fotbal, na rugby, do muzea. Nikdy jsem ho vlastně nevzal do Louvru! A jeho matka s ním tohle všechno dělat nebude… Rozhodl se. Napíšu mu dlouhý dopis a řeknu mu, že ho mám rád a že už nechci žít tak, že na něj nemám čas. Budu mu vyprávět o svém dětství, řeknu mu, jaký jsem býval, když mi bylo tolik jako teď jemu, o holkách a jak jsme hráli kuličky. Naše generace ještě hrála kuličky, s čím si teď hrají oni? Ani to nevím. Philippe si koupil notebook pro svou osobní potřebu. Chtěl se naučit psát, aniž by se musel dívat na klávesnici. Zaměstnal dokonce písařku, aby mu ukázala, jak na to, a pak už si poradil sám. Ve všem, co dělal, usiloval o dokonalost. „Dopis pro mého syna.“ Bude to krásný dopis. Vloží do něj všechnu svou lásku. Omluví se mu tak, jak se ještě žádný otec svému synovi neomluvil. Navrhne mu, že teď obrátí list a začnou úplně znova. V zamyšlení si rozcuchal svou dokonalou pěšinku ve vlasech. Při pomyšlení na Alexandra se usmál. Vzal zase do ruky spis. Především bude potřeba najít peníze. Co kdyby navrhli umožnit odkup podniku zaměstnancům, aby byli na jeho restrukturalizaci zainteresovaní? Jak by měl ten dopis začít? Alexi, můj milý synu? Mohl by se zeptat Joséphine. Ta by to jistě věděla. Je skvělá, ale neví o tom. Obracel se na ni čím dál častěji. Rád s ní mluvím. Líbí se mi, jak je citlivá. Mívá dobré nápady. Vždycky zůstane stát na prahu, jako by se bála, že bude vyrušovat. Myslím, že to tady zavřu a přestanu už pracovat, zmínil se onehdy před ní. Už mě ta práce netěší, vztahy v tomhle oboru jsou stále tvrdší a mí spolupracovníci mě otravují. Ale v Paříži jste nejlepší ve svém oboru, namítla. Ano, jsou dobří, ale začíná se už u nich projevovat syndrom vyhoření a po lidské stránce taky nic moc. Víš, co bych si přál, Jo? Zavrtěla hlavou. Rád bych se stal konzultantem… Čas od času bych se mohl vyjádřit k nějakému případu, ale jinak bych měl čas sám pro sebe. Ale co bys dělal? Díval se na ni a řekl si: dobrá otázka! Musím začít úplně od nuly, musím si najít něco nového. Zasmála se a řekla: to je legrační, že o „nule“ mluvíš právě ty, když tvůj plat jich má na konci celou řádku!

Vyprávěl jí o Alexandrovi a ona dodala: je neklidný, potřeboval by tě, potřeboval by, abys byl s ním. Protože ty tady jsi, ale zároveň i nejsi… Lidé si často myslí, že důležitá je kvalita času, který člověk věnuje svému dítěti, ale kvantita je důležitá taky. Protože dítě s tebou nemluví jenom tehdy, když si to ty zrovna přeješ. Někdy spolu můžete strávit celý den a teprve večer, až se vracíte domů, se ti najednou otevře a poví ti nějaké svoje tajemství, svěří se ti s obavou, kterou třeba má. A ty si říkáš, žes čekal celou tu dobu úplně marně, že jsi ztratil celý den, ale ono to tak není, ten čas není ztracený… Začervenala se a řekla: nevím, jestli jsem to vysvětlila srozumitelně. A trochu shrbená odešla. S sebou si odnášela tři smlouvy na překlad. Vypadala unaveně. Musím jí zvýšit sazbu za překlady, pomyslel si.

Za několik dní jí zavolal a zeptal se: nepotřebuješ nic, Jo? Jsi si jistá, že to zvládáš? Řekla: ano, ano. Chvíli uvažovala a pak dodala: „Víš, Iris už ví, že pracuju pro tebe…“

„Jak se to mohla dovědět?“

„Od doktorky Vibertové…Byly spolu na kávě. Trochu se zlobila, žes jí nic neřekl, takže možná, že bys měl…“

„Já s ní promluvím, slibuju. Nerad míchám dohromady práci a rodinu… Máš ale pravdu. Je to ode mne pitomost. Navíc to není žádné hrozné tajemství, ne? Oba dva jsme dost nemožní jako spiklenci, viď? Ani jeden neumíme dobře lhát…“

Vypadala, že ji jeho poslední poznámka přivedla do hrozných rozpaků.

„Nemusíš se tolik červenat, Jo! Já s ní promluvím, opravdu. Každopádně je to nutné, když chci začít úplně od nuly.“

A nahlas se rozesmál. Podívala se na něho stísněně a vyšla z jeho kanceláře skoro pozpátku.

Fakt zvláštní holka, pomyslel si. Je tak jiná než její sestra! Člověk by si skoro myslel, že je snad v porodnici vyměnili a Plissonnierovi si pak odnesli domů cizí miminko. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se jednoho dne ukázalo, že to tak opravdu bylo. To bych pak chtěl vidět, jak by se Henrietta tvářila, kdyby se to dověděla! To by jí ten věčný klobouk zřejmě spadl z hlavy.

Caroline Vibertová otevřela dveře jeho kanceláře.

„Máš už nějakou strategii pro ten případ, co jsem ti poslala?“

„Ne, nějak se mi rozutekly myšlenky. Nechce se mi vůbec nic dělat. Myslím, že dnes vezmu syna na oběd, je středa.“

Caroline zůstala stát s otevřenou pusou a zírala na něho, jak vytáčí číslo Alexandrova mobilu. Ten byl celý pryč radostí, že půjdou s tatínkem do jeho oblíbené restaurace. Philippe Dupin nastavil na telefonu hlasitý odposlech, a radostný hlas jeho syna se rozezněl po celé místnosti.

„A pak spolu půjdeme do kina. Můžeš si vybrat, na co bys chtěl jít.“

„Ne,“ křičel Alexandr, „půjdeme do Bouloňského lesíka a budeme tam střílet do terče!“

„V tomto počasí? Budeme mít bahno až za ušima!“

„Pojďme tam, tati, a když se mi podaří pěkný zásah, budeš volat bravo!“

„Tak dobře, dneska rozhoduješ ty.“

Doktorka Vibertová se ukazováčkem dotkla spánku a zakroutila rukou na jednu a na druhou stranu. Naznačila Philippovi tím gestem, že se úplně zbláznil.

„Francouzské ponožky počkají… Já teď mizím, mám sraz se synem.“

Nejdřív uslyšel zvuk svých kroků ve vstupní hale domu. Na stěnách byla světle žlutá porcelánová mozaika zakončená modrou listelou, velké zrcadlo, ve kterém se člověk mohl vidět od hlavy k patě, a dopisní schránky. Na jmenovce bylo ještě jejich jméno, pan a paní Cortèsovi, Joséphine ji nevyměnila.
Ve výtahu ucítil známý pach. Směs cigaretového kouře, starého koberce a čpavku. A nakonec uslyšel zase zvuk svých kroků, který se rozléhal na chodbě v jejich poschodí. Neměl klíče. Zvedl ruku a skrčil ukazováček, že zaklepe. Matně si vzpomínal, že když odcházel, nezvonil jim zvonek. Možná ho už nechala opravit. Chtěl zazvonit, aby to vyzkoušel, ale Joséphine zatím už otevřela dveře.

Octli se tváří v tvář. Je to skoro rok, zdálo se, že říkají jejich oči. Dívali se na sebe. Ještě před rokem jsme byli dokonalý pár. Byli jsme manželé, měli jsme dvě děti. Co se to stalo, že se to všechno rozpadlo na kousky a odletělo někam pryč? Na jednom i na druhém bylo vidět, že si s údivem klade tutéž otázku. A kolik se toho přitom za ten jeden rok změnilo, říkala si Joséphine, když se dívala na váčky, které se Antoinovi udělaly pod očima, drobné popraskané cévky v obličeji a vrásky na čele. Začal pít, tím to bude, proto má tak oteklý a místy zčervenalý obličej. A nic se přitom za ten jeden rok nezměnilo, pomyslel si Antoine a měl chuť pohladit světlé vlasy, které rámovaly Joséphinin obličej, trochu pevnější a hubenější než dřív. Jsi krásná, drahoušku, chtělo se mu zašeptat. Vypadáš unaveně, kamaráde, chtěla říct, ale neřekla.

Z kuchyně bylo cítit typickou vůni opékané cibule.

„Dělám holkám na večeři kuře na cibulce, mají to moc rády.“

„Já jsem si právě říkal, že bych je vzal na večeři do restaurace, je to už tak strašně dlouho, co jsme společně…“

„Půjdou moc rády. Nic jsem jim neřekla, nevěděla jsem, jestli…“

Jestli přijdeš sám, jestli budeš mít čas vzít je na večeři, jestli s tebou nepřijede ta druhá… Odmlčela se.

„Asi se hodně změnily! Daří se jim dobře?“

„Ze začátku to bylo dost těžký…“

„A co ve škole?“

„Tys nedostal jejich vysvědčení? Požádala jsem, aby ti ho ze školy poslali…“

„Ne. Asi se dopis ztratil…“

Toužil si tam jen sednout a nic neříkat. Jen by se na ni díval, jak připravuje kuře. Joséphine na něj vždycky takhle působila — její přítomnost ho uklidňovala. Měla tenhle dar, jako má někdo dar léčit přikládáním rukou. Rád by si tu odpočinul od všeho toho shonu. Připadalo mu, že jeho život teď nabral příliš rychlé obrátky. Připadalo mu, jako by se rozpadal na milion částic, ale on sám že se rozpadá na tisíc kousků. Jako by se jeho bytost vznášela a rozpadala se na tisíc identit a on to nemohl nijak ovlivnit. Na tisíce věcí, za který byl odpovědný a nezvládal to. Právě šel od Faugerona. Věnoval mu sotva deset minut a to mu ještě přitom třikrát zvonil telefon. „Jistě mě omluvíte, pane Cortèsi, je to důležité…“ A já snad nejsem důležitý? zakřičel na něj málem v návalu vzteku. Ovládl se však. Počkal, až Faugeron zavěsí, a navázal na jejich rozhovor tam, kde ho přerušilo zazvonění telefonu. „Ale vaše žena to zvládá velmi dobře! Nemám s vaším účtem sebemenší problém; bude ale nejlepší, když si o tom promluvíte přímo s ní… Protože je to nakonec záležitost rodiny a zdá se, že vy jako rodina držíte velmi při sobě.“ Pak ho přerušilo další zazvonění telefonu, promiňte, řekl. Při dalším zazvonění se už ani neomluvil. Nakonec se zvedl, stiskl mu ruku a přitom opakoval: já zde opravdu nevidím žádný problém, pokud je tady vaše žena… Antoine odešel, aniž dostal příležitost vysvětlit mu svůj problém s panem Weiem.

„Tady v Paříži je ještě zima?“

„Ano,“ řekla Joséphine. „Je březen, to je normální.“

Právě se stmívalo, světla v ulici se rozsvěcovala a jejich bělavé světlo ozařovalo temnou oblohu. Oknem v kuchyni bylo vidět rozsvícenou Paříž, která se rozprostírala naproti nim. Když se nastěhovali do Courbevoie, často se dívali na město a spřádali plány. Až budeme bydlet v Paříži, zajdeme si do kina, do restaurace… Až budeme bydlet v Paříži, budeme jezdit metrem nebo autobusem a auto necháme zaparkované v garáži… Až budeme bydlet v Paříži, budeme chodit na kávu do malých zakouřených kavárniček… Paříž se pro ně stala pohlednicí, skladištěm pro všechny sny.

„Nakonec jsme nikdy v Paříži nebydleli,“ zašeptal Antoine. Měl tak smutný hlas, že ho Joséphine přišlo líto.

„Já jsem tady ráda. Vždycky se mi tady líbilo…“

„Tys něco v kuchyni změnila ?“

„Ne.“

„Nevím. Připadá mi to tady nějaké jiné.“

„Je tady jenom víc knížek… A taky počítač! Zřídila jsem si tady malý pracovní koutek. Toustovač, varnou konvici a kávovar jsem přesunula támhle.“

„To bude asi tím…“

Chvíli mlčel. Byl trochu skloněný a prsty se dotýkal voskovaného plátna ubrusu. Smetl pár drobků. Všimla si, že na temeni má několik bílých vlasů a napadlo ji, že obvykle přece muži začínají šedivět na spáncích.

„Antoine… proč sis vzal tu půjčku a ani jsi mi nic neřekl? To je hrozné.“

„Já vím. Já jsem v poslední době udělal víc hrozných věcí… Nemám, co bych řekl na svou obranu. Ale víš, když jsem odjížděl, myslel jsem, že…“

Polkl, jako by to, co chtěl říct, pro něj bylo moc těžké. Vzchopil se ale a pokračoval: „Myslel jsem, že uspěju, že vydělám spoustu peněz, takže ti to budu moct všechno vrátit, a dokonce tě za to odškodnit. Měl jsem velké plány, představoval jsem si, že všechno půjde jako na drátkách a pak…“

„Vždyť není všem dnům konec, všechno se to třeba nějak vyřeší…“

„Afrika, Jo, ta bílé muže dokáže úplně pohltit! Stravuje je pomalu, ale jistě… V Africe přežijí jen velké šelmy. Velké šelmy a krokodýli…“

„To neříkej.“

„Jsem rád, že to můžu říct, Jo. Neměl jsem tě nikdy opouštět, já jsem to doopravdy ani nechtěl udělat. Vlastně všechno, co se mi přihodilo, jsem nikdy nechtěl… To je moje největší slabost.“

Joséphine pochopila, že na něj přišla melancholie. V tomhle stavu by ho holky vidět neměly. Najednou ji něco hrozného napadlo: „Tys pil! … Tys předtím, než jsi přišel, pil?“

Zavrtěl hlavou, ale ona popošla k němu, nadechla se a bylo jí to jasné.

„Tys pil! Běž si dát sprchu a převleč se. Ve skříni zůstaly ještě nějaké tvoje košile a jedno sako. Udělej mi tu radost a jestli je chceš vzít do restaurace, tak se drž zpříma a buď trochu veselejší…“

„Ty sis nechala moje košile?“

„Jsou totiž moc pěkné. Ale měla jsem je vyhodit! Tak vstaň a běž do sprchy. Budou tady za hodinu, takže máš dost času…“

Teď už to bylo lepší. Pocit rodinné pohody se vrátil. Půjde se vysprchovat, převlékne se, holky se vrátí ze školy a on by mohl dělat, jako by nikdy nebyl odešel. Mohli by si zajít na večeři všichni čtyři, jako dřív. Stoupl si pod sprchu a nechal si stékat vodu na hlavu.

Joséphine se dívala na oblečení, které Antoine odložil na židli v jejich pokoji, než odešel do koupelny. Byla udivená, jak snadno jejich setkání proběhlo. Ve chvíli, kdy otevřela dveře, to pochopila: není to cizinec a nikdy nebude, navždy už zůstane otcem jejích dětí, ale je to teď horší, protože už nejsou spolu. Jejich manželství se rozpadlo potichu, bez slz a bez křiku. V klidu. Zatímco ona ze všech sil bojovala, sama, ztratil se z jejího srdce. Vytratil se potichu, jakoby po špičkách.

„Vždycky jsem byl přesvědčený o tom, že existují lidé, kteří jsou dokonale šťastní, a chtěl jsem být jedním z nich,“ přiznal, když se vrátil z koupelny, vykoupaný, oholený a převlečený.

Uvařila mu kávu a poslouchala, co říká. Rukou si lehce podpírala hlavu. Bylo to přátelské gesto, které prozrazovalo, že ho pozorně poslouchá a že se v jeho přítomnosti cítí uvolněně.

„Ty mi teď připadáš, jako bys patřila k těm šťastným lidem. Nevím, jak jsi to dokázala. Nemáš z ničeho strach… Ty se ničeho nezalekneš… Faugeron mi řekl, že sama splácíš půjčku…“

„Mám další práci. Dělám překlady pro Philippovu advokátní kancelář a velmi dobře mi platí. Možná až moc…“

„Myslíš Irisina manžela Philippa?“

V Antoinově hlase bylo poznat, že se mu to nechce věřit.

„Ano, je teď nějak lidštější. V jeho životě se muselo něco přihodit, je teď pozornější k druhým.“

Tenhle okamžik si musím zapamatovat. Ať ještě chvíli trvá, ať si ho můžu vtisknout do paměti. Okamžik, kdy přestal být mužem, kterého miluju a který mi působí trápení, a stal se pouze kamarádem, zatím ještě ne přítelem. Měla bych zjistit, jak dlouho mi trvalo, než jsem došla k tomuhle výsledku. Vychutnat si ten okamžik, kdy se od něj odpoutávám. Udělat z něj jednu etapu. Pomyšlení na tenhle okamžik mi bude dodávat sílu, až později budu váhat, pochybovat a ztrácet naději. Měli by ještě chvíli mluvit, aby se ten okamžik naplnil, stal se skutečností a mohl tak představovat opravdový mezník v jejím životě. Díky němu budu silnější a budu moct jít dál a přitom budu vědět, že to všechno má svůj smysl, že všechna bolest, která se ve mně nahromadila od té doby, co odešel, mě posunula o pořádný kus dopředu. Už nejsem stejná, jako jsem bývala, změnila jsem se. Trpěla jsem, ale nebylo to nadarmo.

„Co podle tebe, Joséphine, dělají lidé, kterým se daří a kteří mají úspěch? Je to jen otázka štěstí nebo na to mají nějaký recept?“

„Nemyslím, že by na to existoval nějaký recept. Asi je potřeba vybrat si hned od začátku něco, co je jakoby šité tobě na míru, práci, která ti jde, a ty se při ní cítíš dobře. A postupně pak ty činnosti, které sis vybral, rozšiřuješ. Ale děláš to po svém, svým tempem. Krůček po krůčku… Ty, Antoine, na to jdeš moc rychle. Máš velké oči a přeskakuješ spoustu detailů, které jsou ale důležité. Úspěch se nedostaví hned napoprvé, musíš tu stavbu budovat postupně, kámen po kameni. Až se zas vrátíš k těm svým krokodýlům, zkus se naučit dělat věci, tak jak k tobě budou postupně přicházet, jenom tak se dostaneš dál, k větším a větším projektům. Když postupuješ pomalu, tak stavíš a buduješ svou stavbu, když ale spěcháš, všechno se ti rychle zhroutí pod rukama.“

Vnímal pozorně každé její slovo, jako raněný, který poslouchá do písmene pokyny toho, kdo ho přišel zachránit.

„S alkoholem je to stejné… Když se ráno probudíš, řekni si: až do večera nebudu pít. Neříkej si: už nikdy v životě nebudu pít. Takový slib je pro tebe moc velký. Když ale budeš postupovat krok po kroku každý den… podaří se ti to.“

„Můj čínský zaměstnavatel… mi neplatí.“

„Ale z čeho tedy žiješ?“

„Z Mylèniných peněz. Proto jsem nemohl splácet tu půjčku.“

„Ach, Antoine…“

„Myslel jsem, že si o tom promluvím s Faugeronem, že mi pomůže najít nějaké řešení, ale ani mě nevyslechl…“

„Ale ti Číňani, co tam pracují, snad plat dostávají, ne?“

„Ano, sice jenom pár babek, ale dostávají. Na to je zvláštní rozpočet. Na jejich peníze jim přece nesáhnu.“

Joséphine uvažovala. Mechanicky si přitom míchala kávu, takže lžička cinkala o stěny šálku.

„Musíš odtamtud odejít! Musíš mu říct, že tam končíš…“

Antoine na ni ohromeně zíral.

„Ale co budu dělat, když odtamtud odejdu?“

„Začneš někde jinde… najdeš si nějakou skromnou práci… nebudeš spěchat…“

„To nemůžu! Investoval jsem do toho čas i peníze! A jsem už moc starý.“

„Poslouchej mě dobře, Antoine: tihle lidé chápou jenom vztahy, které jsou založeny na síle. Když tam zůstaneš, když budeš pracovat zadarmo, jak potom chceš, aby tě ten šéf respektoval? Ale když odejdeš a necháš mu tam krokodýly, ať si s nimi poradí, jak chce, v tu ránu ti pošle šek. Uvažuj přece… Je to jasné. Nevezme si na sebe to riziko, že mu tam pochcípají tisíce krokodýlů. Protože to by pak byl v rejži on!“

„Možná máš pravdu…“

Vzdychl, jako by ho představa, že bude s panem Weiem muset jednat z pozice síly, tížila už teď. Pak se ale vzchopil a řekl ještě jednou „máš pravdu, udělám to takhle“. Joséphine vstala, aby ztlumila plamen pod cibulkou, která už byla opečená dozlatova, a vyndala kousky kuřete, které se zatím opékaly na pánvičce. Vůně jídla probrala Antoina z jeho snění.

„Když s tebou mluvím, všechno se mi to zdá úplně jednoduché. Změnila ses.“

Natáhl ruku a vzal Joséphine za zápěstí. Vzal ji do náruče a několikrát zašeptal „děkuju“. Zazvonil zvonek. Byly to holky.

„Musíš se teď vzchopit! Usmívej se, buď veselý… Holky se to nesmí dovědět. Jejich problém to není. Ano?“

Mlčky přikývl.

„Mohl bych ti zavolat, kdyby mi to nevyšlo?“

Zaváhala, ale když viděla jeho prosebný výraz, přisvědčila.

„Nedovol Hortense, aby ovládla celý hovor… Nechej mluvit taky Zoé. Nechá se svou sestrou vždycky úplně zastínit.“

Trochu se usmál a přikývl.

Když už byli vypravení a stáli ve dveřích, zeptal se Antoine „půjdeš s námi?“ Joséphine zavrtěla hlavou a odpověděla „ne, mám práci, bavte se dobře a ne abyste se vrátili moc pozdě, nezapomeňte, že zítra se jde do školy!“

Zavřela za nimi dveře a její první reakce byla začít se smát. Tohle musím napsat, řekla si, tuhle scénu musím napsat a dát ji do své knihy. Ještě přesně nevím kam, ale vím, že jsem právě zažila úžasný okamžik. Tohle je chvíle, kdy emoce jedné z postav posune děj dál. Je báječné, když děj vychází z vnitřních pohnutek postav a není vynucen vnějšími okolnostmi.“

Sedla si k počítači a pustila se do psaní.

Mezitím se Mylène Corbierová vrátila do pokoje v hotelu Ibis v Courbevoie. Antoine ho rezervoval na jméno pan a paní Cortèsovi. Ještě před rokem by jí to bývalo lichotilo, ale teď ji to nechalo naprosto chladnou. Nesla tolik věcí, že se jí málem ani nepodařilo zasunout klíč do zámku ve dveřích. Oběhla všechny obchody a obchodní domy, Monoprix, Sephora, Marrionaud, Carrefour, Leclerc, aby sehnala levnou kosmetiku. Už několik týdnů jí v hlavě klíčil jeden nápad: mohla by naučit Číňanky líčit se a udělat si z toho obchod. Nakoupila by ve Francii make-up, řasenky, lak na nehty, oční stíny, růž na tváře a rtěnky a mohla by jim je s nějakou marží prodávat. Všimla si totiž, že pokaždé, když se malovala, Číňanky sledovaly každý její pohyb, po straně si něco mezi sebou šeptaly, až si nakonec dodaly odvahy a oslovily ji. Vyptávaly se, kde by si mohly opatřit rtěnku, zelené, modré a růžové stíny, okrový krém i to „kakao na řasy“. Špičkami prstů se dotýkaly Mylèniných víček, řas, rtů, braly jí za ruku a čichaly vůni jejího tělového mléka, dotýkaly se jejích vlasů a nadšeně vykřikovaly. Mylène je pozorovala, viděla, jak jsou hubené a politováníhodné v těch příšerně velkých kraťasech, všímala si jejich zanedbané pleti bez lesku. Postřehla, že úplně šílí po jakékoli kosmetice, která měla na krabičce nebo lahvičce napsáno Paris nebo Made in France. Toužily si ji koupit, třebaže pro ně byla strašně drahá. To ji přivedlo na nápad otevřít si přímo v Croco Parku kosmetické studio. Mohla by nabízet čištění pleti a poskytovat služby spojené s kosmetikou. Prodávala by tam výrobky, které by si vozila z Paříže. Musela by si pečlivě propočítat ceny, za které by je prodávala, aby se jí v nich vrátily náklady na cesty a ještě vytvořila malý zisk.

S Antoinem už nemohla počítat. Šlo to s ním s kopce. Začal pít. Stal se z něj mírný a rezignovaný alkoholik. Kdyby nevzala věci do svých rukou, brzy by skončili na mizině. Dneska se sešel s dcerami a se ženou. Třeba se věci někam posunou. Jeho žena vypadala sympaticky. Pracovala a nestěžovala si.

Mylène hodila balíčky na postel a otevřela cestovní tašku a začala ji plnit. Copak má smysl fňukat, přemýšlela, když skládala do tašky všechny ty kosmetické výrobky, stejně to k ničemu nevede, člověk může naříkat tak leda sám nad sebou a nad ztraceným časem, a ten už nám stejně nikdo nevrátí, tak k čemu to všechno je? Ještě jednou přepočítala krabičky a na papír si poznamenala počet kusů od každého druhu a ceny, které za ně zaplatila. Zapomněla jsem na parfémy! A na barvicí šampóny! A laky! Sakra! řekla si, no nevadí, můžu to obstarat ještě zítra nebo až zase přijedu příště. A možná je lepší rozjíždět to postupně…

Svlékla se, vytáhla z kufru noční košili, rozbalila hotelové toaletní mýdlo a šla se osprchovat. Ráda by se co nejrychleji vrátila zpátky do Keni a otevřela svůj kosmetický salón.

Než usnula, přemýšlela, jaké jméno by se pro něj hodilo: Krása z Paříže, Pařížská elegance, Ať žije Paříž, Paris Beauty. Na chvíli propadla panice, když si uvědomila, kolik toho dnes nakoupila a že jí už na účtu nezbyly vůbec žádné peníze. Bože můj, jen ať mi to nezůstane všechno na krku, pomyslela si. A šátrala potmě kolem sebe, aby našla kousek dřeva, na který by to mohla zaklepat, a pak usnula.

Joséphine se dívala na kalendář v kuchyni a počítala. Černým fixem přeškrtla následující dva týdny. Dnes je 15. dubna, holky se vrátí třicátého, má tedy dva týdny, kdy se může naplno věnovat psaní. Dva týdny, to znamená čtrnáct dnů, tedy minimálně deset hodin práce denně. Možná dvanáct, když budu pít hodně kávy. Právě se vrátila se z Carrefouru, kde si nakoupila zásoby jídla. Byly to samé potraviny v konzervě nebo v sáčku nebo různé pomazánky. Koupila také toustový chléb, balenou vodu, kávu, müsli tyčinky, jogurty, čokoládu. Musí s tím pořádně pohnout, pokud chce mít knihu v červenci dopsanou.

Když Antoine navrhl, že by si vzal holky na velikonoční prázdniny, nejprve váhala. Nelíbila se jí představa, že by je s ním měla nechat odjet do Keni, když tam kromě Mylène nebude žádná jiná žena. Aby se jim tam u těch krokodýlů něco nestalo! Radila se o tom se Shirley a ta řekla: „Mohla bych tam jet s nimi, vzala bych s sebou Garyho. Na dva týdny můžu klidně odjet, na konzervatoři jsou taky prázdniny a žádné velké zakázky na zákusky teď nemám. A miluju cestování a dobrodružství! Zeptej se Antoina, jestli by s tím souhlasil.“ Antoine byl pro. Včera večer tedy odvezla holky, Shirley a Garyho na letiště v Roissy…

Udělala si přesný časový plán. Nesmí ztrácet čas. Jíst bude vždycky, když dopíše kapitolu. Bude pít hodně kávy. Knihy bude nechávat na hromadě na stole v kuchyni, nikomu to nebude vadit. A bude psát a psát…

Nejdřív musí vymyslet prostředí.

Kde by se ten můj příběh tak mohl odehrávat? Na severu, v kraji plném mlh, nebo někde na prosluněném jihu?

Musí tam být slunce!

Ve vesnici na jihu Francie, blízko Montpellier. Ve 12. století. V té době měla Francie dvanáct milionů obyvatel, Anglie jen milion osm set. Francie byla rozdělena na dvě velká území: království Plantagenetů, kde vládl Jindřich II. a Aliénor Akvitánská, a království Ludvíka VII, francouzského krále, otce Philipa Augusta. Pluh s mělkým rádlem nahradil výkonnější pluh s těžší radlicí, takže sklizeň byla hojnější. Místo ručního mletí zrna se začínají využívat mlýny. Lidé jsou lépe živeni, strava je různorodější a dětská úmrtnost klesá. Rozvíjí se obchod a soustřeďuje se na trzích a tržištích. Existuje oběh peněz, z nichž se postupně stává vyhledávané platidlo. Židé jsou ve městech tolerováni, ale jsou vystavováni veřejnému opovržení. Protože však křesťané nemohou půjčovat peníze na úrok, plní funkci bankéře. Častěji ovšem lichváře, který má prospěch z bídy druhých, proto je všemi nenáviděn. Musí tedy nosit žlutou hvězdu.

Ve vyšší společnosti je jedinou hodnotou ženy její panenství, které přináší svému manželovi v den svatby darem. Sama pro něho znamená jen lůno, které oplodní a které mu porodí syny. Nepotřebuje jí projevovat svou lásku. Církevní zákon to říká jasně: ten, kdo svou ženu miluje příliš horoucně, hřeší cizoložstvím. Proto mnoho žen touží odejít do kláštera. Počet klášterů v 11. a 12. století roste.

„Akt početí je dovolen v manželství, avšak rozkoše po způsobu děvek církev odsuzuje,“ kážou kněží. Jejich slova mají velkou váhu. Představují zákon. Poslouchá je dokonce i sám král. Dívka, která vyjde z domu bez doprovodu, je znásilněna a následně „zapuzena“. Lidé si na ni ukazují prstem a nemůže se už vdát. Bandy výrostků, vojáků bez velitele, rytířů bez hradu, bez pána a bez armády, pustoší venkov a hledají mladé dívky, kterým by mohli vyhrnout sukně, nebo starce, které by mohli oloupit. Je to období velkého sociálního násilí.

Florine tohle všechno pochopila. Nechce se zařadit mezi ženy, které vedou k oltáři jako na porážku. Třebaže se v baladách trubadúrů začíná objevovat a šířit kurtoazní láska, u nich ve vesnici o ní téměř nikdo neví. Když se mluví o manželství, říká se, že mladý rytíř se chce „těšit z rozkoše a usadit se, mít ženu a půdu.“ Florine se ale nechce stát jen pouhou věcí. Raději se chce zaslíbit Bohu.

Florine pro ni začala opravdu existovat. Joséphine si představovala její fyzickou podobu. Je vysoká, světlovlasá, hezky rostlá, pleť má bílou jako sníh, má dlouhý štíhlý krk, zelené mandlové oči lemované černými řasami, vysoké klenuté čelo, výrazné růžové rty, ruměné tváře, vodopád světlých vlasů, které jí spadají kolem obličeje, přidržuje vyšívaná čelenka s plachetkou. Kromě dalších předností má dlouhé, hladké paže barvy slonové kosti a jemné ruce se štíhlými prsty. Dokonalé ruce aristokratky.

Ne jako moje, pomyslela si Joséphine a vrhla nešťastný pohled na svoje neupravené nehty.

Její rodiče jsou zchudlí šlechticové. Žijí v měšťanském domě, do kterého zatéká a fouká ze všech stran. Doufají, že dobře provdají svou jedinou dceru, a budou pak zase moct žít v nádheře a bohatství, jak byli zvyklí. Žijí na malém městě. Živobytí jim zajišťuje jen hubený výnos z jejich pozemků. Mají jen jednoho koně, vůz, vola, kozy a ovce. Ale zdi sálu, v němž se večer všichni scházejí, zdobí velký goblén s jejich rodovým znakem.

Tak tady začne můj příběh…

Je obyčejný večer v malém městečku v Akvitánii, někdy ve 12. století.

Pro to město budu muset vymyslet nějaké jméno. Večer se lidé vzájemně navštěvují, zvou vzdálenější členy své rodiny nebo sousedy. A tak se jednoho večera, když se v sále sejdou prarodiče, děti a vnoučata, bratranci a sestřenice, Florine dozví, že hrabě z Castelnau se vrátil z křížové výpravy. Guillaume, řečený Dlouhý meč, je chrabrý šlechtic, bohatý a krásný.

Sem přijde Guillaumův popis…

Vlasy mu září na slunci jako zlato a jeho vojáci ho v bitvě podle nich poznají. Král si jeho udatnosti povšiml a dal mu půdu, kterou Guillaume připojil ke svému hrabství. Vlastní krásný hrad, který v jeho nepřítomnosti spravovala jeho matka, vdova, a rozsáhlé pozemky s úrodnou půdou. Rád by se oženil a lidé se předhánějí v dohadech, která dívka by se mohla stát jeho ženou. Právě toho večera se Florine chystá oznámit svým rodičům, že se rozhodla žít podle řehole sv. Benedikta a vstoupit do kláštera.

Začnu tedy popisem toho večera. Florine hledá vhodnou chvíli, aby si mohla promluvit s matkou… Ne, s otcem… V rodině měl hlavní slovo otec.

Všichni jsou tedy shromážděni v síni, některé ženy loupou hrách, jiné strouhají řepu nebo záplatují šaty, čistí je a zašívají. Každý se zabývá nějakou užitečnou prací a přitom se povídá. Probírají se každodenní události, mluví se o mužích obviněných z bigamie, o jedné ženě ze statku, která zabila novorozeně, o faráři, jenž pošilhává po holkách, dobírají si jeden druhého, mluví o tom a o onom: o ovcích, o obilí, o tom, že se objevila horečka mezi hovězím dobytkem, že už by se měla mykat vlna a koupit zrní na setbu; potom se hovor přenese na věčná témata: že je třeba opravit stavení, aby do něj nezatékalo, pak dojde na vdavky dětí, na to, jak jsou vysoké daně a nakonec přijde na přetřes, že se rodí moc dětí a kdo má ty hladové krky uživit.

Teď přijde na řadu matka Florine. Je chtivá, necitelná a chladná, o všem chce vědět, otec je spíš dobrosrdečný a hodný, ale v domě vládne jeho žena.

Florine se snaží upoutat otcovu pozornost a zapojit se do hovoru. Marně. Děti nemají právo mluvit bez vyzvání. Kdykoli se Florine obrací na své rodiče, musí se jim uklonit. A tak mlčí a čeká na okamžik, kdy bude moct promluvit. Jedna stará teta reptá a stěžuje si, že pořád všichni mluví jenom o malicherných věcech, a to se nemá. Mělo by se také mluvit o tom, co je krásné a vznešené. Florine k ní zvedne oči, doufá, že začne mluvit o Bohu, a ona že bude moct říct to, co chce. Ale bohužel! Starou tetu nikdo neposlouchá, a tak Florine dál mlčí. Konečně se pán domu, ten, jehož všichni musí poslouchat a respektovat, obrátí na svou dceru a požádá ji, aby mu přinesla dýmku.

Jako když jsem já byla malá! To já jsem tatínkovi vždycky podávala fajfku. Maminka mu ale zakazovala kouřit doma. Chodil tedy kouřit na balkon a já jsem tam chodila s ním. Ukazoval mi hvězdy a učil mě, jak se která jmenuje…

Florinin otec doma kouří; je zvyklý, že mu Florine pokaždé připravuje fajfku. Využije toho tedy a řekne mu o svém plánu. Matka to však slyší a spustí křik. To nepřipadá v úvahu! Ona si přece musí vzít hrabětě z Castelnau!

Florine se jí vzepře. Zaslíbila se už Bohu! Otec jí přikáže, aby šla do svého pokoje a přemýšlela tam o první božím přikázání: Cti otce svého a matku svou.

Florine se tedy vzdálí.

Teď popíšu její pokoj: dřevěné truhlice, čalounění na zdech a ikony, lavice a stoličky, postel. Truhly a truhlice jsou opatřeny mnoha zámky. Podle počtu klíčů, které sloužící nosí, se pozná jeho důležitost.

Všichni odejdou a Florine ze svého pokoje slyší, jak matka s otcem mluví v ložnici. Matka si často stěžuje: „Nemám co na sebe, a ty si mě vůbec nevšímáš… Každá jiná je lépe oblečená než já a všichni ji ctí, a já? Jsem všem jen pro smích…“ Pořád takhle naříká a její muž vždycky mlčí. Ten večer ale matka mluví o ní, o její úloze dcery. Dívka z dobré rodiny peče chleba, stele lůžka, pere, vaří, zabývá se všemi ručními pracemi, zejména předením a vyšíváním, vyšívá kněžská roucha. Rodiče řídí celý její život: ve všem je jim povinována poslušností.

„Vezme si Guillauma,“ říká rozhodně matka, „to mi už nikdo nevymluví.“

Její otec mlčí.

Druhý den ráno přijde Florine do kuchyně a její chůva omdlí. Přiběhne matka a také se odporoučí k zemi. Florine si totiž v noci oholila hlavu! Zarputile opakuje: „Já si Guillauma nevezmu, chci vstoupit do kláštera.“

Matka se probere a zamkne ji do jejího pokoje.

Je z toho všeobecné pozdvižení. Snášejí se na ni nekonečné výčitky. Nesmí už teď zůstávat sama ve svém pokoji, zbaví ji tak svobody, k níž se mohla ve své samotě uchylovat. Pošlou ji jako nějakou ušmudlanou služku do kuchyně. Florine je velmi krásná. Je dokonalá. Nikdo ji nepomlouvá. Třikrát do týdne chodí ke zpovědi. Bude ideální manželka. Nic nebrání tomu, aby rodiče doufali ve skvělý sňatek.

Je zavřená doma. Všichni ji hlídají: matka, otec i služebnictvo. Však ony jí domácí práce časem vyženou ty ztřeštěné nápady z hlavy. Drží ji co nejdál od oken. Okna je třeba pečlivě hlídat, protože jsou pro ctnost dívek nebezpečná. Jsou otevřená do ulice, zastíněná okenicemi a umožňují samé prostopášnosti. Dá se jimi pozorovat život venku, číhat v jejich skrytu na vhodnou příležitost a pak rozmlouvat z jednoho okenního výklenku do druhého.

Pověst o Florine se donesla až ke Guillaumovi. Chce ji vidět. Matka jí zakryje hlavu vyšívaným závojem a spoustou cetek, aby nebylo vidět oholenou lebku.

Setkají se tedy. Guillaume je uchvácen Florininou mlčenlivou krásou a půvabem paží. Požádá ji o ruku. Florine se musí podvolit. Rozhodne se, že to přijme jako první stupeň pokory.

Chystá se svatba. Guillaume si přeje velkou svatbu. Nechá postavit obrovské pódium s mnoha stoly. Po sedm dní u nich hoduje téměř pět set hostů. Pódium je ozdobeno velkými goblény, drahými kusy nábytku, jsou zde vystaveny kyrysy a brnění i látky přivezené z Orientu. V miskách se pálí vzácné vonné esence. Nad hlavami stolovníků jsou postavena veliká nebesa ze světle modrého plátna s výšivkami, ozdobená po stranách zelenými větvemi propletenými růžemi. Na pódiu je na čestném místě postavený nádherně ciselovaný stříbrný kredenc. Zem je posypána zelenými ratolestmi. V kuchyních se činí na padesát kuchařů a jejich pomocníků. Jeden chod následuje za druhým. Nevěsta má složitý účes ozdobený pavími péry, jeho cena se vyrovná pěti nebo šesti letům práce šikovného zedníka. Po celý svatební den má Florine sklopené oči. Poslechla. Slíbila před Bohem, že bude dobrou manželkou. Svůj slib dodrží.

Tady nastíním, jak Florine prožívá první dny po svatbě, přemítá Joséphine. Její svatební noc. Hrůzu, kterou v myslích dívek svatební noc vyvolává. Nejsou to ještě ani ženy — spíš děti — a rodiče je vydávají na pospas surovcům, kteří se vracejí z válek a netuší vůbec nic o ženské rozkoši. Florine se chvěje, choulí se jen ve své košili. Třeba bude Guillaume něžný… třeba nebude tak zle. Během manželství s Florine se Guillaumovi všechno daří a velmi zbohatne. Ale jak? To ještě musím vymyslet…

Svého druhého manžela Florine…

V tu chvíli někdo zazvonil. Joséphine napřed nechtěla jít otevřít. Kdo by ji mohl přijít vyrušovat domů? Pak ale přece jen přešla potichu po špičkách ke dveřím a podívala se kukátkem. Iris!

„Otevři, Jo. To jsem já, Iris.“

Joséphine neochotně otevřela. Iris se nahlas rozesmála.

„Co to máš, prosím tě, na sobě? Vypadáš nemožně!“

„No… Já pracuju…“

„Přišla jsem se na tebe podívat. Ráda bych věděla, jak pokračuješ s mou knihou a jak se daří naší hrdince.“

„Ostříhala si vlasy dohola,“ řekla neochotně Joséphine, která by nejraději totéž udělala své sestře.

„Chci si to přečíst!“

„Poslyš, Iris, já nevím, jestli… Vytrhlas mě z práce.“

„Nebudu tady dlouho, vážně, slibuju. Stavila jsem se jen na skok.“

Šly do kuchyně a Iris se sklonila nad počítačem. Začala číst. Zazvonil jí mobil a ona ho vzala. „Ne. Nerušíš mě, jsem u sestry. Ano! V Courbevoie! Představ si! Vzala jsem si buzolu. A taky cestovní pas! Aha! Ne! Vážně? To mi musíš vypravovat… To že řekl? A ona? Co mu na to řekla?“

Joséphine cítila, jak se v ní vaří krev. Nejen že mě vyrušuje, ale ještě si klidně uprostřed čtení vykládá nějaký plky! Vytrhla sestře notebook a loupla po ní pohledem.

„Tak já budu muset končit. Joséphine se na mě škaredě dívá! Ještě ti zavolám.“

Iris významně zaklapla telefon.

„Ty se zlobíš?“

„Ano, zlobím se. Přepadneš mě tady bez varování, vyrušíš mě z práce a pak klidně přestaneš číst, co jsem napsala, jenom abys mohla tlachat s nějakou blbkou a ještě se mně s ní posmívat! Jestli tě to, co jsem napsala, nezajímá, tak mě sem nechoď vyrušovat, jasný?“

Jako by z ní promluvila Florinina zlost.

„Myslela jsem, že ti pomůžu, když ti řeknu svůj názor.“

„Já na tvůj názor nejsem zvědavá. Nech mě v klidu psát a číst si to budeš tehdy, až ti to já dovolím.“

„Dobře, dobře. Uklidni se! Můžu si tedy přečíst aspoň kousek?“

„Pokud přitom už nebudeš telefonovat.“

Iris přisvědčila a Joséphine jí podala zpátky notebook. Iris potichu četla. Zazvonil jí telefon, nevzala ho. Když konečně zvedla hlavu, chvíli se na sestru upřeně dívala a pak řekla: „Dobrý. Je to výborný.“

Joséphine cítila, že se jí vrací klid.

Až do chvíle, kdy se Iris usmála a řekla: „To je dobrý nápad, jak si oholila hlavu… Fakt dobrý.“

Joséphine na to nic neřekla. Netoužila po ničem jiném, než aby mohla pokračovat v psaní.

„Chceš, abych už šla?“

„Nebudeš se na mě zlobit?“

„Ne… Naopak jsem moc ráda, že to bereš tak vážně.“

Vzala si tašku, mobil, objala ji na rozloučenou a odešla. V místnosti po ní zůstala jen výrazná vůně jejího parfému.

Joséphine ji vyprovodila ze dveří, zhluboka se nadechla a vrátila se zpátky do kuchyně. Sedla si zase k počítači a chtěla pokračovat v psaní. Musela toho ale nechat: nedokázala už vůbec nic vymyslet.

Zlostně zaklapla notebook a otevřela dveře ledničky.

„Tatínku, nesežerou mě ti krokodýli?“

Antoine stiskl Zoé ruku, aby ji uklidnil. Krokodýli ji nesežerou. Jen k nim nesmí chodit moc blízko a nesmí je krmit. Tady nejsme v zoo, nejsou tady žádní hlídači. Musí zkrátka dávat pozor.

Vzal Zoé na dlouhou procházku kolem nádrží s krokodýly. Chtěl jí ukázat, kde pracuje a co dělá. Vzpomněl si na to, co mu radila Joséphine: „Dej Zoé čas, nedovol, aby si tě Hortense zabrala pro sebe.“ Shirley, Gary a holky přijeli včera večer. Byli unavení po cestě a taky z toho horka, ale vzrušení, že vidí Croco Park, moře, lagunu a korálové útesy. Shirley koupila průvodce po Keni a v letadle jim z něho četla. Večeřeli na verandě. Mylène vypadala, že je ráda, že má společnost. Strávila celý den v kuchyni, aby jídlo bylo podle jejích představ. Bylo výborné. Poprvé od té doby, co se usadil v Keni, se Antoine cítil šťastný. Měl radost, že tady má holky — svoji rodinu. Vypadalo to, že Mylène a Hortense si spolu dobře rozumějí. Hortense slíbila Mylène, že jí pomůže s prodejem kosmetiky. „Já tě nalíčím a ty budeš taková moje chodící reklama. Jen dej pozor, abys Číňanům moc nezamotala hlavu!“ Hortense se znechuceně ušklíbla: „jsou moc malí, moc hubení a moc žlutí, já mám ráda opravdové muže, urostlé a svalnaté!“ Antoine poslouchal, překvapený její sebejistotou. Gary si nenápadně přejel rukou po svých bicepsech. Ráno a večer teď dělával padesát kliků. Antoine si toho všiml a nenechal to bez komentáře: „Musíš se víc snažit, chlapče!“ Shirley se načepýřila. Neměla ráda, když někdo jejímu synovi říkal chlapče.

Ráno přišla Zoé do jejich ložnice a nezaklepala. Položil si prst na rty, aby jí naznačil, aby byla potichu, a odešli spolu na procházku.

Zpočátku šli mlčky. Pak jí Antoine začal ukazovat různá zařízení, která na farmě vybudovali. Říkal jí, jak se jmenují některé stromy a ptáci. Než vyšli, pečlivě ji natřel opalovacím krémem a půjčil jí veliký klobouk, aby ji chránil před ostrými slunečními paprsky. Odehnal mouchu, která kolem ní kroužila, a vzdychl.

„Zůstaneš tady dlouho, tati?“

„Ještě nevím.“

„Až všechny ty krokodýly vyzabíjíte a dáte je do konzerv nebo z nich uděláte kabelky, tak přece budeš moct odjet, ne?“

„Budou tady zase další. Tihle, co tu máme, budou mít mladé.“

„A ty malé budete zabíjet taky?“

„No budeme muset…“

„I úplně malý mláďátka?“

„Počkáme, až vyrostou… A taky je možné, že já na to čekat nebudu, že si třeba najdu nějakou jinou práci.“

„Já bych byla radši, kdybys nečekal. Kdy začnou být krokodýli dospělí?“

„Ve dvanácti letech…“

„Tak to nečekej, tati!“

„Když je jim dvanáct let, vyberou si svoje teritorium a samici.“

„Tak to je vlastně trochu podobné jako u lidí.“

„Trochu ano. Krokodýlí maminka naklade asi padesát vajíček a potom se o ně tři měsíce stará. Čím vyšší je teplota ve hnízdě, tím víc se z vajíček narodí samečků. V tomhle se krokodýli od lidí liší.“

„Takže ta krokodýlí maminka má pak padesát mláďátek?“

„To ne. Některá umřou, ještě než se vylíhnou, a některé taky sežerou jiní predátoři. Promyky, hadi, volavky. Ti číhají, až maminka odejde z hnízda, a přijdou je tam sebrat.“

„A když se vylíhnou?“

„Tak je krokodýlí maminka vezme velice opatrně do tlamy a odnese je k vodě. Zůstane pak pořád s nimi, skoro celé dva roky, a chrání je. Ale potravu si už obstarávají sami.“

„To se tedy musí starat o spoustu dětí!“

„Osmdesát devět procent krokodýlích mláďat zemře, když jsou ještě malí. To je zákon přírody…“

„A té mamince je to líto?“

„Ona ví, že takhle to prostě chodí. Chrání ty, co přežijí, a stará se o ně.“

„Stejně jí to musí být líto. Krokodýlky jsou asi dobré maminky. Dobře se o svoje děti starají. To je jako naše maminka, ta se o nás taky dobře stará. Hodně pracuje…“

„Máš pravdu, Zoé, tvoje maminka je ohromná.“

„Tak proč jsi odešel?“

Zastavila se, nadzvedla okraj klobouku, aby na něj dobře viděla, a vážně na něj pohlížela.

„To se dospělým stává. Dokud je člověk ještě dítě, věří, že je život jednoduchý a logický, jenže pak vyroste a vidí, že je to mnohem složitější… já mám tvoji maminku strašně rád, ale…“

Nevěděl, co říct. Kladl si tu stejnou otázku jako Zoé: proč vlastně odešel? Když se tehdy večer vrátil s holkama z restaurace, byl by rád u Joséphine zůstal. Vklouzl by do postele, usnul by a život by mohl znovu začít zase od začátku. Ten klidný a příjemný život z dřívějška.

„Musí to být složité, když to ani ty nevíš… Já bych nikdy nechtěla být dospělá! Je to jenom otrava. Možná bych ale mohla vyrůst a nebýt dospělá…“

„V tom je celý ten problém, beruško. Jde o to, naučit se být dospělý a dobrý člověk. Někdo se to učí spoustu let, a stejně se mu to nepodaří… A nebo pochopí až moc pozdě, že udělal hloupost.“

„Ty když spíš s Mylène, tak spíš úplně oblečený?“

Antoine nadskočil. Tuhle otázku nečekal. Vzal dceru za ruku, ale ta ucukla a zopakovala svou otázku.

„Proč se mě na to ptáš? Copak je to důležité?“

„Ty se s Mylène miluješ?“

Zakoktal se:

„Poslyš, Zoé, to se tebe nijak netýká!“

„Ale ano, týká! Jestli se spolu milujete, tak budete mít spoustu dětí a to já nechci…“

Dřepl si k ní, vzal ji do náruče a potichounku jí řekl: „Já nechci mít žádné jiné děti než tebe a Hortense.“

„Slibuješ mi to?“

„Slibuju… Vy jste moji miláčkové a pro nikoho jiného už v srdci nemám místo.“

„No tak spi oblečený!“

Nedokázal se odhodlat se k lži; raději změnil téma.

„Nemáš hlad? Nedala by sis teď velkou snídani? Vajíčka, šunku, chleba s máslem a s marmeládou?“

Neodpověděla.

„Vrátíme se…. Co říkáš?“

Přikývla. Vypadala vážně. Zdálo se, že chvíli uvažuje. Antoine ji pozoroval a obával se další zrádné otázky.

„Tady peče chleba Mylène. Je moc dobrý, někdy je sice trochu moc upečený, ale…“

„Alexandr si taky dělá starosti kvůli rodičům. Jeden čas spolu nespali a Alexandr mi řekl, že už se vůbec nemilují!“

„A jak to mohl vědět?“

Zoé se zachichtala a podívala se na tatínka pohledem, který jasně říkal: Copak si myslíš, že jsem úplný mimino?

„Protože z jejich pokoje neslyšel žádný hluk! Podle toho se to přece pozná.“

Antoine si pomyslel, že si na to bude muset dávat pozor, dokud budou holky tady.

„A jemu to dělalo starost?“

„Ano, protože to se pak rodiče vždycky rozvádějí…“

„Vždycky to tak není, Zoé…. Maminka a já jsme se ještě nerozvedli.“

Zarazil se. Měl raději odvést řeč na jiné téma, vyhnul by se tak dalším nepříjemným otázkám.

„Ano, ale vyjde to nastejno… Už spolu nespíte.“

„Jak se ti líbí tvůj pokoj?“

Ušklíbla se a odpověděla: „Jo, docela ujde.“

Domů se vrátili mlčky. Antoine vzal znovu Zoé za ruku a ona se tentokrát nebránila.

Odpoledne strávili na pláži. Bez Mylène, ta totiž otevírala v šestnáct hodin svůj obchod. Když si Hortense sundala tričko a pareo, Antoine se jen nadechl: jeho dcera dospěla. Dlouhé nohy, vypjatý hrudník, hezký kulatý zadeček, půvabné ploché bříško a pěkná plná prsa, která trochu překypovala z košíčků plavek. Pohybovala se s grácií mladé dámy. Způsob, jakým si prohrábla prsty dlouhé vlasy a svázala si je do ohonu, jak si natírala stehna, ramena a krk krémem, ho mátl a zneklidňoval. Odvrátil oči a rozhlédl se po pláži, jestli tam nejsou nějací muži, kteří by ji mohli okukovat. Uklidnilo ho, když zjistil, že kromě několika dětí, které si hrály ve vlnách, tam jsou skoro sami. Shirley si všimla jeho zmatku a řekla: „Neuvěřitelné, viď? Chlapi z ní budou šílet! Stačí, když ji můj syn jen zahlédne, a je schopný zakopnout o vlastní tkaničku.“

„Když jsem odešel, byla ještě dítě.“

„S tím se budeš muset smířit! A věř mi, že tohle je teprve začátek.“

Děti utíkaly do vody. Bílý písek se jim lepil na chodidla a ony se vrhaly do vln. Antoine a Shirley stáli vedle sebe na břehu a dívali se na ně.

„Má už nějakého kluka?“

„Nevím. Je to tajnůstkářka.“

Antoine si povzdechl.

„A já tam nebudu, abych na ni dával pozor.“

Shirley se ironicky zasmála.

„Tebe ona utáhne na cezené nudli. Obalamutí všechny chlapy. Radila bych ti, aby ses připravil na nejhorší. Beztak nemáš jinou možnost.“

Antoine se zadíval na moře, kde děti dováděly ve vlnách. Gary chytil Zoé a hodil ji na vlnu. Antoine chtěl zakřičet: Pozor! Ale pak si uvědomil, že je tam mělko a že to Zoé zvládne. Jeho pohled se přesunul na Hortense, která se položila na znak, s rukama podél těla a nohama u sebe a nechala se unášet vlnkami, takže z dálky vypadala jako Siréna.

Antoine vstal a nabídl Shirley: „Co kdybychom šli taky do vody? Je báječná, uvidíš.“

Když se ponořil do moře, uvědomil si Antoine, že od chvíle, kdy holky přijely, nevypil ani sklenku alkoholu.

Henrietta Grobzová se chystala na válečnou výpravu.

Stála před zrcadlem, nasazovala si klobouk a snažila se ho přichytit z jedné i z druhé strany dlouhou jehlicí, aby jí na hlavě držel hezky rovně a vítr jí ho neodfoukl. Pak si namalovala rty ruměnkově červenou rtěnkou, na tváře si nanesla tmavou tvářenku, na seschlé a vrásčité ušní lalůčky si přicvakla klipsy a narovnala se. Byla připravená vyrazit.

Bylo 1. května ráno, a 1. května nikdo nepracuje.

Nikdo, kromě Marcela Grobze.

U snídaně jí řekl, že odchází do kanceláře a vrátí se až pozdě večer, takže na něj nemá čekat s večeří.

Do kanceláře? opakovala Henrietta Grobzová potichu a naklonila hlavu na stranu. Vlasy měla přilepené k hlavě spoustou laku a drdol tak utažený, že nepotřebovala lifting. Zabralo jí to pokaždé spoustu času, když si ho česala: tenké a zesláblé vlasy jí nechtěly držet na svém místě, i když se je snažila fixovat sponkami. Do kanceláře? 1. května? Tady něco nesedí. Potvrzovalo to její podezření, které měla už od včerejšího večera. Byla to další věc, která silně přispěla k jejímu znepokojení.

Ta první ji zasáhla už ráno, když si Marcel odsekl vršek svého vajíčka na měkko a namáčel si do něj kousky bagety s máslem. Dívala se na něj. Byl nechutně tlustý a po bradě mu stékal žloutek. Udělalo se jí nevolno.

Šokoval ji ovšem už i den před tím. Večeřeli v jídelně, jen sami dva. Každý seděl na opačném konci dlouhého stolu a Gladys, jejich mauretánská služka, je obsluhovala. Marcel se zeptal „Strávila jsi hezký den?“, tak jak to dělal pokaždé, když večeřeli společně. Jenže včera dodal ještě jedno slůvko, které jejím uším zaznělo jak kulometná dávka. Marcel se nezeptal pouze „Strávila jsi hezký den?“, on ke své otázce ještě připojil „drahoušku“!

„Strávila jsi hezký den, drahoušku?“

A ponořil zase nos do dušeného hovězího s mrkví. Bouři, kterou v duši jeho manželky tato slova rozpoutala, vůbec nevěnoval pozornost.

Už víc jak dvacet let Marcel neříkal Henriettě „drahoušku“. Jednak proto, že mu zakázala takto ji na veřejnosti oslovovat, a také proto, že se jí to slovo zdálo „groteskní“. Groteskní. To byl její název tohoto projevu něžnosti mezi manžely. Než by se nechal peskovat pokaždé, když to slovo bezděčně vyslovil, naučil se Marcel obracet se na ni prostřednictvím neutrálnějších výrazů jako „má drahá“ nebo jednoduše „Henrietto“.

Ale včera večer jí řekl „drahoušku“.

Vnímala to jako ránu bičem do obličeje.

Oslovení „drahoušku“ zjevně nebylo určené jí.

Strávila noc tím, že se ve velké, kdysi manželské posteli otáčela z boku na bok a když pak ve tři hodiny vstala a šla si nalít skleničku červeného vína, které, jak doufala, by jí mělo pomoct usnout, pootevřela potichoučku dveře Šéfova pokoje a uviděla, že jeho postel je nedotčená a prázdná.

Což byla další indicie!

Někdy se samozřejmě stávalo, že nespal doma, třeba když byl někde služebně, ale teď na žádné takové cestě nebyl, protože s ní večeřel a pak odešel jako každý večer do svého pokoje. Vešla dovnitř a rozsvítila: nebylo pochyb, ptáček uletěl, postel nebyla ani rozestlaná! S údivem si prohlížela malý pokojík, kam nikdy nechodila, úzkou postel, rozviklaný noční stolek, levný koberec, lampu s roztrženým stínidlem a pohozené ponožky. Nakoukla i do koupelny: holicí strojek, voda po holení, hřeben, kartáč, šampón, zubní pasta a… celá pánská kosmetická řada Bonne gueule značky Nickel. Denní krém, krém pro smíšenou pleť, krém s peelingovým efektem, zjemňující krém, hydratační krém, krém proti vráskám v očním okolí, zpevňující krém, krém proti celulitidě. Na umyvadle tam stála kompletní sbírka Šéfových hraček. Připadalo jí, že se jí vysmívá.

Ohromeně vykřikla: „Šéf má milenku! Zamilovaně vrká jak hrdlička! Vyhazuje peníze! Zahýbá jí!“

Odešla do kuchyně a tam dopila láhev bordeaux, kterou načala při večeři.

V noci pak už nezamhouřila oka.

Takže to, co se událo 1. května, ji v jejích pochybnostech jen utvrdilo.

Bude tedy nezbytné pustit se do pátrání. Nejdřív musí zajít do Šéfovy kanceláře a zjistit, jestli tam skutečně je. Probrat mu poštu, projít si kalendář, co má na stole, a podívat se na jeho schůzky, prozkoumat jeho šekovou knížku a výpisy z kartového účtu. Normálně by musela projít kolem té mrzké Josiane, ale dneska je přece 1. května. V kancelářích nikdo nebude a tak budu moct nerušeně hledat! Jen se budu muset vyhnout tomu troubovi Renému a jeho ženušce, těm dvěma hlupákům, kteří se díky Marcelově prostoduchosti mají jak prasata v žitě. Marcel Grobz. Tak odporné jméno. A já ho musím nosit, nadávala a zkoušela přitom, jestli jehlice, která jí přidržuje na hlavě klobouk, dobře drží.

Co všechno musí člověk udělat, aby vychoval své děti! Sám sebe přitom obětuje na oltář mateřství. Iris uměla být vděčná, příjemná a zábavná, ale Joséphine! Hanba pomyslet! A ještě ke všemu je to rebelka! Teď ve čtyřiceti začne mít najednou záchvaty puberty, není to směšné? No co, nevídáme se a je to tak lepší. Už jsem ji nemohla snést! Ani ji, ani ten průměrný život, který si vybrala: manžela troubu, byt ve věžáku na předměstí a ubohý plat za ty její výzkumy. Tomu se tedy říká úspěch! Je to k smíchu. Ještě že ji aspoň malá Hortense dokáže trochu potěšit! Z té je opravdová mladá dáma, má hezké držení těla, pěkné způsoby a jiné ambice, než ta její chudinka matka!

Natáhla krk a se sevřenými rty vyšla z bytu a přivolala si výtah.

Když procházela před bytem domovnice, sklonila hlavu k jejímu oknu a nasadila široký úsměv. Domovnice jí prokazovala četné služby, pokládala proto za užitečné zachovat si její přízeň.

Henrietta Grobzová byla stejná jako mnoho jiných lidí: ke svým blízkým se chovala ošklivě, k cizím lidem však byla milá. Myslela si, že od lidí, se kterými žije, už nemůže nic získat, protože slova jako dar, láska a velkorysost jí byly naprosto cizí. Proto se vůbec nesnažila chovat se k nim hezky, držela je tvrdě pod krkem a nelítostně je tyranizovala. Jenomže byla pyšná, a tak postrádala lichocení, tolik drahé jejímu srdci, které jí ovšem mohli poskytnout jen úplně neznámí lidé, kteří ji neznali až do hloubi duše, a proto se jim mohla zdát šarmantní a obdivuhodná, oplývající spoustou dalších dobrých vlastností. Ona se těmi obdivovateli velmi pyšnila a s oblibou vypočítávala ty, kteří ji mají tak rádi a kteří by se klidně nechali rozsekat na tisíc kousků, jen aby pro ni mohli něco udělat, ty, kterým se zdála distingovaná, hodná pochvaly, okouzlující… Proto také věnovala značné úsilí tomu, aby obdiv těchto lidí získala, zatímco své blízké, zejména svou vlastní dceru Joséphine, podezírala, že prohlédli, jak prázdné má srdce. Toužila, aby se okruh jejích příznivců dále rozrůstal. Prokazovala jim různé služby a oni posilovali její ješitnost a vysoké mínění, které sama o sobě měla.

Domovnice patřila k této její družině. Henrietta jí přenechávala obnošené oblečení s upozorněním, že je koupila u nejslavnějších módních návrhářů, občas podstrčila jejímu synovi do kapsy nějaké peníze za to, že jí vynesl těžký nákup do patra, a dovolila domovnici parkovat zdarma na jejich vyhrazeném místě u domu. Touto falešnou velkorysostí si zajišťovala vděčnost, a ta ji posilovala v lichotivém mínění, které měla sama o sobě a umožňovala jí dál terorizovat své okolí. Tento okruh vzdálených známých ji uklidňoval. Mohla si jim vylévat srdce, donekonečna si stěžovat na trápení, které jí působila její mladší dcera, a Joséphine pak bývala často překvapená, když někdy zašla matku navštívit, jak nepřívětivě si ji domovnice prohlížela.

To ráno nedělalo Henriettě Grobzové žádný problém očekávat od manžela to nejhorší. Viděla zlo všude, protože ho nosila v sobě.

Nejdřív byla překvapená, že nenašla před vchodem vůz ani šoféra, který by na ni v pozoru čekal. Pak jí došlo, že 1. května nepracuje ani on, proklela tedy všechny svátky a dny pracovního volna, které jen podporují Francouze v jejich lenosti a zpomalují chod národního hospodářství, a uvolila se, že zvedne ruku a mávne na taxík.

„Avenue Niel,“ vyštěkla na řidiče šedého opela, který zastavil příliš těsně vedle ní.

Jak očekávala, v kancelářích nikdo nebyl.

Ani vidu ani slechu po Šéfovi nebo jeho sekretářce. Ani po těch dvou pitomcích ze skladu. Nehezky se zasmála a vyšla po schodišti ke kanceláři. Měla od ní klíče.

Pohodlně se usadila a začala prohlížet dopisy, které byly na stole k vyřízení, otevřela jeden pořadač a pak i druhý, zkontrolovala schůzky označené v kalendáři. Nebylo tam žádné jméno ani žádná podezřelá iniciála. Nedala se tím však odradit a začala vyprazdňovat zásuvky a hledat šekové knížky a výpisy z účtu. Z údajů, které si Marcel poznamenával na zbylé útržky v šekové knížce, se však nic nedověděla. Nic podezřelého nenašla ani na výpisech z banky. Málem už přestala doufat, když narazila na tlustou obálku zastrčenou až na dno jedné zásuvky, na které bylo napsáno „Různé výdaje“. Otevřela ji a pocítila silné zadostiučinění. Našla důkaz a drží ho v ruce! Účet z hotelu, čtyři noci v hotelu Plazza pro dvě osoby, se snídaní, ale to se podívejme, zasmála se uštěpačně, kaviár a šampaňské na snídani, to se tedy nenudí, když si spolu vyrazí! Účet na pěkně tučnou sumu vystavený klenotníkem z náměstí Vendôme a ještě další, za šampaňské, parfémy, značkové oblečení! No vida! Ten se tedy snaží, pro tu jeho holku není nic dost dobré! Když je člověk starý, tak holt musí platit! A platí draho!

Vstala a přešla do Josianiny kanceláře, aby si udělala kopie svého úlovku. Zatímco čekala, než se kopírka zahřeje, přemýšlela, proč si asi Šéf ty účty schoval. Že by je zaplatil z peněz na drobná vydání? Protože jestli ano, spadalo by to pod zneužívání majetku společnosti a mohla by ho skřípnout hned dvakrát!

Vrátila se do kanceláře, sedla si a hledala dál. Možná tam někde budou i další podezřelé obálky. Nohou zavadila o krabici, která ležela pod stolem. Shýbla se a vytáhla ji, otevřela a celá zkoprnělá zírala na její obsah: byly tam desítky dupaček, růžové, modré, bílé, z jemného bavlněného plyšového froté, z piké, ze směsového hedvábí, taky bryndáčky, rukavičky, aby si miminko nepoškrábalo obličej, vlněné ponožečky nejrůznějších barev, luxusní plédy z obchodu La Châtelaine, švýcarské, anglické a francouzské katalogy s kolébkami, kočárky a pohyblivými hračkami na zavěšení. Prohlížela si kartonovou krabici a uvažovala. Chce uvést na trh novou řadu zboží pro děti! Okopíruje nejznámější značky a nechá ty věci vyrobit v Číně nebo někde jinde? Znechuceně se ušklíbla. Starý Grobz chce zaútočit na nový trh. S dětskými věcmi! To je ubohé! Zavřela krabici a odstrčila ji špičkou střevíce zase pod stůl. Takhle on se utěšuje, že nikdy neměl dítě! K stáru člověk začíná být patetický a ztrácí smysl pro konvence. Člověk se musí umět některých věcí vzdát. Pámbu ví, co se jí s tou svou touhou po dítěti naotravoval… Ale ona vydržela! Její železná pěst nepovolila. Bylo už tak dost strašné snášet ty jeho útoky, a když si představím, že by po mě šmátraly ještě nějaké malé tlusté ručičky… Znechuceně se ušklíbla a rychle se vzchopila. Tak honem! Tohle už máme naštěstí za sebou, však jsem mu to taky rychle zatrhla!

Dolů sešla po schodech. Netroufla si jet výtahem sama. Jednou se jí stalo, že v něm uvízla, a myslela si, že z toho bude mít smrt. Začala se dusit, lapala po dechu, chrčela. Musela si sundat klobouk a rozepnout košili, vytáhnout si dokonce i sponky, které jí držely drdol, aby se mohla pořádně nadechnout. Z výtahu pak požárníci přivolaní na pomoc vyprostili starou, vyděšenou ženu, napůl v agonii. Celé to trvalo necelou hodinu, ale nikdy nezapomene na nevhodné pohledy personálu, když vrávorajíc vyšla ven z výtahu. Netroufala si pak dlouho do podniku vkročit.

Na dvoře zaslechla hlasitou hudbu, která se linula z bytu Ginette a Reného, a nějaký muž, zřejmě opilý, vystrčil hlavu z okna a oslovil ji: „Hej, bábi! Pojď si s náma trsnout! Hele, hoši! Pojďte se honem podívat. Tady venku je nějaká babka v klóbrcu a maže si to pryč!“

„Buď zticha, Regisi!“ okřikl ho nějaký mužský hlas, který zřejmě patřil Renému. „To je šéfova žena.“

Pokrčila rameny a zrychlila krok. Pod paží přitom svírala svůj cenný úlovek. Jen se klidně smějte, držím vás všechny pod krkem a jen tak se z toho nevykroutíte, láteřila v duchu a jen se modlila, aby se jí podařilo rychle chytit taxík a mohla si svou kořist uložit do bezpečí sejfu ve svém pokoji.

„Tak proto tě není nikde vidět? Jsi zavřená doma a píšeš?“

Iris se zatvářila tajemně a přikývla. Rychle si vybavila Joséphine zavřenou v kuchyni se svým počítačem a vylíčila Bérengère úzkost, kterou člověk zažívá při tvůrčí práci. Ta byla naprosto ohromená přeměnou, která se s její přítelkyní udála.

„Víš, je to vyčerpávající. Měla bys mě vidět. Už skoro ani nevycházím z pracovny. Carmen mi tam nosí jídla na podnose. Musí mě nutit, protože já na jídlo úplně zapomínám!“

„To je pravda, zhubla jsi…“

„Nedovedeš si představit, co to je, mít v hlavě všechny ty postavy! Usídlily se tam a jsou teď mnohem skutečnější než Alexandr nebo Philippe. Je to náročné, ty mě sice vidíš tady před sebou, ale ve skutečnosti jsem s Florine, tak se jmenuje moje hrdinka.“

Bérengère na ni zírala s otevřenou pusou.

„Už ani nespím. V noci vstanu a dělám si poznámky. Zabere mi to všechen čas, co mám. Pořád na tu knihu myslím. A pak, pro každou postavu je potřeba vymyslet její vlastní jazyk, její způsob hovoru a celý její vnitřní vývoj, který bude posouvat děj kupředu, ale přitom to nesmí vypadat uměle. Musí to mít spád, musí to vypadat, že je to napsané jedním dechem a bez velkého úsilí, aby se čtenář do knihy ponořil a mohl si četbu vychutnat. Občas musím některé věci vynechat, udělat elipsu…“

Bérengère si nebyla jista, jestli dobře chápe smysl slova „elipsa“, ale netroufala si požádat Iris, aby jí ho vysvětlila.

„No a jak to děláš s těmi příhodami ze středověku?“

„Z 12. století, drahoušku! To je období, které ve francouzské historii představuje určitý zlom. Nakoupila jsem si spoustu knih a čtu a čtu a čtu. Georges Duby, Georges Dumézil, Philippe Ariès, Dominique Barthélemy, Jacques Le Goff… Čtu také Chrétienna de Troyes, romány Jeana Renarta a Bernarda de Ventadoura, velkého básníka 12. století!“

Iris se zatvářila ustaraně a trochu sklonila hlavu, jako by jí všechno to vědění spočívalo na ramenou jako velká tíha.

„Víš třeba, jakým obrazem se tehdy označovalo smilstvo?“
„Nemám tušení!“

„Vlichocení se. A víš, co se dělalo, aby žena potratila? Uvařil se odvar z námele.“

Ještě slovo a nebudu už rozumět ničemu, říkala si Bérengère a nevycházela z úžasu, kolik toho její přítelkyně ví. Kdo by si pomyslel, že se ta malicherná Iris, která s každým jedná opovržlivě, pustí do takové náročné práce, jakou je psaní románu. Který se ještě navíc odehrává ve 12. století!

Funguje to, funguje to báječně, radovala se Iris. Jestli se všichni čtenáři dají napálit tak snadno jako Bérengère, bude to hračka! Budu muset ještě jenom trochu zapracovat na detailech, musím si promyslet vhodný účes, mohla bych být taky trochu nemotornější a musím si nacvičit sem tam nějaké to zaváhání, abych byla věrohodnější, když o tom budu mluvit, vymyslet si historku o znásilnění, které jsem zažila, když mi bylo jedenáct, dvě nebo tři lajny kokainu a bingo! První cena je moje! Tyhle obědy s Bérengère byly skvělou zkouškou na roli, která ji čekala. Proto ji na ně pravidelně zvala. Mohla si tak trénovat odpovědi na otázky, které pak použije, až bude jednat s novináři.

„A nebo Decretum? To je také zajímavé téma.“

„Když já nemám ani maturitu, Iris,“ povzdychla si Bérengère, už úplně vyvedená z míry. „Nepustili mě tehdy k ústní zkoušce!“

„To byl takový soubor otázek, kterému se přikládala velká váha. Sestavila ho církev a měl určovat sexuální chování žen. Některé otázky byly dost hrůzostrašné: „Vyrobila sis nástroj, který by odpovídal velikosti tvého těla nebo těla tvé družky a páchala jsi s ním spolu s ostatními špatnými ženami smilstvo?“

„To jako že už tehdy existovaly vibrátory?“ zeptala se Bérengère s očima navrch hlavy.

„Páchala jsi smilstvo se svým malým synkem? Položila sis ho na klín a smilnila jsi s ním“

„Páni….“ hlesla Bérengère, celá zaražená.

„Nabídla ses někdy zvířeti? Přimělas ho nějakým způsobem ke koitu? Okusilas semeno svého muže, aby k tobě vzplanul ještě větší touhou? Dala jsi mu pít svou menstruační krev nebo jsi mu nabídla k jídlu chléb uhnětený na svých hýždích?“

„To jsem nikdy nedělala,“ řekla Bérengère, která už nevěděla, čí je.

„Prodávalas svoje tělo nebo tělo své dcery nebo vnučky milencům, aby se s ním potěšili?“

„Člověk by myslel, že se to odehrává v dnešní době!“

„To mi právě pomáhá. Zařízení domu, oblečení, strava i rytmus života se mění, ale city a chování lidí v soukromí jsou bohužel pořád stejné…“

To byl také argument, který měla od Joséphine. Byla se sebou docela spokojená. Naučila se zpaměti některé pasáže a teď už mohla Decretum odrecitovat bez jediné chybičky. Tahle Bérengère je pro můj účel k nezaplacení, vyzvoní to, co jsme si tady u oběda řekly, každému, kdo v Paříži něco znamená. Nikdo mě pak nebude moct podezírat, že jsem tu knihu nenapsala. Až pak vyjde, Bérengère bude všude chodit a chlubit se: „Ale já jsem byla u toho, viděla jsem, co se s tím románem nadřela!“ Mám toho už nechat, nebo že bych zkusila ještě poslední úder?

Rozhodla se pro úder, naklonila se k Bérengère, o které věděla, že byla několikrát na potratu, a zašeptala výhružným tónem: „Zabila jsi plod, který jsi nosila pod srdcem? Vypudila jsi ho ze svého lůna, ať už uhranutím nebo bylinami?“

Bérengère skryla obličej v dlaních.

„Přestaň, Iris! Naháníš mi strach.“

Iris se rozesmála.

„Nechtěné novorozence v těch dobách udusili nebo je hodili do vařící vody. A ty, co plakali, vystrčili střílnami ven z hradeb a prosili Boha, aby jim je vyměnil za hodnější děti.“

Bérengère vykřikla hrůzou a žadonila, ať už toho Iris nechá.

„Přestaň, nebo s tebou už nikdy nepůjdu na oběd.“

„Ó, ty jedna duše zatvrzelá! Rozhodla jsem se zavrhnout sex a všechno, co je na tomto světě pomíjející a učinit ze svého těla živoucí hostii!“

„Amen,“ odpověděla rychle Bérengère, která netoužila po ničem jiném, než aby tento hovor už skončil. „A co Philippe, co ten na to říká?“

„Musím říct, že ho to dost udivilo… a že moji izolaci respektuje. Je to drahoušek, celou tu dobu se stará o Alexandra.“

Na tom něco pravdy bylo. Philippe pohlížel na novou domnělou práci své ženy se značnými rozpaky. Nikdy s ní o tom nemluvil, ale zato se velmi pečlivě staral o Alexandra. Každý večer se vracel z kanceláře v sedm hodin, trávil čas s ním v jeho pokoji a zkoušel ho z látky, kterou se měl naučit do školy, vysvětloval mu matematiku a bral ho s sebou na fotbal nebo na rugby. Alexandr zářil radostí. Ve všem otce napodoboval, dával si s důležitým výrazem ruku do kapsy u kalhot a používal stejná slova jako Philippe. Říkal „to je hrozné“ úplně stejným vážným tónem jako jeho otec! Iris zavolala do detektivní kanceláře, aby sledování zastavili. „To je dobře, že voláte,“ řekl jí šéf agentury, „zdá se totiž, že jsme byli odhaleni.“ „Oh, víte, dělala jsem si úplně zbytečné starosti, byla to jen nějaká manželova pracovní záležitost!“ řekla mu Iris, aby hovor co nejrychleji ukončila.

Tak jednoduché to zase nebylo, pomyslel si detektiv. Philippe Dupin ho navštívil. Dal mu na srozuměnou, že pokud sledování neukončí, nechá mu vzít licenci. Prostředky k tomu měl. A nevypadalo to, že žertuje. Kategoricky se posadil do velkého koženého křesla proti jeho stolu. Pohodlně se opřel, dal si nohu přes nohu a upravil si manžety. Chvíli zůstal mlčky sedět. Pak začal mluvit. Mluvil polohlasem, s přivřenými víčky, ale občas po něm střelil nelítostným pohledem, který jasně naznačoval, že nemluví jen tak do větru. „To je tak asi všechno, doufám, že jsem se vyjádřil jasně…“ Vstal a pohledem přejel místnost, jako by si v duchu pořizoval inventární seznam veškerého zařízení. Detektiv si pospíšil, aby ho doprovodil, ale Philippe ho zarazil, jako by to byl nějaký sluha, beze slova si sám otevřel dveře a odešel. Detektiv usoudil, že bude lepší nečekat na telefon krásné paní Dupinové a případ uzavřel.

Po obědě vzala Iris auto a rozjela se do Courbevoie za Joséphine. Chtěla jí povykládat, jak doběhla Bérengère. Našla však jen zavřené dveře. Zlostně zaklela, že Joséphine nemá mobil a nemůže ji tedy zastihnout. Vzdala to a vrátila se domů, aby dál rozvíjela svou image úspěšné autorky románu. Nesměla nechat náhodě ani jediný detail. Musela si natrénovat odpovědi na všechny možné otázky a připravit si působivé argumenty. A číst, číst a číst. Požádala Joséphine, aby jí napsala seznam několika nejzásadnějších děl a ty teď četla a dělala si poznámky. Carmen měla dovoleno nosit jí do pracovny čaj. Ovšem potichu.

Často se jí stávalo, že myslela na Gabora. Třeba si tu knihu přečte. Mohla by se mu zalíbit a možná by pak podle ní chtěl natočit film! Pracovali by spolu na scénáři… Jako dřív! Povzdechla si a šla si lehnout na pohovku. Zabořila hlavu do jejího měkkého polstrování a zadívala se na oblíbený obraz, který visel na protější stěně. Byl to ten, který jí připomínal Gabora. Pořád na něj nemohla zapomenout.

Joséphine se vypravila do knihovny. Velká francouzská okna tam byla otevřená do zahrady. Dovnitř jimi měkce pronikalo klášterní světlo, celá atmosféra v knihovně jím byla jakoby prosycená a dýchala klidem a pokojem. Bylo slyšet zpěv ptáků a pravidelný hluk zavlažovacího zařízení, které kropilo trávník; výsledný dojem byl zvláštní: trochu bukolický a trochu bezvěký.

Jako bych se ocitla s Florine na jejím hradě…

Rozložila si na stůl svoje poznámky a trpělivě procházela vývoj děje, jak si ho rozvrhla. Florine je poprvé vdovou. Guillaume, řečený Dlouhý meč, odjel na její radu opět na křížovou výpravu. Neslušelo by se, drahý příteli, abyste zůstával v nečinnosti na svém hradě, když je vaší chrabrosti a neohroženosti zapotřebí ve vzdálených zemích k obraně Božího jména proti bezvěrcům. Vaši lidé se vám vysmívají kvůli tomu, že se dvoříte ženě, a k mým uším občas dolehnou nízká a podlá slova o vaší mužnosti, což mě zraňuje a trápí. Chopte se tedy znovu zbraně! Guillame se sklonil před svou mladou manželkou a po šesti šťastných měsících zase oblékl zbroj, vsedl na koně a odejel bojovat do Orientu. Poté, co tam objevil poklad, který rychle nechal odvézt domů Florine, zemřel. Zabil ho jakýsi Maur, který žárlil na jeho odvahu a vznešenost.

Florine ronila slzy nad hromadou stříbrných dukátů a zahalila si tvář na znamení smutku a oddanosti. Její postavení mladé, uplakané vdovy však probouzelo chtivost a žádostivost.

Chtějí ji tedy přinutit k novému sňatku. Předhazují jí nápadníky, o které ona nestojí. Hrozí jí, že jí seberou majetek. Její tchyně si neustále naříká. Florine musí něco udělat! Je to její povinnost jako ženy i jako hradní paní. Snažně ji prosí a nenechá jí chvíli oddechu. Florine touží jen po jediném: žít v klidu na svém hradě a oddávat se postu, modlitbě a vroucí lásce k Bohu. Nestihla však počít dědice, který by ji ochraňoval proti různým útokům a šířil dál slávu otcova jména.

Život mladé vdovy představoval v té době tvrdý boj. Florine se musí znovu vdát, jestliže nechce, aby jí uloupili manželův poklad a aby jméno její rodiny vláčeli bahnem. Nemá na vybranou. Navíc se od Isabeau, své věrné služebné, dozví, že se proti ní připravuje spiknutí. Pán sousedního hradu, Étienne, řečený Černý, si najal bandu žoldnéřů a chce ji unést a zneuctít, aby se pak mohl bez boje zmocnit její půdy! Únos byl tehdy běžný prostředek k tomu, jak se zmocnit nějakého panství. Florine se tedy odhodlá k novému sňatku. Vybere si nejhodnějšího a nejskromnějšího ze všech uchazečů, toho, který jí nebude bránit v jejích zbožných záměrech: Thibaulta z Boutavantu, přezdívaného Trubadúr. Je z dobré rodiny, čestný a přímý, celé dny píše básně o fin´amor, hraje na mandolínu a přitom sní o Florine. Ovšem manželství musí ještě uznat také ostatní šlechtici! Florine se rozhodne postavit je před hotovou věc. Nechají se oddat tajně, v malé hradní kapli a v noci. Nabídne knězi, který by byl ochoten je sezdat, velkou sumu peněz. Druhého dne uspořádá hostinu, na které představí svého ženicha odmítnutým nápadníkům. Víno teče proudem, je to gaskoňské víno, protože to anglické je tak hrozné, že „je třeba ho pít se zavřenýma očima a zatnutými zuby,“ a všichni zhrzení nápadníci skončí opilí pod stolem. Thibault jde vyvěsit na hradby svou korouhev, aby dal všem na srozuměnou, že on je teď tady jediným pánem.

Joséphine se při psaní často inspirovala někým, koho znala. Stačil jí třeba jen jeden detail. Nebo letmý dojem. Nemuselo to být úplně přesné. Takto se inspirovala svým vlastním tatínkem, když popisovala Florinina otce. A jako by mu přitom konečně porozuměla. Vzpomínala si, jak svého otce obdivovala a odpouštěla mu jeho slovní hříčky, protože chápala, že pro něj představují jakýsi únik. Vracíval se domů unavený, měl spoustu starostí; bavil se tedy jednoduchými slovními hříčkami. Vybavovaly se jí útržky vzpomínek. Chápala teď některé momenty ticha i slova, kterým tehdy nerozuměla. Pochopila, že si váží hodnot jako práce, zákon a autorita, protože to přejala od svého otce. Nejsem žádná bojovnice a ani se nedokážu vzbouřit, zdědila jsem jeho pokoru a respektuji ji. Ráda někoho nebo něco obdivuji. Mám ráda lidi, kteří toho umí víc než já, a je to tím, že jsem dcera svého otce. Byl pro ni i trošku záhadný. Cítila potřebu naplnit očekávání, která do ní vkládá. Pochopila jsem, že to mlčení byl jeho způsob, jak se vypořádat se životem. Když jsem začala potkávat lidí, kteří nic nečekají a ani nic nehledají, došlo mi, v čem bylo jeho bohatství. On šel pořád za něčím, co bylo zdánlivě neužitečné. Proto potřebuju v životě krále a bludné rytíře z těch dávných časů, kdy řehole svatého Benedikta hlásala pokoru a ponížení.

Někdy se k ní vracely i vzpomínky, kterým stále nerozuměla. Třeba vzpomínka na plovoucí klády. Vytvářely na vodě jakýsi obraz, který nedokázala rozluštit. Nebo se jí vybavovala otcova němá zlost tehdy v létě, za bouřky… To bylo jedinkrát, kdy pozvedl hlas proti matce. Tehdy na ni doopravdy křičel: „Vždyť ty jsi úplný zločinec!“ Tehdy jedinkrát mu také matka nic neodpověděla. Jasně si vzpomínala, jak ji tatínek odnášel v náručí. Na jazyku cítila sůl; byla to mořská voda nebo slzy. Ta vzpomínka se jí pořád vracela a pokaždé s sebou přinesla nával citů, které jí vehnaly slzy do očí, aniž by věděla proč. Věděla, že za vytrvalostí, s níž se jí tahle vzpomínka vrací, se skrývá nějaká hádanka, její smysl jí však zatím stále unikal. Jednoho dne ji ale rozluštím, říkala si Joséphine, přijdu na to, co ty plovoucí klády znamenají.

Uvažovala, kdo by jí tak mohl posloužit jako model pro hodného a jemného trubadúra Thibaulta. Zamyšleně přitom cucala vršek od propisky. Vtom jí pohled padl na muže ve sportovním kabátě, který seděl na druhém konci dlouhého stolu. Byl tady, jen několik metrů od ní! Na sobě měl černý rolák, který se moc nehodil k jarní atmosféře toho květnového odpoledne. Kabát měl jako obvykle přehozený přes opěradlo židle. To bude můj trubadúr! No jo, ale to ho budu muset nechat umřít, je to přece teprve druhý manžel! Zaváhala. Pozorovala jej. Psal levou rukou, opíral se přitom o pravý loket a nakláněl se nad papír. Hlavu měl skloněnou a netušil, že se na něj dívá. Má dlouhé bílé ruce, nedbale oholenou tvář, hnědé oči se zelenými skvrnami zastíněné hustými řasami. Je tak bledý a hubený. A krásný! V člověku přímo vzbuzuje lásku! Zdá se tak vzdálený marnostem tohoto světa!

To bude můj Thibault a nenechám ho umřít: jen zmizí a objeví se na konci příběhu! Přidám ještě jednu zápletku. Budou ho pokládat za mrtvého, Florine ho bude dlouho oplakávat, pak se sice znovu vdá, ale její srdce bude už navždy patřit jenom jemu, Thibaultovi řečenému Trubadúr.

Nedá se nic dělat… musí zemřít. Jinak nebude můj příběh držet pohromadě. Nesmím uhnout od toho, pro co jsem se rozhodla. Thibault je zároveň šlechtic i trubadúr. Píše písně o lásce, ale skládá také pamflety proti královské moci nebo proti Jindřichu II. Zpívá o radosti, kterou hrdinům přinášejí bitvy a rány mečem, ale také o válečné kořisti, o lstivých pletichách dvořanů a chamtivosti dobyvatelů. Odsuzuje politiku obou vládců, příliš vysoké daně, válečná tažení, která ničí venkov. Jeho písně si zpívají lidé ve městech i v malých městečkách; jeho vliv roste, jenže bohužel začíná být až příliš velký. Peníze, píše ve svých pamfletech, mají sloužit k dobru poddaných, a ne ke slávě panovníků. Opakuje stížnosti a starosti, které slýchá od rolníků, nevolníků a vazalů. Lidé ho rádi poslouchají, zahrnují ho zlatem, jen aby jim zazpíval své balady, ale najdou se i tací, kterým vadí. Na jeho hlavu vypíše Jindřich II. odměnu. Nakonec umírá na otravu jedem.

Joséphine se s Thibaultovou smrtí s povzdechem smířila.

Pracovala celé odpoledne a těšila se z přítomnosti muže ve sportovním kabátě. Pozorovala a ukládala si do paměti pohyb jeho ruky, když si přejížděl po tváři s rašícími vousy, to, jak mhouřil oči, když o něčem přemýšlel, jeho štíhlé zápěstí, které spočívalo na bílém papíře, tepny na čele a propadlé tváře… všechny tyto detaily se jí hodily, když popisovala Thibaulta. Florine, dojatá jeho něžností, objeví lásku. Zapomíná kvůli ní na svého Boha a trápí se pak v nekonečných modlitbách, aby to odčinila… Florine objeví také radosti manželského lože. Když Joséphine začala popisovat jejich svatební noc, kdy Thibault v košili přišel ulehnout vedle Florine do velké postele s nebesy a závěsy, začala se červenat a odložila popis na později, až nebude v knihovně a nebude sedět přímo proti němu!

Hodiny utíkaly. Ani si nevšimla, že si muž balí věci a chystá se k odchodu. Malou chvíli váhala mezi Thibaultem a mužem ve sportovním kabátě a… nakonec se vydala za ním k východu. Otevřela dvojité dveře, které chránily studovnu od hluku zvenčí. Dohonila ho až na ulici plné aut. Čekal na autobusové zastávce, ponořený v myšlenkách.

Postavila se vedle něj a schválně upustila knihu. Sehnul se, aby ji zvedl, a když se zase narovnal, poznal ji a usmál se.

„To je zřejmě váš zvyk, nechávat padat věci na zem!“

„To je tím, že jsem roztržitá!

Mile se usmál a řekl: „Jenže já tady pokaždé nebudu!“

Pronesl ta slova monotónním a bezvýrazným hlasem. Nebyl v něm ani náznak zvědavosti a touhy proniknout do jejího soukromí. Pouze to konstatoval, a jí bylo hanba, že to tak udělala s tou knihou. Nevěděla, co má odpovědět. Zlobila se sama na sebe, že mlčí, a horečně hledala nějakou vhodnou repliku, ale nic ji nenapadlo, stála tam mlčky a červenala se.

„Je jaro a vy pořád nosíte kabát,“ odhodlala se říct, aby přerušila ticho.

„Je mi pořád zima…“

A zase se odmlčeli. Měla na sebe hroznou zlost. Autobus zastavil přímo vedle nich. Pustil ji napřed a nastoupil za ní, jako by předpokládal, že oba pojedou stejným směrem. Tímhle směrem já přece nejedu, uvědomila si Joséphine, když si povšimla, že autobus zamířil k náměstí Boule. Šla si sednout a vybrala takové místo, aby si mohl sednout vedle ní. Postřehla, že na okamžik zaváhal. Ale rozmyslel si to a posadil se.

„Vy jste učitelka?“ zeptal se zdvořile.

Měl dlouhý nos a výrazné nosní dírky. Co kdybych ho pojmenovala Thibault, řečený Velký nos? Bylo by to originálnější než Thibault Trubadúr.

„Pracuji v Národním centru vědeckého výzkumu, zabývám se 12. stoletím.“

Zatvářil se uznale.

„To je pěkné období. Bohužel trochu opomíjené…“

„A co děláte vy?“ zeptala se.

„Já zkoumám historii slz… Píšu o tom knihu pro jednoho zahraničního univerzitního vydavatele. Není to zrovna radostné téma.“

„Ale musí to být vzrušující!“

Nejraději by si za tu hloupou poznámku jednu vlepila. Taková pitomost a ještě banální. Nedá se na ni nijak odpovědět ani se to nedá nijak rozvinout.

„V jistém smyslu to bylo jakési divadlo,“ řekl. „Byl to prostředek, jak vyjádřit emoce v soukromí i na veřejnosti. Muži i ženy plakali často a hodně…“

Zapnul si kabát až ke krku a ponořil se do snění. Je vážně zimomřivý, pomyslela si Joséphine a hned ji napadlo, že tento detail použije při popisu Thibaulta. Bude trpět na průdušky.

Dívala se z okna: vzdalovali se čím dál víc! Bude už muset vystoupit. Holky se vrátí ze školy a budou překvapené, když nebude doma. Dřív jsem pokaždé, když se vracely, byla doma, vždycky pozorná a k dispozici. Já ráda zvoním na zvonek a mám ráda, když mi otevíráš, říkávala Zoé a pověsila se jí přitom na krk.

„Chodíte do knihovny často?“ odvážila se zeptat.

„Pokaždé, když chci mít klid na práci… Když pracuji, jsem tak soustředěný, že nesnesu ani sebemenší hluk.“

Je ženatý a má děti, pomyslela si Joséphine. Musí se o něm dovědět víc. Nevěděla, jak by se měla zeptat, aby to nevypadalo, že je moc zvědavá. Vtom ale on vstal a řekl: „Já tady vystupuju… Jistě se zase uvidíme.“

Stísněně se na ni podíval. Přikývla, řekla ano, na shledanou, a dívala se za ním. Odešel a ani se neohlédl. Z jeho chůze bylo patrné, že je ponořený do sebe a nedívá se na cestu.

Nezbývalo jí než počkat na autobus v opačném směru. Zapomněla se ho zeptat, jak se jmenuje. On sám ke konverzaci zrovna nevybízel. Na někoho, kdo pracuje jako model, byl dost zamračený.

Dole v domě, ve vestibulu, bylo plno lidí. Joséphine se lekla: něco se stalo holkám. Rozběhla se ke schodišti a prodrala se dopředu. Na schodech seděla paní Barthilletová s Maxem.

„Co se děje?“ obrátila se Joséphine na paní ze třetího patra, která tam stála se založeným a rukama a zírala na ně.

„Přišli exekutoři a zapečetili jim byt. Musí se odstěhovat. Už moc dlouho neplatili nájem!“

„Ale kam půjdou?“

Pokrčila rameny. Její problém to nebyl. Joséphine popošla k paní Barthilletové, která seděla se skloněnou hlavu a potichu plakala. Očima se střetla s Maxovým pohledem. Byl zamračený a mlčel.

„Máte dnes večer kam jít?“

Paní Barthilletová odpověděla, že ne.

„Přece ale nebudete spát na ulici.“

„Nakonec proč ne?“ řekla paní Barthilletová.

„Nemají právo vás vyhodit z bytu! A ještě navíc s dítětem!“

„S tím si tedy hlavu nedělali.“

„Pojďte k nám. Každopádně aspoň dnes večer…“

Paní Barthilletová zvedla hlavu a zašeptala: „To myslíte vážně?“

Joséphine přisvědčila a vzala Maxe za ruku.

„Tak pojď, Maxi, vstaň… Vezměte si věci a pojďte za mnou.“

Paní ze třetího patra zavrtěla hlavou a s pochmurným výrazem to komentovala: „Neví, co dělá, chudinka! Tohle je teprve začátek!

„Mami, kdy bych se měl vyspat s holkou?“

Shirley řekla ještě pár slov anglicky a zavěsila. Bude muset odjet. Garyho otázka ji překvapila.

„No ale… je ti šestnáct, Gary! Nemáš kam spěchat!“

„Ale jo, mám.“

Zadívala se na syna. Má pravdu. Už je z něj chlap. Měří metr pětaosmdesát. Pořádně se vytáhl. Má mužný hlas, polodlouhé husté hnědočerné vlasy a taky mu už rostou vousy. Holí se, tráví nekonečné hodiny v koupelně, odmítá vyjít z domu, když se mu na obličeji udělá pupínek, utrácí spoustu peněz za krémy a pleťové vody. Musí to být těžké, když cítí, jak dospívá. Vzpomínám si, jaké to bylo, když mi začala růst prsa, jak jsem si je stahovala. A když jsem dostala první měsíčky, věřila jsem, že když dám pevně nohy k sobě…

„Zamiloval ses? Myslíš na nějakou holku?“

„Hrozně bych chtěl, mami… Úplně mě to dusí!“

Chytil se na krk a vyplázl jazyk, aby naznačil, co cítí.

„Nemůžu myslet na nic jinýho.“

Musím si sbalit kufr a chytit první letadlo do Londýna. A zastavit se u Joséphine a požádat ji, aby trochu dohlédla na Garyho. Opravdu to nebyla vhodná chvíle, aby teď začala diskutovat o sexualitě adolescentů.

„Poslyš, Gary, promluvíme si o tom, až budeš zamilovaný…“

„A je nutný bejt zamilovanej?“

„Rozhodně je to lepší. Není to banální věc… A pak, je důležité, jaké je to poprvé. Nemůžeš to udělat s kýmkoli a jakkoli. Tohle si budeš pamatovat celý život, jaké to bylo poprvé.“

„Víš, je tady samozřejmě Hortense, jenomže ta na mě kašle.“

Když byli na jarních prázdninách v Keni, Gary celou tu dobu sledoval Hortense jako noční motýl, který je přitahován světlem. Ona ho od sebe odháněla a říkala mu: „Přestaň se na mě lepit, Gary. Fakt už mě s tím otravuješ! Nech toho!“ Shirley se to hrozně dotklo. Zatnula ale zuby. Garyho zmatek zkazil Shirley celý pobyt v Keni. Viděla, jak je nešikovný, ale nemohla mu nijak pomoct. Jednou večer mu vysvětlila, že na to jde špatně. „Ženy potřebují tajemství a odstup. Po muži, který se jim líbí, musí toužit, musí probudit její zájem, nesmí si být jistá tím, že ho dokáže svést. Jak chceš, aby po tobě toužila, když za ní všude chodíš jak ocásek? A už dopředu uhodneš, po čem touží, znáš všechny její rozmary. Nemá vůči tobě žádný respekt!“ „Jenže ono je to silnější než já, mami! Jsem z ní dočista blázen!“

„Poslyš, Gary, teď není vhodná chvíle, abychom to probírali! Musím do Londýna, je to naléhavé! Budu pryč týden, musíš si tady poradit sám…“

Nic na to neřekl a zabořil ruce do kapes u kalhot, které mu trošku spadávaly. Čouhaly mu z nich trenýrky. Shirley mu chtěla kalhoty povytáhnout, ale Gary ji odstrčil.

„Nikdy není vhodná doba na to, abych si tebou mohl promluvit!“

„To přeháníš, Gary… jsem pořád připravená tě poslouchat, jenomže teď se to právě nehodí.“

Gary hlučně vzdychl a šel se zavřít do svého pokoje. Shirley zuřila. Kdykoli jindy by si sedla, vyptávala by se, poslouchala, nabízela různá řešení, ale co mohla říct šestnáctiletému klukovi, se kterým mlátí puberta? Byla by potřebovala čas, jenže ten právě neměla. Musela dobalit kufr, zabukovat si letenku a zajít za Joséphine a říct jí, že odjíždí.

Šla na ni zazvonit. Otevřela jí paní Barthilletová.

„Je Joséphine doma?“

„Ano… Je ve svém pokoji.“

Když procházela za Joséphine, všimla si, že v předsíni stojí dva sbalené kufry.

„Co tady dělá paní Barthilletová?“

„Právě ji vyhodili z bytu. Řekla jsem jí, ať jde zatím k nám, než si nějak poradí.“

„Tak to jdu nevhod… Chtěla jsem tě o něco poprosit.“

Joséphine položila povlečení, které právě vytáhla z prádelníku.

„Tak říkej… Poslouchám.“

„Musím narychlo odjet do Londýna. Chtěla jsem tě poprosit, jestli bys ses mohla občas mrknout na Garyho, co budu pryč.“

„Budeš pryč dlouho?“

„Jenom týden…“

„Jasně. Z toho všeho tady je Gary ten nejmenší problém! Myslím, že bych si měla na čelo namalovat červený kříž.“

„Mrzí mě to, Jo, ale nemůžu odmítnout. Jak se vrátím, tak ti s paní Barthilletovou pomůžu.“

„Doufám, že už bude pryč, než se vrátíš. Ta moje kniha! Mám na ni už jen dva měsíce! A jsem teprve u druhého manžela. Ještě tři další mě čekají!“

Sedly si obě na Joséphininu postel.

„Uložíš ji do svého pokoje?“

„Ano, i s Maxem. Já se vyspím v obýváku a budu chodit pracovat do knihovny…“

„Ona nemá práci?“

„Právě ji propustili.“

Shirley vzala Joséphine za ruku, stiskla ji a poděkovala.

„Budeš to mít u mě, slibuju!“

Když se holky vrátily ze školy a dověděly se, že Max bude bydlet u nich, začala Zoé nadšeně tleskat. Hortense si vzala matku stranou, zavedla ji do koupelny a zeptala se: „To je nějaký vtip?“

„Ne. Poslouchej, Hortense… Přece je nenecháme spát pod mostem.“

„Sakra, mami!“

„Ale já od tebe nic nechci.“

„Ale chceš. Budem tady muset té nemožné rodině udělat místo. Víš, kdo to je, ta paní Barthilletová: sociální případ. Uvidíš, že toho ještě budeš litovat! Každopádně nepřipadá v úvahu, aby se vecpali ke mně do pokoje. Nebo aby se jen přiblížili k mému počítači!“

„Vždyť je to jenom na pár dní, Hortense… podívej se,“ řekla potichu a snažila se ji obejmout, „nebuď sobecká! A pak, není to jenom TVŮJ pokoj, máte ho se Zoé na půl…“

„Je mi z tebe na nic, jak si tady hraješ na milosrdnou sestru. Seš s tím tak trapná!“

Ruka jí sama od sebe vyletěla a Joséphine dceři vlepila facku dřív, než si to stačila rozmyslet. Hortense si sáhla rukou na tvář a zdrtila matku pohledem.

„Já už tady nevydržím žít ani chvilku!“ zasyčela Hortense. „Už to tady nesnesu! Myslím jen na to, jak odtud zmizet. A říkám ti, že jestli…“

Než se nadála, dostala i druhou, a do téhle vložila Joséphine všechnu svou zlost. V kuchyni Zoé, Max a paní Barthilletová chystali večeři. Max a Zoé prostírali stůl, zatímco paní Barthilletová dala vařit vodu na těstoviny.

„Ty se teď sebereš a budeš se tvářit příjemně, jinak to budeš mít dost špatný,“ procedila Joséphine mezi zuby.

Hortense se na ni podívala, trochu zavrávorala a sedla si na okraj vany. Pak se pomalu usmála, podívala se na matku a utrousila zlostným a pohrdavým hlasem: „Ty blbá chudinko!“

Joséphine ji popadla za rukáv od svetru a vyhodila ji z koupelny. Pak se svezla na podlahu a vší silou bojovala se vzrůstající nevolností. Cítila, jak se jí zvedá žaludek. Bylo jí na zvracení a chtělo se jí plakat. Zlobila se sama na sebe, že se nechala tak unést zlostí. Fackami se přece nic nevyřeší. Jen tím člověk přiznává porážku. Hortense z těchto střetnutí pokaždé vycházela vítězně. Joséphine si opláchla oči zčervenalé od pláče a šla zaklepat na dveře od Hortensina pokoje.

„Ty mě nenávidíš, viď?“

„Prosím tě mami, nech toho! My dvě si nemáme co říct. Měla jsem radši zůstat v Keni s tatínkem. Dokonce i s tou Mylène si rozumím líp jak s tebou. A to je co říct!“

„Ale co jsem ti, Hortense, udělala? Můžeš mi to říct?“

„Nesnáším to, co ty představuješ. To, že vypadáš jak ňouma, ty tvoje pitomý řeči! A navíc, já už tady nemůžu vydržet.. Slíbilas mi, že se přestěhujeme a místo toho pořád trčíme v téhle nemožné díře, na nemožným předměstí, s nemožnejma lidma.“

„Ale já nemám peníze na to, abychom se přestěhovaly! Slíbila jsem ti, že to udělám, když to bude možné a když bys díky tomu mohla být šťastná.“

Hortense se na ni nedůvěřivě podívala a přejela si rukou po tváři, jako by chtěla zahladit palčivou vzpomínku na ty dvě facky. Joséphine se zlobila sama na sebe, že ji uhodila, a omluvila se: „Neměla jsem tě fackovat, Hortense… ale tys mě tak vytočila!“

Hortense pokrčila rameny.

„To nevadí… Zkusím na to zapomenout.“

Někdo zaklepal na dveře. Byla to Zoé, přišla říct, že večeři už mají připravenou a čekají jen na ně. Joséphine by byla bývala ráda, kdyby se jí dcera omluvila, byla by ji ráda objala, jenže Hortense odpověděla „jo jo, už jdeme“ a odešla z pokoje, ani se neotočila.

Joséphine se vzchopila, utřela si oči a šla do kuchyně. V předsíni se zastavila a uvažovala: V kuchyni teď nebudu moct pracovat, když jsou tady Barthilletovi, a v obýváku taky ne. Kam si vlastně budu moct dát knihy, papíry a počítač? Až se budeme odtud stěhovat, najdu nějaký byt s pracovnou… Jestli mi to s tou knihou vyjde a já vydělám spoustu peněz, tak se budeme moct přestěhovat. Vzdychla. Měla chuť rozběhnout se za Hortense a říct jí to, ale vzpamatovala se. Nejdřív musí tu knihu dokončit. Bude chodit pracovat do knihovny. Za tím mužem ve sportovním kabátě. Na to, aby se zamilovala, je už moc stará. Je směšná. Jak to říkala Hortense? Ňouma? Měla pravdu. Hortense měla vždycky pravdu.

„Vy nemáte televizi?“ zeptal se Max, když vešla do kuchyně.

„Ne, a žije se nám bez ní docela dobře.“

„Zase jeden z matčiných nápadů,“ povzdechla Hortense a pokrčila rameny. „Odnesla ji do sklepa. Je radši, když si večer čteme v posteli. Kolikrát se přitom válíme smíchy!“

„No ale dneska Charles a Camilla pořádají velký bál na zámku ve Windsoru,“ řekla paní Barthilletová, „to se nebudeme moct dívat. Bude tam královna, princ Philip, William, Harry a všechny korunované hlavy!“

„Půjdeme se dívat ke Garymu,“ navrhla Zoé. „Oni mají televizi a my zas internet. Nechala nám ho sem zavést a nainstalovat tetička Iris, aby maminka mohla pracovat. Dostala to od ní jako dárek k Vánocům. Ani se nemusíme nikde připojovat, máme tady wi-fi!“

„Nikdo se ani nepřiblíží k mému počítači,“ procedila mezi zuby Hortense, „nebo uvidíte! Varovala jsem vás!“

„Neboj se. Podařilo se mi odnést z bytu můj notebook,“ řekla paní Barthilletová. „Koupila jsem ho v zastavárně v Colombes, za babku…“

Zastavárna byla v suterénu obchodu s hi-fi a za třetinu ceny se tam dalo koupit kradené zboží. Joséphine cítila drobné mrazení v zádech. Ještě by tak scházelo, aby sem přijela policie!

„Tak oni vám všechno sebrali?“ zeptala se Zoé. Na její tváři bylo vidět, že je jí to líto.

„Všechno… nezůstalo nám vůbec nic!“ vzdychla paní Barthilletová.

„No tak nad tím tady teď nebudeme lamentovat!“ zasáhla do hovoru Hortense. „Najdete si práci a začnete pracovat. Pro ty, co pracovat chtějí, se vždycky něco najde. Babettin muž si našel práci přes zprostředkovatelskou agenturu do druhého dne. Stačilo tam jít a otevřít dveře, měli tam spoustu nabídek. Musí se holt brzy ráno vstát, to je všechno! Já už mám potvrzenou praxi na červen: půjdu dělat na deset dní k Šéfovi. Řekl mi, že když se budu snažit a budu šikovná, tak mi to i zaplatí!“

„To je výborné,“ pochválila ji Joséphine. „Zařídila sis to všechno úplně sama!“

„To jsem musela! Tak co ty těstoviny? Jsou už hotové? Já mám totiž ještě potom spoustu práce.“

Joséphine šla scedit špagety a rozdělovala je na talíře. Dbala na to, aby dala všem stejně. Bude se muset mít na pozoru, aby se nikoho nedotkla.

Jedli mlčky. Hortense si posypala těstoviny sýrem, ale nikomu dalšímu ho nenabídla. Joséphine se zamračila a přísně se na ni podívala.

„No co, v ledničce je ho plný šufle. Můžou přece vstát a podat si ho.“

Joséphine přemýšlela, jestli neudělala velkou chybu, když k nim Barthilletovy vzala.

K doktoru Troussardovi byli objednaní na třetí hodinu. Dostavili se o půl třetí, svátečně oblečení, a posadili se v čekárně před jeho ordinací na avenue Kléber. Doktor Troussard se specializoval na problémy neplodnosti. Marcelovi ho doporučil jeden z vedoucích jeho obchodů. „Ale bacha, Marceli, protože nám se pak narodila trojčata. A to byl potom mazec, to ti řeknu! Málem jsme z toho měli smrt a jen tak tak, že po nás nezůstali tři sirotci!“ „Tři, čtyři nebo pět, beru je všechny,“ odpověděl tehdy Marcel. Vedoucího to udivilo. „To je pro vás?“ zeptal se překvapeně. Marcel se rychle vzpamatoval: „Ne, ne, pro moji neteř. Je zoufalá, že pořád nemůže mít děti, a já se na to už nemůžu dívat! Víte, já jsem ji vychoval, je jako moje vlastní dcera, chápejte…“ „Jistě,“ zasmál se ten vedoucí, „to jsem rád, už jsem si myslel, že to hledáte pro sebe! V jistém věku je lepší koukat na televizi než se piplat s miminem, no ne?“

Marcel odešel s pocitem, že na něj vyzrál. Něco pravdy na tom je, říkal si, vzpomněl jsem si trochu pozdě. A Josiane už taky není nejmladší. Aby tak ještě nepotratila! Nebo aby se jim to dítě nenarodilo předčasně a nemuseli ho krmit sondičkou! Já si ho představuju jako pěkné, zdravé děťátko! Vidím ho úplně jasně. Bude to pěknej pořízek a já ho vychovám jako princátko. Bude mít dost vitamínů a pořád bude na čerstvém vzduchu, bude chodit na hodiny jezdectví a do nejlepších škol, jako že se Grobz jmenuju!

Doktor Troussard je požádal, aby vyplnili velmi podrobný dotazník, celou jednu hustě psanou stránku! A že je čeká ve čtyři, aby „komentoval jejich výsledky“. Seděli v čekárně, celí rozechvělí. Cítili se stísněně mezi všemi těmi pohovkami, sedátky a těžkými závěsy. Nohy se jim bořily do koberce s vysokým vlasem.

„Podívej se na ty závěsy, ten vzor vypadá jak kulky nějakýho nosorožce!“

„No rozhodně ten doktor netrpí nouzí,“ zašeptala Josiane, „je vidět, že má plno prachů. Vypadá ale jako šarlatán.“

„Ale kdepak! Ten chlapík, co mi ho doporučil, říkal, že je sice trochu upjatý, není to takový ten typ, co tě hned objímá, ale má prý skvělé výsledky.“

„Ach, Marceli, já mám strach! Sáhni, jak mám ledové ruce.“

„Vezmi si nějaký časopis, přijdeš na jiné myšlenky…“

Marcel vzal dva časopisy a jeden podal Josiane, ta ho ale odstrčila.

„Nemám pomyšlení na to, abych si teď něco četla.“

„Jen čti, jen si něco přečti!“

Aby jí šel příkladem, otevřel namátkou svůj časopis a začetl se do prvních řádků, které mu padly do oka: „Až doposud se sice vědělo, že riziko potratu je u čtyřicetiletých žen třikrát větší než u dvacetiletých, dnes však studie francouzských a kanadských odborníků ukazuje, že toto riziko zvětšuje také věk otce. Protože i spermie stárnou: ztrácejí pohyblivost a obsahují více anomálií, které mohou vést ke spontánnímu potratu. Je-li budoucí otec starší pětatřiceti let, riziko potratu se zvyšuje o třicet procent. A stoupá úměrně s věkem bez ohledu na věk matky…“

Marcel, celý vystrašený, zavřel časopis. Josiane viděla, že zbledl a olízl si rty, jako by měl najednou sucho v ústech.

„Co je ti? Není ti dobře?“

Celý sklíčený jí podal časopis.

Proběhla očima řádky, odložila časopis na stůl a řekla: „To není k ničemu, takhle se trápit. Počkáme na ty výsledky, však on nám řekne, jak na tom jsme…“

„Když já pořád sním o pěkném pořízkovi a nakonec budem rádi, když se nám podaří aspoň nějaký chuďátko.“

„Přestaň, Marceli! Zakazuju ti, abys o svém synovi takhle škaredě mluvil.“

Rozkročila se a založila si ruce na prsou. Pevně semkla rty, aby se nerozplakala. Vždyť ona si to dítě přece taky tolik přála, panebože! Bez sebemenšího zaváhání šla už třikrát na potrat, a teď víc než po čemkoli jiném toužila otěhotnět, a ono to nejde. Každý večer se modlila, rozsvěcovala bílou svíčku před soškou Panny Marie a odříkávala Otčenáš a Zdrávas. Musela se ty modlitby naučit znovu, protože je už zapomněla. Obracela se hlavně k Panně Marii: „Jsi taky matka a víš, jaké to je. Nechci po tobě takového syna, jako jsi měla ty, že se o něm ještě dodnes mluví, chci jen úplně obyčejného, zdravého chlapečka, který bude mít všechno tak, jak má být a bude se umět smát. Který mě obejme kolem krku a řekne: ‚Mám tě rád, maminečko!‘, a pro kterého já udělám všechno na světě. Lidé po tobě chtějí tolik věcí, mnohem složitějších, a já po tobě chci jenom, aby to konečně klaplo. No uznej, že to přece není moc!“

Zašla i za kartářkou a ta ji ubezpečila, že dítě mít bude. „Krásného chlapečka, ujišťuji vás, jasně ho vidím… V tomhle já se nikdy nepletu!“ Vzala si sto euro, ale Josiane by se k ní byla nejraději vracela každý den, aby ji znovu a znovu ujišťovala. Chlapeček nebo holčička, to jí bylo jedno! Jen kéž by měla miminko, malé děťátko, které by mohla milovat, hýčkat a chovat v náruči. Čím déle dítě se svým příchodem otálelo, tím víc na něm lpěla. Teď už jí bylo úplně jedno, jestli Marcel Špejli opustí nebo ne! Jen když bude mít své děťátko…

Seděli chvíli mlčky, až jim sestřička přišla říct, že mají jít do ordinace za panem doktorem. Marcel vstal, upravil si uzel na kravatě a olízl si rty.

„Myslím, že z toho budu mít infarkt.“

„Na to teď není vhodná chvíle,“ vyhubovala mu Josiane.

„Trochu se o tebe opřu, úplně se potácím!“

Sotva vešli do ordinace, doktor Troussard je uklidnil. Všechno je v nejlepším pořádku. U Josiane i u Marcela. Mají výsledky jako mladí rodiče! Nezbývá, než aby si vykasali rukávy a pustili se do práce.

„Ale vždyť my nic jiného neděláme!“ rozhodil Marcel rukama.

„A pořád se nám to nedaří. Proč?“ naříkala Josiane.

Doktor Troussard pokrčil rameny.

„Já jsem jenom takový mechanik. Nadzvednu kapotu a podívám se, co je motoru. A vidím: všechno je v pořádku, všechno šlape. Volant ale máte v rukou vy a vůz řídíte sami!“

Vstal, podal jim jejich výsledky a vyprovodil je ke dveřím.

„Ale…,“ začala zase Josiane.

Hned ji přerušil a řekl: „Přestaňte pořád přemýšlet. Jinak skončíte u psychologa. A můžete mi věřit, že to je mnohem složitější!“

Marcel zaplatil za konzultaci, dělalo to sto padesát euro. Joséphine vzdychla: tisíc babek jenom za to, aby se dověděli, že je všechno v pořádku, to je přece jenom trochu drahý!

Na ulici vzal Marcel Josiane pod paží a dál pak šli spolu mlčky. Pak se Marcel zastavil, podíval se Josiane zpříma do očí a zeptal se: „Jsi si jistá, že to dítě chceš?“

„Samozřejmě. Proč?“

„Protože…“

„Protože si říkáš, že to možná jenom tak dělám, a že ho vlastně nechci?“

„Ne. Říkal jsem si, jestli nemáš strach… kvůli tvé matce.“

„To mě taky už napadlo…“

Pokračovali zase v chůzi. Pak Josiane Marcelovi pevně stiskla paži.

„Myslíš, že bych měla jít k nějakému psychologovi?“

„Nikdy by mě nenapadlo, že mít dítě je tak komplikovaná věc.“

„Možná si my moc komplikujeme život! Kdybychom byli víc uvolnění, přišlo by to třeba samo.“

Marcel prohlásil, že na to musí přestat myslet, musí vymazat z konverzace slovo Junior a dělat, jakoby nic.

„Nebudem už o ničem mluvit, budeme se radovat ze života, a jestli za šest měsíců budeš pořád plochá jak deska… tak tě nechám zavřít do zkumavky!“

Josiane ho objala a políbila. Zastavili se před velkou výlohou obchodu s vínem a likéry Nicolas. Marcel popošel pár kroků a zadíval se na svůj obraz ve skle. Popotáhl si kůži na krku a zašklebil se: „Neměl bych si nechat udělat malý lifting, kvůli Juniorovi? Aby si mě lidé nepletli s jeho dědečkem, až na něj budu čekávat před školou.“

Dloubla ho loktem do žeber a vyštěkla: „Řekli jsme si, že už o něm nebudeme mluvit!“

Zakryl si pusu dlaní, aby ukázal, že už neřekne ani slovo. Lehce ji pleskl po zadku a vzal ji zase pod paží.

„Tisíc babek za to, že nám přečetl svůj rozbor, to je tedy pěknej náfuka!“ prohlásila Josiane. „Proplácí tohle vůbec pojišťovna?“

Marcel neodpověděl. Zastavil se u novinového stánku a náhle vytřeštil oči.

„Haló, Marceli, co je to s tebou? Na co myslíš?“

Naznačil posunkem, že nemůže mluvit.

„Tys oněměl nebo co?“

Popošla před stánek a začala si prohlížet titulní stránky novin a časopisů, které tam byly vystavené, až jí zrak padl na zvláštní číslo jednoho magazínu věnované Yvesu Montandovi. „Yves Montand, jeho život, lásky a kariéra. Yves Montand a Simone. Yves Montand a Marylin. Yves Montand je ve třiasedmdesáti letech otcem… Jeho poslední láska se jmenuje Valentin.“

Vzdychla, vytáhla peněženku, koupila časopis a podala ho Marcelovi, který jí poděkoval němým pokynutím hlavou.

Vrátili se pěšky do kanceláře. Bylo hezky. Vítězný oblouk se triumfálně rýsoval proti modré obloze, na zpátečních zrcátkách autobusů se třepotaly malé červeno-modro-bílé vlaječky, ženy chodily jen tak nalehko a muži po nich mlsně pokukovali. Marcel s Josiane se vedli pod paží a vypadali jako dvojice, která se vydala na procházku po nejhezčích čtvrtích města a svátečně se na to oblékla.

„Takhle my spolu nikdy nechodíme. Jako dva milenci. Pořád se bojíme, že nás spolu někdo uvidí.“

„V červnu u nás bude na praxi Hortense…“

„Já vím. Chaval mi o tom říkal… On odchází kdy?“

„Koncem června. Tvářil se jako vítěz, když mi přinesl výpověď. Byl bych radši, kdyby vypadl mnohem dřív, ale zatím ho ještě potřebuju. Musím najít někoho na jeho místo…“

„Dobře že vypadne. Už jsem ho měla tak akorát po krk.“

Marcel se na ni po očku podíval. Myslela to vážně nebo zaslechl v jejím hlase stopu lítosti? To by pak byl radši, kdyby Chaval v podniku zůstal, měl by ho víc pod dohledem a měl by přehled o to, kam jede a kdy.

„Už na to nemyslíš?“

Josiane zavrtěla hlavou a kopla do plechovky, která ležela na kraji silnice.

„Podívej se!“ řekl Marcel. „My o vlku…“

Na rohu avenue des Ternes a avenue Niel stál na červenou na křižovatce červený sporťák a čekal, až se bude moct rozjet. Za volantem seděl Bruno Chaval. Ve slunečních brýlích, světlé kožené bundě, v košili s rozhalenkou. Rádio měl puštěné nahlas a prozpěvoval si písničku, kterou zrovna hráli. Zkontroloval svůj obraz ve zpětném zrcátku, projel si rukou černé vlasy a prstem si uhladil tenký knírek, pak prudce šlápl na plyn a rozjel se. Na silnici po něm zbyl jen otisk pneumatik.

Slavnostní ples na zámku Windsor přenášela televize v sobotu večer; všichni seděli u Shirley kolem jejího televizoru. Všichni kromě Hortense, která odmítla jít se dívat na královskou rodinu a celý ten humbuk kolem nich. Gary jim otevřel a brblal: „Co je to za děsnou pitomost, na co se to chcete dívat? Já zůstanu ve svém pokoji…“ Joséphine, Zoé, Max a Christine Barthilletovi se v obývacím pokoji usadili kolem televize na zem. Rozložili si tam také sáčky chipsů a růžových bonbonů Haribo, láhve Coca-Coly, dvě bagety a paštiku, kterou si na kousky bagety mazali prstem.

Joséphine si říkala, že měla radši zůstat doma a pracovat. Druhý manžel ještě pořád žil! Přilnula k němu a nebylo pro ni snadné nechat ho zahynout. Nestihne knihu dokončit včas. Toho třetího manžela musí nechat umřít rychleji! Chodila do knihovny každý den, ale práce téměř nepokračovala. Měla příliš mnoho starostí. Hortense s ní vůbec nemluvila a Zoé byla v jednom týdnu dvakrát za školou, protože následovala Maxe na jeho podivných pochůzkách. „Ale my jsme šli jenom vyzvednout mobil jedné Maxovy kamarádky, které ho ukradli! Ale Max zapomněl tašku s učením u kamaráda a já jsem s ním šla pro ni.“ „A ty teď musíš chodit do školy zmalovaná jak od kolotoče?“ Milá a báječná Zoé se jí před očima proměňovala v puberťačku utrženou z řetězu. Zavírala se v koupelně. Chodila v minisukni, s černě podmalovanýma očima. Jednou si dokonce namalovala pusu rudou rtěnkou! Joséphine jí umyla obličej žínkou a mýdlem. Zoé se bránila a vykřikovala něco o omezování osobní svobody. Hortense jen pokrčila rameny a tvářila se, že ji to nezajímá. Musela mluvit s otcem, protože Antoine jí pak volal a ptal se: „Co má znamenat tohle společné bydlení s Barthilletovými, Joséphine? Říkal jsem ti přece vždycky, aby ses k nim nepřibližovala, to pro vás není dobrá společnost!“

„No a?“ řekla mu na to Joséphine. „Co jsem podle tebe měla dělat? Nechat je na ulici?“

„Ano,“ odpověděl Antoine. „V první řadě musíš myslet na holky…“

Christine Barthilletová trávila celé dny na pohovce v obývacím pokoji a brouzdala po internetu. Našla si seznamku a odpovídala na maily nadržených chlapů. Když se Joséphine vrátila z knihovny, vyprávěla jí o svých úlovcích. „Nedělejte si starost, paní Joséphine, já už brzy vypadnu. Nechám je v tom jenom ještě chvíli podusit a pak už se odtud budu klidit. Mám dva horký kandidáty a oba mi nabízejí, že se o mě postarají. Jednoho mladýho, ten se sice trochu cuká kvůli Maxovi, a jednoho staršího, ženatýho, se čtyřmi dětmi, kterej je ale ochotnej platit mi garsonku, aby měl odpoledne trochu společnost. Má instalatérskou firmu a čistit záchody po druhejch holt nese dobrý prachy.“ Joséphine ji poslouchala, naprosto ohromená. „Ale vždyť o nich nic nevíte, Christine, přece se nechcete zase octnout v průšvihu?“

„A proč ne?“ odpověděla Christine Barthilletová. „Celá léta hraju fér a podívejte se, kam mě to dovedlo… Nemám vůbec nic, ani střechu nad hlavou, ani manžela, ani práci! Tak teď se budu snažit něco získat zase já! Budu na podpoře a najdu si nějakýho starýho chlápka, ať si za mě platí!“ Když neodpovídala neznámým lidem na maily, hrála na webu poker. Používala k tomu svou kreditku. „V pokeru můžete, paní Joséphine, vyhrát balík peněz! Zatím se to teprve učím, ale brzy budu blufovat jako blázen!“ Zatímco čekala na svou velkou výhru, půjčovala si peníze na úvěr bez ručitele a mířila přímou cestou k bankrotu.

Joséphine z toho byla zdrcená. Argumenty, které jí zajíkavým hlasem předkládala, byly Christine Barthilletové jen pro smích. „Jste přece dospělá, odpovědná osoba, musíte jít vašemu dítěti příkladem!“ Christine Barthilletová jí na to odpovídala: „S tím už je konec! Nadobro! Tím, že je člověk čestnej, nezíská vůbec nic! A já si chci trochu užívat!“

„Ovšem ne pod mou střechou!“ ohradila se Joséphine. Paní Barthilletová zamumlala něco ve smyslu ‚nemějte strach, brzy vám už odtud s Maxem vypadnem‘ a dál seděla u internetu. „Je tady jeden novej a chce vědět, jestli mám potřebné příslušenství? Co tím chce říct, nevíte? To bude asi nějakej idiot!“

Joséphine odcházela se sevřeným hrdlem pracovat do knihovny. Domů se vracela každý večer s obavou. Ani muž ve sportovním kabátě ji nedokázal rozveselit.

„Co je to s vámi? Vůbec nic vám už nepadá z ruky,“ řekl jí předchozí večer.

Pozval ji na kávu. Vášnivě se zajímal o sakrální historii. Dlouze jí vyprávěl o slzách světců i laiků, slzách uroněných v náboženském vytržení, o slzách radosti i slzách oběti… a těch slz bylo tolik, že naplnily až po okraj Joséphinino srdce a ona se rozplakala.

„Však jsem si to myslel, něco se s vámi děje… Budete chtít ještě jednu kávu?“

Joséphine se usmála skrz slzy.

„To, co vyprávíte, není zrovna moc veselé…“ popotáhla a hledala po kapsách balíček papírových kapesníků.

„Ale to vy musíte dobře vědět. 12. století je velmi náboženské, mystické. Počet klášterů rychle roste. Hříšníci procházejí venkovskými kraji a hlásají příchod věčného trestu, pokud se lidé nezačnou kát ze všech svých hříchů.“

„To je pravda,“ vzdychla a polkla slzy, protože neměla kapesník.

Pozorně se na ni zadíval. Někdy si říkala, že nejtěžší na její práci je to, že ji musí udržet v tajnosti. Vynakládala na ni spoustu energie, ale o všech těch myšlenkách, které ji napadaly v noci a ona pak nemohla spát, o příbězích, které si vymýšlela, nemohla nikomu říct. Připadala si jako někdo, kdo vyvíjí nějakou ilegální činnost. Nebo ještě hůř: jako nějaký zločinec; čím častěji Iris mluvila o jejich „podfuku“, tím víc v ní sílil dojem, že se vydala na cestu zločinu. To špatně skončí, říkávala si, když nemohla spát. Jednoho dne nás odhalí a já skončím jako paní Barthilletová, bez peněz a ještě mě vyženou z bytu.

„Nesmíte na sebe nechat tolik působit všechno, co vám vypravuju,“ pokračoval muž ve sportovním kabátě. „Jste příliš citlivá…“

Tehdy zakoktala „nevím ani, jak se jmenujete“. Usmál se a řekl: „Luca, jsem původem Ital, je mi šestatřicet, chrup mám v pořádku a vlastní a jsem velký milovník knih. Jsem takový mnich knihovník.“ Žalostně se na něho usmála. Myslela přitom na to, že jí neřekl všechno a že šestatřicet je dost na to, aby dělal manekýna. Ale já sama přitom dělám otroka a je mi čtyřicet! Netroufla si mu říct, že viděla jeho fotografie v módním časopise. Nevěděla proč, ale připadalo jí podivné a směšné, že dělá takovou práci.

„A vaše rodina žije v Itálii nebo ve Francii?“ odvážila se nakonec položit otázku.

Potřebovala vědět, jestli je ženatý.

„Nemám rodinu,“ odpověděl zachmuřeně.

Nenaléhala na něj, aby pokračoval.

Ráda by to vyprávěla Shirley, ale ta byla pryč. Třikrát už volala z Londýna. Měla se vrátit v pondělí. „V pondělí budu zpět a zajdeme to pak spolu někam oslavit!“

„Já teď nepotřebuju žádnou oslavu, potřebuju se vyspat! Jsem hrozně unavená…“

Pořad začal a Christine Barthilletová polkla další růžový bonbon a olízla si prsty. Viděli osvětlený zámek Windsor a Charlese a Camillu, kteří stáli nahoře na schodišti a vítali přátele a členy královské rodiny.

„To je nádhera! Jim to tak sluší! Podívejte se, jak všechno jen září, podívejte se na ty květiny, hudebníky a na tu výzdobu! To je tak krásný, když někdo čeká na svou lásku pětatřicet let! Jen si to představte, pětatřicet let! To se každému hned tak nestane.“

Vám určitě ne! pomyslela si Joséphine. Na webu vám stačí pětatřicet vteřin, abyste kývla prvnímu, co se namane, a nakvartýrovala se k němu!

„Jak se jmenuje ten ženatej se čtyřmi dětmi?“ pošeptala Christine Barthilletové do ucha.

„Alberto… Je to Portugalec…“

„Ten se nikdy nerozvede… Portugalci jsou silně věřící.“

Proč jí to říkám, vždyť je mi to úplně jedno, jestli se rozvede nebo ne.

„Netrvám na to, abych se vdala. Chci jenom, aby mi platil byt a aby tam za mnou chodil.“

„V tom případě… to samozřejmě…“

„Všichni nejsou tak sentimentální jako vy!“

Když vypili kávu, zamířili docela samozřejmě k zastávce autobusu a ona zase nastoupila s ním. Když vystupoval, řekl jí na shledanou a dodal „tak zítra“ a přitom jí zamával. Myslela na dlouhou cestu zpět, kterou teď musí podniknout, aby se vrátila domů. A tam bude muset zase čelit holkám a bude muset připravit večeři. Paní Barthilletová se o vaření naprosto nezajímala. Kupovala jen jídla v prášku, zeleninu v konzervě, krevety ve vakuovém balení a rybí prsty. Byla překvapená, že Joséphine vaří večeři, pozorovala ji a lakovala si přitom nehty. Zoé se zmocnila štětečku a Joséphine jí ho vytrhla. „Ale proč? Vždyť je to hezký!“ „Ne v tvém věku!“ „Ale já už jsem velká!“ „Řekla jsem ne!“ „To neděláte dobře, paní Joséphine, klukům se to líbí.“ „Zoé není ve věku, kdy by se měla líbit klukům!“ „To říkáte vy, holčičky jsou koketní už jako malé! Já jsem měla v jejím věku už dva ctitele…“ „Maminka pořád říká, že jsem moc malá,“ fňukala Zoé a pošilhávala po červených nehtech paní Barthilletové.

„Podívejte, paní Joséphine! To je královna a princ Philip! On je moc hezký! Je tak urostlý! Úplně jako princ z pohádky!“
„Ale trochu starý, ne?“ řekla Joséphine podrážděně.

Královna Alžběta, oblečená v dlouhých večerních šatech tyrkysové barvy a s černou kabelkou přes ruku, prošla kolem. Za ní šel princ Philip ve fraku.

„Ale to přece…“ koktala Joséphine. „Hned za královnou, jen kousek od ní, tam v tom stínu, podívejte!“

A protože nikdo nereagoval, šla k televizi a ukazovala přímo na obrazovce prstem na mladou ženu v růžových šatech s dlouhou vlečkou, která kráčela se skloněnou hlavou a kterou bylo snadné rozeznat podle třpytivých náušnic, které se leskly a zářily jako kapky rosy na slunci.

„Viděli jste?“

„Ne,“ odpověděli všichni najednou.

„Tam, přece ji musíte vidět!“

Joséphine klepala prstem na sklo televizoru. „Tady, tahleta krátkovlasá žena!“ Žena na obrazovce si držela vlečku. Zcela zjevně toužila zůstat ve stínu královny, přesto však kráčela v těsné blízkosti za ní.

„No ano… Královna má černou kabelku. S těmi tyrkysovými šaty to nevypadá pěkně.“

„Ale já neukazuju na královnu! Podívejte se vedle ní! Gary,“ zakřičela Joséphine směrem ke Garyho pokoji. „Gary, pojď sem honem!“

Mladá žena se teď objevila na obrazovce, napůl schovaná za královnou, která se usmívala zpoza brýlí.

„Tady! Přímo za královnou!“

Gary přišel do obývacího pokoje a zeptal se: „Co se děje? Proč tak křičíte?“

„Je tady tvoje maminka! Na zámku ve Windsoru! Vedle královny!“ křičela Joséphine.

Gary si vjel rukou do vlasů a přitom si je rozcuchal, došel až těsně před televizi a zabručel: „No fakt, mamka…“ a odešel zpátky do svého pokoje. Při chůzi šoupal nohama.

„Ale co tam dělá?“ zavolala Joséphine směrem k jeho pokoji. „Copak jste členové královské rodiny?“

Nedočkala se však žádné odpovědi.

„Paní Shirley!“ řekla Christine Barthilletová a říhla si, protože právě spolkla jeden růžový bonbon. „To je fakt, co ta tam dělá?“

„To bych ráda věděla…,“ řekla Joséphine a sledovala dlouhou siluetu, která se pomalu ztrácela v davu hostů.

„No tohle!“zachichotala se Christine Barthilletová. „To je teda síla!“

„No to teda je,“ pípla Zoé tenkým hláskem.

„To mi bude muset vysvětlit,“ řekla si potichu Joséphine.

Ještě jednou zahlédla Shirley v davu pozvaných, pak ji ještě jednou krátce uviděla v královnině blízkosti a byla z toho úplně zkoprnělá. Bylo vážně možné, že by Shirley byla spřízněná s královskou rodinou? Ale co by potom dělala na pařížském předměstí, proč by dávala hodiny hudby a angličtiny, proč by doma vyráběla zákusky?

Joséphine se těmito otázkami zabývala celý večer, zatímco Christine Barthilletová, Max a Zoé dojedli chipsy i růžové bonbony a dopili Coca-Colu a komentovali tu úžasnou podívanou a všechny ty vznešené hosty. Ten William tak vyrostl! Prý se už zasnoubil a Charles dokonce tu jeho vyvolenou pozve na večeři. A Harry, ten je tak roztomilý! Kolik že mu to vlastně je? Ten je pořád ještě volný a přitom vypadá, že s ním bude mnohem větší legrace než s Williamem…

Shirley se v pondělí nevrátila. Ani v úterý, ani ve středu, ani ve čtvrtek. Gary chodil na jídlo k Joséphine. Když na něj holky dotíraly s otázkami, odpovídal: „Ale to jste špatně viděly! Musely jste se splést!“ „Ale Gary, vždyť jsi ji viděl taky!“ „Viděl jsem někoho, kdo se jí podobal, to je všechno! Blondýnek s krátkýma vlasama jsou přece mraky! Co by tam dělala?“ „No to je pravda, paní Joséphine, vy moc pracujete! To bude tím. Jste přepracovaná.“ „Ale vy jste ji přece taky viděli! Přece se mi to nezdálo!“ „Gary má pravdu. Viděli jsme někoho, kdo je jí podobný, ale nebyla to ona!“

Joséphine se té myšlenky ale stále držela: byla to Shirley, měla dlouhé růžové šaty a stála za královnou. Cítila vůči ní hroznou zlost. Já jí říkám všechno, vytáhne ze mě, co ji jen napadne, ale ona sama mlčí! Vlastně ani nemám právo se jí na nic ptát. Cítila se podvedená. Všemi. Všechno se jí to v hlavě spojilo do jedné velké motanice: Iris, Antoine, paní Barthilletová a její milenci na webu, Shirley na zámku ve Windsoru, Hortensino pohrdání, Zoé, která začínala vystrkovat růžky… Všichni ji pokládali za hlupáka. Což ostatně opravdu byla.

Zlost jí dala křídla. Skoncovala s milým trubadúrem, který vydechl naposledy poté, co ho otrávili. Předtím ale ještě stačil zažít velkou radost, protože byl u toho, když se mu narodil syn. Florine teď už nemusela bojovat o holý život: měla legitimního potomka, dědice panství, Thibaulta mladšího. Jo toho využila a nechala zároveň umřít Florininu tchyni, která jí už se svými věčnými nářky pěkně lezla na nervy. Pak uvedla do děje třetího manžela, Baudouina, laskavého a velmi zbožného rytíře s krásnou postavou, který sní o tom, že se bude starat o svou půdu, chodit na mši a činit pokání. Svou zjemnělostí začal Joséphine brzy rozčilovat a záhy také jejímu hněvu podlehl. Jak jen ho ale sprovodím ze světa? Je mladý, zdravý, nepije, nepřejídá se, koitus praktikuje jen zkroušeně… Vzpomněla si na ples, který pořádali Charles a Camilla, na nenápadnou siluetu Shirley, na možnost jejího příbuzenského poměru ke královské rodině, a svou zlost vybila na hodném Baudouinovi.

Baudouin a Florine jsou pozváni na velkou slavnost s tancem, kterou pořádá francouzský král, jenž právě v té době loví na pozemcích sousedících s panstvím Castelnau. Král si v davu dvořanů oblečených v pestrobarevných úborech povšimne Baudouina. Zbledne a upustí žezlo, které se zakutálí pod trůn. Pak rukou v rukavici pokyne mladým manželům a pozve je, aby si přisedli k němu a vypili s ním číši vína. Baudouin zrudne ve tváři a položí svůj meč panovníkovi k nohám. Florine zneklidní: obává se dalšího povýšení. Zasáhne opět šťastný osud a vzdálí ji od šestého stupně pokání, na kterém už delší dobu setrvává? Ale kdepak! Když večer končí a mladí manželé, udivení tolika poctami, kterých se jim dostalo, odcházejí do komnaty, kterou jim dal král k dispozici, je Baudouin v ohybu chodby, před očima své vyděšené manželky, zavražděn. Vyřítí se na něj tři zbrojnoši, zajmou ho a podříznou mu hrdlo. Všude je plno krve. Florine se v mdlobách zhroutí na mrtvé tělo svého manžela. Později se dovíme, že Baudouin byl králův levoboček, který by se byl mohl ucházet o královskou korunu. Ze strachu, aby to neudělal, ho král dal raději zavraždit. Ve snaze utěšit mladou vdovu ji zahrne zlatem, sobolími kožešinami a vzácnými kameny a odešle ji na hrad Castelnau v doprovodu čtyř rytířů, kteří nad ní mají bdít a chránit ji. Florine se tak znovu stala vdovou a prosí nebesa, aby mohla v klidu postoupit k posledním stupňům pokání.

Tak to máme do třetice! povzdychla si Joséphine, která se pomalu stávala krvelačnou. No vida! procedila mezi zuby, když počítala stránky, které stihla popsat ze těch pár dnů. Zlost je dobrá inspirace. S její pomocí popsané stránky rychle přibývají.

„Zdá se, že už jste veselejší,“ konstatoval Luca, když se sešli v kavárně, která byla ve stejné budově, jako knihovna.

„Mám zlost a ta mi dává křídla!“

Pozorně se na ni zadíval. V jejím obličeji zahlédl náznak rebelského a odhodlaného výrazu.

„Vypadáte, že jste pěkně v ráži!“

„Je pravda, že to člověku udělá dobře, když se trochu uvolní. Jsem pořád taková korektní! Dobrá kamarádka, sestra, maminka…“

„Vy máte děti?“

„Dvě holčičky… Ale nemám manžela! Zřejmě jsem nebyla dobrá manželka. Odešel za jinou.“

Hloupě se zasmála a začervenala se. Právě mu svěřila něco, co nechtěla.

Zvykli si setkávat se v kavárně. Vyprávěl jí o svém rukopisu. Chci napsat historii slz pro mé současníky, kteří zaměňují citlivost s přecitlivělostí. Pláčou, jen aby se předváděli, aby se prodávali, aby ukazovali, jakou mají krásnou duši, aby prožívali emoce, které ve skutečnosti necítí. Chci vrátit slzám jejich noblesu, tak jak ji kdysi chápal Jules Michelet; víte, co o tom napsal? „Mystérium středověku, tajemství jeho nevysychajících slz a jeho hluboká podstata. Drahocenné slzy nacházíme v průzračných legendách, překrásných básních i v gigantických katedrálách, do nichž se zhmotnily, aby stoupaly až k samému Stvořiteli!“ Pronášel ta slova měkkým melodickým hlasem a se zavřenýma očima. Když citoval Micheleta, Rolanda Barthese nebo Otce pouště, měl sepjaté ruce jako v modlitbě.

Jednoho dne se jí zeptal:

„Nešla byste v sobotu večer do kina? V kině na ulici des Écoles dávají starý Kazanův film, který se ve Francii skoro nikdy nepromítá, Divokou řeku. Říkal jsem si…“
„Dobře,“ řekla Joséphine. „Půjdu ráda.“

Usmál se na ni.

Joséphine v tu chvíli pochopila jednu velmi důležitou věc: když člověk píše, musí otevřít dokořán dveře životu, aby mohl proniknout do jeho slov a živit jeho obrazotvornost.

V sobotu večer šli Luca a Joséphine do kina. Domluvili se, že se sejdou až na místě. Joséphine přišla dřív. Chtěla se trochu rozkoukat, než se Luca objeví. Nedokázala se nezačervenat, kdykoli se na ni podíval, a když se náhodou jejich ruce dotkly, měla pocit, že jí snad srdce vyskočí z hrudi. Fyzicky ji vzrušoval, a to ji velmi znepokojovalo. Až dosud byla její sexuální zkušenost dost jednotvárná. Antoine byl něžný a ochotný, ale nedokázal v ní probudit pocity, které v ní vyvolával pouhý Lucův pohled. Znepokojovalo ji to. Přála si, aby ji nic neodvádělo od psaní, ale zároveň nemohla odolat pokušení octnout se s ním potmě v sále kina. Co kdyby jí dal ruku kolem ramen? Nebo ji objal? Nesmí podlehnout moc rychle, musí si zachovat chladnou hlavu. Mám před sebou ještě měsíc tvrdé práce a nesmím se ničím zdržovat. Florine mě potřebuje.

Joséphine udivovala lehkost, s jakou jí šlo psaní od ruky. A také radost, kterou jí přinášelo vymýšlení příběhů, i to, kolik místa v jejím životě kniha zaujala. V myšlenkách byla pořád s jejími hrdiny a dělalo jí dost problém zajímat se o skutečný život. Byla sice fyzicky přítomná, říkala ano, ne, ale nedokázala by zopakovat, co jí kdo právě řekl nebo na co se jí ptal. Roztržitě sledovala, co dělají holky, Max a paní Barthilletová, ale v duchu si přeformulovávala nějakou větu nebo přemýšlela o nové zápletce. Ostatně, když přijala Lucovo pozvání do kina, nebylo to také proto, že si řekla, že by mohla zmatek, který sama cítí, použít při popisu Florinina milostného vzrušení, což byl aspekt, který až dosud trochu zanedbávala? Florine byla hradní paní, pobožná a odvážná, ale byla to také žena. Do jednoho z těch pěti manželů se bude muset taky zamilovat, uvažovala Joséphine, když přecházela sem a tam před kinem. Ale zamilovat opravdu, tak, že ztratí hlavu… Nemůže se přece spokojit jen s těmi stupni řehole svatého Benedikta a s Bohem, jemuž se zaslíbila. Musí cítit také tělesné pokušení, které jí bude svírat útroby. Jaké to je, když se člověk zamiluje tak, že ztratí hlavu? Možná by na to mohla přijít, když bude sledovat své vlastní reakce na Lucovu blízkost.

Vytáhla svůj malý sešitek, aby si tu myšlenku zapsala. Bez zápisníku a tužky teď už vůbec nevycházela.

Když deníček zavřela a zvedla hlavu, všimla si, že Luca stojí vedle ní a naklání se nad ní. Prohlížel si ji klidně a sebejistě, ale s určitým odstupem. Vyskočila, kabelka jí spadla na zem a oba se sehnuli, aby posbírali věci, které se z ní vysypaly.

„Scházíme se za stejných okolností, za jakých jsme se poznali,“ mrkl na ni lišácky.

„Byla jsem zas ponořená do své knihy…“

„Vy píšete knihu? To jste mi neřekla!“

„Vlastně… Ne… chtěla jsem říct do své disertace… Já…“

„Neomlouvejte se. Jste zkrátka pracovitá. Za to se nemusíte stydět.“

Postavili se do fronty na lístky. Když měli platit, vytáhla Joséphine poněženku, ale Luca jí naznačil, že ji zve. Začervenala se a odvrátila hlavu.

„Chcete raději sedět vzadu, uprostřed nebo blízko u plátna?“

„To je mi úplně jedno…“

„Tak v některé přední řadě? Já se rád na filmy dívám zblízka…“

Sundal si kabát a položil ho na prázdné sedadlo vedle Joséphine. Dojalo ji, když viděla oblečení, které on nosí, tak blízko sebe, toužila se ho dotknout, vdechovat jeho vůni, navléknout si ty opuštěné volně visící rukávy.

„Je to příběh o vodě…“

„Jde tam o slzy?“

„Ne, o přehradu… Klidně můžete plakat, když to budete myslet upřímně. Nesmí to být ale krokodýlí slzy, musí to být opravdové slzy dojetí!“

Usmál se na ni. Připadalo jí, že jeho úsměv zrcadlí osamění. Měla pocit, že kdyby ho mohla vídat každý den se usmívat, třeba jen na pár minut, byla by nejšťastnější ženou na světě. Na tomhle muži je všechno jedinečné a vzácné. Není na něm nic strojeného. Ještě pořád si netroufla s ním promluvit o té fotce z časopisu. Stále to odkládala na později.

Světla v sále zhasla a začal film. Hned v prvních záběrech se objevila voda. Byla žlutá, plná bahna a hnala se velikou silou. To bahno jí připomnělo nádrže, ve kterých se chovají krokodýli. Byly tam visící liány, křoviny vysušené sluncem a najednou se vedle ní zjevil Antoine. Přišel bez pozvání a jí se zdálo, že slyší jeho hlas, vidí jeho mírně nahrbená záda, jak tehdy seděl v kuchyni, cítila, jak se jí dotkla jeho ruka a slyšela, jak ji zve, aby šla s ním a děvčaty na večeři. Zamrkala, aby ten obraz zahnala.

Film byl tak krásný, že se Joséphine v duchu přenesla na ostrov a začala ten příběh prožívat spolu s farmáři. Byla uchvácena mužnou krásou zraněného Montgomeryho Clifta, v jehož očích bylo vidět pevné a divoké odhodlání. Když ho vesničané zbili, chytila Joséphine svého společníka za ruku. On ji pohladil po hlavě… „Dostane se z toho, uvidíte,“ pošeptal jí v temnotě… a ona zapomněla na všechno a snažila se zachytit tento okamžik, jeho ruku dotýkající se její hlavy, uklidňující tón jeho hlasu. Čekala, celá napjatá, jestli si ji v té tmě přitáhne k sobě a dá jí ruku kolem ramen. Čekala a čekala… On ale stáhl svou ruku zpět. Narovnala tedy hlavu a slzy se jí draly do očí. Seděla tak blízko něj, a přesto se nemohla poddat svému citu. Vzájemně se dotýkali lokty, ale on vypadal, jako by ho od ní oddělovala Velká čínská zeď.

Můžu klidně plakat, protože si bude myslet, že je to kvůli filmu. Nebude tušit, že pláču kvůli krátkému okamžiku, kdy se čas zastavil a já jsem čekala, že mě k sobě přitáhne, že mě třeba obejme. Ten okamžik naplněný až po okraj očekáváním se však rozplynul a zmizel. Pro mě to znamená, že jsem pro něj jenom dobrá kamarádka, medievalistka, se kterou může rozprávět o slzách, středověku, o posvátných věcech a o rytířích.

Plakala. Plakala, protože byla smutná, že není ta žena, kterou si muž ve tmě přitáhne k sobě. Plakala, protože byla zklamaná a unavená. Plakala potichu, ale seděla narovnaná a ramena se jí ani nezachvěla. Byla sama udivená, že pláče tak důstojně. Když si špičkou jazyka přejela rty, cítila slanou chuť slz, které jí stékaly po tvářích. Byly jako voda na plátně, která se valila proudem a hrozila, že odnese dům farmářů a taky tu starou Joséphine, která si neuměla představit, že by mohla plakat v setmělém kině vedle jiného kluka než vedle Antoina. Dávala jí tak sbohem; a plakala proto, že se s ní loučila. Loučila se s tou hodnou, rozumnou a mírnou Joséphine, která se vdala úplně nezkušená, vychovala dvě děti, snažila se dělat všechno co nejlíp, která jednala vždycky správně a rozumně. Ta teď mizela a objevovala se jiná Joséphine. Ta psala knihu, seděla v kině s mužem a čekala, že ji obejme! Nevěděla, jestli se tomu má smát nebo má plakat.

Šli pak domů pařížskými ulicemi. Prohlížela si staré domy a jejich zdobené dveře, staleté stromy, pozorovala světla kaváren a lidi, kteří do nich vcházeli a zase vycházeli, tlačili se, mluvili spolu a smáli se. Kolem ní pulzoval noční život. Antoinův obraz se k ní zas vracel jako v dvojexpozici. Tak dlouho snili o tom, že budou žít v Paříži; zdálo se, že jejich sny je pořád vedly, a přitom před nimi unikaly. Na všech lidech, které potkávali, byla vidět touha žít, radovat se a zamilovat, a ta ji postrkovala směrem k nim, lákala ji, aby se také zapojila do tance. Ona, tato nová Joséphine. Bude mít dost odvahy podat jim ruku a jít, nebo se spokojí s tím, že zůstane stát na kraji, a jen se na ten tanec bude dívat jako dítě, které se bojí jít dál do moře? Zvedla obličej, aby se podívala na Luca. Už zase vypadal nepřístupně. Kráčel kupředu obrněný hradbou ticha.

Na kolik životů máme právo za tu krátkou dobu našeho pobytu na Zemi? Říká se, že kočky mají sedm životů… Florine má pět manželů. Tak proč bych já neměla mít nárok na druhou lásku? Vysvětlila jsem ale dostatečně, jak v té době fungoval obchod? Úplně jsem se zapomněla zmínit o financích. Platilo se mincemi nebo naturáliemi: pšenicí, ovsem, vínem, kapouny, slepicemi, vajíčky. Každé významnější město si razilo své mince, některé byly cennější než jiné. Záleželo na velikosti a významu města.

Cítila, že ji Luca chytil za paži.

Trhla sebou, jako by ji probudil ze sna.

„Kdybych vás nezachytil, skočila byste přímo pod auto. Jste vážně roztržitá… Mám pocit, jako byste tady ani nebyla se mnou!“

„Omlouvám se… Ještě jsem myslela na ten film.“

„Dáte mi tu vaši knihu přečíst, až ji dopíšete?“

Vykoktala ze sebe „ale já… ale já…“ Usmál se a řekl: „Psaní knihy je velké tajemství a záhada, chápu, že o tom nechcete mluvit. Můžete to kouzlo zrušit, když ji dáte z ruky dřív, než ji dokončíte, a pak, je to tak zvláštní, máte dojem, že píšete jeden příběh a najednou se ukáže, že vlastně píšete jiný, a ničím si nemůžete být jistá, dokud nenapíšete poslední řádku. To všechno já vím a respektuji to. Hlavně mi teď neodpovídejte!“

Doprovodil ji až ke dveřím. Krátce se podíval na dům, řekl jí: „Zkusíme to znovu, viďte?“ Podal jí ruku, jemně a dlouze ji stiskl, jakoby mu připadalo nezdvořilé pustit ji příliš rychle.

„Tak dobrou noc…“

„Dobrou noc a mockrát děkuji. Film byl moc krásný, opravdu…“

Odešel rychlým krokem jako muž, který je rád, že unikl dlouhému loučení u dveří. Dívala se za ním, jak se vzdaluje. Cítila, jak v ní narůstá pocit obrovské prázdnoty. Teď už věděla, co to znamená „být sama“. Ne „být sama“ na placení složenek nebo výchovu dětí, ale „být sama“, protože muž, o kterém jste doufali, že vás vezme do náruče, se k vám otočil zády a odchází. Mám radši tu samotu, která se týká placení složenek, povzdechla si a zmáčkla tlačítko, aby přivolala výtah. Člověk aspoň ví, na čem je.

V obývacím pokoji se svítilo. Holky, Max i paní Barthilletová seděli kolem počítače, jeden přes druhého vykřikovali, smáli se a volali „A tahle! Podívej se na tuhle!“ a prstem ukazovali na něco na obrazovce počítače.

„Jak to, že nejste v posteli? Je jedna hodina!“

Sotva k ní vzhlédli, tak byli zaujati tím, co viděli na obrazovce.

„Pojď se podívat, mami,“ křičela Zoé a ukazovala Joséphine, aby šla blíž.

Té se moc nechtělo zapojit se do všeobecného veselí. Byla ještě celá prodchnutá smutnou krásou večera. Rozvázala si pásek a rozepnula si plášť, sedla si na pohovku a zula si boty.

„Co se to tady vlastně děje? Vypadáte, jako by tady právě vybuchla puma!“

„No mami, pojď se radši podívat. To se totiž nedá vyprávět, to musíš vidět na vlastní oči,“ prohlásila Zoé naprosto vážným tónem.

Joséphine popošla k notebooku, který ležel na stole.

„Jsi připravená?“ zeptala se Zoé.

Joséphine přikývla. Christine Barthilletová poklepala na obrazovku prstem.

„Radši byste si měla sednout, paní Joséphine, protože by to s vámi mohlo seknout…“

„Není to porno?“ zeptala se Joséphine, která o soudnosti Christine Barthilletové dost pochybovala.

„Ale ne, mami!“ řekla Hortense. „Je to mnohem zajímavější.“

Paní Barthilletová klikla na jednu ikonu a na obrazovce se objevily fotky malých kluků.

„Říkala jsem, že nechci vidět žádné porno, ale pedofilní fotky taky ne!“ zlobila se Joséphine. „A myslím to vážně!“

„Počkejte,“ řekl Max. „Koukněte na to trochu víc zblízka!“

Joséphine se naklonila nad obrazovku. Byli tam dva blonďatí chlapečci a pak ještě jeden, mnohem mladší, s tmavě hnědými vlasy. Hráli si v parku, v bazénu, pak tam byly fotky, jak jsou na horách, jezdí na koni, rozkrajují narozeninový dort, jsou oblečení v pyžamu a jedí zmrzlinu…

„No a?“ zeptala se Joséphine.

„Ty je nepoznáváš?“ vyprskla smíchy Zoé.

Joséphine se podívala ještě víc zblízka.

„To jsou William a Harry…“

„Ano, a ten třetí?“

Joséphine se soustředila a poznala třetí dítě na fotkách. Gary! Gary na prázdninách s malými princi, Gary jak drží za ruku Dianu, Gary na poníkovi, kterého lonžuje princ Charles, Gary jak hraje fotbal v nějakém velikém parku…

„Gary?“ zašeptala Joséphine.

„Osobně!“ vykřikla Zoé. „Je to jasné? Gary je člen královské rodiny!“

„Gary?“ opakovala Jo. „Jste si jistí, že to není nějaká fotomontáž?“

„Našli jsme ty fotky, když jsme prohlíželi fórum rodinných fotek. Zřejmě je tam dal nějaký sluha…“

„To je tak asi jediné, co se k tomu dá říct!“ řekla Joséphine.

„To je bomba, co?“ poznamenala paní Barthilletová.

Joséphine zírala na obrazovku a klikala na jednu fotku za druhou.

„A co Shirley? Její fotka tam není?“

„Ne,“ odpověděla Hortense. „Zato je už zpátky. Vrátila se před chvílí, zatímco jsi byla v kině… Jaký to bylo, to kino?“

Joséphine neodpověděla.

„Bylo to fajn, to kino s Lucou?“

„Hortense!“

„Telefonoval pár minut potom, co jsi odešla. Chtěl ti říct, že přijde o něco později. A tys tam, maminko, na něj čekala! Vsadím se, že tě ani neobjal. Muži nikdy neobjímají ženy, které chodí včas!“

Dala si ruku před pusu, aby naznačila zívnutí a dala tak najevo, jak ji nudí, že matka tyhle věci neví.

„A taky, když jdeš do kina, nesmíš se nastrojit. Musíš na to jít nenápadně. Musíš se nalíčit, ale úplně neznatelně! Pečlivě se obléknout, ale ne tak, aby to bylo hned vidět! To jsou věci, které ví úplně každý, jenomže na tohle ty nemáš buňky.“

Hortense věděla, že když ji takhle poníží před paní Barthilletovou, matka na ni nebude moct vyletět. Bude se muset ovládnout. Což Joséphine také udělala. Stiskla zuby a snažila se zakrýt rozpaky.

„Má hezké jméno… Luca Giabelli! Je taky tak hezký jako jeho jméno?“

Zívla, prohrábla si vlasy a dodala: „Nevím, proč se tě na to vlastně ptám. Jako by mě to snad zajímalo! Bude to zřejmě takovej ten týpek, co pořád vysedává jen v knihovně. Má lupy a žluté zuby?“

Hlasitě se rozesmála a bojovně se podívala na Christine Barthilletovou, která se snažila zůstat pokud možno stranou, a bylo na ní znát, že je trochu stísněná.

„Hortense, syp do postele, a okamžitě!“ rozkřikla se Joséphine, která pozbyla svůj klid. „A vy ostatní taky. Chci jít spát. Je pozdě.“

Odešli z obývacího pokoje a Joséphine roztáhla skládací gauč tak prudce, že si zlomila nehet. Lehla si, tak jak byla, na postel.

Tenhle večer je naprostý neúspěch. Mám tak malé sebevědomí, že nedokážu na nikoho udělat dojem. Ani dobrý, ani špatný. Jsem neviditelná. Jednal se mnou jako s dobrou kamarádkou, ani ho nenapadlo, že bych mohla být také něco jiného. Hortense to vycítila, hned jak jsem vešla do pokoje. Cítila pach prohry.

Stočila se na posteli do klubíčka a upřeně se dívala na červenou nitku, která ležela na koberci.

Druhý den ráno, když se Max a holky vypravili do obchodu s použitým zbožím někde kousek od jejich domu, uklidila Joséphine kuchyň a sepsala seznam věcí, které je potřeba koupit: máslo, marmeládu, chleba, vajíčka, šunku, sýr, salát, jablka, jahody, kuře, rajčata, zelené fazolky, brambory, květák, artyčoky… Dneska byl na náměstí trh. Právě ten seznam dopisovala, když se do kuchyně přišourala Christine Barthilletová.

„Mám hlavu jak škopek,“ zamumlala a držela se za hlavu. „Moc jsme toho včera vypili.“

Nesla si v ruce rádio a snažila se na něm naladit svou oblíbenou stanici. Dávala si ho k uchu, aby dobře slyšela. No aspoň že ne není hluchá, řekla si Jo.

„Doufám, že do toho „my“ nezahrnujete moje dcery.“

„Vy jste fakt legrační, paní Joséphine.“

„Co kdybyste mi říkala jenom Joséphine?“

„Když to já se stydím. Nejsme ze stejnýho světa.“

„No tak to zkuste!“

„Kdepak, už jsem na to myslela, to by nešlo…“

Joséphine vzdychla.

„To vaše ‚paní Joséphine‘ působí jako oslovení pro bordelmamá.“

„Co vy, prosím vás, můžete o těchhle věcech vědět?“

Joséphine napadlo hrozné podezření a pozorně se zadívala na paní Barthilletovou. Ta zatím položila rádio na stůl, poslouchala jihoamerickou hudbu a přitom kroutila rameny do rytmu.

„A vy o tom něco víte?“

Paní Barthilletová si přitáhla límec županu na prsou, jako by se chtěla zahalit do své důstojnosti.

„Dělám to jen občas, na přilepšenou k platu.“

Joséphine polkla a řekla:

„No to tedy…“

„Nejsem jediná, víte…“

„Teď už trochu líp rozumím té historce s Albertem…“

„Ale ten je hodnej. Dneska máme první rande. Sejdeme se na La Défense a půjdeme na kafe. Budu se na to muset dobře oblíct. Hortense mi slíbila, že mi pomůže…“

„To tedy máte štěstí. Hortense věnuje pozornost jen málokomu.“

„Ze začátku mě ráda neměla, to je mi jasný; teď mě prostě snese. Já ale vím, jak na ni: vaší dceři se musí lichotit, člověk si ji musí předcházet, říkat jí, jak je hezká, inteligentní a…“

Joséphine se jí zrovna chystala odpovědět, když zazvonil telefon. Byla to Shirley. Zvala Joséphine, aby přišla k nim.

„Chápeš… s paní Barthilletovou v patách bychom si toho moc neřekly, bude lepší, když přijdeš ty ke mně.“

Joséphine souhlasila. Podala seznam s nákupem Christine Barthilletové, dala jí peníze a nakázala jí, aby se oblékla a šla ty věci koupit. Paní Barthilletová brblala, že je neděle ráno a že tady u Joséphine se nedá ani trochu lenošit, protože ona věčně někam spěchá. Joséphine jí zavřela pusu tím, že jí řekla, že trh končí už o půl jedné.

„To snad není možný!“ hudrovala Christine Barthilletová, když si četla seznam.

„A ne abyste koupila místo ovoce nějaké sladkosti!“ zavolala Joséphine přes rameno, když odcházela. „Škodí zubům i pleti a navíc se z nich tloustne!“

„To mi nevadí, jím přece každý večer tu svoji bramboru.“

Pokrčila rameny a začetla se znovu do seznamu nákupů, jako by to byl návod k použití nějakého spotřebiče. Joséphine se na ni podívala, chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela.

Shirley jí přišla otevřít s telefonem v ruce. Právě s někým mluvila. Anglicky. Byla rozčilená. Řekla „no, no, nevermore! I am through with you…“ Joséphine jí naznačila, že přijde později, ale Shirley naposledy zaklela a zavěsila.

Když Joséphine uviděla Shirleyin unavený obličej a kruhy pod očima, všechna ta zlost, která se v ní celý týden hromadila, opadla.

„Ráda tě vidím. Jak to proběhlo s Garym?“

„S Garym to bylo moc fajn. S ním je vždycky pohoda. Ten se v životě neztratí.“

„Moc ti děkuju. Dáš si čaj?“

Joséphine přikývla. Prohlížela si Shirley, jako by ji viděla poprvé. Jako by z ní fakt, že ji viděla po boku královny, dělal úplně cizí bytost.

„Co je, Jo?… Stalo se něco, že se na mě tak díváš?“

„Viděla jsem tě v televizi… onehdy večer. Po boku anglické královny. S Charlesem a Camillou. A neříkej mi, žes to nebyla ty, protože to bych potom…“

Hledala slova a udělala rukama pohyb, jako by se dusila. Bylo jí jasné, co chce říct, ale nevěděla, jak to má zformulovat. Jestli mi řekneš, žes to nebyla ty, i když já jsem tě s jistotou poznala, bude mi jasné, že lžeš, a to nesnesu. Jsi má jediná přítelkyně, jediný člověk, kterému se svěřuju, a nechci tuto důvěrnost a toto přátelství zatížit pochybností. Takže mi řekni, že se mi to nezdálo. Nelži mi ale, jenom mi prosím tě nelži.

„To jsem opravdu byla já, Joséphine.. Proto jsem odjela na poslední chvíli. Nechtěla jsem tam jezdit, ale…“

„Tys musela přijet na ples, který pořádala anglická královna?“ Joséphine vyslovovala ta slova pomalu, jedno po druhém. Byla dočista ohromená.

„Musela…“

„Ty znáš Charlese, Camillu, Williama, Harryho a celou královskou rodinu?“

Shirley přikývla.

„A Dianu?“

„Znala jsem ji velmi dobře. Gary s nimi vyrostl, vedle ní…“

„Ale Shirley, to mi musíš vysvětlit!“

„Nemůžu, Jo.“

„Jak to?“

„Nemůžu.“

„I když ti slíbím, že to nikomu neřeknu?“

„Je to kvůli tvé bezpečnosti, Jo, i tvých dětí. Nesmíš to vědět.“

„Tomu nevěřím.“

„A přesto je to tak…“

Shirley se na ni zadívala. V jejím pohledu byla něha, ale i velký smutek.

„Známe se už tolik let, všechno si říkáme, já jsem ti svěřila své jediné tajemství, čteš ve mně jak v otevřené knize. Ale já o tobě nevím nic.“

Joséphine se zalykala zlostí.

„Byla jsem na tebe příšerně naštvaná celý týden, Shirley! Celý týden jsem měla dojem, že jsi mi něco ukradla, žes mě zradila. Čekala jsem, že mi to nějak vysvětlíš, a ty se k tomu nemáš. Jenže přátelství přece funguje oběma směry!“

„Dělám to proto, abych tě chránila. Kdo nic neví, nemůže taky nic říct…“

Joséphine pocítila obrovské zklamání. Nervózně se zasmála.

„To jako že by se mě někdo kvůli tobě chystal mučit?“

„Může to být nebezpečné. Já se tomu vyhnout nemůžu, ale ty s tím žít nemusíš…“

Řekla to zcela věcně. Prostě to konstatovala. V jejím hlase Joséphine nepostřehla ani stín okázalosti nebo falše. Jen oznamovala, jak se věci mají. Nebyla v tom žádná emoce. Joséphine se zarazila.

„Je to až tak vážné?“

Shirley se přišla posadit vedle Joséphine. Položila jí ruku kolem ramen a tiše se jí zeptala: „Nikdy tě nenapadlo uvažovat o tom, proč jsem se usadila tady? Na tomhle předměstí? V tomto domě? Sama, ve Francii, bez příbuzných a bez rodiny, bez manžela, přátel a bez pořádného zaměstnání?“

Joséphine zavrtěla hlavou.

„Právě pro tuhle vlastnost tě mám ráda, Joséphine.“

„Myslíš, jako že jsem hloupá? Že si nevidím na špičku nosu?“

„Protože jsi hodná. Ty nikde a v nikom nevidíš zlo. Já jsem se sem přijela schovat. Hledala jsem místo, kde bych si byla jistá, že mě nikdo nepozná, kde mě nikdo nebude hledat a pronásledovat. Tam v Anglii, kde jsem žila, jsem měla bohatý a krásný život, až do té doby, než… než se to stalo. Tady dělám různé příležitostné práce, jen tak vyčkávám…“

„Ale na co?“

„Těžko říct. Asi čekám, až se to tam doma nějak srovná… Chtěla bych se vrátit a začít zase žít normální život. Tím, že jsem se usadila tady, jsem mohla spoustu věcí hodit za hlavu. Můžu vychovávat Garyho a nemusím se o něj pokaždé, když se trochu opozdí ve škole, třást strachy. Můžu chodit ven a nemusím se dívat, jestli mě někdo nesleduje, můžu spát beze strachu, že mi někdo v noci rozbije dveře…“

„Tak proto sis ostříhala vlasy tak nakrátko? A umíš se rvát jako chlap?“

Shirley přikývla.

„Naučila jsem se to. Naučila jsem se chránit sebe sama a taky sama žít.“

„Gary to ví?“

„Řekla jsem mu to. Musela jsem. Pochopil už spoustu věcí a chtěla jsem ho nějak uklidnit. Říct mu, že se ve svém úsudku nemýlí. Pomohlo mu to. Je teď zralejší, vyrostl… Ustál to. Někdy mám dojem, že teď on chrání mě!“

Shirley stiskla pevněji Joséphine kolem ramen.

„Tady jsem našla určitý druh štěstí. Klid a pohodu bez obav a strachu. A bez muže…“

Zachvěla se. Byla by ráda řekla bez „toho“ muže. Zase se s ním teď viděla. To kvůli němu prodloužila svůj pobyt v Londýně. Zavolal jí, udal číslo svého pokoje v hotelu Park Lane a řekl „čekám tě, pokoj číslo 616“. A zavěsil, aniž by počkal na její odpověď. Zírala na telefonní přístroj a říkala si, nepůjdu tam, nepůjdu tam, nepůjdu tam. Jenže pak utíkala pak celou cestu až k hotelu Park Lane, na rohu Picadilly a Green Parku. Hned za Buckinghamským palácem. Prošla velkou, béžově a růžově vymalovanou halou s lustry ve tvaru benátských hroznů a se spoustou květin, s pohovkami, na nichž seděli businessmani, popíjeli čaj a mluvili tlumenými hlasy. Zabočila kolem baru. Vyjela výtahem. Dala se dlouho chodbou s béžově vymalovanými zdmi a svítidly s ozdobnými stínítky, až stála přede dveřmi s číslem 616… Všechno to zařízení, které míjela, jí připadalo jako kulisy nějakého filmu. Pokaždé si s ní dával schůzku v hotelích, které byly v blízkosti parku. „Necháš malého na trávě a přijdeš nahoru za mnou. Může zatím pozorovat milence a šedé veverky, doví se tak něco o životě.“ Jednou na něj čekala celý den. V Hyde Parku. Gary byl tehdy ještě malý. Běhal za veverkami. „Mně se veverky hrozně líbí z dálky, mami, z blízka vypadají trochu jako krysy.“ Se mnou je to naopak, pomyslela si Shirley, já ho mám ráda z blízka, z dálky ho vidím takového, jaký ve skutečnosti je: krysa. Tehdy nepřišel. Šli do obchodu Fortnum and Mason. Dali si zmrzlinu a zákusek. Přivírala oči a pila čaj s příchutí kouře. Gary seděl vzpřímeně na své židličce a vidličkou, jako pravý labužník, ochutnával různé zákusky. „Má držení těla i vystupování jako princ,“ řekla servírka. Shirley zbledla. „Dneska odpoledne bylo v parku hezky,“ navázal Gary a chytil ji za ruku, „do Green Parku chodím nejradši.“ Znal všechny londýnské parky.

Jednou, když šla nahoru do hotelového pokoje, šel Gary diskutovat s řečníky na Marble Arch. Muselo mu být tak jedenáct. Řekl jí tehdy „nespěchej mami, nedělej si se mnou starost, já se aspoň pocvičím v angličtině, je to přece můj rodný jazyk“. Rozmlouval o existenci Boha s neznámým člověkem, který čekal na stoličce, až s ním někdo přijde diskutovat. Položil Garymu otázku: Jestliže Bůh existuje, proč potom seslal na člověka utrpení? „A cos mu odpověděl?“ zeptala se Shirley a ohrnula si límec bundy, aby zakryla stopu po vášnivém polibku, kterou měla na krku. „Povídal jsem mu o filmu Lovcova noc, o dobru a zlu, o tom, že si člověk musí mezi nimi zvolit a že si vlastně nemůže vybrat, dokud nepoznal utrpení a zlo…“ „Tohle jsi mu řekl?“ Shirley byla nadšená.

Ještě mi něco povídej, drahoušku, prosila ho v duchu, vyprávěj, ať zapomenu na ten pokoj a toho muže, ať zapomenu na to, jak jsem sama ze sebe znechucená, když se pak vymaním z jeho náruče. Čekal na ni v pokoji. Ležel na posteli, v botách. Četl noviny. Mlčky se na ni podíval. Odložil noviny. Položil jí ruku kolem pasu, vyhrnul jí sukni a…

Bylo to pokaždé stejné. Tentokrát byla v Londýně sama a mohla s ním zůstat: Gary na ni v žádném parku nečekal. Nevnímala hodiny ani dny. V nohách postele se vršily podnosy od jídla. Když na dveře klepala pokojová služba, poslali ji pryč.

Tohle musí skončit!

Musí zůstat daleko od něho. Vždycky si ji našel. Do Francie nejezdil, byl na policejních seznamech, a tak měl strach přejíždět přes hranice. Ve Francii byla v bezpečí. V Anglii však ne. Tam mu byla vydaná na milost. Byla to její chyba. Nedokázala mu odolat. Pokaždé, když se vrátila k synovi, se hrozně styděla. Čekával na ni důvěřivě před hotelem. Když pršelo, schoval se dovnitř. Vracívali se pak spolu přes park. „Věříš v Boha?“zeptal se jí Gary jednou poté, co zase strávil odpoledne tím, že diskutoval s nějakým řečníkem v Hyde parku. Našel v těch diskusích zalíbení. „Nevím,“ odpověděla Shirley, „ hrozně bych ale chtěla…“

„Ty věříš v Boha?“ zeptala se Shirley Joséphine.

„No, ano…,“ odpověděla Joséphine, kterou Shirleyina otázka udivila. „Večer s ním někdy mluvívám. Jdu na balkon, dívám se na hvězdy a povídám s ním. Moc mi to pomáhá…“

„Poor you!“

„Já vím. Když to někomu řeknu, lidé se na mě dívají jak na blázna. Takže o tom nemluvím.“

„Já něčemu takovému nedokážu věřit, Joséphine. A nesnaž se mě přesvědčit.“

„To nemám v úmyslu. Když někdo nevěří, tak to vlastně dělá na truc, protože svět není takový, jaký by ho chtěl mít. To máš stejné jako v lásce. Tam taky musí být člověk odvážný, aby mohl milovat. Musí dávat a nesmí přemýšlet a počítat… S vírou je to taky tak, musíš si říct „věřím“ a všechno pak do sebe zapadá, všechno je logické, má to svůj smysl a svoje vysvětlení.“

„V mém případě ne,“ odsekla Shirley. „Můj život je sled nedokonalých a nelogických věcí… Kdyby to někdo chtěl napsat, vyšel by mu z toho srdceryvný melodram, a já mám hrůzu z toho, že bych měla vzbuzovat něčí lítost.“

Odmlčela se, jako by toho řekla už příliš.

„A co paní Barthilletová, jak to s ní zvládáš?“

„To znamená, že už nechceš o ničem mluvit?“ řekla smutně Joséphine. „Změnila jsi téma. Naše rozmluva skončila.“
„Jsem unavená, Jo. Chci si vydechnout… Jsem ráda, že jsem zpět, to mi věř.“

„Jenomže my jsme tě viděli v televizi. Co řekneš holkám a Maxovi, až se tě budou vyptávat?“

„Že mám v královské rodině v Anglii dvojnici.“

„Nebudou ti věřit. Našli na internetu fotky Garyho s Williamem a Harrym. Prý je tam dal nějaký bývalý sluha…“

„Nemohl je prodat novinám, tak je dal na internet. Já to ale všechno popřu, řeknu, že malí kluci jsou si všichni podobní. Můžeš mi věřit, že z tohohle se dokážu vykroutit. To už jsem zažila horší situace. Mnohem horší!“

„Můj obyčejný život ti asi musí připadat dost nudný…“

„Však on se ti ještě s tou knihou zkomplikuje. Jak člověk začne podvádět a lhát, začne se zamotávat do podivných dobrodružství…“

„Já vím. Občas mě to děsí…“

Konvice s vodou začala pískat a její víčko začalo poskakovat, jak ho nadzvedávala pára. Shirley vstala a šla připravit čaj.

„Přivezla jsem krabici výborného čaje, jmenuje se Lapsang Souchong a koupila jsem ho ve Fortnum and Mason. Jsem zvědavá, jak ti bude chutnat…“

Joséphine se dívala, jak se s vážným výrazem věnuje přípravě čaje: horkou vodou nahřála konvici, odpočítala lžičky čaje, přelila čaj vařící vodou a nechala ho chvíli stát.

„Ve Skotsku se dělá čaj stejným způsobem jako v Anglii?“

„Já nejsem Skotka, Jo. Jsem nefalšovaná anglická lady…“

„Ale přece jsi mi říkala…“

„Zdálo se mi to romantičtější.“

Joséphine se jí už už chtěla zeptat, co všechno jí vlastně ještě navykládala, ale zarazila se. Vychutnávaly čaj a povídaly si o dětech, o paní Barthilletové a její internetové seznamce.

„Dává ti aspoň nějaké peníze na jídlo?“

„Kde by je vzala!“

„Chceš říct, že ty kupuješ jídlo pro všechny?“

„No ano…“

„Ty jsi opravdu neuvěřitelná, Jo,“ řekla Shirley a zlehka jí klepla do špičky nosu. „Uklízí aspoň? Vaří? Nebo žehlí?“

„Ani to ne.“

Shirley pokrčila rameny a dlouze vzdychla.

„Já jsem většinu času v knihovně. Byla jsem v kině s tím mužem ve sportovním kabátě. Je Ital, jmenuje se Luca. Je pořád stejně mlčenlivý. Jistým způsobem mi to vyhovuje. Nejdřív musím dokončit knihu…“

„Jak jsi s ní daleko?“

„Jsem u čtvrtého manžela.“

„A to je kdo?“

„Ještě nevím. Chtěla bych, aby zažila žhavou fyzickou vášeň!“

„Jako Shelley Winters a Robert Mitchum v Lovcově noci? Ona po něm touží jako blázen, ale on ji od sebe odstrkuje… takže ona ho pochopitelně chce ještě víc. Předstírá, že je pastor, a používá citáty z Bible, aby zamaskoval svoje úmysly. Když se ho ona pokusí svést, udělá jí kázání a zavrhne ji. Nakonec ji zavraždí. Je ztělesněním zla…“

„To je ono…“ chytila se toho hned Joséphine. Mohl by být potulný kazatel. Ona by ho potkala, bláznivě by se do něj zamilovala, on by si ji vzal, protože by bažil po jejím hradě a zlatu. Pokusil by se ji zabít. Jejího syna by si vzal jako rukojmí… Jenomže s tímhle by nemohla zbohatnout.“
„Proč ne? Mohla bys to vymyslet tak, že v minulosti už takhle podvodně vylákal majetek na několika vdovách, že si ulité peníze někde schoval a ona by je pak mohla zdědit…“

„Luca mi zrovna minule povídal něco o kazatelích.“

„Tys mu řekla, že píšeš knihu?“ zeptala se Shirley a vykulila oči.

„Ne… ale hloupě jsem se prořekla.“

Vyprávěla jí, jak se o knize zmínila, když šli do kina. Takže možná, že už její tajemství odhalil.

„Ty jsi ten poslední člověk na světě, kterému bych kdy svěřila nějaké tajemství,“ smála se Shirley. „Vidíš, že dělám dobře, když ti nic neříkám.“

Joséphine zahanbeně sklopila hlavu.

„Budu muset dávat hrozný pozor, až kniha vyjde.“

„Však ona si už Iris poradí. Udělá všechno proto, aby se veškerá pozornost soustředila na ni. Nenechá ti z ní ani jediný drobeček. Mimochodem, jak se jí vede?“

„Připravuje se na ten velký den… Občas si přijde přečíst, co jsem napsala, listuje si knihami, které jsem jí doporučila. Někdy mě dokonce zásobuje nápady. Chtěla, abych tam vložila scénu, ve které se pařížští studenti vzbouří a vytáhnou nože. Studenti byli vlastně budoucí kněží a spadali tedy pod církev, což jim poskytovalo ochranu před světskou spravedlností. Král proti nim nemohl nic dělat, protože je chránila církevní spravedlnost, a toho oni zneužívali. Takže bylo velice obtížné udržet v Paříži pořádek. Mohli tak beztrestně páchat různé zlé skutky, krást a zabíjet lidi. Nikdo je za to nemohl soudit nebo trestat.“

„No a co ty? Co jsi s tím udělala?“

„Víš, já si připadám jako takový veliký trychtýř, všechno poslouchám, sbírám různé zábavné příhody, drobné detaily, a všechno to pak přeliju do knihy. Až ji dopíšu, nebudu už stejná jako předtím. Hrozně se měním, Shirley, i když to na první pohled na mně není vidět!“

„Tím, že vyprávíš ten příběh, objevuješ život. Ten příběh tě zavádí do míst, kde jsi ještě nikdy nebyla a kam by ses jinak ani nedostala.“

„Ale hlavně se už, Shirley, nebojím! Dřív jsem měla ze všeho strach! Schovávala jsem se za Antoina. Za svou disertaci. Za svůj vlastní stín. Teď si dovolím věci, které jsem si dřív zakazovala, dokonce jsem i nastražila past!“

Zasmála se jako malé děvčátko a schovala si obličej do dlaní.

„Jen musím být trpělivá a počkat, až si tahle nová Jo bude ještě trochu jistější. Zatím se ještě učím… Už jsem ale pochopila, že štěstí nespočívá v tom, že člověk prochází životem bez jediného zaškobrtnutí. Je normální, že někdy udělá chybu nebo zůstane stát na místě a neví jak dál. Štěstí znamená pochopit, že je potřeba bojovat, snažit se, jít kupředu a překonávat různé překážky. Já jsem dřív vůbec nešla kupředu, jenom jsem spala. Jen jsem tak klidně proplouvala mezi tím, co mi život přinášel: mezi manželem, dětmi, studiem, svým pohodlím. Teď už jsem se naučila bojovat a nacházet řešení. Chvilku si třeba zoufám, ale pak jdu dál. A daří se mi to, Shirley! Jsem na to sama, ale dokážu si poradit! Když jsem byla malá, opakovala jsem to, co mi říkala maminka; přijala jsem nejdřív její vizi světa a pak jsem zase poslouchala Iris. Zdála se mi tak inteligentní a brilantní… Pak přišel Antoine: podepisovala jsem všechno, co chtěl a zařídila jsem svůj život podle něho. Vlastně se to týká i tebe, Shirley. I ty jsi v tom měla svou úlohu… To, že jsem věděla, že jsi moje přítelkyně, mě uklidňovalo, říkala jsem si, že musím za něco stát, když mě ty máš ráda. No a teď to všechno skončilo! Naučila jsem se myslet sama za sebe, jednat sama za sebe a taky sama bojovat…“

Shirley poslouchala, co Joséphine říká, a přitom myslela na to, jaká byla ona, když byla malá. Byla si jistá sama sebou. Bývala nelítostná, skoro arogantní. Jednou, když ji guvernantka vzala na procházku do parku, se jí vytrhla a utekla. Muselo jí být tak pět roků. Bloudila ulicemi a vychutnávala si ten nádherný pocit svobody, mohla se rozběhnout a nikde tam nebyla miss Barton, aby jí říkala, že správně vychované holčičky chodí pomalu. Nějaký policista se jí zeptal, jestli se ztratila. Odpověděla mu „ne, ale měl byste najít moji guvernantku, to ona se totiž ztratila!“ Nikdy se ničeho nebála. Byla samostatná. To až později se všechno nějak zvrtlo. Moje cesta byla úplně opačná než ta, kterou ušla Joséphine.

„Ty mě neposloucháš!“

„Ale ano…“

„Přijala jsem i tu temnou stránku života a už se jí nedám odradit, už mě neděsí.“

„A jak se ti to podařilo?“ zeptala se jí Shirley jemně.

„Víš, já myslím, že… že ten každodenní boj je založený na lásce. Ne na ctižádosti nebo touze po moci a po vlastnictví, ale na lásce… A taky ne na sebelásce, protože ta člověka nikam nevede, to je špatná cesta. Ne! Na lásce k druhým. Když miluješ, jsi zachráněna. Tak to je tak zhruba všechno, co se v posledním čase v mém životě odehrálo.“

Malinko se usmála, jako by ji samotnou udivilo, že pronesla tahle velká slova.

Shirley ji pozorovala a pak řekla mírným hlasem: „Já jsem zatím ještě ve fázi vzdoru, do fáze boje, který by mě posouval kupředu, jsem zatím ještě nedošla.“

„Ale ano, ty postupuješ kupředu, jenže po svém. Každý na to máme svůj způsob.“

„Já jsem se svému problému nedokázala postavit čelem, radši jsem utekla. A od té doby jsem pořád na útěku.“

Vzdychla, jako by už neměla co říct. Joséphine ji chvilku pozorovala a pak ji objala.

„Nemáme jinou možnost. Musíme se prostě vrhnout do života a najít sami sebe. Nezbývá než zkoušet to pořád znova a znova. Hlavně si ale nikdy nesmíme myslet, že si jednoho dne odpočineme, protože tenhle kolotoč se nikdy nezastaví… Klid budeme mít až později.“
„Až po smrti?“

Jo se rozesmála.

„Tady na zemi jsme proto, abychom bojovali. Ne abychom si jen užívali.“

Odmlčela se, natáhla ruku s šálkem směrem k Shirley, aby si nechala nalít čaj, usmála se a potichu se zeptala: „Tak co dělá anglická královna? Co je nového?“

Shirley vzala konvici, nalila čaj a odpověděla: „Jedna nula pro tebe!“

Paní Barthilletová se vrátila z trhu. Bolely ji ruce od toho, jak nesla igelitové tašky, a třela si otlačené dlaně. Jednu chvíli ji napadlo, že nákup jen položí na stůl do kuchyně, pak se ale zarazila a rozhodla se věci uklidit na místo. Té zeleniny, co mě přinutila nakoupit, říkala si. A za takový prachy! Přitom není nic jednoduššího než otevřít konzervu. Navíc se to všechno musí oprat, oloupat, vařit, to všechno spolkne fůru času. A dušená zelenina se teď už taky dá koupit jako hotové jídlo, zatavené v igelitovém obalu. Už abych odtud vypadla! A začala nový život někde za větrem, pěkně v klidu. Abych pořád nemusela něco dělat. Najdu si chlapa, co za mě bude platit nájem, a nechá mě koukat celý den na televizi. Max už si nějak poradí. Vychovávat dítě je hrozná dřina. Když jsou malí, ještě to jde, ale jak vyrostou, člověk se jim musí postavit, vnutit jim pravidla a dohadovat se s nimi, aby je dodržovali. To se mi nechce, já mám radši, když to nedá moc práce. Děti jsou nevděčné. V životě musí každý hrát sám za sebe! V pět hodin měla schůzku s Albertem v La Défense. Musí se vysprchovat a nachystat se. Musím na něj zapůsobit. Však se za mnou chlapi vždycky otáčeli. A i dneska ještě můžu udělat dojem. Však on taky není žádnej mladej zajíc. Ta fotka, co mi poslal, byla tak rozmazaná, že se z ní nic nedalo poznat. Žádná velká výhra to tedy zřejmě nebude.

Když se Hortense vrátila domů, paní Barthilletová ji už čekala v županu na pohovce v obývacím pokoji. Dívala se v televizi na pořad Michela Druckera a přitom jedla chipsy.

„Našli jste něco zajímavýho?“ zeptala se a vstala.

„Ále, jen samý blbosti,“ odpověděl Max, „ale byla to sranda. Hráli jsme chvíli na automatech a pili jsme colu. Byl tam jeden chlápek a ten to všechno za nás zaplatil… Jen kvůli Hortensiným krásným očím.“

„Jak vypadal?“ zeptala se Christine Barthilletová.

„Jako úplnej blbec,“ odpověděla Hortense. „Ale byl přesvědčenej, že padnu na zadek z toho, že mi zaplatí tři coly a dá mi pár drobných na automaty. Ubožák!“

„Tys už to prohlídla,“ smála se Christine Barthilletová, „víš, jak to chodí.“

„Pochopit, jak uvažují tihle chlapi, není nic tak těžkého. Celej slintal žádostivostí. Málem z toho na zemi byla kalužina.“

„Mě už nebaví být malá, nikdo si mě nevšímá,“ zlobila se Zoé.

„To přijde, holčičko, to teprve přijde… Nezapomnělas, Hortense, žes mi slíbila, že mně poradíš, co si mám oblíct na to rande?“ obrátila se Christine Barthilletová k Hortense.

Hortense si ji přeměřila pohledem a zeptala se: „Co tady všechno máte, dá se něco z toho vůbec použít?“

Paní Barthilletová si povzdychla „nic moc, to víš, já žádný značkový oblečení nemám, já nakupuju podle katalogů.“

„Uděláme to takové nedbale elegantní…“ prohlásila Hortense naprosto profesionálním tónem. „Máte nějakou bundu v safari stylu?“

Paní Barthilletová přikývla.

„Jednu jsem si nedávno objednala z katalogu La Redoute. Je z letošní kolekce…“

„A nějaké legíny nebo sportovní kalhoty?“

Paní Barthilletová přisvědčila.

„Fajn… Tak mi je přineste!“

Paní Barthilletová se vrátila s kupou zmačkaného oblečení. Hortense brala jednotlivé kousky do špiček prstů, rozložila je na pohovku a dlouhou chvíli si to všechno prohlížela. Max a Zoé na ni uchváceně zírali.

„Takže… takže…“

Nakrčila nos, trochu se ušklíbla, vzala do ruky svetr a zkoumala jeho kvalitu, pak si prohlédla jedno tričko bez rukávů, uhladila rukou zmačkanou košili, ale pak ji dala stranou.

„Máte nějaké doplňky?“

Paní Barthilletová zvedla překvapeně hlavu.

„Náhrdelníky, náramky, šálu, sluneční brýle…?“

„Mám pár drobností, většinou jen z Monoprix…“

Odešla pro ně do pokoje.

Zoé šťouchla Maxe do loktu a pošeptala mu: „Teď něco uvidíš, dobře se dívej! Promění tvou mámu v sexbombu.“ Paní Barthilletová přinesla různé přívěsky a položila je na pohovku vedle oblečení, které tam bylo rozložené, jako by čekalo, až se ho Hortense dotkne čarovnou hůlkou. Ta chvíli uvažovala a pak profesionálním tónem prohlásila: „Svlékněte se!“

Paní Barthilletová vypadala zmateně.

„Tak chcete, abych vás oblékla, nebo ne?“

Christine Barthilletová poslechla. Zůstala stát před Maxem a holkama jen v kalhotkách a podprsence. Zakryla si prsa rukama a stísněně si odkašlala. Max a Zoé se začali smát jak hloupí.

„Bunda v safari stylu je naprosto nezbytná. A teď pravidlo číslo jedna: k tomu kalhoty na běhání Adidas s bílými proužky. Ano. To se hodí, ty tady máme. To je ostatně jediný možný způsob, jak vypadat šik v něčem sportovním.“

„S bundou ve stylu safari?“

„Rozhodně. Pravidlo číslo dvě: obléct si pod bundu svetr s výstřihem do véčka a pod něj tričko bez rukávů, aby ho bylo pod svetrem trochu vidět…“

Posunkem ukázala paní Barthilletové, aby si oblékla věci, které jí podávala.

„Není to špatné…“ řekla Hortense a pečlivě si ji prohlížela. „Pravidlo číslo tři: doplnit to všechno levnými doplňky, na to použijeme vaše náhrdelníky a náramky z Monoprix.“

Věšela na ni ty doplňky, jako kdyby paní Barthilletová byla panna ve výloze. Ustoupila o krok. Vyhrnula jí jeden rukáv. Ucouvla ještě o kousek a trochu povytáhla výstřih svetru. Přidala ještě poslední náhrdelník a do vlasů jí posadila sluneční brýle.

„K tomu si obujete tenisky… A je to!“ prohlásila spokojeně.

„Tenisky!“ protestovala Christine Barthilletová. „To nepůsobí zrovna moc žensky…“

„Chcete vypadat tuctově nebo jako někdo, kdo se vyzná v módě a kdo má styl? Musíte si vybrat, Christine! Požádala jste mě, abych vám pomohla, já vám pomáhám, ale jestli chcete, klidně si vezměte svoje jehlové podpatky a běžte za paničku.“

Paní Barthilletová už nic neříkala a nazula si tenisky.

„Tak to bychom měly…“ řekla Hortense a popotáhla ještě svetr tak, aby bylo vidět ramínko od trička. Běžte se podívat do zrcadla.“

Paní Barthilletová odešla do Joséphinina pokoje a vrátila se s širokým úsměvem na tváři.

„Je to báječný. Vůbec se nemůžu poznat. Děkuji, Hortense, moc ti děkuji.“

Zatočila se uprostřed obývacího pokoje a pak si sedla na pohovku. Bylo vidět, že má radost.

„To je neuvěřitelný, co všechno se dá udělat s několika hadříky, když má člověk vkus. Kde ses to naučila?“

„Vždycky jsem věděla, že na tohle mám talent.“

„Je to vážně neuvěřitelná změna! Jako kdybys ve mně viděla někoho jiného! Jako bych teď konečně věděla, kdo vlastně jsem.“

Zoé si lehla na zem, hrála si s tkaničkami od bot a dělala, že trucuje: „Já bych taky chtěla vědět, kdo jsem. Uděláš se mnou taky takovou proměnu, Hortense?“

„Co s tebou mám udělat?“ zeptala se roztržitě Hortense, který ještě sledovala poslední detaily na oblečení Christiny Barthilletové.

„To samé, cos udělala s paní Barthilletovou…“

„Tak jo, slibuju.“

Zoé radostně vyskočila a utíkala se jí pověsit na krk. Hortense se ale rychle z jejího sevření vymanila.

„Napřed se, Zoé, musíš naučit chovat. Nikdy nesmíš ukazovat před druhými svoje city. Musíš si zachovávat odstup. Jestli chceš mít úroveň, pak pravidlo číslo jedna je pohrdání… Když se díváš na lidi svrchu, respektují tě. Jestli jsi tohle nepochopila, nemá cenu, abys vytahovala paty z domu.“

Zoé se zarazila, udělala tři kroky nazpátek a zatvářila se hrdě a nepřístupně.

„Takhle? Takhle je to ono?“

„Musí to vypadat přirozeně, Zoé. Tvoje pohrdání musí být přirozené. To je právě na celé té věci to nejtěžší.“

Vyslovila ta slova pomalu a pečlivě.

„Držení těla musí být přirozené…“

Zoé si rukou rozcuchala vlasy, vzdychla a poškrábala se na břiše.

„Je to hrozně těžký…“

„Stojí to spoustu práce, to je jasný,“ odpověděla Hortense nedbale.

Sklouzla pohledem na Christine Barthilletovou a zeptala se jí: „Víte vůbec, jak ten váš Alberto vypadá?“

„Nemám tušení. Bude mít v ruce noviny! Budu vám to pak všechno povídat… Tak já jdu. Čau!“

Vzala si tašku a chystala se odejít. Hortense ji ještě v poslední chvíli zachytila: tahle taška se přece k jejímu oblečení vůbec nehodí.

„Nedá se nic dělat,“ řekla Christine Barthilletová. „Vím, že na rande má člověk přijít trochu pozdě, ale když se zdržím moc, může se stát, že tam Alberto už nebude!“

Byla už na schodech, když na ni Max a Zoé zavolali, aby toho Alberta vyfotografovala, aby věděli, jak vypadá.

„Je ti jasný,“ řekla Zoé ustaraně, „že možná to jednou bude tvůj druhý tatínek…“

V kuchyni, za zavřenými okenicemi, které ji chránily před horkem pronikajícím zvenčí, Joséphine psala. Den, kdy měla odevzdat rukopis, se blížil. Ještě tři týdny a kousek a musí to mít hotové. Iris k ní teď chodila každý den a brávala děti do kina nebo na procházku pařížskými ulicemi nebo chodili do parku Jardin d´acclimatation na kraji Bouloňského lesíka. Jedla zmrzlinu a oni zatím jezdili v autíčkách nebo stříleli ze vzduchovky. Ve škole právě probíhaly maturity, takže Max a Zoé měli volno a museli se zabavit, jak uměli. Joséphine dala Iris jasně na srozuměnou, že román nedopíše včas, pokud nebude moct být v bytě úplně sama a nebude se muset zabývat tím, co děti celý den dělají. „Nemůžu nechat Zoé, aby se toulala s Maxem Barthilletem po ulicích, protože to by mohlo skončit prodejem použitých mobilů nebo taky konopí!“ Iris s tím nepočítala. „Ale co mám s nimi dělat?“ „Nějak si už musíš poradit,“ řekla jí Joséphine. „Když ne, přestávám psát!“ Hortense byla na praxi u Šéfa v podniku a žila si svůj vlastní život, ale Zoé a Maxe bylo potřeba nějak zabavit.

Paní Barthilletová zatím pokračovala ve své romanci s Albertem. Dával si s ní schůzky v různých kavárnách, ale k ničemu stále nedošlo. „V tom bude nějakej zádrhel,“ říkala Christine Barthilletová, „v tom bude nějakej zádrhel. Proč mě neodvede do hotelu? Když se sejdeme, obejme mě a políbí, sem tam si na mě sáhne, nosí mi dárky, ale jinak nic. Já ale už potřebuju vědět, na čem jsem! Tráví se mnou hodiny a hodiny mluvením, sedíme a pijeme kafe! Nakonec budu znát všechny kavárny, co jich v Paříži je! Je přesný jako hodinky, přichází jako první a už mě z dálky vyhlíží. Říká, že ho moje chůze inspiruje, že se hrozně rád dívá, jak přicházím nebo odcházím! Ten chlap je určitě impotentní nebo nějakej divnej. Touží po vztahu, ale nedokáže přejít k činu. Na jednu stranu to není tak špatný, jenomže mám pocit, jako bych seděla vedle kusu dřeva. Vlastně jsem ho nikdy neviděla, že by stál! „Ale ne,“ řekla Zoé, „možná je jen romantický a líbíte se mu!“ „Jenomže já nemám čas. Nechci tady u vás trčet do nekonečna. Už se chci taky někde usadit. Ale s ním to k ničemu nevede. Nevím ani, jak se jmenuje příjmením. Říkám vám, že je to nějaký podezřelý.“

Ani Joséphine nesměla ztrácet čas. I čtvrtý Florinin manžel už byl po smrti. Skončil na hranici jako kacíř. Uf! Pomyslela si Jo a utřela si čelo. Už bylo na čase! Byl to zlý a chorobný člověk. Přijel na hrad na velkém černém hřebci a přivezl si s sebou Písmo svaté. Požádal o útočiště a Florine se ho ujala. První noc dokonce odmítl spát v posteli, chtěl spát na tvrdé zemi, pod hvězdnou oblohou, zabalený do svého velkého černého pláště. Guibert, řečený Zbožný, byl hezký muž. Dlouhé černé vlasy, svalnatá ramena, paže jako dřevorubec, krásné bílé zuby, nebezpečný úsměv, pronikavé modré oči… Florine cítila, jak jí útroby spaluje oheň. Při řeči citoval evangelia, recitoval texty Gratianova dekretu, který uměl nazpaměť, a brojil proti hříchu v každé jeho podobě. Usadil se na hradě a postupně začal všem určovat, jak mají žít. Florine nutil nosit prosté šedé šaty bez ozdob. V každé ženě se skrývá zlo, kázal s prstem vztyčeným k nebesům. Ženy jsou frivolní, upovídané, chlípné a smilné prostitutky, které neváhají zabít své děti buď hned po narození, nebo ještě před ním. Důkazem je to, že v Ráji pro ně není místo. Nechal na hradě strhnout ze zdí goblény a čalouny, zabavil kožešiny, vyprázdnil truhlice s klenoty. Svým krásným mužným a sebejistým hlasem pronášel slova odsouzení. A běda těm, kdo se mu znelíbili docela. Líčidla jsou jen lákadlem vyzývajícím k cizoložství, škaredé dívky jsou jen vředy na tváři tohoto světa a těch hezkých je třeba se vystříhat, neboť jejich krása je jen šalbou zakrývající jejich zkaženost. Předstíráš, že chceš plnit podmínky řehole svatého Benedikta a přitom se třeseš zimou, když ti přikazuji, abys spala na zemi jen v košili? Copak nevidíš, že to ďábel tě obklopuje pohodlím jako královnu, že to on naplnil tvé pokladnice stříbrem a drahými kameny a našeptává ti, abys pečovala o svou krásu a o hebkost své pleti, protože tě chce odvrátit od Boha, jemuž ses zaslíbila? Florine mu naslouchala a říkala si, že tohoto muže jí jistě poslala sama nebesa, aby ji navrátil na správnou cestu. Sešla z ní, když žila se svými předešlými manželi, a pozapomněla na své poslání. Guibertův hlas na ni působil jako kouzlo, jeho tělo v ní probouzelo neklid a jeho pohled jí pronikal až do kostí. Zahořela k němu takovou touhou, že se vším souhlasila. Isabeau, její věrnou služebnou, Guibertova nesmlouvavá přísnost vyděsila natolik, že jednou v noci uprchla a vzala s sebou Florinina chlapečka. Florine zůstala na hradě sama, jen s vystrašeným služebnictvem. Ty, kdo ho neposlechli, nechal Guibert zavřít do kobky v hradním sklepení. Nikdo se mu netroufal postavit. Přesto jednou večer Guibert objal Florine kolem ramen a požádal ji, aby si ho vzala. Ta málem omdlela radostí, děkovala Bohu a jeho nabídku přijala. Svatební obřad je smutný a strohý. Nevěsta je bosá a manžel si ji drží daleko od sebe. Když v noci Florine, chvějíc se radostným očekáváním, ulehne do manželského lože, zahalí se Guibert do svého pláště a mlčky si lehne vedle ní. Nemá v úmyslu manželství konzumovat. V jeho očích by to znamenalo podlehnout hříchu smilstva. Florine vzlyká, ale zatne zuby, aby neslyšel její pláč. Nutí ji, aby se modlila a přitom opakovala tato slova: jsem pouhé nic, jsem ještě méně než nic, jsem špatná žena, jsem horší než nejhorší ze všech bídných tvorů. Bůh mi seslal tohoto muže, kterého jsem pojala za manžela, a musím ho teď ve všem poslouchat. Florine se tomu podrobí. Nazítří ráno jí nožem odřízne její dlouhé zlaté vlasy a na čelo jí dvěma tahy vyznačí popelem kříž. Prach jsi a v prach se obrátíš, prosloví, když jí palcem přejíždí po čele. Florine téměř omdlí rozkoší, když ucítí na své kůži dotyk jeho prstů, a on ještě znásobí svou krutost. Vyčerpává ji těžkou prací, nutí ji k neustálému půstu, přikazuje jí, aby sama vykonávala všechny domácí práce, aby pila špinavou vodu z vědra. Jednoho po druhém vykáže z hradu všechny služebníky a některým dává drobné dárky, aby jim zavřel ústa. Přikáže jí, aby mu vydala své peníze a aby mu prozradila, kde je ukryté zlato, to zlato, které ti dal francouzský král poté, co zabil tvého manžela, a ty jsi to zatajila. Ty peníze jsou prokleté, ty mi je musíš odevzdat a já je hodím do řeky. Florine to odmítne udělat. Nejsou to přece její peníze, ale peníze jejího syna. Nechce ho připravit o majetek, který mu náleží. Guibert ji tedy podrobí opravdovému mučení. Vsadí ji do želez a uvrhne ji do žaláře, dokud nepromluví. Občas za ní přijde, vezme ji do náruče a modlí se pak spolu. Bůh mě za tebou poslal, abych tě očistil. Ona mu děkuje, děkuje Bohu, který ji vede na cestě podrobení a poslušnosti.

Když už se málem všeho vzdá a podlehne, svolná s tím, že mu vydá veškeré bohatství, objeví se věrná Isabeau s houfem rytířů, aby ji osvobodili. Hledají ji po celém hradě a Isabeau přitom objeví skutečný poklad: peníze a zlato,
o které Guibert obral už pěknou řádku bohatých vdov podobným způsobem, jak to chtěl udělat s Florine. Isabeau poklad přinese Florine, která konečně pochopí, že se stala obětí obratného manipulátora. Rozhodne se, že přestane usilovat o dokonalost a začne žít normální život, přestane chtít dosáhnout svatosti už na zemi, protože věřit, že se člověk může vyrovnat Bohu v jeho čistotě, znamená přece spáchat hřích pýchy. Je svědkem Guibertovy smrti na hranici a nemůže se ubránit pláči, když vidí, že muž, kterého tolik milovala, umírá uprostřed plamenů bez jediného výkřiku nebo prosby o odpuštění. „Ten přijde rovnou do pekla, a to je dobře,“ prohlásí malý Thibault. Florine je znovu vdovou a je ještě bohatší než předtím.

Trochu jako já, napadlo Joséphine, když vstala, aby se protáhla. Brzy dostanu dvacet pět tisíc euro a jsem sama, bez muže. Čím lépe se mi daří a čím jsem bohatší, tím jsem osamělejší! Luca opět zmizel. Už deset dní o něm neměla jedinou zprávu. V knihovně se neobjevoval. Možná má nějaké focení a je někde na druhém konci světa. Povzdychla si, protáhla si záda a zase si sedla k počítači. Už zbývá jen jeden Florinin manžel… Poslední. Rozhodla se, že to bude ten správný. Chci, aby to dobře dopadlo. Měla už o tom určitou představu. Bude se jmenovat Tancrède z Hauteville. Florine ho zná už dlouho. Patří mu sousední panství. Je to nestoudný a hamižný člověk, bez kouska cti v těle. Byl jedním z těch, kteří jí připravovali horké chvilky po smrti jejího prvního manžela. Pokusil se ji tehdy unést a zmocnit se jejího hradu a půdy. Od té doby se však mnohé změnilo. Tancrède se vrátil se z křížové výpravy odhodlaný žít jako správný křesťan, daleko od pozemských pokušení. Přijde za Florine, aby ji požádal o odpuštění. Florine se za něj provdá, přenechá hrad svému synovi, který mezitím vyrostl, a odejde s Tancrèdem na jeho panství. Když projíždějí krajem Poitou, přespí ve staré zemědělské usedlosti uprostřed lesů. Rozhodnou se tam usadit. Žijí tam klidným životem až do chvíle, kdy Tancrède cestou k prameni objeví stříbrnou rudu. Velké ložisko stříbrné rudy. Dá se z ní vyrobit spousta denárů, mincí, které se začaly razit za Karla Velikého. Jejich bohatství se tím dále znásobí. Florine je tím nejprve zdrcená, ale pak uvidí v opakování svého osudu prst Boží. Musí tento osud i ty peníze přijmout. Smíří se se svým novým bohatstvím, otevře útulek pro chudé a nemajetné, kteří nemají kam jít, a vede ho spolu s Tancrèdem, kterému dá kupu dětí. KONEC.

Nezbývalo než to napsat. Alespoň už mám rozmyšleno, jak to dopadne. Ještě trochu úsilí a budu to mít za sebou. A potom… potom budu muset dát knihu Iris. Bude to zkouška. Na to ale teď nesmím myslet. Souhlasila jsem s tím, sice z důvodů, které jsou špatné, ale souhlasila jsem. Musím se od knihy odpoutat a pak už se jejím dalším osudem nesmím zabývat.

To byl okamžik, kterého se obávala. Románové postavy se staly součástí jejího života, mluvila s nimi, naslouchala jim a žila s nimi. Jak já se teď od nich odloučím?

Aby na to nemusela myslet, rozhodla se, že si přečte maily. Byl mezi nimi jeden od Antoina. Když spolu naposledy mluvili, málem se kvůli paní Barthilletové pohádali.

Moje milá Jo,

rozhodl jsem se krátce Ti napsat, abys věděla, co je tady nového. Jistě tě potěší, až se dovíš, že jsem konečně dal na Tvou radu a vzbouřil jsem se. Bylo z toho pěkné pozdvižení! Lee už na tu práci přestal stačit. Běhal jenom sem a tam s vytřeštěnýma očima. Vyhladovělí krokodýli zdemolovali oplocení a sežrali dva dělníky. Museli jsme je zabít a ty, co utekli, taky. Střílet na krokodýly není nic jednoduchého. Střely se odrážely, několik lidí se přitom zranilo. Jen tak tak, že nedošlo ke vzpouře. Všude se o tom mluvilo, místní noviny tomu věnovaly první stránku a pan Wei mi poslal tučný šek. Konečně mi tedy zaplatil všechno, co mi dlužil.

Uvědomil jsem si přitom, že Lee je na straně pana Weie. Když jsem prohlásil, že už tam dál nechci pracovat, nevěřil mi to. Prohlížel si mě těma svýma malýma žlutýma očkama a zřejmě uvažoval, jestli se mu to nezdá. Všude za mnou chodil, vždycky se vedle mě objevil v okamžiku, kdy jsem ho nejmíň čekal, chodil za mnou, i když jsem zašel k Mylène do obchodu a několikrát jsem ho přistihl, jak někomu cosi potichu říká do telefonu. Vypadal jako nějaký spiklenec. Něco přede mnou tajil. Proč by jinak šeptal, když přece mluvil čínsky, a já přitom čínsky nerozumím ani slovo? Od té doby se mám před ním na pozoru. Pořídil jsem si psa a tajně mu pod stolem dávám kousek od všeho, co tady jím. Řekneš si, že jsem paranoidní, ale já už mám dojem, že vidím krokodýly úplně všude.

V té době, když jsem se rozhodl, že nebudu pracovat, jsem pomáhal Mylène. Víš, ona je to hodná holka. Má spoustu elánu. Pracuje do úmoru, dvanáct hodin denně, a den po dni, dokonce i v neděli! V jejím obchodě se dveře netrhnou. Vydělává spoustu peněz. Když obchod otevřela, byl to obrovský úspěch a od té doby se to nezměnilo. Číňanky jsou ochotné utratit všechny svoje peníze za to, aby byly stejně hezké jako Evropanky. Mylène nabízí péči o pleť a prodává kosmetické výrobky. Musela jet už dvakrát do Francie, aby doplnila zásoby. Když byla pryč, vedl jsem obchod já a musím ti říct, že mě to inspirovalo k různým podnikatelským záměrům. Připrav se na to, že se ze mě stane bohatý a významný muž, i kdybych měl kvůli tomu odjet pracovat do Číny! Protože je nad slunce jasné, že i když náš Číňané zaplavují horami levného zboží, my jim můžeme zavřít pusu tím, že jim budeme prodávat naše know-how!

A je to tady! řekla si Joséphine, celá vyděšená. Pořád ho drží ty velikášské myšlenky, jde na to hrozně rychle. Nepochopil vůbec nic.

Už skoro vůbec nepiju. Dám si jen skleničku whisky večer, při západu slunce. Ale to je všechno, opravdu… Zkrátka, jsem teď šťastný muž a konečně jsem dosáhl toho, po čem jsem toužil. Myslím ostatně, že by bylo dobře, kdybychom se rozvedli. Bylo by to praktičtější, pokud se mám pustit do realizace svých plánů…

Rozvést se! To slovo zaznělo Joséphine v uších jako rána bičem. Rozvést se… Nikdy na to nepomyslela. „Ale vždyť jsi můj muž,“ řekla nahlas směrem k obrazovce. „Slíbili jsme si, že při sobě budeme stát v dobrém i zlém.“

Mluvívám pravidelně s holkama a zdá se mi, že se jim daří dobře. Jsem moc rád. Doufám, že Barthilletovi jsou už konečně pryč a že si přestaneš hrát na Matku Terezu! Takoví lidé parazitují na společnosti. A našim dcerám dávají velice špatný příklad…

Ale kdo si vůbec myslí, že je? Jenom proto, že jeho přítelkyně vydělává prachy na řasenkách a make-upech, mi tady bude udělovat lekci?

Budeme se muset domluvit, jak to letos uděláme s prázdninami. Zatím ještě nevím, jak to se mnou bude. Nemyslím, že odtud budu moct odjet. Měl bych mít konečně první snůšky. Rozhodni se, co budeš chtít dělat, a já se podle toho zařídím. Líbám Tě, Antoine

P. S. Teď, když mi konečně platí, budu moct splácet svou půjčku. Nemusíš si už dělat starost. Zavolám Faugeronovi. Teď už se mnou bude muset mluvit jiným tónem!

P. S. Včera jsem zjistil, že se i tady můžu v televizi dívat na „Otázky pro šampiona“! Přenášejí je přes satelit s jednodenním zpožděním! Není to báječné?

Joséphine pokrčila rameny. Četba Antoinova dopisu v ní probudila tolik protichůdných pocitů, že jen seděla u počítače a hloupě zírala do prázdna.

Podívala se na hodinky. Za chvíli tady bude Iris s dětmi. Paní Barthilletová se vrátí ze schůzky s Albertem, Hortense ze své praxe u Šéfa. Rázem bude po klidu! Bude tedy pokračovat zítra. Těšila se na to.

Vypnula počítač a vstala, aby připravila večeři. Zazvonil telefon. Byla to Hortense.

„Vrátím se o něco později. V dílnách tady mají malou oslavu…“

„Co myslíš tím „trochu později“?“

„Nevím… Nečekejte na mě s večeří. Stejně nebudu mít hlad.“

„Jak se dostaneš domů, Hortense?“

„Někdo mě doprovodí.“

„Kdo je ten „někdo“?“

„Nevím, někdo se snad najde, ne! Maminko, prosím tě… Nekaz mi radost! Jsem tak ráda, že můžu pracovat a všichni, jak se zdá, jsou tady ze mě nadšení. Hrozně si mě chválí.“

Joséphine se podívala na hodinky. Bylo sedm.

„Dobře, ale budeš zpátky do…“

Zaváhala. Bylo to poprvé, co jí dcera požádala, jestli může jít večer ven z domu, a tak nevěděla, co by bylo vhodné říct.

„Desíti? Dobře, mami, budu doma v deset, nedělej si starost… Vidíš, kdybych měla mobil, bylo by to snadnější. Mohla bys mi kdykoli zavolat a neměla bys nervy. No co už…“

Klesla hlasem a Joséphine si dovedla přesně představit, jak se zatvářila. Mezitím Hortense zavěsila. Joséphine rychle uvažovala. Má zavolat Šéfovi a požádat ho, aby ji pak posadil do taxíku? Hortense by zuřila, kdyby se dověděla, že jí něco organizuje za zády. Kromě toho se Šéfem od té hádky s matkou nemluvila.

Zůstala stát u telefonu a kousala si nehty. Viděla, že se před ní rýsuje další nepříjemný úkol: bude muset řídit a omezovat Hortensinu svobodu. Malinko se usmála: „omezovat“ a „Hortense“ byla slova, která nešla dohromady. Byla vždycky udivena, když ji její dcera poslechla.

Uslyšela, jak v zámku u vchodových dveří zachrastily klíče, a pak do kuchyně vešla paní Barthilletová a sesunula se na první židli.

„Tak, a je to!“

„Co tím myslíte?“

„Jmenuje se Alberto Modesto a jednu nohu má znetvořenou.“

„To zní hezky, Alberto Modesto…“

„Ano, ale znetvořená noha moc parády nenadělá. Já holt nemůžu mít kouska štěstí! Musím natrefit na mrzáka.“

„Ale Christine, vždyť to přece není nic tak hrozného!“

„Vám se to mluví, ale vy nebudete muset chodit vedle něho po ulici a dívat se na tu obrovskou botu! Jak já budu vypadat?“

Joséphine se na ni celá užaslá dívala.

„A to jsem se to ještě dověděla jenom díky lsti! Jinak by mě dál vodil za nos. Když jsem přišla do kavárny, tak už tam byl, celý nastrojený, navoněný, seděl na židli, knoflíček u krku rozepnutý a před sebou na stole měl položený malý balíček… Podívejte!“

Natáhla ruku a ukázala Jo něco, co vypadalo jako malý diamant.

„Políbili jsme se, pochválil mi oblečení, objednal mátový likér a vodu pro sebe a pro mě kávu a mluvili jsme a mluvili… Řekl mi, že mu na mně víc a víc záleží, že o tom hodně přemýšlel a že mi pronajme ten byt, který tolik potřebuju. Tak jsem ho políbila, jako že je hrozně hodnej, pověsila jsem se mu na krk, zkrátka trochu jsem kolem něho tancovala. On si klidně upíjel ten svůj likér a pořád se neměl k tomu mi nabídnout, že půjdeme do hotelu. Čas běžel a já už jsem si začala říkat, že to není normální. A tak jsem řekla, že mám ještě nějakou schůzku a zvedla se. Alberto mi políbil ruku a řekl, že příště si koupíme nějaký časopis a projdeme si spolu inzeráty. Rozloučila jsem se a šla si stoupnout za roh a počkala jsem, až se taky zvedne a půjde pryč. A viděla jsem ho, jak jde. S tou jeho nohou! Vypadá, jako by měl místo boty krabici na nářadí. On kulhá, paní Joséphine! Je celej nahnutej na jednu stranu!“

„No a co je na tom? Má snad taky právo žít, ne?“

Joséphine byla tak znechucená, že celá zrudla.

„Když vy máte právo vylákat na něm byt, tak on snad má právo mít znetvořenou nohu.“

Paní Barthilletová zírala na Joséphine s otevřenou
pusou.

„Ale kvůli tomu se přece, paní Joséphine, nemusíte rozčilovat.“

„Něco vám řeknu: je mi z vás nanic! Kdyby nebylo Maxe, okamžitě bych vás vyhodila! Bydlíte tady, absolutně nic neděláte, veškerý čas trávíte sezením u internetu nebo pojídáním chipsů a teď budete ohrnovat nos, že váš milenec není přesně takový, jak jste si ho představovala? To je přece ubohý… Nemáte ani srdce ani důstojnost.“

„No tohle tedy…“ zavrčela Christine Barthilletová. „O tom se s vámi nebudu bavit.“

„Měla byste si hledat práci, měla byste ráno vstát, obléknout se, postarat se o syna a pomoct mi trochu. To vás nikdy nenapadlo?“

„Myslela jsem, že vás baví starat se o lidi. Tak jsem vás nechávala…“

Joséphine se ovládla, sedla si a opřela se lokty o stůl, jako by se připravovala k nějakému jednání. Pak pokračovala: „Poslyšte… Mám práce nad hlavu a nemám čas, abych se tím zabývala. Dnes je 10. června, chci, abyste do konce června byla pryč. U Alberta nebo někde jinde. Jsem ochotná, protože jsem taková naivka, nechat tady Maxe do té doby, než najdete nějaké skutečné řešení pro vaše bydlení. Ale nikdy, slyšíte mě dobře, nikdy se už nechci a nebudu zabývat vámi.“

„Myslím, že vám rozumím,“ zašeptala Christine Barthilletová a vzdychla, aby dala najevo, jak je zneuznaná.

„No tak to jsem ráda, protože nemám chuť vám to dávat písemně. Každá laskavost má své meze a, mezi námi, já si myslím, že já jsem ty svoje už dávno překročila…“

Josiane pozorovala z okna Hortense Cortèsovou. Přicházela jako každé ráno na minutu přesně. Vešla do podniku tím svým rytmickým krokem. Vypadala elegantně, jako by právě vystoupila z módní fotografie. Každý její pohyb byl přesný a pečlivě promyšlený. Každého, koho potkala, pozdravila a usmála se, tvářila se pozorně a postupně si zapamatovala jména všech zaměstnanců. Každý den na svém oblečení něco pozměnila, třeba jen malý detail, a člověk musel pokaždé, když ji viděl, obdivovat její dlouhé nohy, štíhlý pas a hezká prsa. Zdálo se, že se naučila každou partii svého těla zdůraznit, aniž by ji kdo mohl obvinit, že to dělá záměrně. Když pracovala, stáhla si dlouhé tmavé vlasy gumičkou, a když skončila, teatrálním gestem je rozpustila a dala si je za uši, aby vynikl hezký oválný tvar jejího obličeje, perleťový lesk pleti a jemný půvab jejích rysů. Do práce ale byla jako drak. O té se opravdu nedá říct, že by si svoje peníze nezasloužila, pomyslela si Josiane. Ginette si ji vzala k sobě do skladu a ukázala jí, jak se spravují skladové zásoby.
Hortense všechno rychle pochopila, a navíc to uměla s počítačem. Chtěla se odtud dostat dál, a tak se začala točit kolem Josiane.

„Kdo se tady u vás zabývá nákupem zboží?“ zeptala se jí s širokým úsměvem, který úplně neladil s chladným kovovým pohledem jejích očí.

„Chaval,“ odpověděla Josiane a přitom se ovívala listem papíru.

Bylo příšerné vedro a Marcel ještě nepořídil do kanceláří klimatizaci. Z toho horka se mi zastaví ovulace! napadlo ji.

„Myslím, že teď půjdu pracovat k němu… Jak funguje sklad, jsem pochopila, to nijak vzrušující není, teď bych se zase ráda naučila něco dalšího.“

A pořád ten nepřirozený úsměv, zlobila se v duchu Josiane, ta se vysloveně baví na můj účet. A s tou svou tvářičkou dokáže oblafnout každého. Skočili jí na to dokonce i Ginette s Reném. A chlapi ve skladu, ti jsou z ní úplně paf.

„Však se ho zeptej… Jsem si jistá, že bude nadšený, když bude mít takovou stážistku, jako jsi ty.“

„Mě totiž zajímá, jaký mají lidé vkus. Ráda bych ho ovlivňovala. Dají se přece prodávat věci, které nejsou drahé, ale jsou přitom hezké.“

„Myslíš, jako že my tady prodáváme ošklivé věci?“ neodpustila si Josiane.

„Ale to jsem přece neřekla, Josiane…“

„Ne, jenom jsi to naznačila! Jdi za tím Chavalem… Určitě tě vezme, ale musíš si pospíšit, bude tady jen do konce měsíce, pak odchází. Má kancelář o patro výš.“

Hortense jí poděkovala a vyslala k ní ještě jeden umělý úsměv, který už nechal Josiane úplně v klidu. To bude zajímavý, až se ti dva střetnou, pomyslela si. Jsem zvědavá, který z nich sežere toho druhého.

Podívala se z okna, jestli má Chaval na dvoře auto. Bylo tam. Stálo zaparkované uprostřed dvora, jako každou středu! Ostatní si museli hledat místo někde jinde.

Kontrolka na telefonu se rozsvítila a ona zvedla sluchátko. Byla to Henrietta Grobzová. Hledala manžela.

„Zatím ještě nepřišel,“ odpověděla Josiane. „Měl nějakou schůzku v Batignolles a měl by tady být kolem desáté…“

Ve skutečnosti si byl, jako každé ráno, zaběhat. Přicházel pak celý zpocený rovnou do kanceláře, u Reného se osprchoval, převlékl se a začal svůj pracovní den plný energie, jako by mu bylo dvacet.

Henrietta Grobzová úsečně řekla, ať jí zavolá, až přijde. Josiane slíbila, že mu to vyřídí. Henrietta bez jediného slova rozloučení nebo poděkování zavěsila. Josiane píchlo u srdce. Za všechny ty roky by už sice měla být zvyklá, ale nebyla. Některá drobná ponížení se vás dotknou víc než facka do obličeje, a ona tyhle drobné rýpance snášela už příliš dlouho. Ale to všechno se už brzy změní, takže… Takže nic, vzpamatovala se rychle, kašlu na ni, na tu Špejli jednu. Za to, jak dopadne, bude moct poděkovat jen sama sobě.

Zatímco Hortense pracovala v podniku u Šéfa, Zoé, Alexandr a Max se vlekli velkými sály muzea d´Orsay. Vzala je tam hned ráno Iris, která doufala, že mistrovská díla impresionistů na ně třeba trochu zapůsobí. Park v Bouloňském lesíku už upřímně nenáviděla, všechny ty fronty na různé atrakce, křik a prach, ošklivé plyšáky, které museli vláčet po parku s sebou, protože je děti někde vyhrály a teď se s nimi pyšnily, jako by to byly kdovíjaké trofeje. Je nejvyšší čas, aby už Joséphine tu knihu dokončila, a já se mohla vrátit k životu, jaký jsem vedla dřív. Ti adolescenti a horko mě úplně umoří. Už nemůžu dál. S Alexandrem to ještě jde, ale ti druzí dva! Jsou tak nevychovaní! Malá Zoé, která bývala milá, je teď úplně příšerná! To musí být vliv toho Maxe. Když si prohlédli muzeum, vzala je Iris na oběd do kavárny Marly a vyptávala se jich na to, co během dopoledne viděli. Navrhla jim, aby si každý vybral tři obrazy a něco o nich řekl ostatním. Ten, kdo se bude vyjadřovat nejlépe, si bude moct vybrat nějaký dárek. Já tak aspoň budu moct taky něco nakoupit, říkala si. Trochu se tak odreaguju. Ty byl Philippův nápad, vzít je do muzea. Včera večer, když šli spát, jí řekl: „Proč je nevezmeš do muzea d´Orsay? Já jsem tam onehdy zašel s Alexandrem a jemu se to moc líbilo.“ O něco později, předtím, než zhasl lampu, se jí zeptal: „A co tvoje knížka, jak ti to jde?“

„Výborně.“

„Dáš mi ji přečíst?“

„Určitě, jakmile ji dopíšu.“

„Tak fajn! Dopiš ji rychle, abych měl v létě co číst.“

Zdálo se jí, že ve Philippově hlase zaslechla náznak ironie.

Teď ale zatím byli ještě pořád v muzeu a bloudili jeho sály. Alexandr si prohlížel obrazy, občas k některému popošel blíž, pak trochu ucouvl, aby si na něj udělal názor. Max se ploužil sály a špičkami tenisek kopal do parket a Zoé se nemohla rozhodnout, jestli má raději napodobovat svého kamaráda nebo bratrance.

„Od té doby, co u vás bydlí Max, se už se mnou vůbec nebavíš,“ stěžoval si Alexandr Zoé, která se přišla postavit vedle něho, když si zrovna prohlížel jeden Manetův obraz.

„To není pravda… Mám tě ráda pořád stejně.“

„Ne. Změnila ses… Nelíbí se mi, že si maluješ oči na zeleno. Připadá mi to vulgární. A vypadáš pak starší. Je to hrozné!“

„Které obrazy si vybereš?“

„Ještě nevím…“

„Já bych chtěla vyhrát. Už vím, co bych si vybrala jako dárek.“

„Co bys chtěla?“

„Velký kosmetický kufřík s malovátky. Abych byla hezká jako Hortense.“

„Ale ty už hezká jsi!“

„Tak jako Hortense ne…“

„Ty vůbec nemáš vlastní názor! Všechno chceš dělat jako Hortense!“

„To ty nemáš žádný vlastní názor! Děláš všechno jako tvůj tatínek! Myslíš, že jsem si toho nevšimla?“

Rozešli se každý na jinou stranu a Zoé šla za Maxem, který zůstal stát jako opařený před jedním ženským aktem od Renoira.

„Páni! To jsem nevěděl, že něco takovýho mají taky v muzeu!“

Zoé se zachichotala a šťouchla do něj loktem.

„Neříkej to mé tetě, ta by dělala oči!“

„To je mně fuk. Už mám tady napsaný tři obrazy!“

„Kde je máš napsané?“

„Tady…“

Ukázal jí dlaň, kam si napsal názvy tří Renoirových obrazů.

„Ty švindluješ, nemůžeš si vybrat tři od stejného malíře.“

„Když mně se líbí ženský, co ten chlápek maluje. Jsou pěkný a vypadají, že jsou v pohodě.“

Při obědě se Iris nedařilo z Maxe nic moc vypáčit.

„Ty, chlapče, opravdu nemáš moc velkou slovní zásobu.“ Iris si ten komentář nedokázala odpustit. „Za to ovšem ty nemůžeš, to je otázka výchovy!“

„No… ale já zas vím věci, o kterých vy nemáte ani páru! A na ty člověk žádnou slovní zásobu nepotřebuje! K čemu to vůbec je, ta vaše slovní zásoba?“

„Když se umíš vyjadřovat, pomáhá ti to v myšlení. Dokážeš pak vyjádřit emoce a pocity… Máš pak mnohem jasnější úsudek, když umíš věci správně pojmenovat. A když máš jasný úsudek, můžeš si udělat na různé věci vlastní názor, naučit se o nich uvažovat, může se z tebe stát někdo.“

„Já se neztratím. Na mě si nikdo netroufne!“

„Tak jsem to nemyslela,“ začala Iris, ale pak se rozhodla, že se do další konverzace raději nebude pouštět.

Mezi ní a tím chlapcem ležela hluboká propast a ona si nebyla jistá, jestli ji chce překlenout. Aby předešla případné žárlivosti, rozhodla se, že koupí dárek každému z dětí, a tak se vydali do čtvrti Marais podívat se po obchodech a něco vybrat. Už aby tohle moje otročení skončilo! Už aby Jo dopsala knihu a já ji mohla odnést Serrurierovi. Všichni pak odjedeme do Deauville k moři a tam společně počkáme, až si knihu přečte a řekne, co si o ní myslí. Bude tam Carmen nebo Babette a já nebudu muset každý den snášet nálady těch děcek. Podařilo se jí přesvědčit Joséphine, aby u nich strávila celý červenec. „Budeš nablízku, kdyby bylo potřeba udělat nějaké změny, bude to tak praktičtější.“ Joséphine nakonec nerada souhlasila. „Tobě se u nás nelíbí?“

„Ale ano, líbí, jenom bych s vámi nechtěla trávit každé prázdniny. Mám pak pocit, že jsem na vás moc závislá.“

Když bloumali ulicemi v Marais, popadly Zoé výčitky, a tak se přidala k Alexandrovi a vzala ho za ruku.

„Co chceš?“ utrhl se na ni Alexandr.

„Prozradím ti tajemství.“

„Já na tvoje tajemství kašlu!“

„Ale tohle je hrozně důležité tajemství.“

Alexandrova obrana slábla. Bylo mu líto, že kdykoliv jdou někam z domu, jde s nimi i ten nemožnej Max Barthillet a on se s ním tím pádem musí o sestřenici dělit. Nemůžu ho vyfuckovat a ten pitomec se tváří, jako bych byl vzduch! Jenom proto, že on bydlí na předměstí a já v Paříži. Myslí si o mně, že jsem takovej ten hodnej chlapeček z města a nehodlá se se mnou bavit. Dřív to bylo mnohem lepší, když jsem míval Zoé jenom sám pro sebe.

„Tak co to je, to tvoje tajemství?“

„Tak přece tě to přece zajímá? Ale nesmíš to nikomu říct, jasný?“

„Dobře…“

„No tak teda… Shirleyin syn Gary je něco jako princ.

A Zoé mu všechno vyprávěla. Jak tehdy večer viděly Shirley na plese pořádaném královskou rodinou, o fotkách, co našli na internetu, na kterých byl ve společnosti Williama a Harryho, Diany a prince Charlese. Alexandr pokrčil rameny a řekl, že to je blbost.

„Jaká blbost? Je to pravda. Zeptej se Hortense! Najednou se teď ke Garymu chová děsně mile. Už s ním nemluví spatra, najednou si ho považuje… Dřív ho dokonce odmítala i fotit!“

„Mluvíš teď tak škaredě jako on…“ ukázal bradou na Maxe.

„To není hezký, takhle žárlit…“

„Vymýšlet si lži taky není hezký…“

„Ale tohle není žádná lež,“ rozkřikla se Zoé, „to je pravda pravdoucí…“

A šla pro Maxe, aby jí to dosvědčil. Ten Alexandra ujistil, že je to pravda.

„No ale co na to říká Gary?“ zeptal se Alexandr.

„Nic… Říká, že jsme se spletli. Říká to samé jako jeho máma, že má asi dvojníka, jenomže my té pohádce o dvojníkovi nevěříme.“

Max vážně přisvědčil.

„Ty taky myslíš, že je to pravda?“ zeptal se Alexandr Maxe.

„Jo… Protože jsem je viděl. Jeho mámu v televizi a jeho na těch fotkách, co jsou na internetu. Možná mám malou slovní zásobu, ale oči mám dobrý!“

„Ty se na moji mamku zlobíš?“

„Jo, a dost… Kvůli tomu, že je dobře ohozená a má plno prachů, se ještě nemusí navážet do druhejch, co na tom nejsou jako ona.“

„To je fakt. Za tohle nemůžeš.“

„Moje máma za to taky nemůže. A ta tvoje se do mě pořád naváží. Už mám těch jejích buržoustskej řečí po krk! Komediantka jedna!“

„Hele, brzdi… Je to moje mamka…“

„Poslyšte vy dva! Nebudete se tady snad hádat, ne? Dělejte, usmiřte se!“

Alexandr a Max si neochotně dali malou přátelskou herdu do zad. Chvíli pak šli všichni tři vedle sebe. Iris na ně zavolala, aby na ni počkali. Zahlédla za výlohou hezkou halenku a chtěla se na ni podívat. Zastavili se a Max se obrátil k Alexandrovi: „Co ty máš za mobil?“

Alexandr ho vytáhl z kapsy a Max překvapeně vykřikl.

„Máš stejnej jak já, ty vole! Ten samej! A jaký máš zvonění?“

„Různý. Podle toho, kdo mi volá…“

„Dáš mi je poslechnout? Můžem si pak třeba nějaký vyměnit…“

Oba kluci si začali předvádět svá zvonění a Zoé si přestali všímat.

„Já už vím, co bych chtěla,“ brblala si Zoé sama pro sebe. „Mobil. Půjdu do zastavárny v Colombes a jeden si tam ukradnu!“

Joséphine se probudila jako první a sešla dolů připravit snídani. Měla ráda rána, kdy mohla být ve velké kuchyni s výhledem na pláž sama. Připravila chleba do toustovače, postavila vodu na čaj a vyndala z ledničky slané máslo a džemy. Někdy si udělala na pánvi slaninu s vejcem. Snídala a dívala se přitom na moře.

Její románové postavy jí scházely. Florine, Guillaume, Thibault, Baudouin, Guibert, Tancrède, Isabeau i všichni ti ostatní. K tomu chudákovi Baudouinovi jsem byla nespravedlivá. Sotva se objevil na scéně, a už jsem ho nechala popravit. A jen proto, že jsem se zlobila na Shirley. Z Guiberta měla husí kůži. Měla jako Florine pochopení, ona sama by se také snadno dostala do jeho područí. Občas se jí v noci zdálo, že ji objímá. Cítila jeho vůni, dotyk jeho teplých rtů. Odpovídala na jeho polibek a přitom cítila, jak jí přikládá na krk nůž. Probouzela se a celá se třásla. Muži byli tehdy tak drsní! Vzpomněla si na popis porodu, který našla v jednom starém rukopise: „Muž v té malé místnosti vypadal obrovský. Byl zlostný a prchlivý. V jedné ruce držel pohrabáč a v druhé obrovskou konvici plnou vařící vody. To dítě, které přišlo na svět, byl naštěstí chlapeček, a muž se přestal mračit a začal plakat, modlil se a přitom se smál.“ Ženy byly dobré jen k tomu, aby rodily děti. Isabeau o tom v jednom místě zpívá: „Matka mi říká, že mě provdala za muže, který má dobré srdce. Ale jak mám to dobré srdce poznat? Vbodne mi to své kopí do břicha a bije mě jako mulu.“ Odevzdala rukopis Iris a ta ho zanesla Serrurierovi. Pokaždé, když zazvonil telefon, obě sestry sebou trhly.

To ráno za ní přišel do kuchyně Philippe. I on byl ranní ptáče. Zašel pro noviny a croissanty, cestou si dal v bistru espresso, vrátil se domů a v klidu se pak nasnídal. Jezdil za nimi jen na víkend. Přijížděl v pátek večer a v neděli se vracel. Dovolenou měl až v srpnu. Brával děti na ryby. Hortense se toho neúčastnila, zůstávala raději na pláži se svými přáteli. Měla bych se s nimi seznámit, pomyslela si Jo. Netroufala si ji ale požádat, aby je přivedla domů a představila jí je. Večer Hortense často chodila ven. Když se chystala odejít poprvé, řekla: „Mami, vždyť mám prázdniny! Celý rok jsem pracovala a pak, přece už nejsem malý děcko, snad můžu jít večer ven…“ „Ale uděláš to jako Popelka, do půlnoci budeš doma,“ prohlásila Joséphine veselým tónem, kterým chtěla zamaskovat svoje obavy. Bála se, že se jí Hortense vzepře. Ta však přisvědčila. Joséphine se k tomu tématu už znovu nevrátila a Hortense byla přesná a vracela se o půlnoci domů. Po večeři se vždycky ozval před domem klakson a Hortense rychle dojedla moučník a odešla od stolu. Když si vyšla poprvé, zůstala Joséphine až do půlnoci vzhůru a poslouchala, kdy zaslechne na schodišti její kroky. Pak teprve usnula, uklidněná, že se dcera vrátila včas. Byl to jediný způsob, jak mít aspoň nějaký klid. Nemám odvahu se s ní každý večer dohadovat. Kdyby tady byl její otec, mohli bychom si rozdělit úlohy, ale když jsem sama, nemám sílu s ní neustále bojovat, a ona to moc dobře ví.

V srpnu pojedou holky za tatínkem do Keni, takže bude na Antoinovi, aby ji hlídal. V tuto chvíli toužila Joséphine ze všeho nejvíc po tom, aby se už nemusela vysilovat nekonečnými hádkami s dcerou.

„Nechceš croissant? Jsou ještě teplé.“ zeptal se Philippe a položil na stůl noviny a sáček s pečivem.

„Ano, vezmu si ráda…“

„Na cos myslela, když jsem přišel?“

„Na Hortense a na ty její noční vycházky…“

„Tvoje dcera je tvrdá. Potřebovala by otce, který by ji držel pevně na uzdě.“

Joséphine si povzdechla.

„To je pravda… Je ale tak tvrdá, že si o ni nedělám starost. Nemyslím, že by se nechala do něčeho zatáhnout. Ví velice přesně, co chce.“

„Tys byla v jejím věku taky taková?“

Joséphine se rozkašlala, jak rychle polkla doušek čaje.

„To nemůžeš myslet vážně! Vždyť vidíš, jaká jsem teď! No a jako dítě jsem byla stejná, jenom ještě nemožnější.

Zarazila se a litovala, že ta slova vyslovila. Vypadalo to, že si tím říká o soucit.

„Co ti scházelo, když jsi byla malá?“

Na chvíli se zamyslela. Byla mu vděčná, že se jí na to zeptal. Ona sama si tu otázku nikdy nepoložila, ale od té doby, co začala psát, jí často na mysli vytanuly útržky vzpomínek z dětství a vehnaly jí slzy do očí. Jako ta scéna na břehu moře, jak ji otec nesl v náruči a křičel na matku „Jsi úplný zločinec!“ V duchu zase viděla těžké olověné nebe, černé mraky a slyšela burácení vln. Začínám být nemožně citlivá, musím se vzchopit. Pokusila se mluvit střízlivě, bez stopy sentimentu.

„Nescházelo mi nic. Dostalo se mi dobrého vychování, měla jsem střechu nad hlavou, oba rodiče, určitou rovnováhu. Věděla jsem, že mě tatínek má rád, mnohokrát mi to dokázal. Ale scházela mi… Víš, bylo to, jako bych neexistovala. Nikdo si mě nevšímal. Neposlouchal, co říkám. Nikdo mi neříkal, že jsem hezká, inteligentní, zábavná. Tehdy se to nedělalo.“

„Ale Iris to říkali…“

„Jenomže Iris byla o tolik hezčí než já. Vedle ní jsem já úplně zanikla. Maminka mi ji vždycky dávala za příklad. Cítila jsem zřetelně, že je pyšná na ni, a ne na mě…“

„A dosud se to nezměnilo, viď?“

Začervenala se. Ukousla si kousek croissantu a čekala, až se jí rozplyne v ústech.

„Nevydaly jsme se stejnou cestou. Je ale pravda, že Iris je víc…“

„Ale já myslím dnes, Jo,“ přerušil ji Philippe. „Jak je to dnes?“

„Moje dcery dávají mému životu smysl a cíl, ale uvědomuju si, že žít musím sama za sebe. Když píšu, mám pocit, že začínám žít. Vydrží mi ale jen po tu dobu, co píšu, protože když si po sobě začnu číst, co jsem napsala… Je to hrůza! Zdá se mi, že to můžu všechno vyhodit!“

„Tím psaním myslíš svou habilitační práci? Aby ses mohla stát vedoucí výzkumu?“

„Ano…,“ zakoktala a došlo jí, že se už zase prořekla. „Víš, já zřejmě patřím k lidem, co se vyvíjejí pomalu. Někdy si říkám, jestli se neprobudím moc pozdě a jestli mi ta příležitost, na kterou tolik čekám, mezitím neuteče. A přitom nevím, na co to vlastně čekám.“

Philippe zatoužil ji uklidnit, říct jí, že si všechno bere moc k srdci, že si úplně zbytečně dělá výčitky. Její strnulé držení těla i oči ale vyjadřovaly něco, co se mu zdálo příliš vážné, a tak dodal, jako by četl její myšlenky: „Takže ty si myslíš, že už jsi svoji příležitost propásla? Že už tě v životě nic nečeká…“

Vážně na něho pohlížela a pak se usmála, jako by se tím chtěla omluvit, že byla tak vážná.

„V určitém smyslu ano… Ale, víš, ono to nebude tak horké. Nestalo se nic katastrofálního, vlastně to jenom tak pomalu plyne do ztracena. Tohle se tebe netýká. Tys vždycky držel život pevně v rukou. Nikdy jsi nikomu nedovolil, aby ti diktoval, co máš dělat.“

„Nikdo není opravdu svobodný, Joséphine. Ani já. A v jistém smyslu jsi možná ty svobodnější než já. Jenom to nevíš, to je celé. Jednoho dne tu svobodu v sobě objevíš. A bude ti připadat, že ten, kdo potřebuje soucit, jsem tady já.“

„Ale teď jsem tady ta hlavní chudinka já.“

Usmál se, protože nechtěl lhát.

„Máš pravdu… cítil jsem k tobě soucit a někdy dokonce i jakési podráždění. Ale změnila ses. Měníš se mi před očima. Ty sama to poznáš, až bude ta tvoje proměna u konce. Vždycky si všimneme až jako poslední, jak velkou cestu jsme ušli. Ale jsem si jist, že jednoho dne budeš žít takový život, po jakém toužíš, a bude to jenom tvoje zásluha!“

„To si opravdu myslíš?“

Krátce a smutně se usmála.

„Svým největším nepřítelem jsi ty sama, Jo.“

Philippe vzal ze stolu noviny a svůj šálek kávy a zeptal se: „Nevadilo by ti, kdybych si je šel přečíst na terasu?“

„Vůbec ne. Já budu moct pokračovat ve svém snění, bez Sherlocka Holmese za zády!“

Otevřel Herald Tribune a myslel přitom na včerejší večer. S Joséphine se tak dobře povídá. Je to tak snadné. Když mluvím s Iris, jsem zavřený jak ústřice. Nabídla mu, aby zašli na skleničku do baru v hotelu Royal. Nechtěl jí odporovat, a tak souhlasil. Ve skutečnosti toužil po jediném: strávit večer s Alexandrem. Dopsal už ten svůj dopis. Alexandr měl obrovskou radost, když ho dostal. Prozradila mu to Babette. Škoda, že jste to nemohl vidět! Oči mu jen zářily a celý zčervenal v obličeji. Přiběhl za mnou do kuchyně a volal: Dostal jsem dopis od tatínka! Píše mi, že mě má rád a že mi teď bude věnovat všechen čas, co má! Chápeš to, Babette? Není to báječný? Mával mi dopisem před očima, až se mi z toho zatočila hlava. Philippe dodržel slovo. Slíbil Alexandrovi, že ho naučí řídit a vždycky v sobotu a v neděli ráno ho naložil do auta a odjeli ven z města. Tam si ho posadil na klín, ukázal mu, jak má držet volant, a pak spolu jezdili po malých a úzkých cestách, kde nehrozilo, že by potkali nějaké auto.

Iris objednala dvě sklenice šampaňského. Na harfu tam hrála dívka v dlouhých šatech. Philippe si všiml jejích rukou, měla dlouhé a velmi štíhlé prsty.

„Jak ses měl v Paříži celý týden?“

„Pracovně…“

„Vyprávěj mi o tom.“

„Prosím tě, Iris! Není to nic zajímavého. Jsem rád, že nemusím myslet na práci, když jsem tady.“

Seděli na terase. Philippe pozoroval ptáka, který se kousek od nich snažil odnést v zobáku plátek toustového chleba, který zřejmě spadl číšníkovi, když přinášel šampaňské.

„Co dělá krásný doktor Bleuet?“

„Usilovně pracuje, jako obvykle.“

A je neuvěřitelně domýšlivý! Když letěl posledně první třídou do New Yorku, nezdál se mu steak, který mu podali, dost propečený. Napsal tedy letecké společnosti stížnost a vložil ji do obálky, kterou má každý pasažér k dispozici pro případné komentáře k cestě a ke službám na palubě. K dopisu přiložil svou vizitku… i ten steak! Air France mu zdvojnásobila počet bodů ve věrnostním programu.

„Nebude ti vadit, když si sundám sako a povolím si kravatu?“

Usmála se na něj a lehce jej pohladila po tváři. To drobné něžné gesto svědčilo o dlouhém manželském soužití. Možná také o něžnosti a citu, ale přitom ho trochu snižovalo na úroveň netrpělivého dítěte. Ten pocit nesnášel. Ano, já vím, říkal si v duchu, jsi krásná, opravdu nádherná, tvým modrým očím se nic na světě nevyrovná, jsou jedinečné. Jsi štíhlá a chodíš zpříma a důstojně jako královna. Vládneš svým klidným a suverénním způsobem nad mou láskou a tímto nenápadným důvěrným gestem si mě stále znovu zavazuješ. Dřív mě to dojímalo a okouzlovalo, vykládal jsem si to jako projev lásky, jenže teď, Iris, se s tebou nudím, protože celé je to založené na mnoha lžích. Díky jedné lži jsem se s tebou seznámil a od té doby jsi mi lhát nepřestala. Zpočátku jsem si myslel, že tě změním, jenže ty už nikdy jiná nebudeš, protože ty jsi sama se sebou spokojená.

Trochu se usmál a kousl se přitom do rtů. Iris se tím dala ošálit.

„Nikdy mi nic nevyprávíš…“

„Co bych ti měl povídat?“ zeptal se a pozoroval stále ptáka, který se pokoušel odnést svou kořist, jenomže nevěděl, jak by měl ten kousek chleba vzít do zobáku.

Iris po něm hodila pecku z olivy a pták chtěl uletět, jenomže nemohl vzlétnout, chleba byl moc velký. Vypadalo to směšně.

„Jsi zlomyslná! Pro něj to možná byla večeře pro celou rodinu.“

„To ty jsi zlomyslný! Vůbec už se mnou nemluvíš.“

Zamračila se jako malé dítě a dělala, že trucuje, ale on se na ni už nedíval. Sledoval ptáka, který zjistil, že mu už nehrozí nebezpečí, a tak si položil svůj náklad na zem a snažil se ho zobákem rozdělit na dvě části. Philippe se usmál, uvolnil se, protáhl si paže a s úlevou vydechl.

„Ach! Konečně jsem pryč z Paříže!“

Koutkem oka se na ni podíval. Ještě stále trucovala. Znal tento její postoj, kterým jako by křičela starej se o mne, podívej se na mě, já jsem přece střed světa! Už mě omrzela. Omrzelo mě všechno: moje práce, spolupracovníci, manželství. Doktor Bleuet mi přinesl úžasný případ, a já jsem ho skoro neposlouchal, když mi ho popisoval. Netěší mě už naše soužití. Ty poslední měsíce byly obzvlášť jalové a prázdné. Změnil jsem se já nebo ona? Je to moje vina, že se už nemám chuť spokojit se se zbytky, které se ona uvolí mi nechat? Mezi námi se už neodehrává vůbec nic. A přesto naše manželství trvá. Trávíme společně léto v rodinném kruhu. Jestlipak tady takhle budeme sedět i příští prázdniny? Nebo už do té doby otočím list? Přestože jí vlastně nemám co vytknout? Řada mužů by mi zřejmě záviděla. Některá manželství tak dlouho tají vzájemnou nudu, až potom začne působit jako jakési anestetikum a oni zůstávají, protože nemají sílu ani energii odejít. Já jsem se před několika měsíci z toho polospánku probudil, sám nevím, jak se to stalo. Protože jsem se setkal s Johnem Goodfellowem? Nebo jsem ho potkal právě proto, že jsem se už probudil?

Ptákovi se podařilo překlovat plátek chleba na půl a odletěl tak rychle, že za chvíli ho už na modré obloze nemohl rozeznat. Philippe se podíval na druhou půlku, která zůstala ležet na zemi: vrátí se pro ni. Ještě se pro ni vrátí. Všichni se vracejí ke své kořisti.

„Tatínku! Tati! Necháš mě dneska zase řídit?“ křičel Alexandr, když uviděl otce na terase.

„Jasně. Vyjedeme, jakmile budeš chtít.“

„A vezmeme s sebou Zoé! Nechce věřit, že už umím řídit!“

„Zeptej se Jo, jestli s tím souhlasí.“

Alexandr se vrátil do kuchyně a zeptal se Joséphine, jestli to dovolí. Ta ochotně přisvědčila. Od té doby, co Zoé nebyla už pořád jenom s Maxem, chovala se už zase jako dřív. Vrátila se k zábavám, které patřily k jejímu věku, a nemluvila už o líčení ani o chlapcích. Vrátila se i k tajnému způsobu dorozumívání s Alexandrem. The dog is barking znamenalo pozor, nebezpečí, the dog is sleeping vzduch je čistý, the dog is running away nepůjdem ven? Rodiče předstírali, že tomu nerozumí a děti se tvářily záhadně.

Joséphine dostala pohlednici od paní Barthilletové. Psala, že Alberto jí našel zařízený byt v ulici des Martyrs,
nedaleko od své firmy. Poslala jí svoji novou adresu. „Daří se nám dobře,“ psala. „Je hezky. Max je na prázdninách u svého otce, který žije na horách a vyrábí tam se svou přítelkyní sýr. Maxe práce se zvířaty baví a jeho otec přemýšlí o tom, že by si ho vzal k sobě. Docela by se mi to hodilo. Přeju Vám všechno dobré, Christine Barthilletová.“

„Kolikátého je dnes?“ zeptala se Joséphine Babetty, která zrovna vešla do kuchyně.

„11. července… Na ohňostroj a na petardy si budeme muset ještě pár dní počkat.“

Jak to ten tatínek říkával? „Na petardy je ještě trochu brzy.“ Za dva dny to bude třicet let, co umřel. Pokaždé si na to datum vzpomněla.

„Co uděláme na oběd? Máte nějakou představu?“ zeptala se Babette.

„Ne… mám zajít na trh?“

„Ne ne, já tam zajdu, jsem na to zvyklá… Jen jsem chtěla vědět, jestli třeba nemáte na něco chuť.“

Carmen měla teď v červenci dovolenou. Zůstala v Paříži a starala se o svou starou matku, popudlivou dueňu, kterou sice trápila rozedma plic, ale hlavu měla naprosto v pořádku. Ze své dcery si udělala otroka a úspěšně ji tyranizovala. Joséphine vycházela líp s Babettou. V přítomnosti Carmen se cítila stísněně. Neměla ráda její manýry guvernantky. V její přítomnosti si připadala jako malé dítě, které si kouše nehty a chodí s ohnutými zády, a podvědomě čekala, že ji za to napomene.

„To jste hodná, Babetto… Jak se má vaše dcera?“

„Marylin je v pohodě. Bude teď dělat zkoušky na ekonomce. Chtěla by jít na vysokou a udělat si bakalářský diplom. Ta má hlavu na studia, to není jako já!“

„To na ni musíte být pyšná…“

„Pořád mi to nejde do hlavy, že mám tak inteligentní děcko! A ještě k tomu hodný! Měla jsem holt štěstí. Člověk to nemůže nikdy dopředu vědět, že jo?“

Otevřela ledničku a obhlížela zásoby. Sedla si pak ke stolu, aby si napsala, co chce koupit. Chvíli hledala tužku mezi věcmi na stole a pak si vzpomněla, že ji má ve vlasech, že si s ní přichytila vlasy stočené do drdolu. Rozesmála se a řekla: „Já jsem přece tak pitomá! Všechno zapomenu. Vidíte, dokud na to myslím: tohle jsem našla v kapse v džínách vaší dcery. Už jsem to málem vyprala!“

A položila na stůl mobilní telefon.

„Lidi je v jednom kuse ztrácejí. Venku na pláži jsem už našla dva.“

„To jste se musela splést, Babetto, moje dcery mobil nemají.“

„Nechci se s vámi přít, ale tenhle opravdu patří Hortense. Měla ho v kapse u kalhot.“

Joséphine si telefon udiveně prohlížela.

„Babetto, buďte tak hodná a nic jí o tom neříkejte. Uvidíme, jak bude reagovat.“

Vzala telefon ze stolu a strčila si ho do kapsy. Babetta se na ni spiklenecky podívala a usmála se.

„Vy víte, od koho ho má, že jo?“

„Ano. A protože nechci zahájit útok jako první, počkám, co řekne…“

13. července se Joséphine před polednem vracela domů. Byla si v lese zaběhat. Vítr od moře jí čechral vlasy, které jí v úzkých pramíncích padaly do čela. Oranžové tričko se jí lepilo na kůži a propocená místa na něm vytvářela tmavé skvrny. Pot jí stékal i do očí a štípal ji.

Od rána myslela na to, že je to třicet let, co tatínek umřel. Opakovala si to pořád dokola. Nakonec si obula kecky a šla si zaběhat. Byla venku tři čtvrtě hodiny! Čtyřicet pět minut vydržela běžet! Dívala se na hodinky a musela si blahopřát. Když běžela, lépe se jí přemýšlelo. Její myšlenky sledovaly rytmus kroků. V noci pršelo. Vůně mokré hlíny ještě zvýrazňovala vůni, kterou vydechovaly kapradiny, zimolez, lesní mech, houby a suché listí. To všechno dohromady vytvářilo zvláštní směsici, nad kterou se ještě, jako obláček páry, vznášela slaná vůně moře. Na pokožce vnímala vlhkost. Když si olízla rty, cítila na jazyku slanou chuť moře. Když běžela, poslouchala, jak ptáci v lesíku zpívají. Jeden se ozýval docela blízko „tsi-tsi-tsi, tsi-tsi-tsi“ a jí to připadalo, jako by říkal „po-spěš si, po-spěš si“, a tak přidala do kroku. Jiný odpovídal „a-o, a-o, a-o“, jako by říkal „a-no, a-no, a-no“. Myslela na tatínka a v duchu s ním rozmlouvala. Nevím, kde jsi, tatínku, ale dej mi, prosím tě, nějaké znamení. „A-no, a-no, a-no.“ Je to už čtrnáct dní, co vydavatel dostal můj rukopis, a pořád nic. Co s ním může tak dlouho dělat? Ozve se už konečně? „A-no, a-no, a-no“ odpovídal ptačí hlas. Kdyby se dnes ozval, znamenalo by to, že ty, tatínku, nad mým rukopisem bdíš, a že i nade mnou držíš ochrannou ruku! Včera telefonovala matka a dlouze mluvila s Iris. „Matka si myslí, že Šéf má milenku,“ pošeptala jí pak Iris. „Dovedeš si ho představit v posteli?“ Joséphine si dala prst na rty, aby naznačila, že o tom nechce mluvit před dětmi. Iris jí to pak dopověděla večer v kuchyni, když už všichni v domě spali. „Zdá se jí, že se celý změnil, je veselý a jako by omládl. Prý snad používá i krém na obličej, nechal si obarvit vlasy, zhubl a v noci nespí doma! Matka vycítila, že má rivalku. Prohledala mu věci a našla fotku, na které Šéf objímá nějakou mladou holku s odvážným výstřihem a dlouhými černými vlasy. Na rubu bylo napsáno: Nataša a bylo tam namalované srdíčko. Fotka byla z nějaké slavnostní večeře v Lido. Vypadá to, že s ní utrácí spoustu peněz a v účetnictví je vykazuje jako večeře s klienty. V jeho věku? Rozumíš tomu?“ „Co bude dělat?“ zeptala se Joséphine a vzpomněla si, jak ho tenkrát v zimě zahlédla na nástupišti na nádraží.

Ale Josiane je přece baculatá a navíc blondýna, a není taky už nejmladší. Možná má těch milenek několik, pomyslela si skoro s obdivem. Možné je všechno!

„Říká, že ho ale má v hrsti, má připravenou výbornou obranu, něco, co ho úplně smete.“ „Jak jako smete?“ zeptala se Joséphine. „Obviní ho ze zneužití majetku společnosti. Našla nějaké kompromitující dokumenty a hodlá je použít. Tyhle věci dokážou způsobit hodně velký skandál. Jestli nebude chtít, aby se ta záležitost propírala v novinách, tak bude sekat dobrotu.“

Chudák Šéf! pomyslela si Joséphine a zadívala se na červenou závoru, která bránila vjezdu na soukromý pozemek Dupinových. Má přece taky právo se zamilovat, vždyť život s naší matkou musela být učiněná hrůza! Po obloze plula bílá mračna. Jejich obrysy se na azurové modři zřetelně rýsovaly.

Iris na ni už s triumfálním úsměvem čekala na schodech. Na sobě měla poslední model košile Lacoste a bílé plátěné kalhoty. Když byla opálená, zdály se její obrovské modré oči ještě větší. Mrkla soucitně na Josephinino oblečení a pak vítězně spustila: „Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub!“

Joséphine se posadila na schody, tričkem si utřela čelo a zeptala se: „Podařilo se ti upéct to soufflé, co ti pořád nešlo?“

„Vedle jak ta jedle!“

„Alexandr objel sám autem celý dům?“

„Zase vedle!“

„Jsi těhotná?“

„V mém věku? Zbláznila ses?“

Joséphine najednou zvedla hlavu a podívala se na sestru. Rázem pochopila.

„Volal Serrurier.“

„Bingo! JE KNIHOU NADŠENÝ!“

Joséphine sjela po schodech na zem a zůstala ležet natažená na zádech, roztáhla ruce a jen se dívala na nebe. V duchu si na ně promítala velkými písmeny napsanou větu „JE KNIHOU NADŠENÝ!“ Tak se jí to podařilo! Florine teď zase ožije! A spolu s ní i Guillaume, Thibault, Baudouin, Guibert a Tancrède! Až dosud to byly jen postavy vystřižené z kartonu, opatrně proložené hedvábným papírem, srovnané a uložené v krabici. Čekaly tam, až se jich dotkne čarovná hůlka a vdechne jim život. Teď ožijí a zabydlí se v knihkupectví a na policích knihoven!

Iris popošla až k ní. Stála rozkročená, takže její dlouhé a štíhlé opálené nohy tvořily obrácené písmeno V jako Vítězství.

„Je knihou nadšený. Žádné opravy. Všechno je perfektní. Vyjde to v říjnu, ve velkém nákladu. Bude ji provázet veliká reklamní kampaň. Reklamní spoty v rádiu. V televizi. V novinách. Reklamy na autobusech. Úplně všude!“

Zvedla ruce nad hlavu a pak se natáhla na zem vedle Jo.

„Podařilo se ti to, Jo! Podařilo! Měl oči navrch hlavy! Byl úplně paf! Děkuju! Děkuju ti! Jsi ohromná, báječná, prostě neuvěřitelná!“

„Dneska je to třicet let, co tatínek umřel. „Na petardy je ještě trochu brzy.“ Pamatuješ? 13. července. To hlavně jemu musíme poděkovat.“

„Jo? To už je vážně třicet let?“

„Ano, dnes.“

„No ale knihu jsi napsala ty! Večer to musíme oslavit. Zajdeme si do restaurace. Dáme si šampaňské a spoustu kaviáru, vařené raky a malé větrníčky s čokoládovou polevou!“

„Myslela jsem na něj celou dobu, co jsem běžela. Prosila jsem ho, aby nad knihou držel ochrannou ruku a…“

„Přestaň už! Knihu jsi napsala ty, ne on!“ V jejím hlase bylo cítit podráždění.

Tahle Joséphine. Věčně je jenom smutná. Lpí na citech a pořád se drží těch svých naivních iluzí. Už mě štve s tou věčnou potřebou někoho milovat a s tím, jak se pořád spoléhá na druhé a nikdy ne sama na sebe. Sama si nikdy nepřičítá žádnou zásluhu. Iris pokrčila rameny a vrátila se v myšlenkách ke knize. Teď je na řadě ona, aby převzala štafetu.

Obrátila se na břicho, podepřela si bradu o lokty a prohlásila: „Od této chvíle je ze mě spisovatelka. Budu se muset naučit přemýšlet jako spisovatelka, jíst jako spisovatelka, spát jako spisovatelka a také oblékat se a česat jako spisovatelka.“

„Taky chodit na záchod jako spisovatelka!“

Iris ji ale neslyšela. Byla zabraná do svých myšlenek, v duchu si už připravovala a kombinovala plány pro svou novou kariéru. Najednou se zarazila a uvažovala: „Jak to ale všechno zvládnu?“

„Nemám tušení. Dohodly jsme se, že si rozdělíme role. A teď je řada na tobě!“

Snažila se mluvit nenuceně, ale nešlo jí to od srdce.

Ten večer šli Philippe, Iris a Joséphine na večeři do restaurace Cirro´s. Philippe zaparkoval svou velkou limuzínu mezi dvě auta, jiné místo už na parkovišti nebylo. Iris a Joséphine se musely natočit bokem, aby mohly vystoupit. Iris se přitom rukou dotkla karosérie vedlejšího vozu. Byl to červený sporťák s odklopenou střechou. Jakýsi opálený muž s úzkým knírkem, oblečený v semišové bundě, na ni zakřičel: „Opatrně! To je můj vůz!“

Iris si ho jen mlčky změřila pohledem.

„To je ale blbec!“ řekla potichu, když odcházeli z parkoviště. „Kvůli takové hlouposti by snad byl schopen zavolat policii! Muži jsou tak nedůtkliví, jakmile se jedná o jejich auto! Vsadím se, že si přinese jídlo ven a bude hlídat, aby se k tomu jeho pokladu nikdo nepřiblížil.“

Šla první a klapala přitom koženými sandálky značky Prada. Joséphine šla za ní. Záda měla shrbená. Luca jezdil autobusem. Nosil starou bundu a holil se jednou za tři dny. A na nikoho nekřičel. Koncem června se zase začal objevovat v knihovně a obnovili svůj zvyk chodit společně na kávu.

„Co budete dělat letos v létě?“ zeptal se a zadíval se jí smutně do očí. „V červenci pojedu k sestře do Deauville. V srpnu ještě nevím. Holky budou u svého otce…“ „Tak to já si na vás počkám. Budu tady celé léto. Budu moct alespoň v klidu pracovat. Já mám léto v Paříži rád. Je to tu úplně jiné. A pak, v knihovně nikdo není, takže nemusíte dlouho čekat, než vám přinesou objednané knihy…“

Domluvili se tedy, že se sejdou začátkem srpna a Joséphine odjela, spokojená, že se s ním zase uvidí.

Iris objednala šampaňské a zvedla skleničku na počest knihy.

„Cítím se dnes, jako bych křtila loď, která se vydává na dalekou plavbu,“ řekla pompézním tónem. „Přeji knize, aby měla úspěch a dobře se prodávala…“

Philippe a Joséphine si s ní připili. Mlčky pak vychutnávali růžové šampaňské. Na okrajích skleniček ulpěla sražená pára a duhově se leskla. Philippovi zazvonil telefon. Podíval se na číslo na displeji, aby viděl, kdo ho to ruší, a řekl: „Musím to vzít.“ Vstal a odešel ven na terasu. Iris sáhl do kabelky a vyndala z ní krásnou obálku z bílého kartonu.

„To je pro tebe, Jo. Abys i ty měla dnes důvod oslavovat.“

„Co je to?“ zeptala se Jo udiveně.

„Malý dárek… který ti trochu usnadní život!“

Joséphine si vzala obálku, otevřela ji a vytáhla kartičku z hlazeného papíru, na které bylo velkými zlatými písmeny výrazným Irisiným písmem napsáno: „Happy you! Happy book! Happy life!“ Ke kartičce byl přiložen složený šek na dvacet pět tisíc euro. Joséphine zrudla a kartičku i šek zastrčila zpátky do obálky. Cítila se pokořená. To je cena za moje mlčení. Kousla se do rtů, aby se nerozplakala.

Nedokázala ze sebe vysoukat slova poděkování. Všimla si, že se na ni Philippe přes sklo dívá; skončil už svůj telefonní hovor a vracel se k nim. Přinutila se k úsměvu.

Iris vstala ze židle a zamávala na nějakou dívku, která mířila k jednomu ze stolů na samém konci terasy, skoro u pláže.

„Vždyť je to Hortense! Co ta tady dělá?“

„Hortense?“ vzpamatovala se Joséphine.

„No ano… podívej.“

Zavolala na ni. Hortense se zastavila, otočila se a zamířila k nim.

„Co tady děláš, Hortense?“

„Přišla jsem vás pozdravit! Babetta mi řekla, že jste sem jeli na večeři, a já jsem nechtěla zůstat doma s těmi dvěma malými…“

„Tak si k nám pojď sednout,“ řekla Iris a ukázala na křeslo.

„Ne, děkuji… Půjdu zase za svými kamarády, jsou vedle u baru.“

Obešla celý stůl, objala tetu, maminku i strýce a zeptala se Joséphine: „Dovolíš mi to, viď, maminko? Dnes večer ti to moc sluší!“

„Zdá se ti?“ řekla Joséphine. „Nemám na sobě nic zvláštního. Ale možná je to tím, že jsem si byla ráno zaběhat…“

„Určitě! Tak ahoj… Dobře se bavte.“

Joséphine se za ní dívala, jak odchází. Byla znepokojená. Něco přede mnou skrývá. To totiž není normální, aby mi Hortense skládala komplimenty.

„Tak tedy…,“ řekl Philippe, „na úspěch knihy!“

Znovu se chopili sklenek. Číšník přinesl jídelní lístky, aby si mohli objednat.

„Doporučuji vám dnes raky, jsou vynikající…“

„Jak se vlastně ta kniha bude jmenovat?“ zeptal se Philippe.

„Safra…,“ řekla Jo. „Na název jsem vůbec nepomyslela!“

„A to jsem se tě na to přitom tolikrát ptala!“ skočila jí do řeči Iris. „Vždycky jsi říkala, že na vymýšlení názvů jsi mistr a že mi nějaký poradíš, a teď nic!“

Snažila se zamluvit Joséphinino prořeknutí se a vytrvale pokračovala: „Přitom už je to jak dlouho, co jsem ti rukopis dala a prosila tě, abys mi k němu napsala svoje poznámky, a ty nic! Nenapsala jsi mi jedinou! A tos mi to slíbila! To od tebe není hezký, Jo!“

Joséphine seděla schovaná za jídelním lístkem a neodvažovala se podívat na Philippa. On je mlčky chladně pozoroval. Tato scéna mu připomněla jinou, která se odehrála před patnácti lety. Ctižádost je vlastnost, která dokáže všechno zničit, říkal si v duchu. Lakomec se nasytí zlatem, prostopášník svým tělem, pyšný člověk se živí svou pýchou, ale čím se živí ctižádostivý člověk, který nemá úspěch? Jedině sám sebou. Pomalu sám sebe stravuje, tu touhu po úspěchu a po tom, aby zářil, nemůže ničím utišit. Je připraven zaprodat svou duši nebo se zmocnit duše a talentu druhých, jen aby se vyšplhal po jejich zádech k úspěchu. Touží, aby mu všichni tleskali. Co nedokázala sama, to si Iris vždycky uměla nechat udělat od druhých a sama pak shrábla všechnu slávu, kterou tak nezaslouženě získala. Jednou jí to už málem vyšlo. Teď to zkusila znovu, a vybrala si oběť, která je povolná. Jeho pohled sklouzl na Joséphine, která se snažila schovat za jídelním lístkem.

„Vzala sis ten nesprávný. To, co držíš, není jídelní, ale nápojový lístek.“

Zakoktala se a hlesla „omlouvám se, já jsem se spletla.“

Philippe jí přispěchal na pomoc.

„Vždyť se nic neděje! Přece si nebudeme kazit tvoji oslavu, viď že ne, drahoušku?“ řekl a obrátil se k Iris.

Položil lehký důraz na slovo „tvoji“, pak jeho hlas sklouzl k jemné ironii a skončil líbezným, ale kousavým oslovením „drahoušku“.

„Tak už se usměj, Jo! Uvidíš, že nějaký název vymyslíme.“

Přiťukli si znovu šampaňským, pak přišel číšník zapsat si jejich objednávku. Zvedl se lehký větřík, třásně slunečníků se pohnuly, z pláže sem doléhalo šumění vln. Dýchali svěží vzduch, který sem vál od moře a ohýbal zelené rostliny ve velkých bílých dřevěných žardiniérách. Na ramena hostů se náhle snesl noční chlad. Iris se zachvěla a pevněji si přitáhla svůj pléd.

„Přišli jsme sem oslavovat, ne? Tak tedy na úspěch knihy i na úspěch nás tří!“

2 Jean-Michel Maupoix, Du lyrisme (O lyrismu), Éditions José Corti

3 Český text Eliška Krásnohorská

„Co děláte jiného než většina lidí?“

„Saju mateřské mléko.“

„Schází vám něco ke štěstí?“

„Řeholní šat karmelitky.“

„Odkud pocházíte?“

„Spadla jsem z nebe.“

„Jste šťastná?“

„Na někoho, kdo chce každý den spáchat sebevraždu… ano.“

„Co jste v životě vzdala?“

„Že ze mě někdy bude blondýnka.“

„Co děláte s penězi?“

„Rozdávám je. Peníze nosí smůlu.“

„Co vás nejvíc potěší?“

„Utrpení.“

„Jaký dárek ráda dostáváte k narozeninám?“

„Atomovou bombu.“

„Uveďte tři svoje současníky, které nenávidíte.“

„Já, já a zase já.“

„Za co bojujete?“

„Za právo na sebedestrukci.“

„Dokážete něco odmítnout?“

„Ano, všechno, co mi někdo vnucuje násilím.“

„Co jste dokázala udělat z lásky?“

„Cokoliv. Když jste zamilovaný, devadesát osm procent vašeho mozku přestane fungovat.“

„K čemu je podle vás umění?“

„Abychom se dočkali okamžiku, kdy se setmí.“

„Čeho si na sobě nejvíc ceníte?“

„Svých dlouhých černých vlasů.“

„Byla byste ochotna je kvůli něčemu obětovat?“

„Ano.“

„Kvůli čemu?“

„Všechny důvody, které dokážete upřímně obhájit, jsou dobré.“

„A kdybych vás požádal, abyste je obětovala teď, udělala byste to?“

„Ano.“

„Ať mi přinesou nůžky!“

Iris ani nehnula brvou. Její velké modré oči se dívaly přímo do kamery a obličej neprozrazoval sebemenší obavu. Bylo devět hodin večer. Tento pořad vysílala veřejnoprávní televize. Celá Francie seděla u televizorů. Odpovídala dobře, nezapomněla na žádnou efektní repliku. Asistentka přinesla na stříbrném podnose velké nůžky. Moderátor je vzal do ruky, popošel k Iris a zeptal se jí: „Víte, co teď udělám?“

„Třesou se vám ruce.“

„Souhlasíte s tím a nebudete mě pak žalovat? Řekněte: ano, přísahám.“

Iris pokrčila rameny a lhostejným tónem, jako by se vůbec nejednalo o ni, řekla „ano, přísahám“. Moderátor vzal do ruky nůžky a ukázal je na kameru. Asistentka ve studiu zatajila dech. Muž trochu ucouvl, pak se narovnal, otočil se ke kameře a zamával nůžkami ve vzduchu. Vypadalo to, jako by tuto sekvenci v režii zpomalili. Jako by moderátor schválně prodlužoval ten podivný okamžik a čekal, že se Iris vzpamatuje, a řekne, že s tím nesouhlasí. Kdyby tak teď mohli vysílání přerušit a vložit blok reklamy! Cena za minutu reklamy by rázem stoupla! Reklamní agentury se teď budou předhánět, aby se dostaly do mého příštího pořadu. Došel až k Iris, přejel rukou po jejích černých vlasech, potěžkal je v ruce a rozprostřel jí je na ramena. Pak poprvé střihl. Ozval se tlumený zvuk, trochu podobný zašustění hedvábí a zaskřípání kovových pilin. Muž ucouvl. V ruce držel ustřižený pramen, který se oddělil od černé záplavy Irisiných vlasů. Otočil se a ukázal ho na kameru, jako nějakou kořist. Bylo slyšet překvapené a vyděšené šeptání. Iris se nehýbala. Seděla vzpřímeně, na jejím obličeji nebylo vidět žádný výraz, jen ty veliké, doširoka otevřené oči. Na rtech se jí objevil téměř neznatelný úsměv. Muž zvedl další pramen jejích hustých, lesklých vlasů. Uhladil jej a přiblížil k němu nůžky. Prameny vlasů padaly na dlouhý oválný stůl. Ostatní hosté si trochu odsedli, jako by nechtěli být spolupachatelé tohoto audiovizuálního rozsudku smrti.

Bylo naprosté ticho. V režii rychle vybírali záběry na konsternované publikum a vkládali je mezi jednotlivé záběry. Ozýval se jen pravidelný skřípot nůžek, který působil skoro strašidelně. Nebylo slyšet jediný hlas. Jediný výkřik. Diváci byli strnulí, a pokud se odvážili mluvit, jen tichounce a bezhlesně šeptali.

Moderátor teď už zkušeným pohybem stříhal dál Irisiny vlasy, jako zahradník vybavený nůžkami na živý plot. Cvakání nůžek už znělo slaběji a nebylo tak brutální. Stříbrná ostří se míhala Iris nad hlavou jako v nějakém podivném tanci. Některé chomáče vlasů se však nechtěly poddat, ale moderátor se s nimi statečně potýkal. Spektrometry málem explodovaly. Tohle budou opakovat každý den v bloku nejatraktivnějších záběrů celého týdne. Nebude se mluvit o ničem jiném. Představoval si titulky v novinách, komentáře, žárlivé reakce svých kolegů.

Konečně odložil těžké nůžky na stůl a triumfálně prohlásil: „Dámy a pánové, Iris Dupinová vám právě dokázala, že realita a fikce jsou jedno a totéž, protože…“

Jeho slova zanikla v obrovském potlesku, jenž uvolnil nahromaděné napětí diváků, kteří jako očarovaní a celí strnulí přihlíželi té scéně.

„Protože ve své knize přivádí Iris Dupinová na scénu mladou ženu, Florine, která, aby unikla sňatku, si oholí hlavu! Kniha vychází v nakladatelství Serrurier, jmenuje se Tak pokorná královna a je to příběh… Mám ho tu krátce nastínit nebo to raději uděláte sama?“

Iris lehce pokývala hlavou a řekla: „Zvládnete to velmi dobře. Vidím, že jste moji hrdinku velmi dobře pochopil.“

Rukou si zlehka upravila vlasy a usmála se. Seděla tam celá zářivá a klidná. Vždyť co znamená pár centimetrů vlasů? Zítra se už bude kniha prodávat, knihkupectví se budou předhánět, které dřív přesvědčí vydavatele, aby jim přednostně poslal tisíce exemplářů Tak pokorné královny. Jen musím ještě zdůraznit, že se nejedná o francouzskou panovnici, ale o královnu lidských srdcí. Vydavatel jí doporučil, aby na tento malý detail nezapomněla. Aby si čtenáři nemysleli, že se jedná o historický příběh, řekněte jim, že vaše kniha je utkaná jako goblén z několika menších příběhů, které se spojují v jednu hlavní dějovou linii. Ocitneme se ve 12. století, v temných časech hradů a tvrzí, tady přidejte nějaký ten detail, odborný výraz, trochu emocí, aby to mělo šťávu… Můžete se přitom lehce začervenat, v oku se vám zalesknou slzy. A tady byste se mohla rovnou zmínit o Bohu, to je na to ta vhodná chvíle. O Bohu našich předků, o staré dobré Francii, o božích zákonech i o těch lidských, ostatně máte veškerou moji důvěru, vím, že budete ohromná! Netušil, že se nechá ostříhat v přímém přenosu. Iris vychutnávala svůj triumf, tvářila se pokorně, klidně seděla a se sklopenýma očima poslouchala, co povídá moderátor.

Protože teď jsem v cirku, v aréně, všichni se na mě dívají, musím tedy působit jako královna, říkala si, a jen na půl ucha vnímala moderátorův komentář. Ten znovu připomenul titul knihy a vydavatele, ještě naposledy vyslovil její jméno a ozval se aplaus, diváci povstali jako Římané, když přihlíželi hrám v Koloseu. Iris se uklonila a poděkovala a pak s vážným výrazem klidně vstala ze židle a lehkým krokem odešla za kulisy.

Tisková mluvčí právě telefonovala a tak se na ni jen usmála a zvedla palec na znamení vítězství. Celá zářila. Vyhrály!

Nevydržela ale jen tak mlčet a tak přikryla mobil dlaní a radostně Iris blahopřála: „Vyhrály jsme, Iris! Byla jsi ohromná, božská, úplná hrdinka!“ dodala a přikryla mobil rukou. „ Už mi všichni volají, z novin, z rádia, další televizní stanice, všichni tě chtějí, jsou naprosto nadšení, máme to v kapse!“

Joséphine, Hortense, Zoé a Gary seděli v Shirleyině obývacím pokoji u televize a taky sledovali to vysílání.

„Tohle byla opravdu Iris?“ zeptala se Zoé. Řekla to potichu a v jejím tónu bylo patrné zneklidnění.

„Ano.“

„Proč to ale udělala?“

„Aby se kniha dobře prodávala,“ odpověděla Hortense. „A ona se bude prodávat! Všude se o ní bude mluvit! To se jim vážně povedlo. Myslíš, že to měli předem domluvené? Že si to s tím moderátorem všechno připravili předem?“ otočila se k Shirley.

„Myslím, že tvoje teta je schopná všeho. Tohle ovšem… musím přiznat, že mě doběhla!“

„She knocks me down too!“ Gary se skoro zakoktal. „To je poprvé, co jsem viděl něco takového v televizi. Myslím takhle na živo, ne ve filmu, protože třeba Janu z Arku taky ostříhali, jenomže to byla herečka a měla paruku.“

„Chceš říct, že ona si jen tak pro nic za nic opravdu nechala ostříhat vlasy?“ vykřikla Zoé a málem se rozplakala.

„Já myslím, že to nebylo pro nic za nic.“

Zoé se podívala na maminku, která nic neříkala.

„Ale to je hrozný, mami! Já nikdy nebudu psát knihu a nikdy taky nepůjdu do televize!“

„Máš pravdu, je to hrozný,“ podařilo se Joséphine ze sebe vysoukat. Pak utíkala na záchod a zvracela.

„Konec vysílání, pokračování příště!“ prohlásila Shirley a vypnula televizi. „Protože podle mě je tohle teprve začátek.“

Ze záchodu bylo slyšet spláchnutí a Joséphine vyšla ven. Byla úplně bledá a hřbetem ruky si utírala ústa.

„Proč se mamince udělalo špatně?“ pošeptala Zoé Shirley do ucha.

„Protože viděla, jak se vaše teta chová! Tak honem, pojďte ke stolu, ať můžu vytáhnout kuře z trouby. Už bude určitě upečené do zlatova. Ještě štěstí, že Iris byla první na řadě, jinak by bylo na uhel.“

Gary se zvedl jako první a rázem ho bylo všude plno. Měřil metr devadesát dva! Joséphine si na to pořád nemohla zvyknout. Když se v září vrátil z prázdnin, vůbec ho nepoznala. Potkala ho dole v domě ve vestibulu, byl k ní otočený zády a ona si v první chvíli pomyslela, že je to asi nějaký nový nájemník. Od té doby ještě o kousek vyrostl a byl teď o hlavu a půl větší než jeho maminka. Taky zmužněl. Zdálo se, že kostkovaná košile, kterou měl na sobě, je mu přes ramena trochu těsná. Měl ji rozepnutou a pod ní měl oblečené černé tričko s nápisem „Fuck Bush“. Nebylo na něm už nic z adolescenta, tak jak ho znala ještě z počátku července. Obličej mu rámovaly černé polodlouhé vlasy a ještě zdůrazňovaly zelenou barvu jeho očí a bílé rovné zuby. Na bradě mu rašily tmavé vousy. Hlas se mu úplně změnil. Bylo mu skoro sedmnáct! Byl z něj už muž, ale občas si ještě uchoval nešikovný půvab adolescenta, třeba když se usmál, když strčil ruce do kapes nebo přešlápl z jedné nohy na druhou. Ještě pár měsíců a pak už definitivně přejde na druhý břeh a bude dospělý, napadlo několikrát Joséphine, když tak sledovala jeho vývoj. Má přirozený půvab, pohybuje se elegantně a s určitou noblesou. Možná mu přece jen koluje v žilách královská krev.

„Nevím, jestli dokážu něco sníst,“ řekla Joséphine, když si sedala ke stolu.

Shirley se k ní naklonila a pošeptala jí do ucha: „Seber se, dětem bude divné, proč je ti tak špatně!“

Shirley Garymu prozradila Joséphinino tajemství. „Ale nesmíš to nikomu říct!“ „Jasně, slibuju!“ odpověděl jí. Mohla se na něj spolehnout: uměl udržet tajemství.

Prožili spolu moc pěkné léto. Dva týdny byli v Londýně a pak jeli na čtyři týdny do Skotska, bydleli tam ve šlechtickém sídle, které jim půjčil jeden Shirleyin přítel. Chodili na lov, rybařili, podnikali dlouhé procházky po zelených kopcích. Všechny večery tam Gary trávil s Emmou, která přes den pracovala v místní restauraci. Jednou večer se Gary vrátil a oznámil matce „I did it.“ Šelmovsky se přitom na ni usmál. Připili si spolu na Garyho nový život. „Poprvé to není nic moc, ale uvidíš, že to bude čím dál lepší!“ řekla mu Shirley. „Nebylo to špatné! Už strašně dlouho jsem toužil to udělat. Víš, zní to divně, ale mám teď pocit, jako bych se konečně vyrovnal otci.“ Chtěl ještě dodat: Vyprávěj mi o něm, ale viděla, že mu ta otázka uvízla v hrdle. Každý večer chodil za Emmou do jejího pokoje v podkroví. Shirley si rozdělala oheň v krbu ve velkém pokoji s brněním, lehla si na divan a vzala do ruky knížku. Několikrát se sešla se svým osudovým mužem. Asi třikrát za ní přijel na víkend. Scházeli se v západním křídle hradu, když už byla tma. S Garym se ani jednou nepotkal.

Shirley se dívala, jak Gary prostírá stůl. Všimla si, že ho Hortense sleduje pohledem. Řekla si no vida! Najednou už pro ni není ten otrapa, co slintá blahem, jen se na něj podívá. Well done, my son!

Gary je teď nějaký jiný, přemýšlela Hortense. Jistě, vyrostl a zmužněl, ale v tom to není. Jako by byl nějak samostatnější. Jako by mu na ní vůbec nezáleželo. To nemám ráda, když mě moji obdivovatelé ignorují, pomyslela si a pohrávala si s mobilem schovaným hluboko v kapse svých džín.

Hortense se také změnila, říkala si Shirley, když se na ni zadívala. Dřív byl jen hezká, teď je nebezpečná. Šíří kolem sebe podezřelou smyslnost. Jediná Jo si toho ještě nevšimla a jedná s ní pořád jako s malou holčičkou. Pokapala kuře šťávou, přesvědčila se, že je dobře propečené a že má správnou zlatavou kůrčičku, a odnesla ho na stůl. Zeptala se, kdo chce prsíčka a kdo stehna. Holky a Gary zvedly ruku, že chtějí bílé maso.

„Takže my si vezmeme nohy,“ obrátila se na Joséphine, která hleděla na kuře, a bylo na ní jasně vidět, že nemá vůbec chuť k jídlu.

„Vezmi si i moji porci,“ řekla Jo a odstrčila od sebe talíř.

„Musíš ale jíst, maminko,“ přikázala jí Zoé. „Moc jsi zhubla a to není pěkné. Na tváři se ti už vůbec nedělají dolíčky!“

„Drželas dietu paní Barthilletové?“ zeptala se Shirley, zatímco rozdělovala dětem kousky bílého masa.

„Celý srpen jsem pracovala a moc jsem nejedla. Bylo hrozně horko…“

A číhala jsem na okamžik, kdy se Luca objeví v knihovně. To čekání mě úplně pohltilo, nedokázala jsem ani jíst.

„Ta kniha vyšla nějak rychle, ne?“ zeptala se Shirley.

„Vydavatel chtěl, aby byla na pultech už na začátku školního roku.“

„To si tedy musel být dost jistý úspěchem.“

„Nebo spoléhal na Iris! A dnešek je toho důkazem: měl pravdu,“ vzdychla Joséphine.

„Máš nějaké zprávy o Barthilletových?“ zeptala se Shirley, aby změnila téma hovoru.

„Nemám, a vůbec mi to neschází.“

„Max se už po prázdninách nevrátil do školy,“ povzdychla si smutně Zoé.

„To je jen dobře. Měl na tebe moc špatný vliv.“

„On to nebyl tak špatnej kluk, Jo,“ vmísil se do hovoru Gary. „Byl jenom tak nějak ztracenej… Ale když má rodiče, kteří se o něj přetahují… myslím, že to pro něj není moc snadný. Teď se stará o tátovy ovce. Myslím, že si moc srandy neužije. Znám kluka, co se s ním kamarádí a ten mi říkal, že ve škole to nadobro zapíchl a vyrábí teď se svým tátou sýry! Good luck!“

„No aspoň že pracuje,“ řekla Hortense. „To se teď moc nevidí. Já jsem si jako volitelný předmět zapsala divadlo. To mi aspoň pomůže najít své místo v životě.“

„Jako by zrovna tobě chyběla sebejistota!“ Zasmála se Shirley. „Já na tvém místě bych si spíš vybrala kurz, kde by tě naučili skromnosti.“

„Ohromně vtipné, Shirley. Úplně se svíjím smíchy.“

„Jen si tě trochu dobírám, drahoušku!“

„A mami, musím si předplatit několik časopisů, abych mohla sledovat aktuální módní tendence. Včera jsme s jedním kamarádem byli u Colette a bylo to tam úžasný!“

„To není problém, drahoušku, tak to předplatné objednáme… Kdo to je, ta Colette?“

„To je jeden obchod, je hrozně trendy. Viděla jsem tam úplně úžasné sako od Prady. Není sice nejlevnější, ale zato je parádní… Tady bych v něm samozřejmě působila moc nápadně, ale až budeme bydlet v Paříži, klidně bych ho mohla nosit…“

Shirley přestala porcovat kuře a otočila se k Joséphine.

„Vy se budete stěhovat?“

„Hortense si to hrozně přeje a…“

„Já se nechci odstěhovat do Paříže,“ mračila se Zoé. „Ale nikdo se mě neptá na můj názor!“

„Ty chceš odtud odejít?“ zeptala se Shirley.

„To ještě není vůbec jisté, Shirley. Napřed bych musela vydělat spoustu peněz…“

„To se může stát rychleji, než bys myslela,“ řekla Shirley a podívala se na vypnutou televizi.

„Shirley!“ řekla Joséphine, aby ji umlčela.

„Promiň, to jsou nervy… Vy jste celá moje rodina… Jestli se přestěhujete, půjdu s vámi.“

„To by bylo bezva! Mohli bychom bydlet všichni dohromady v jednom velikém bytě…“

„Tak daleko zatím ještě nejsme,“ ukončila hovor Joséphine. „Jezte, nebo vám to vystydne.“

Pochutnávali si na kuřeti a mlčeli. Shirley napadlo, že to je vlastně dobře, protože jim zřejmě chutná. Pustila se do podrobného vysvětlování, kde je nejlepší kupovat kuře, jako je tohle, krmené zrním. Kterým dodavatelům se dá důvěřovat, jak se kuřata krmí a čím, jaké jsou rozměry chovných klecí… Její výklad přerušilo zvonění telefonu.

Nikdo se však netvářil, že by ho chtěl zvednout, a tak se Joséphine zeptala: „To je tvůj mobil, Gary?“

„Ne, já mám jiné zvonění…“

Joséphine se obrátila k Hortense, která v klidu spolkla, co měla v puse, utřela si ústa ubrouskem a nevzrušeně odpověděla: „To je můj mobil, mami.“

„Od kdy máš ty mobil?“

„Půjčil mi ho kamarád. Má dva…“

„Ten kamarád ti taky platí účet za telefon?“

„To platí jeho rodiče, jsou děsně prachatí.“

„To nepřipadá v úvahu. Vrátíš mu ho a já ti mobil koupím…“

„Mně taky?“ žadonila Zoé.

„Ne. Ty musíš počkat, až ti bude třináct.“

„Chci už být velká. Mám po krk toho, že jsem pořád malá!“

„Jsi moc hodná, mami,“ zasáhla Hortense. „Ale raději bych si nechala tenhle, dokud mi ho nechá… Potom uvidíme.“

„Hortense! Okamžitě ho půjdeš vrátit!“

Hortense se ušklíbla a utrousila „když na tom trváš…“.

Pak přemýšlela, jak je možné, že si matka může dovolit být tak velkorysá. Zřejmě má nějaký další překlad… Měla bych jí říct, aby mi zvýšila kapesné. Prozatím to nespěchá. Zatím jí platil všechno, co chtěla, ale až ho pošle k vodě, bude se jí hodit, když bude mít trochu peněz stranou.

Na tenhle 1. říjen Josiane nikdy nezapomene.

Ještě dlouho si bude umět vybavit klapot svých podpatků na nerovném dláždění dvora. Byl to neuvěřitelný den! Nevěděla, jestli se má smát nebo plakat.

Přišla do kanceláře jako první a hned běžela na záchod udělat si těhotenský test, který si cestou do práce koupila v lékárně na rohu avenue Niel a ulice Rennequin. Měla zpoždění: menstruaci měla dostat už před deseti dny! Každé ráno se probouzela s obavou, vyhrnula si noční košili a zkoumala bílý bavlněný kousek látky na kalhotkách. Nic! Sepjala ruce a modlila se, aby to bylo právě „to“: aby přišlo malé Grobzátko v modrých nebo růžových ponožečkách a chtělo se u ní ubytovat. Jestli to jsi ty, Budulínku, uvidíš, že udělám všechno, aby se ti u mě líbilo!

To ráno čekala na záchodě v prvním patře předepsaných deset minut, seděla tam a potichu se modlila s očima upřenýma ke stropu, jako by čekala, že se nebe najednou otevře. Odříkala všechny modlitby, na které si jen dokázala vzpomenout, prosila Boha a všechny svaté. Pak se podívala na proužek těhotenského testu: Bingo, Josiane, tentokrát se to podařilo, vytoužené děťátko je tady, i se svým malým ranečkem!

Jako by jí ta radost vybuchla někde uvnitř hrudníku. Vykřikla, vyskočila a vítězně zvedla ruce k nebi. Po tváři se jí začaly kutálet slzy a celá se roztřásla vzrušením. Zase si sedla a schoulila se do klubíčka. Ruce si ovinula kolem ramen, jako by chtěla samu sebe obejmout. Budu maminka, šeptala si znovu a znovu. Bude ze mě maminka, maminka… Před očima se jí míhaly malé růžové a modré ponožečky a radostně tančily v dešti jejích slz.

Utíkala k Ginette a Renému a zaklepala na dveře. Vtrhla k nim jako tornádo, právě když dojídali snídani. Nemohla se dočkat, až se René zvedne a odejde do skladu. Jakmile byl pryč, chytila Ginette za rukáv a hned jí tu novinu svěřila: „Tak se to podařilo! To maličké už je tady…“

A ukázala prstem na svoje zatím ještě ploché břicho.

„Víš to jistě?“ zeptala se Ginette s očima navrch hlavy.

„Právě jsem si udělala test: je po-zi-tiv-ní!“

„Víš ale, že si ještě musíš nechat udělat test u doktora? Někdy se stane, že ti test vyjde pozitivní, ale těhotná přitom nejsi…“

„Vážně?“ Josiane se kousla do rtů.

„To je ale jenom v jednom případě z tisíce… Ale stejně je lepší mít jistotu.“

„Já už ho ale cítím. Nemusím ani nikam chodit, vím, že je tady. A co moje prsa? Nepřipadají ti trochu větší?“

Ginette se usmála.

„Řekneš to Marcelovi?“

„Myslíš, že bych s tím měla počkat, dokud si nebudu jistá?“

„Nevím…“

„Dobře, tak já počkám. Bude to ale těžký. Mám hroznou radost a nevím, jestli se mi podaří ji před ním utajit.“

Miminko, malý Ježíšek, andělíček, kterého budu moct hýčkat. Ten si nebude muset hrát jenom s kamínkama. Budu ho nosit na rukou! Celý život se bude mít báječně, a díky komu? Díky mně! Při představě, že brzy bude to svoje miminko držet v náruči, se hlasitě rozeštkala a Ginette ji musela obejmout kolem ramen, aby ji utišila.

„Ale tak už neplač, Josiane. To je přece dobrá zpráva, nebo ne?“

„Neumíš si představit, jak jsem z toho dojatá! Jsem úplně na měkko. Myslela jsem, že se k vám snad ani nedojdu! A přitom je to takovej kousek! Vůbec jsem nemohla jít, jako by mi nohy vypověděly službu! Ale víš co: čekáme na něj už tak dlouho, že už jsem tomu skoro ani nevěřila.“

Najednou ji přepadla úzkost a křečovitě se chytila stolu.

„Jenom aby to dobře dopadlo! Říká se, že první tři měsíce jsou nejistý! Dovedeš si představit, jak by byl Marcel nešťastnej, kdybych o to přišla?“

„Nesmíš hned všechno vidět černě. Mysli na to, že jsi těhotná. To je přece skvělá zpráva!“

Ginette vzala do ruky konvici s kávou a nalila Josiane plný hrnek.

„Nechceš taky kousek chleba? Budeš teď muset jíst za dva!“

„Budu jíst klidně i za čtyři, jen aby byl pěkně baculatý. Je mi skoro čtyřicet, chápeš to? Vždyť je to malej zázrak!“

Položila si ruku na srdce, aby trochu utišila jeho zběsilý tlukot.

„Budeš se muset trochu vzpamatovat, máš před sebou ještě osm měsíců čekání, a kdybys měla celou dobu takhle brečet, úplně by sis vyplakala oči.“

„Máš pravdu. Ale když plakat radostí je tak krásný! Víš, mně se to vlastně zatím mockrát nestalo.“

Ginette se na ni usmála a pohladila ji po ruce.

„Já vím, Josiane, však já vím… To nejhezčí v tvém životě začne teprve teď. Uvidíš, jak si tě teď bude ten tvůj Marcel hledět.“

„Bude určitě radostí bez sebe! Budu mu to ale muset říct nějak opatrně, mohlo by mu z té radosti puknout srdce…“

„Jeho srdce to vydrží, vždyť teď pořád sportuje. Běž teď pracovat a zkus o tom ještě pár dnů pomlčet…“

„To bych si musela zalepit pusu!“

Vrátila se do kanceláře, napudrovala si nos a právě když pudřenku schovávala, uslyšela, že po schodech přichází Henrietta Grobzová. Poznala ji hned, při chůzi totiž narážela koleny o sebe. Musí je už mít úplně ošoupané, pomyslela si Josiane.

„Dobrý den, Josiane,“ řekla Henrietta a podívala se na manželovu sekretářku laskavěji než obvykle. „Jak se vám daří?“

„Dobrý den,“ odpověděla Josiane.

Co tady chce tak brzy, uvažovala. A co má znamenat ten sametový hlas? Určitě ode mě něco chce, to je jasný.

„Milá Josiane,“ začala Henrietta poněkud váhavě. „Chtěla jsem se vás na něco zeptat, ale byla bych ráda, kdyby to zůstalo jen mezi námi a aby se to můj manžel nedozvěděl. Mohl by se zlobit, že ho takhle obcházím, když se přece jedná o věc, která se týká jeho byznysu…“

Henrietta Grobzová ráda prošpikovávala své věty anglickými výrazy. Připadalo jí to elegantní.

„Víte, muži nevidí rádi, když jsme někdy prozíravější než oni, a já se obávám, že v tomto případě můj manžel trochu sešel ze správné cesty, a proto…“

Zaváhala, jak má pokračovat. Ta to nemůže mít v hlavě v pořádku, řekla si Josiane, jinak by se mnou takhle hezky nemluvila. Něco po mně chce a chodí kolem toho jako pes kolem horké kaše.

„Jen to klidně řekněte,“ řekla Josiane a zadívala se na její kabelku.

Tohle není žádná umělotina, kdepak. To je pravá krokodýlí kůže. Ta stará škeble si žádné napodobeniny nekupuje. Však se k ní ta krokodýlí kůže dobře hodí, taky by klidně sežrala svou vlastní dceru, kdyby na to přišlo.

Henrietta vytáhla z tašky fotografii a ukázala ji Josiane.

„Znáte tu ženu? Viděla jste ji někdy tady v kanceláři?“

Josiane se podívala na tvář hezké hnědovlasé dívky. Její poprsí bylo rozhodně bujnější než Henriettino. Zavrtěla hlavou.

„Ne… Nikdy jsem ji tady neviděla.“

„Jste si tím jistá?“ zeptala se Henrietta. „Dobře si ji prohlédněte.“

Josiane vzala fotografii do ruky a náhle ji zamrazilo v zádech. Opravdu, trochu se unáhlila. Vedle neznámé hnědovlásky, trochu bokem, stál Marcel, celý rozzářený a s bezelstným výrazem ji objímal rukou kolem pasu. Nebylo pochyb! Určitě to byl on. Poznala i jeho pečetní prsten, který si koupil, když vydělal první milion. Byla to přímo vzorová ukázka špatného vkusu: prsten byl nesmyslně velký a mezi spoustou propletených ozdob, které tvořily Marcelovy iniciály, byl zasazený zářivý rubín. Marcel byl na něj velice hrdý. Věčně si s ním hrál, otáčel ho a posunoval na prstě. Říkal, že mu to pomáhá při přemýšlení.

Henrietta si všimla změny v Josianině chování a zeptala se: „Takže jste ji poznala, že ano?“

„Myslím, že ano… Nevadilo by vám, kdybych si udělala kopii?“

„Ale jistě… Ale nenechte ji tady povalovat. Vím, že pan Grobz je teď v Šanghaji, ale nerada bych, aby ji tady našel, až se vrátí.“

Josiane vstala a šla ke kopírce. Využila toho, že je k ní Henrietta otočená zády, a fotku rychle otočila. Na rubu uviděla nakreslené srdíčko a jméno „Nataša“ napsané Marcelovým písmem hned třikrát za sebou. Ten muž na fotografii byl tedy opravdu on. Neměla předtím vlčí mlhu. Naprázdno polkla a rychle uvažovala. Nesmí dovolit, aby Henrietta poznala, že se jí to dotklo.

„Podívám se do kartotéky, protože mám dojem, že jsem tu ženu už jednou viděla. Tady v kanceláři… S vaším manželem…“

Henrietta Grobzová pokyvovala hlavou, chtěla Josiane povzbudit, aby mluvila dál. Klobouk na hlavě se jí slabě zachvíval.

„Jak se jenom jmenuje… Nemůžu si vzpomenout… Mám dojem, že jí říkal Taša nebo tak nějak…“

„Nataša? Nemohlo to být Nataša?“

„To je ono! Nataša…“

„Neznám její příjmení. Ale obávám se, že by to mohla být špionka, kterou k panu Grobzovi poslali jeho konkurenti, aby mu překazili jeho plány a ukradli mu jeho výrobní tajemství. Je takový dobrák, že by se klidně nechal napálit. Je to krásná žena a on snadno ztratí hlavu!“

Jasně, to je ono, pomyslela si Josiane a snažila se ovládnout svoji zlost. Umíráš strachy, že ti pláchne s touhle courou, takže mi tady vymýšlíš historku o špionce z Východu! O nějaké holce, co sem přišla z té jejich sibérie!

„Víte co, paní Grobzová, já si to ověřím v kartotéce a pokud najdu nějakou informaci, která by vás mohla zajímat, dám vám vědět…“

„Děkuji vám, Josiane, jste velmi laskavá.“

„To je přece normální, ráda to pro vás udělám.“

Nasadila ten nejservilnější úsměv, na jaký se zmohla, a vyprovodila ji až ke dveřím.

„Ale určitě nic mu neřeknete, Josiane, viďte, že ne?“

„Nebojte se… Já umím udržet tajemství.“

„Jste velmi laskavá.“

K němu teda tak laskavá nebudu, až se vrátí, umínila si Josiane a šla si zase sednout na svoje místo. Jen počkej, až se tady objevíš, celý bez sebe radostí, obličej napatlaný krémem, čerstvě osprchovaný po tom svém joggingu, to potom něco uvidíš, ty mizero. Tahat lidi za nos, v tom jsi teda přeborník.

Zabodla špičku pera milé Nataše do jednoho a pak i do druhého oka.

„Tady zastav,“ přikázala Hortense a ukázala prstem na roh ulice.

„Když si to přeješ…“

„Chceš, abychom se vídali dál nebo ne?“

„Neblázni, dělám si legraci…“

„Kdyby mě matka nebo Zoé s tebou viděly, byl by s našimi schůzkami rázem konec.“

„Ale vždyť mě ani nezná, nikdy mě neviděla.“

„Zná ale mě. Rychle by jí to došlo. Je sice opožděná, ale umí si spočítat, že jedna a jedna jsou dvě.“

Chaval zaparkoval na kraji silnice a vypnul motor. Položil Hortense ruku kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

„Teď bych si zasloužil pořádnou pusu!“

Hortense ho letmo políbila a přitom už sahala po klice.

„To ses moc nepředala! Chci lepší.“

„Seš už vážně otravnej!“

„Neříkej… Před chvílí, když jsi platila mou kartou, jsi říkala něco jiného.“

„To bylo před chvílí.“

Vsunul jí ruku pod tričko a snažil se jí dosáhnout na prsa.

„Nech toho, Chavale, přestaň.“

„To mi nemůžeš říkat křestním jménem? Nesnáším, když mi říkáš Chavale.“

„Přece se tak jmenuješ! Tobě se snad tvoje jméno nelíbí?“

„Chtěl bych, abys byla trochu něžnější…“

„To čekáš marně, hochu, to není můj způsob.“

„A co je tvůj způsob, Hortense? Vždyť ty mi nedáš vůbec nic, ani kousek…“

„Když se ti to nelíbí, tak toho necháme. Já jsem po tobě nic nechtěla, přišel jsi za mnou sám. To ty za mnou pořád lezeš!“

Zabořil obličej do jejích dlouhých vlasů, nadechl se jejich vůně a zašeptal: „Jsem z tebe celej pryč! Nemůžu za to. Tak na mě nebuď, prosím tě, tak zlá… Tolik po tobě toužím. Koupím ti všechno, co budeš chtít.“

Hortense zvedla oči v sloup. Ježíši, ten je nemožnej! Ještě mně nakonec otráví i to nakupování!

„Je půl osmé, musím už jít domů.“

„Kdy se uvidíme?“

„Nevím. Zkusím mámě něco nabulíkovat na sobotu, ale nevím, jestli to vyjde…“

„Mám pozvánku pro dvě osoby na večírek. Pořádá to Dior, bude tam i Galiano, v pátek večer. Nešla bys?“

„John Galiano?“

Hortense vykulila oči.

„Himself! Jestli chceš, vezmu tě tam.“

„Dobře, tak já něco vymyslím!“

„Ale to bys na mě musela být moc hodná…“

Hortense vzdychla a protáhla se jako kočka.

„Pořád jenom samé podmínky! A pak mám mít chuť…“

„Hortense, už tři měsíce mě jenom vodíš za nos. Trpělivost má své meze…“

„Ale já na meze nehraju, představ si! To je právě jeden z mých půvabů a proto se taky o mě zajímáš.“

Chaval rukama pevně sevřel volant svého kupé Alfa Romeo a rozzlobeně zavrčel: „Už mám po krk toho, jak si pořád hraješ na ustrašenou pannu.“

„Vyspím se s tebou, až budu chtít já, a je ti doufám jasný, že teď o tom nemůže být ani řeč.“

„No aspoň že to řekneš na rovinu.“

Otevřela dveře od auta, protáhla si vyzývavě jednu nohu a opatrně ji vysunula ven z auta. Přitom si jako náhodou vyhrnula si sukni až téměř k rozkroku, obdařila ho svým nejsvůdnějším úsměvem a řekla: „Tak ahoj.“

„Zavoláme si?“

„Ano.“

Natáhla se na zadní sedadlo pro velkou bílou tašku s nápisem Colette a vystoupila. Odcházela elegantním krokem manekýnky, která se vzdaluje po přehlídkovém molu. Díval se za ní, dokud nezašla za roh, a zaklel. Mrcha jedna! Byl z ní dočista blázen. Stačil jen jeden letmý dotek jejích hebkých rtů, aby v něm vzkypěla krev. A ten její jazýček, když ho líbala… Zavřel oči a zvrátil hlavu dozadu. Toužil po ní jako blázen a ona ho jen tahala za nos. Už takhle nemůžu dál. Budu jí muset trochu šlápnout na krk.

Jejich románek trval už od června. A od června ho napínala různými sliby, které na něj působily stejně, jako by mu mávala před očima červeným šátkem: že s ním stráví celou noc, že ji bude moct kousek po kousku svlékat a hladit ji… V červenci kvůli ní strávil všechny víkendy v Deauville. Strpěl všechny její vrtochy, platil za všechny její kamarády. A když se vrátili do Paříže, začala celá ta hra na kočku a na myš zase nanovo. Když už si myslel, že ji drží, vysmekla se a vysmála se mu. Zlobil se sám na sebe: Ty starej vole, vždy ona tě vodí za nos. To je nějakejch slibů, ale když přijde na věc, tak vytáhne zas tu starou písničku. Cos kdy získal? Starou belu. Dvakrát tě nechala sáhnout, a jestli padly dvě tři pusy, tak je to moc. A jak nedejbože sjedeš rukou trochu níž, tak je oheň na střeše. Ukazovat se se mnou v módních restauracích, vymetat obchody, pojídat zmrzlinu a chodit do kina, to jí jde, ale když chci něco jinýho, to jsou hned dveře na závoru! To je najednou nějakýho skrblení. Pěkná odměna! Když spočítám všechny ty hadry, co jsem jí koupil, mobily, které pravidelně se škodolibou radostí ztrácí, různé vtipné dárečky, kterých se za chvíli nabaží a vyhodí je pak do popelnice, protože se jí nechce přečíst si návod, tak sečteno a podtrženo, je jasný, že je to vyloženě špatná investice! Takhle se mnou ještě žádná holka nejednala. Ani jedna! Většinou mi zobou z ruky. A ona! Ta si klidně utře boty do mých parádních kalhot, otiskne rtěnku na sedadlo v autě, nalepí mi žvýkačku do poličky na rukavice a mrskne tou svou taškou od Diora na kapotu, když se jí něco nelíbí! Zadíval se na svůj obraz ve zpětném zrcátku a uvažoval, čím si zasloužil takové jednání. Přece nejsem žádnej šereda ani starej dědek, elán mi taky nechybí, ale přesto se na mě ani nepodívá. Vzdychl a otočil klíčkem.

Jako by mu četla myšlenky, Hortense se právě v tu chvíli otočila, odhrnula si pramen vlasů, který ji spadal do obličeje a ještě než zahnula za roh, poslala mu vzduchem polibek. Zablikal na ni světly a svou zlost projevil tím, že se rozjel tak prudce, až kola zaskřípěla a gumy nechaly na asfaltu černý otisk.

Vodit chlapy za nos je tak snadné, uvažovala Hortense. Erotická touha je přece tak pitomá! Celá ta tyranie citu! Vrhají se za ním jako do propasti a ještě se tím chlubí! Dokonce i ti, co jsou tak staří jako Chaval! Je ochoten o tu svou rozkoš žebrat, třást se, škemrat. A to je mu pětatřicet! To by už snad mohl mít rozum, ne? Místo toho je jak hadr. Stačilo, abych mu slíbila neurčitou rozkoš, nebo si trochu víc povytáhla sukni a už vrní blahem jako starý bezzubý kocour. Mám se s ním vyspat nebo ne? Moc se mi do toho nechce, ale je tady riziko, že ho to takhle už brzy omrzí. A budu mít utrum. Přece jen bych to raději udělala s trochou nadšení. Zvlášť, když to bude poprvé. S Chavalem to bude čistě jenom obchod. Navíc je děsně dotěrný, a to není ani trochu sexy.

Před tím, než půjde domů, se ale musí někde převléknout. Seběhla do malého kumbálu s čistícími prostředky dole v domě. Svlékla si minisukni a natáhla si džíny a tlustý svetr, který snadno schoval krátké tričko, které končilo nad pupíkem. Pak si chvíli třela obličej, aby zahladila stopy po líčení, a rázem z ní zas byla maminčina malá holčička. Ta matka je fakt pitomá, že nic netuší. Posunula trochu velkou nádobu s voskem na podlahu, aby za ni mohla schovat oblečení, které si svlékla a všimla si trochu pomačkaných novin. Na první stránce byla fotografie její tety a velkými písmeny tam stálo: „Před a po: zrození hvězdy.“ Hned pod tím byly další dvě fotografie. Na první byla Iris s dlouhými vlasy a na druhé už s účesem à la Johanka z Arku. A text: „Jen jsem se řídila radami Andrého Gida mladému spisovateli…“ Hortense obdivně hvízdla.

Už chtěla jít nahoru, když v tom si uvědomila, že má v ruce velkou bílou tašku s nápisem Colette. To sako od Prady!

Chvilku přemýšlela a pak se rozhodla, že odpáře cedulku se značkou a bude dělat, že si to sako koupila minulý týden v second handu v Colombes.

Antoine pozoroval krokodýla, který se rozvaloval na slunci kousek od nich. Zastavili se na chvíli ve stínu velké akácie a on se zadíval na zvíře, které se vyhřívalo na slunci. Vypadalo odpudivě: bylo obrovské, lesklé, jeho přivřené oči se dívaly jen uzounkou štěrbinkou. Co ty jsi vlastně zač? zamumlal podrážděně. Památka na dávné dinosaury? Kláda se dvěma žlutými prasklinami? Budoucí kabelka? Proč se mi ty tvoje přivřené oči vysmívají? To ti nestačí, že mi den po dni otravuješ život?

„Podívej, jak je roztomilý,“ zasmála se Mylène sedící vedle něho. „Vyspává si tady klidně na sluníčku. Skoro mám chuť ho pohladit!“

„A on tě roztrhá na kousky. Má osmdesát zubů!“

„Ale ne… Vždyť on si nás jen prohlíží. Taky je na nás zvědavý. Já jsem se naučila mít je ráda. Už se jich ani nebojím…“

A já je upřímně nenávidím! pomyslel si Antoine a vystřelil jednou do vzduchu, aby ho zahnal. Zvíře se ani nepohnulo a vypadalo to, že se mu směje. Od té doby, co krokodýli utekli a zabili dva Číňany, už Antoine nevycházel z domu beze zbraně. Nosil pušku přes rameno a náboje v kapsách bermud. Připomínalo mu to staré dobré časy u Gunmana & Co., kdy se mu všechno dařilo, a divoká zvířata představovala jen lákavý terč pro zahálčivé milionáře.

Pan Wei mu už platil pravidelně. Vždy na konci měsíce mu posílal peníze na účet do švýcarské banky. Antoine pak vždy poštou dostal výpis s podrobným rozpisem jednotlivých položek. Jsou dokonale přesní jako ty jejich hodinky, říkával si Antoine a uštěpačně se usmíval. Myslel si, že mě převeze, ale já jsem ho doběhl. Byl jsem tvrdší a houževnatější než on. Já totiž taky dokážu ukázat zuby.

Přesto se Antoinovy problémy množily. Musel povolat skupinu vědců, kteří odebrali krokodýlům krev a zkoumali ji. Bylo totiž nutné vyvinout nová antibiotika, protože na ta hnusná zvířata nezabíralo vůbec nic. Když se některé z nich poranilo, rána se jim nezanítila, poměrně rychle se zahojila a zvířeti po ní zůstala jen veliká jizva. Zjevně měli v krvi nějakou protilátku, díky níž byli vůči infekci imunní. Musel vědce ubytovat a živit a také jim dát k dispozici nějaké prostory. To všechno byly pro Antoina starosti navíc. Pro pana Weie to ovšem byla investice do budoucna. Už toho vážně začínám mít po krk, zlobil se Antoine a vypálil do vzduchu dalších pár nábojů.

„Přestaň,“ zaprotestovala Mylène, „vždyť ti chudáci zvířata za nic nemůžou!“

Pan Wei totiž uměl vytěžit pro sebe zisk úplně ze všeho. Když se dověděl o Mylènině podnikání, zavolal jí a navrhl jí, že do firmy vstoupí jako společník s vlastní řadou kosmetických výrobků. Balit by je nechávali ve Francii, protože chtěl, aby na krabičkách byl vyražen nápis „Made in France“. O toto označení velmi stál, protože věděl, že by výrobkům zajistila úspěch na čínském trhu. Ten chlap má prostě štěstí, říkal si vztekle Antoine, zatímco zase nabíjel pušku. Daří se mu všechno, na co sáhne.

Což se o něm říct nedalo.

Jeho sen, že se stane milionářem, se pomalu vzdaloval. Ukazovalo se, že krokodýli jsou značně nejistá a problematická výrobní surovina. Tloustli, nemnožili se a ještě k tomu začali být velice nároční. Odmítali žrát cokoli jiného kromě kuřat a všechno ostatní, co jim nechutnalo, nechávali hnít na slunci. Jeden by si myslel, že se narodili v pětihvězdičkovém hotelu, láteřil Antoine, když musel nechat vyhodit několik nákladních aut rýže obohacené speciální směsí vyrobené z ústřic a mořských řas, kterou si nechal poslat až ze Sao Paula. Ani se toho nedotkli. Kachen a mletých mořských ryb taky ne. Chtěli kuřata. Když jim přichystali cokoli jiného, odvrátili hlavu na druhou stranu.

„To se mi snad jen zdá! skřípal zuby Antoine. „Jsou tak tlustí, že se už ani nedokážou pářit, no vidělas to někdy? Samice se marně snaží je k něčemu vyprovokovat, ti tlusťoši se ani neuráčí pohnout víčkem!“

„Jen z tebe mají legraci, jak se tady vztekáš. Vědí moc dobře, že oni jsou tady vítězové…“

„Moc dlouho si to vítězství neužijí, jestli budou pořád takhle tloustnout.“

„Ale prosím tě! Tyhle zvířata budou žít ještě dlouho potom, co ty už tady nebudeš. Můžou se klidně dožít sta let, i víc!“

„Taky bych je mohl všechny postřílet.“

„Myslíš, že to by bylo nějaké řešení?“

„Tohle nemá žádné řešení, Mylène. Nechal jsem se napálit jako malej kluk. Weiovi, tomu je to jedno, ten se z toho vždycky nějak vykroutí, ale co já? Investoval jsem do parku plnýho tlustých a impotentních potvor.“

Kromě toho Antoine zjistil, že všechny samice, které jim dodali z Thajska, nejsou už dávno v produktivním věku. Zavolal tedy řediteli chovné stanice, tomu samému, který tehdy před rokem nacpal do Boeingu těch sedmdesát krokodýlů. Chtěl si stěžovat. Ředitel ho začal ujišťovat: „Forty eggs a day! Forty eggs a day!“ „Zero eggs a day!“ zařval Antoine do sluchátka. „Oh,“ uzavřel celou věc ředitel, „they must be grand mothers then! You are not lucky, we put the wrongs ones in the plane, we didn´t know…“

To se mi snad zdá! Já tady mám krokodýly v menopauze! A s těma mám trhat rekordy ve snůšce vajec! Továrna zpomalila produkci výrobků z krokodýlí kůže a počet vyrobených konzerv masa se zmenšil na polovinu. Jediné, na čem by se tady dalo vydělat, by byla výroba antibiotik, ale na tu smlouvu nemám. Jsem v pasti! Mrchy jedny!

Znovu vystřelil do vzduchu. Krokodýl otevřel jedno oko.

Mylène pokrčila rameny a rozhodla se vrátit do kanceláře. Čekala na ni spousta mailů, které si chtěla ještě jednou projít, než je odešle do Francie. Byly to všechno nové objednávky. Dekorativní kosmetika se prodávala mnohem líp než výrobky pro péči o pleť. Ty byly jednak dražší, a pak také se kvůli horku daly obtížněji uchovat. Však co! Dekorativní kosmetiku kupuju po stovkách kusů přímo ve velkoobchodním skladu v Passage de l´Industrie a prodávám je se čtyřistaprocentním ziskem. Moje klientky se v kosmetice vůbec nevyznají. Ani jim nepřijde na mysl diskutovat o ceně! Červená rtěnka nebo oční stíny jsou pro ně učiněný zázrak a jsou ochotné za ně zaplatit cokoli, i kdyby je to mělo zruinovat. Největším hitem je můj světlý make-up, chtějí přesně ten, co nosím já. Úplně ho zbožňují! Hrozně touží po čemkoli, čím by si mohly zesvětlit pleť. Jsou schopné si ho na sebe naplácat tolik, že pak vypadají jako panenky na hraní s kulatými bledými obličejíčky. Sotva vyskládám krabičky do regálů v obchodě, ty malé chtivé ručky po nich chňapnou a zboží zmizí jako mávnutím proutkem. Pan Wei mi nabídl, že se stane mým společníkem a založíme firmu, každý s padesátiprocentním podílem. Mohlo by to fungovat. Já bych dál přinášela know how, filozofii, ducha a proslulý francouzský vkus, on by se staral o výrobu a prodej. Říká, že dokáže zajistit výrobu za minimálních nákladů. Musím si o tom promluvit s Antoinem. Má ale sám tolik starostí, že ho svými plány nechci zatěžovat.

Po večeři, kterou jim Pong mlčky naservíroval, oznámila Mylène Antoinovi, že pomýšlí na to přibrat pana Weie jako společníka do firmy a že mu poslala návrh smlouvy.

„Tys to už podepsala?“

„Ne, zatím ještě ne, ale jsme už prakticky dohodnutí.“

„Vůbec jsi mi o tom neřekla!“

„Ale řekla, Antoine, jenže ty jsi mě vůbec neposlouchal… Myslel sis, že to je jen taková zábava malé holky! Je v tom velký potenciál, víš? Mohla bych tak vydělat spoustu peněz, které leží na dosah ruky.“

„Poradila ses s někým předtím, než tu smlouvu podepíšeš?“

„Připravila jsem si ji sama, je úplně jednoduchá. Napsala jsem výši investic a procenta a taky jsem uvedla, že oprávnění k podnikání budu mít já a pan Wei ponese všechny investiční náklady… Napsala jsem to úplně jasně, tak, abych tomu sama rozuměla…“

Trochu se pousmála, aby Antoinovi naznačila, že ona nebyla tak naivní a své podnikání si ohlídá líp, než se to podařilo jemu.

„Tak ty už jsi hotový právník,“ komentoval to Antoine jízlivě. „Podej mi laskavě sůl… To je tohle za ragú? Cos do toho dala? Nemá to žádnou chuť.“

„To je maso z antilopy…“

„To se fakt nedá jíst.“

„Já teď opravdu na vaření nemám čas…“

„Byl jsem radši, když jsi čas mívala! Bylo by zřejmě lepší, kdyby sis místo kosmetického salonu otevřela restauraci.“

„Vidíš: s tebou se vážně nedá mluvit.“

„Tak do toho, poslouchám.“

„No tak tedy: když jsem byla naposledy v Paříži, zašla jsem k advokátovi, který se specializuje na obchodní právo. Má kancelář na Champs-Élysées…“

„A to ti poradil kdo?“

„Zavolala jsem sekretářce tvého tchána. Jmenuje se Josiane a je moc milá. Hned jsme si padly do oka a snadno jsme se domluvily. Řekla jsem, žes mě požádal, abych jí zavolala, že potřebuješ radu od nějakého dobrého advokáta, takového, co je dost prohnaný, aby uměl jednat s lichváři.“

„A…?“

„Šlo to jako po másle: dala mi jméno a číslo a já jsem tam zavolala. Jako že mě posílá Marcel Grobz. Byl velice milý a ochotně se té věci ujal. Dokonce mě pozval na večeři: byli jsme v ruském kabaretu jen pár kroků od jeho kanceláře.“

„To nemyslíš vážně? Tys využila Šéfovy známosti a přitom ho ani neznáš? A to ti nevadí, že on tě musí nenávidět?“

„Proč by mě měl nenávidět? Nic jsem mu neudělala…“

„Musím ti připomenout, že kvůli tobě jsem ve Francii nechal ženu a své dvě dcery! Skoro to vypadá, žes na to už zapomněla.“

„Já jsem tě neprosila, abys od nich odešel. Rozhodl ses sám… A mě jsi vzal s sebou, když ses pustil do tohohle dobrodružství!“

„Takže ty toho teď lituješ?“

„Ne. Nelituju ničeho. To nic nevyřeší. Zkouším se z toho teď dostat, to je všechno. A to není důvod, aby ses kvůli tomu na mě utrhoval…“

Hádali se potichu, aby nevzbudili Pongovu pozornost. Usmívali se přitom, ale každé slovo pronesené šeptem bylo jak jedovatý šíp. Proč jsme se vlastně začali hádat? uvažoval Antoine, když si doléval víno. Moc si všechno beru. Měl bych to dělat jako ostatní — neměl bych nad vším hloubat. Vydělávat prachy, ale hlavně nepřemýšlet. Tady v Africe jsem býval vždycky nejšťastnější a myslel jsem, že když se sem vrátím, bude se mi dařit. Že tady budu moct začít nanovo. Tuhle báječnou holku jsem sem přivezl s sebou, protože mi řekla, že tady na mě bude dávat pozor. Blbost! Dávat na sebe pozor můžu jen já sám, a já se místo toho jen ničím. A ještě to dělám systematicky a s pořádnou vervou. Proč jí to vlastně vyčítám? Ona za to nemůže. Vzal jsem si toho víc, než můžu unést. Joséphine má pravdu. Obě mají pravdu. Ironicky se usmál. Ušklíbl se sám nad sebou, jenže Mylène to vztáhla na sebe.

„Prosím tě, nechme toho! Mám tě ráda. Opustila jsem všechno a šla jsem s tebou. Byla bych šla za tebou kamkoli… Chci jen mít něco, čím bych se mohla zabavit. Nejsem zvyklá nic nedělat. Vždycky jsem pracovala, už od malička…“

Bezelstně se na něj dívala. Antoine si uvědomil, že ho popuzuje všechno. I její upřímnost.

„A nesnažil se po tobě po večeři vyjet?“

„Ach jo. Ty vidíš na každém jen to špatné.“

„Víš co, Mylène, ty jsi hrozná… Nechápu, žes mi o tom vůbec neřekla…“

„Chtěla jsem tě překvapit… A pak, pokaždé, když jsem o tom s tebou chtěla začít mluvit, jsi odvedl řeč jinam. Tak jsem toho nechala. Ale nesmíš se na mě zlobit, miláčku, dělala jsem to jen proto, abych se trochu zabavila, vážně! Nakonec, když se nám nebude dařit, odnese to jen pan Wei, protože přijde o svoje peníze, já do toho investovat nebudu! A když to půjde dobře, zbohatnu na tom a ty se staneš obchodním ředitelem celé firmy….“

Antoine si ji překvapeně změřil pohledem. Plánovala si, že ho zaměstná. To už zřejmě taky přemýšlela o tom, kolik by mu platila a jak vysokou odměnu by mu dala na konci roku. Po zádech mu začal stékat malý pramínek potu, cítil, jak se mu rozlévá i na spánky, po pažích i hrudníku… To nesmí dovolit! Tak takhle ne! Zaťal zuby.

„Miláčku, co je to s tebou? Jsi celý zpocený! Vypadáš, jako bys zrovna vyšel ze sprchy! Není ti něco?“

„Asi jsem něco špatného snědl. To antilopí ragú mi zřejmě nesedlo.“

Mrskl ubrousek na stůl a vstal, aby se šel převléknout.

„Ale nesmíš se na mě zlobit, miláčku… Je to jak sázka do loterie, možná to vyjde a možná taky ne. Když ne, nic se neděje. A když ano, tak budu bohatá! To by bylo dobrý, ne?“

Antoine se zastavil na prahu. Neřekla ‚my‘, řekla ‚já‘. Sundal si propocenou košili a zmizel uvnitř v domě.

Philippe Dupin unaveně usedl k psacímu stolu své ženy a vzdychl. Kdyby mu někdo řekl, že bude někdy prohlížet její věci jako žárlivý manžel, vysmál by se mu! Když viděl podobnou scénu ve filmu, vždycky takového manžela litoval. Otevřel růžový pořadač položený na stole, na který Iris ozdobnými písmeny napsala: ROMÁNY. Pod tím bylo zelenou fixou napsáno: Tak pokorná královna. Plánuje snad nějaké další? napadlo ho, když otvíral desky. Nebo si nechá napsat další. Bylo to silnější než on, potřeboval mít jistotu. Zeptat se jí přímo by bylo důstojnější. Ale zeptat se na něco Iris přímo nebylo možné. Vždycky se ze všeho vykroutila. Když se vrátila ze studia, odkud se vysílal přímý přenos pořadu, na který se s Alexandrem a Carmen dívali, došla vítězoslavně až k nim a vybafla na ně: „Tak jaká jsem byla? Skvělá, co?“ Neměl chuť na to vůbec odpovídat. Chvíli čekala a pak, protože se ticho nepříjemně prodlužovalo, vzdychla a řekla: „Vy tomu vůbec nerozumíte. Říká se tomu marketing a bez něj by se kniha neprodávala. Jsem naprosto neznámá autorka, je to můj první román. Je potřeba ho vyslat na oběžnou dráhu! A vlasy mi zas dorostou!“ dodala a pročísla si je rukou. Konec diskuse. Druhý den běžela ke kadeřníkovi, aby jí střih opravil. Nebyl to jen tak někdo, stálo to sto šedesát pět euro. Krátké vlasy ještě víc zdůraznily velikost jejích očí, linii dlouhého krku a dokonalý ovál obličeje. Její dozlatova opálená kůže na ramenou jen zářila. Vypadala jako nevinné páže. „Mami, ty vypadáš, jako by ti bylo čtrnáct!“ vykřikl Alexandr, když ji uviděl. Philippa to také zarazilo a nebýt jeho znechucení, které provázelo celou tuhle záležitost, bylo by ho to možná i dojalo.

Otevřel pořadač. Byla v něm spousta výstřižků. Zatím jen z novin a denního tisku, časopisy, které vycházejí jednou za měsíc, ještě nebyly v prodeji. Ty ale naplní taky, všude bude plno jejích fotografií, lží a různých tvrzení. Očima proběhl několik článků. Některé napsali novináři, které znal. Všichni mluvili o Iris a její odvaze: „A star is born,“ hlásal titulek jednoho z nich. Další byl nadepsaný „Překvapení šéfkuchaře“. Jeden serióznější novinář si kladl otázku, kde končí show a začíná literatura, nicméně uznával, že kniha je dobře napsaná a podložená solidními znalostmi, třebaže způsob psaní je poněkud ‚univerzitní‘. „Je jasně vidět, že Iris Dupinová zná své 12. století velmi důkladně a mistrně ho před námi nechává ožít. Všechny detaily jsou přesné a probouzejí čtenářovu zvědavost. Sami sebe přistihujeme u toho, že s napětím čteme o řeholi svatého Benedikta, jako bychom sledovali zápletku nějakého Hitchcockova filmu.“ Rychle proběhl očima i další texty. Následovaly Irisiny úvahy o psaní, o tom, jak obtížné je napsat první román, jak hledáte ta správná slova, která vám unikají, o obavách nad bílým papírem. Mluvila o tom velmi dobře, připomněla léta svých studií na Kolumbijské univerzitě, dobu, kdy začínala jako scénáristka, a citovala rady Andrého Gida mladému spisovateli: „Abyste nebyl v pokušení vycházet ven, oholte si hlavu!“ „To jsem si ovšem já z vrozené koketérie netroufla udělat, a vidíte, nakonec mě k tomu stejně přiměli. Při psaní se totiž nedá podvádět. Vždycky by vás to nakonec dostihlo. Nelituji toho však, protože žiji jen literaturou.“ Nebo jinde: „Devět měsíců jsem pila jenom vodu a jedla jen vařené brambory, pomáhalo mi to najít inspiraci.“ Na fotografiích měla džíny s nízkým pasem a tričko, které jí sahalo nad pupík: to vše, spolu s novým chlapeckým střihem, podtrhovalo její výraz mladé rebelující teenagerky. Kvůli jinému snímku jí na šíji napsali slova „láska“ a „peníze“ a vyfotografovali ji s předkloněnou hlavou, aby písmena bylo dobře vidět. Obrázek opatřili touto legendou: „Na svých ramenou nese příběh románu i osud celého lidstva.“ No ještě to tak! povzdychl si Philippe, osud celého lidstva na ramenou mé ženy! Další článek uváděl: „Adolescenti budou z její knihy nadšení, muži po ní budou šílet a ženy v ní najdou svou mluvčí. Tato kniha představuje smíření mezi zastánci starší literatury a modernisty.“ Z dalšího výstřižku se dověděl, že nějaký ruský milionář dal Iris k dispozici své soukromé letadlo, aby si mohla zaletět na nákupy do Londýna nebo Milána, a že jedna kosmetická značka chce koupit název knihy a použít ho pro svůj nový parfém. Iris na všechny tyto a podobné nabídky skromně odpovídala, že je jimi polichocena, ale že to všechno je „od literatury velice vzdálené. Ať se stane cokoli, ať kniha bude mít úspěch nebo ne, já budu psát dál, protože nic jiného mě nezajímá.“

Tolik let jsem žil se takovou obludou, pomyslel si Philippe. Nebylo to však bolestné zjištění. Podle toho právě člověk pozná, že láska pominula: už to nebolí. Dívá se na bytost, kterou kdysi tolik miloval, chladným pohledem. Řekne si: je taková, je onaká, já ji ale nezměním. To já jsem se změnil. Takže je konec. Dobře že tak. Jediné, co v tuto chvíli cítil, bylo znechucení smíšené s neurčitou zlostí. Celá léta jí byl posedlý a měl jen jedinou starost: aby se jí zalíbil, ohromil ji, stal se nejlepším advokátem v Paříži, pak ve Francii a nakonec i v mezinárodním měřítku. Začal sbírat umělecká díla, kupovat rukopisy, finančně podporovat balet a operu, vytvořil dokonce nadační fond… Aby na něj mohla být hrdá. Aby byla hrdá na to, že se jmenuje paní Dupinová. Věděl, že peníze pro ni mnoho neznamenají: Šéf jí dal vždycky tolik peněz, kolik chtěla. Chtěla být tvůrčí. Chtěla psát, kreslit, dirigovat, bylo jí jedno, v jakém oboru by se uplatnila. Jen když všichni uvidí, že má talent. On jí nabídl celou paletu možností. Bláhově si myslel, že jí bude stačit, že bude po jeho boku, když vybíral nějaký obraz nebo financoval divadelní představení, že bude šťastná. Představoval si, že jej bude doprovázet na mezinárodní veletrhy moderního umění, že se s ním bude účastnit večerů, na kterých se čtou rukopisy divadelních her, že bude ráda chodit na zkoušky. Zpočátku tam s ním chodila, ale brzy ji to přestalo bavit. Nikdo tam totiž neoslavoval ji, ale peníze, jméno a vkus jejího manžela.

Rozhlédl se po její pracovně. Důvěrně znal každé umělecké dílo. To všechno je historie naší lásky. Mojí lásky, opravil se, protože ona mě nemilovala. Měla mě ráda. Oceňovala mě. Její lži uspěly tam, kde moje láska ztroskotala. Už ji nemám rád a moc dlouho už nedokážu předstírat, že tomu tak je. Aby spolu dva lidé mohli dál žít, jsou lepší dvě krásné lži než dvě ošklivé pravdy. Tohle je konec. Zbývalo ještě vyřídit jednu poslední věc, a pak odejde. Velkolepým způsobem. Třeba trochu směšným, ale velkolepým. Připraví okázalé zakončení. To bude zase moje umělecké dílo!

Pohled mu sklouzl na poslední novinový výstřižek. Tento článek nebyl o ní, ale o filmovém festivalu v New Yorku. Jedno jméno si tam podtrhla žlutým zvýrazňovačem: Gabor Minar. Byl čestným hostem festivalu, uváděli tam jeho nejnovější film Gypsies, který dostal první cenu na festivalu v Cannes. No vida, koho to tu máme, pomyslel si Philippe, Gabor Minar… Ten věčný Gabor Minar, zachycený ve strnulé póze režiséra věrného své pověsti barokní a strhující osobnosti, bezstarostného rebela, jehož filmy jsou proslulé strhujícím dějem. Říkalo se o něm, že probudil filmovou tvorbu ze spánku, do kterého před jistou dobou upadla, ukolébána úspěchem kosmických efektů. Že svým pojetím vrátil tomuto sedmému umění opět smysl a bohatství výrazových prostředků. Na fotografii se usmíval, neposlušné kadeře mu padala do čela, límeček košile měl rozhalený. Philippe rázným pohybem zavřel slohu a podíval se na hodinky. Na to, aby teď zavolal Johnovi Goodfellowovi, bylo už moc pozdě. Nechá to na zítra.

Když se Iris večer vrátila domů, třímala v ruce hrdě poslední číslo časopisu Express.

„Čtvrté místo v pořadí knih! Za dva týdny! Volala jsem Serrurierovi, každý den distribuují čtyři tisíce pět set exemplářů! Kromě toho, co už dali do prodeje v prvních dnech. Chápeš to? Každý den si lidé kupují čtyři tisíce pět set exemplářů knihy Iris Dupinové! Usadila jsem se na předních příčkách prodeje. A vsadím se, že příští týden už budu v počtu prodaných knih na prvním místě! A to ses mě ptal, jestli bylo nutné nechat se ostříhat v přímém přenosu!“

Hlasitě se rozesmála a teatrálně políbila časopis, který držela v ruce.

„Člověk musí jít s dobou, drahý! Už dávno nežijeme v době trubadúrů! S tím nic nenaděláš. Carmen, pospěš si, ať můžeme jít ke stolu! Mám hlad jako vlk.“

Dívala se na časopis a oči jí zářily zlatavým, ale tvrdým leskem. Pak časopis odložila a obrátila se k Philippovi, udivená jeho mlčením. Zářivě se na něho usmála a pak sklopila hlavu a v očekávání, že jí bude blahopřát. Philippe se k ní sklonil a políbil ji.

Joséphine si protřela oči rukou, aby se ujistila, že se jí to nezdá: žena sedící naproti ní v autobusu linky 163 četla její román. Byla do něj úplně zabraná. Seděla nakloněná nad knížkou a hltala každý řádek. Pečlivě otáčela stránky, vypadalo to, že nechce ztratit ani jediné písmenko. Lidé kolem ní nastupovali a vystupovali, telefonovali, kašlali a mluvili, ale ona seděla nepohnutě, úplně pohlcená četbou.

Joséphine si ji užasle prohlížela. Bylo zvláštní vidět Tak skromnou královnu v autobuse na lince 163.

Takže to, co se psalo v novinách, byla pravda: kniha se prodávala. Jako housky na krámě. Zpočátku tomu nevěřila. Dokonce ji v první chvíli napadlo, jestli třeba celé vydání nekoupil Philippe. Ale to, že viděla Tak skromnou královnu v autobuse 163, dokazovalo, že její úspěch je skutečný.

Pokaždé, když si přečetla nějakou pozitivní kritiku, měla chuť vyskočit a vykřiknout radostí nebo se rozplakat. Místo toho běžela k Shirley. To bylo jediné místo, kde mohla dát volný průchod své radosti. „Funguje to, Shirley, opravdu to funguje! Napsala jsem bestseller! Chápeš to? Mně, neznámé badatelce s mizerným platem, která se účastní tak leda bezvýznamných konferencí, té malé bílé husičce se na první pokus podaří mistrovské dílo!“ Shirley zvolala „Olé!“ a začaly tam spolu v kuchyni tančit improvizované flamenco. Jednou je tak překvapil Gary. Přišel domů právě ve chvíli, kdy tam celé zrudlé a zadýchané radostně poskakovaly; zastavily se a obě se zatvářily trochu provinile.

Později, jak čas plynul, na ni dolehl pocit prázdnoty. Měla dojem, jako by ji někdo okradl, oloupil a využil ke svému účelu. Cítila se pošpiněná. Iris byla všude. Její rozesmátý obličej a modré oči na Joséphine shlížely z každého novinového stánku. V různých televizních a rozhlasových pořadech mluvila o obtížích a těžkostech práce spisovatele, o samotě,
o 12. století, o řeholi svatého Benedikta. Co ji inspirovalo k napsání toho příběhu? Kdy ji ta myšlenka napadla poprvé? Jednoho večera, když vcházela do baziliky Sacré-Coeur. Zadívala se tam na sochu jedné světice, která byla tak krásná, že se rozhodla napsat o ní příběh. A proč zvolila jméno Florine? Jednou jsem dělala se synem koláč, připravovali jsme těsto a já jsem vzala do ruky mouku značky Francine. Napadla mě přitom dvě jména a nešla mi z hlavy: Francine-Florine-Francine-Florine! Joséphine, celá ohromená, to poslouchala: kde proboha tohle vzala? Jednoho dne ji dokonce zaslechla mluvit o Bohu a o božské inspiraci, pokoušela se tehdy vysvětlit plynulost svých vět: „to vlastně nejsem já, kdo tohle píše, mám pocit, jako by mi ta slova někdo diktoval“. Joséphine se musela rychle posadit na stoličku vedle dřezu. „Ovšem tohle,“ opakovala si několikrát za sebou, „to je neskutečná drzost!“

Otevřela dveře na balkon a zadívala se na hvězdy. Tohle už je vážně moc, tohle já už nevydržím! Už tak je dost těžké dívat se, jak pózuje všem těm fotografům a novinářům, smířit se s tím, že mi sebrala Florine, ale musí ještě krást i mou duši? Zbude mi pak ještě vůbec něco? Nakonec mi nezbude než zírat do prázdna. A jak vůbec ví, že s vámi mluvím, hvězdy? Nikdy jsem jí o tom neříkala, vlastně možná jednou ano… Přivlastní si úplně všechno! Je jako upír!

Když se pak večer toho dne, kdy viděla v autobuse svou první čtenářku, vracela domů, zazvonila cestou u Shirley. Nikdo u nich ale nebyl doma. Otočila se tedy, aby si odemkla dveře svého bytu. Na stole našla vzkaz od Zoé, kde stálo: „Maminko, budu dnes spát u Alexandra. Carmen pro mě přijela. Iris ti vzkazuje, že dnes večer někam jde a vrátí se až pozdě. Nedělej si starost. Posílám Ti pusu, Zoé.“

Byla sama. Šla si ohřát zbytek quiche, vzala si k tomu pár kousků salátu a dívala se, jak se stmívá. Bylo jí hrozně smutno.

Když už se úplně setmělo, vyšla na balkon a zadívala se na hvězdy.

„Tatínku,“ odvážila se tiše zavolat, „slyšíš mě?“

A dodala plačtivým, dětským hlasem: „To není fér…. Proč je pořád ve všem první ona? Teď mě zase úplně zastínila. Když jsme byly malé a maminka nás fotografovala, dbala hlavně na to, aby bylo dobře vidět Iris. Její oči, vlasy, uhni trochu, Jo, nemám tam celé Irisiny šaty.

„Jsi úplný zločinec!“ slyšela zase tatínkův hlas. Cítila, jak ji svírají jeho paže a jak ji někam odnáší, kráčel rychle, velkými kroky, jako by ji před něčím zachraňoval. Na jazyku cítila slanou chuť mořské vody nebo slz. Bylo to na pláži, v létě, vynořila jsem se z vody, sůl mě štípala do očí a já jsem hrozně plakala… Pamatuju si, že tatínek od té doby už nikdy nespal s maminkou ve stejném pokoji. Utekl se potom ke svým křížovkám, nepovedeným slovním hříčkám, dýmce a kostkovaným papučím. A potom umřel. Natáhl bačkory… Pousmála se. Tahle slovní hříčka by se ti asi líbila, viď, tatínku. Tati, tatínku! řekla směrem k temné hvězdnaté obloze. Však já jednoho dne najdu ten kousek skládanky, který mi ještě chybí. Pak tomu konečně porozumím. Zatím ti, tatínku, děkuji za tento úspěch. Přece jen mi to trochu ulevilo v těch každodenních starostech. A taky jsem se přestala bát, a to je důležité. Necítím se už tolik ohrožená. Sice si pořád ještě nejsem moc jistá sama sebou, ale už nemám strach. Musíš na mě být hrdý, protože ty dobře víš, že tu knihu jsem napsala já.

Povzdychla si. Musím se ještě naučit spoustu věcí, to je jasné. Člověku se zdá, že vyhrál, když dosáhne prvního úspěchu, ale mám toho ještě tolik před sebou. Dřív byl můj život jednoduchý a snadný. Čím jsem starší, tím víc vidím, jak je to všechno složité. Možná jsem dřív snad ani doopravdy nežila…

Zvedla hlavu. Její zlost byla ta tam.

Zadívala se na nebe a cítila, jak je celá naplněná láskou a vděčností. Necítila vůči Iris žádnou závist. Iris ví, že tu knihu jsem napsala já. Ví to moc dobře. Celé to její slavné vítězství je založené na lži.

Prostoupil ji příjemný pocit klidu a míru. Má ještě svou habilitační práci. Začne na ní zase pracovat. Bude zase chodit do knihovny, vrátí se ke svým nesrozumitelným rukopisům a starým historickým knihám.

A pak, jednou, napíšu jinou knihu.

Ta už bude jenom moje.

Co vy na to, hvězdy?

Marcel Grobz vyšel z letištní haly a nasedl do auta, na místo vedle řidiče. Zavazadla hodil do kufru.

„Jsem unavený, Gillesi! Na tyhle dlouhý cesty letadlem jsem už moc starej.“

„To je jasný, šéfe. Vždyť jste byl na cestě celej měsíc, pořád jen z hotelu do hotelu, k tomu ten časovej posun, to vám přece nemůže svědčit!“

„Tady už je cítit, že bude zima! Je konec října a fouká studený vítr. Tam touhle dobou kvetou třešně… Nejsem moc přepadlej?“

Gilles přejel Marcela Grobze rychlým pohledem a došel k názoru, že ne, že šéf vypadá dobře, dokonce mu připadalo, že šéf trochu zhubl.

„To je od tebe hezký. Běhám jak šílenec a pořád se těch špeků nemůžu zbavit. Sedí na mně jak přišitý. Tak co je novýho? Koupils mně noviny?“

„Jsou vzadu na sedadle. Paní Dupinová s tou svou knihou udělala díru do světa…“

„Ona napsala knížku?“

„Dokonce i moje matka si ji koupila, a moc se jí líbila!“

„A sakra, tak to o ní ještě uslyším! A co jinak?“

„Jinak nic moc. Byl jsem s autem na generálce, jak jste říkal. Všecko dobrý, šlape jak hodinky. Kam jedeme?“

„Do kanceláře.“

Za Josiane. Pokaždé, když s ní telefonoval, zdálo se mu, že s ním mluví odtažitě. Skoro ji neslyšel a nebyla moc příjemná. Ano, ne, nevím, podívám se, promluvíme si o tom, až se vrátíš. Že by se zas vrátila k tomu pitomýmu seladonovi, k tomu Chavalovi? Ten chlap je učiněnej ďábel.

„Víš něco o Chavalovi?“

Gilles Larmoyer, jeho šofér, byl Chavalův kamarád. Často je spolu vyhodili z nějakého baru nebo nočního podniku pochybné pověsti. Gilles Marcelovi často vyprávěl o tom, co spolu zažili „je to tam v těch bordelech samej holej zadek, ale s Chavalem je vždycky sranda“ a jak se nad ránem vraceli domů s kravatou v kapse u saka, Chaval do kanceláře a on rovnou za volant. Gilles neměl žádné ambice. Marcel mu už kolikrát chtěl pomoct, aby se dostal nahoru, ale Gillese nezajímalo nic jiného než auta. Aby mu udělal radost, kupoval Marcel každý druhý rok nový vůz.

„Jo, vy to nevíte?“

Marcel právě sklopil stínítko proti slunci a v malém zrcátku zkoumal svoje kruhy pod očima. Mám hrozně nateklé oči, pomyslel si. Tohle už ani nejsou váčky, to jsou vaky!

„Co bych měl vědět?“

„To o Chavalovi. Že se úplně zbláznil do vaší neteře…“

„Do malé Hortense?“

„Jo, do ní. Je z ní celej pryč! To byste nevěřil… Dočista se před ní plazí! Snesl by jí modrý z nebe. Už dobře půl roku se ji snaží dostat do postele, ale všecko marný… Nosí si teď práci domů, protože v kanceláři se nedokáže soustředit. Úplně mu popletla hlavu.“

Marcel se ulehčeně rozesmál. Takže Chaval není ten důvod, proč se Josiane chová takhle. Vytáhl z kapsy mobil a zavolal do kanceláře.

„To jsem já, broučku. Jsem už v autě, za chvíli jsme v kanceláři. Jak se máš?“

„Jde to…“

„Ty nejsi ráda, že mě zas uvidíš?“

„Jsem radostí bez sebe!“

A zavěsila.

„Nějakej problém, šéfe?“

„Mluvil jsem s Josiane. Nevím, co to s ní je. Poslala mě do háje.“

„No jo, ženský… Když mají svůj den, stačí, když se jen špatně podíváš a už je oheň na střeše!“

„Jenomže ji to drží už měsíc! To už je nějaký divný!“

Pohodlně se uvelebil na sedadle a rozhodl se, že si dá malého šlofíka, než tam dojedou.

„Probuď mě trochu dřív, ne až tam budeme. Ať mám trochu čas se probrat.

Když ho uviděla ve dveřích, Josiane se ani neusmála. Vůbec nezvedla hlavu od stolu. Rozpřáhl náruč, aby ji objal, a ona ho odstrčila.

„Poštu máš na stole. Taky seznam těch, kterým máš zavolat. Všechno jsem ti to roztřídila.“

Zašel k sobě do kanceláře a sedl si ke stolu. Nahoře na hromádce pošty, kterou tam měl nachystanou, ležela fotka dívky z Lido. V místě, kde měla oči, byl papír propíchaný nějakým ostrým předmětem. Vzal ji do ruky a nahlas se rozesmál. Otočil se na patě a vrátil se zpět k Josiane.

„Tak kvůli tomuhle ty celou tu dobu trucuješ?“

„Nevidím na tom vůbec nic směšného. Mně aspoň to teda vážně k smíchu není!“

„Ale to seš úplně vedle! Jak ta jedle! To jsem jen narafičil na Henriettu! Chtěl jsem jí vypálit rybník! René mi řekl, že ji tady jednou viděl slídit, a zrovna na 1. května, kdy tady vůbec nikdo nebyl. Hned mě napadlo, že v tom bude nějaká křivárna, a tak jsem pečlivě prohlídl všechny svoje papíry a všiml jsem si, že jedna obálka zůstala otevřená. Byla to ta, co mi tehdy dal ten Ukrajinec, jak v ní byly ty jeho účty. Pamatuješ, ne? Bylo mi jasný, že si určitě udělala kopie a že si chuděra myslí, že našla důkaz, že mám nějakou ženskou a že si s ní někde užívám za firemní peníze. A že si myslí, že mě má v hrsti. Tak jsem si řekl, že jí dám malou lekci. Nechal jsem doma u sebe v pokoji na stole ležet tuhle fotku, kterou jsem někde našel. Je to z té večeře v Lido, kam jsi se mnou nechtěla jít, pamatuješ? Je to hezky dávno, jak tu byl ten Američan, pamatuješ? Vymyslel jsem si jméno a řekl jsem si: tak teď si holka pátrej, uvidíme, na co přijdeš… A zabralo to! A ty tady nad tím už celej měsíc špekuluješ?“

Josiane ho nedůvěřivě pozorovala.

„A to čekáš, že ti na takovou historku skočím?“

„Ale proč bych ti lhal, broučku? Já tu holku vůbec neznám, jenom jsme spolu pózovali kvůli fotce, jen tak z legrace, ale nic víc… Vzpomeň si, je to tak rok a půl, možná víc. Tobě se tehdy nechtělo nikam chodit, říkalas, že jsi unavená…“

To jsem se ještě scházela s Chavalem, vzpomněla si Josiane. Chudák stará! Vždyť má pravdu. Řekla jsem mu, že mám migrénu, a on šel tehdy na tu večeři sám.

Popošel blíž k Josianinu stolu a zakopl přitom o cestovní tašku.

„Co to má znamenat, ta taška?“

„Měla jsem v úmyslu to tady zabalit. Čekala jsem jenom, až si to vyříkáme, a pak bych šla.“

„Ty ses snad zbláznila! Přeskočilo ti?“

„Dej si pozor, jaký volíš výrazy, já totiž mám taky city.“

„Ty mně vůbec nevěříš!“

„Důvěra je vzácný zboží, ta nebývá zrovna často na skladě…“

„Tak to si teď budeš muset zvyknout. Protože já jsem tady a jen tak nezmizím. Jsem tady jenom pro tebe, holčičko. Jsi moje všecko!“

Objal ji, držel ji v náruči a lehce ji kolébal a přitom opakoval pořád dokola: „ty seš přece takovej blázínek! A já se mohl zatím utrápit, když jsi se mnou nechtěla ani pořádně mluvit v telefonu!“.

Poddala se jeho objetí, nechala ho, ať se vymluví, aby mu pak oznámila tu dobrou zprávu. Měla ji už mezitím potvrzenou přímo vědecky. Bylo by to moc emocí najednou, musím počkat, až se trochu uklidní. Pak mu teprve řeknu o příchodu malého Grobzíčka.

„Navíc jsem s tou fotkou zabil dvě mouchy jednou ranou, Josiane. Zavedl jsem ji na špatnou stopu a tím jsem zařídil, že tobě dá pokoj. Chápeš, kdyby se stalo a bylas těhotná… Nic by ji nenapadlo! Myslela by na Natašu a ne na tebe. Ty by ses tady klidně mohla zakulacovat přímo jí před očima a ona by zatím pátrala někde úplně jinde.“

Josiane se pomalu vymanila z jeho objetí. To, co právě slyšela, se jí nijak nelíbilo.

„Takže ty nemáš v plánu jí to oznámit, hned, jakmile zjistím, že jsem těhotná? Ty chceš, aby to jinak bylo všechno pořád při starým?“

Marcel celý zrudl, že ho přistihla při takové zbabělosti.

„Kdepak, Josiane, to ne… Já jen potřebuju trochu času, abych to všechno připravil. Teď mám svázaný ruce.“

„To mi chceš říct, že za tu dobu, co o tom malým mluvíme, jsi ještě neměl čas všechno připravit, jak ty říkáš?“

„Nebudu ti lhát, Josiane, mám z ní nahnáno. Nevím, jak to mám udělat, jak se z toho můžu vyvlíknout bez toho, že by se mi mstila a dělala mi nejhorší naschvály.“

„Tys nebyl u notáře?“

„Netroufám si tam jít, protože se bojím, že jí o tom řekne. Jsou přátelé, víš, ona se s ním dost často vídá.“

„Takže jsi neudělal nic? Vůbec nic? Mažeš mi tady med kolem pusy od rána do večera, mluvíš o našem andílkovi, ale zatím jsi ani nezvedl zadek ze židle?“

„Ale já to udělám, Josiane! Udělám to, až to bude potřeba. Slibuju ti, že na to tu odvahu najdu!“

„Už to vidím. To ti tak budu věřit!“

Josiane se narovnala, uhladila si sukni, upravila si halenku, popadla kabelku a teatrálním gestem ukázala na svůj psací stůl i celou kancelář.

„Dobře se na mě podívej, Marceli, protože mě vidíš naposled. Balím to tady a mizím. Nemá smysl mě hledat, protože beru roha už navždycky. Říct, že mě unavuješ, by bylo moc slabý, jsem z té tvé zbabělosti totálně znechucená.“

„Josiane, já ti slibuju, že…“

„Ty tvoje sliby! Baštila jsem ti je hodně dlouho! Od té doby, co tě znám, nedělám nic jinýho! Teď už se mi ale zadrhly v krku. Je mi z tebe špatně. Já už ti, Marceli, nevěřím ani slovo….“

Sehnula se, popadla cestovní tašku a za rozhodného klapání podpatků opustila podnik Marcela Grobze. Bylo 22. října, za dvě minuty dvanáct. Přesně.

Nezastavila se, aby pozdravila Reného.

Nezastavila se, aby objala Ginette.

Nezastavila se, aby naposledy s povzdechem pohlédla na vistárii.

Neohlédla se, když vyšla branou ze dvora.

Kdybych jen trochu zvolnila krok, pomyslela si a dívala se přímo před sebe, nikdy bych odtud neodešla.

Téhož dne, po večeři, odvedl Alexandr Zoé do své tajné skrýše.

Byla to nízká komoda, kterou jeho otec koupil v jednom starožitnictví v Normandii. V Saint-Valéry-en-Caux. Byli tam jednou celá rodina na výletě. Jeho otec se tam měl setkat s nějakým anglickým klientem, který ho pozval na svou loď. Strávili na palubě několik hodin a pak se šli projít do přístavu. Zastavili se v obchodě se starým nábytkem. Alexandr si tam prohlížel staré komiksy, zatímco jeho rodiče se šli podívat dozadu do obchodu, jestli tam neobjeví nějaký zapomenutý zajímavý obraz. Ten sice nenašli, ale otci se tam moc zalíbila tahle malá komoda. Maminka mu to rozmlouvala, protože prý se nebude hodit k ostatnímu nábytku, že je moc staromódní a u nich doma bude vypadat nevhodně… „Tyhle staré skříně už nikdo nekupuje, Philippe!“ Ale otec trval na svém: „V téhle velikosti už je téměř nenajdeš, já jsem aspoň žádnou takovou ještě neviděl. Dám si ji do své pracovny, takže tě nebude rušit a modernější kusy nábytku vedle ní aspoň vyniknou. Rád míchám styly, to přece víš, a navíc přinese do mé pracovny trochu tepla rodinných vzpomínek. Je to takový buržoazní kousek, takže se k nám vlastně docela hodí, ne? Vždyť my jsme taky taková buržoazní rodina.“

Alexandr sice ten konec věty moc nepochopil, ale pochopil z toho, že otec tuhle skříňku koupí.

Nechal ji dopravit do své pracovny a Alexandr si v ní udělal svou skrýš. Voněla zvláštní směsicí včelího vosku, leštěnky a levandule. Dvířka byla zevniř potažená zeleným a žlutým kretonem a když je za sebou zavřel a hodně se soustředil, zdálo se mu, jako by chvílemi zaslechl skřípání stěžňů plachetnic a hluk mořských vln. Vždycky se schoulil do klubíčka, opřel si hlavu o dřevěnou stěnu, nasadil si sluchátka a odplul do svého Imaginárního Supertajného Světa. Říkal mu jen zkratkou, ISS. V něm si mohl cestovat, kam chtěl, a často odjížděl do země, kde lidé žili podle slov písně Johna Lennona Imagine. Dalším nutným vybavením cestovatele byly brýle s kulatou obroučkou, které umožňovaly vidět neviditelné. Často s sebou na tyhle výpravy brával Zoé. „Víš, v tomhle světě,“ vysvětloval jí, „vypadá krajina trochu jako dort, lidé jsou oblečení v bílých šatech, neumývají se, ale přesto jsou pořád čistí a každý si tady dělá, co chce. Nejsou tady žádní učitelé ani peníze, škola, známky, kolony aut, žádní rodiče se tady nerozvádějí, všichni se mají rádi. Platí tady jen jedno jediné pravidlo: neobtěžovat ostatní obyvatele ISS.“.

A všichni musí mluvit anglicky.

Na tom velmi rozhodně trval. Zpočátku to Zoé dělalo dost problém. Alexandrovi ne, ten mluvil plynně, protože ho rodiče každé prázdniny posílali do Anglie na letní kurz. Nechala se svým bratrancem v tom jeho světě vést, a když mu nerozuměla, přeložil jí to. Líbilo se jí dokonce, když nic nepřekládal, bylo to zvláštním způsobem tajemné, když Alexandr mluvil a ona nevěděla, co říká.

Někdy se trochu bála a to se ho pak chytila za ruku, seděla tam vedle něho a poslouchala pokračování příběhů, které si vymýšlel. Alexandr hrál všechny role, dokonce napodoboval zvuk bouře a svištění větru.

Ten večer je Carmen zavolala ke stolu dřív než obvykle. Iris odešla na nějaký večírek pořádaný kvůli knize a Philippe zůstal ve městě na pracovní večeři. Alexandr a Zoé se utíkali schovat do Philippovy pracovny a se spikleneckým výrazem na tváři vstoupili do magické skříně. Alexandr vymyslel hotový rituál, který bylo potřeba vykonat před tím, než vůbec otevřel její dvířka. Nejprve bylo nutné nasadit si brýle s kulatou obroučkou a pronést třikrát za sebou slova: „Hello, John, Hello, John, Hello, John.“ Pak se museli skrčit, zavřít oči a zazpívat kousek Lennonovy písně „imagine no possession, it´s not hard to do, no reason to kill or die for, and no religion too“. A nakonec se vzít za ruku a počkat, až si pro ně přijde vyslanec z ISS.

„Myslíš, že nás tady Carmen nenajde?“

„Ta se v kuchyni dívá na televizi. Je tam ten její oblíbený seriál…“

„A tvůj táta?“

„Vrátí se pozdě. Už na to přestaň myslet! Soustřeď se, ať už můžeme zavolat Velkého bílého králíka…“

Zoé zavřela oči a Alexandr pronesl magickou formuli: „Hello, White Rabbit, where are you, White Rabbit?“

„Here I am, little children… Where do you want to go today?“ odpovědět Alexandr vážným a důstojným hlasem.

Pak se koutkem oka rychle podíval na Zoé a odpověděl: „Central Park… New York… The Imagine garden…“

„Okay, children, fasten your seat belts!“

Dělali, že si utahují opasky.

„Já jsem v Central Parku ještě nikdy nebyla,“ zašeptala Zoé.

„Já ano. Buď potichu. Vydáme se za ním… Uvidíš, jak je to tam krásný. Zkus si to představit… Jezdí tam bryčky tažené koňmi, jsou tam jezírka s kačenami a socha, která představuje Alenku v říši divů… Náš Velký bílý králík tam má taky svou sochu…“

Právě když se chtěli vydat do Central Parku, otevřely se najednou dveře do pracovny a uslyšeli kroky.

„To je tvůj táta?“

„Tiše! Počkej… Však to uvidíme.“

„Neuvidíme nic, jsme tady zavření.“

„Ale ne! Počkej… Možná je to Velký bílý králík.“

Byl to Philippe. Poznali ho po hlase. Právě s někým telefonoval. Anglicky.

„Myslíš, že si hraje s námi? On taky zná ISS?“

„Pst!“

Alexandr přikryl Zoé pusu rukou a oba se zatajeným dechem poslouchali.

„She didn´t write the book, John, her sister wrote it for her. I am sure of it…“

„Co říká?“

„Počkej!“

„Yes, she´s done it before! She´s such a liar. She made her sister write the book and she is taking advantage of it! It´s a big hit here in France… no! really! I´m not kidding!“

„Co říká? Já mu vůbec nerozumím!“

„Už jsi s tím fakt otravná, Zoé! Počkej! Já ti to pak řeknu. Kvůli tobě neslyším, co říkají dál.“

„So let´s do it. In New York… At the film festival. I know for sure he´s going to be here. Can you manage everything? OK.. W etalk soon. Let me know…“

A zavěsil.

Obě děti seděly potichounku ve skříni, ani nedýchaly. Netroufaly se pohnout a málem ani šeptat. Pak Philippe zapnul přehrávač a začala hrát klasická hudba, takže mohly konečně tlumeným hlasem začít mluvit.

„Co říkal? Co říkal?“ naléhala Zoé a sundala si kouzelné brýle.

„Říkal, že matka tu knihu nenapsala. Že ji napsala tvoje máma. A že už to jednou udělala, že je hrozná lhářka.“

„A ty tomu věříš?“

„Když to říká, tak to bude pravda. Táta nikdy nelže, tím jsem si jistej.“

„Je fakt, že když je to o 12. století, tak to vypadá spíš na moji mámu. Takže ty myslíš, že ona tu knížku napsala a tvoje máma jen… Ale proč by to dělaly, Alexandře, nevíš?“

„Nemám tušení…“

„Mohli bysme se na to zeptat Velkého bílého králíka?“

Alexandr se na ni s vážným výrazem zadíval.

„Ne, ještě chvíli tady počkáme; třeba bude ještě někomu telefonovat!“

Slyšeli Philippa, jak chodí po pracovně sem a tam. Pak se zastavil. Pochopili, že si zapaluje doutník, protože ucítili vůni tabáku a po chvilce i kouř.

„To hrozně smrdí!“ zlobila se Zoé. „Musíme vylézt, ten kouř mě hrozně štípe do očí….“

„Počkej, až odejde. Nesmí nás vidět… Jinak by ISS přestal existovat. Víš jak je to s tajnými skrýšemi: jakmile je prozradíš, přestanou existovat… Vydrž to a počkej.“

Nemuseli čekat dlouho. Philippe po chvilce odešel za Carmen, aby se zeptal, kde jsou děti.

Vylezli potichu ze skříňky a proplížili se do Alexandrova pokoje. Tam je také Philippe našel. Seděli na zemi a četli si komiksy.

„Tak co, děti, jak se máte?“

Stísněně se na něho podívali.

„Vylekal jsem vás? Co kdybychom se společně podívali na nějaký film? Zítra nejdete do školy, tak dnes můžete jít spát o trochu později.“

Radostně přisvědčili. Ulevilo se jim, a hned vzápětí se pohádali, když začali vybírat film. Alexandr se chtěl dívat na Matrix a Zoé na Krásku a zvíře. Philippe je usmířil, protože vybral Vrah bydlí v 21. obvodu.

„To se ti, Zoé, bude líbit. Budeš se sice trochu bát, ale zase budeš vědět, že to nakonec dobře dopadne.“

Usadili se u televize, a zatímco Philippe pouštěl přehrávač a zasunoval do něj DVD s filmem, obě děti si vyměnily vážné spiklenecké pohledy.

Asi tak před půl rokem jí Luca řekl: „V říjnu bude v Montpellier konference na téma Pojem posvátného ve středověké kultuře. Já tam pojedu a vy byste měla přijet také a vystoupit tam s příspěvkem. Bylo by to užitečné i pro vás, další indexovaná publikace se vždycky hodí.“ Jela tedy do Montpellier, aby se tam s ním setkala. On měl svůj příspěvek přednést v pátek, ten její byl na programu v sobotu odpoledne.

Byl pryč celé léto, odjel bez slůvka vysvětlení. A pak byl najednou zase zpět. Potkali se náhodou v knihovně. Netroufla si vyzvídat. Zeptal se jí: „Jak jste se měla v létě? Vypadáte dobře, zhubla jste, sluší vám to… Koupil jsem si mobil. Trochu se na sebe kvůli tomu zlobím, ale musím uznat, že je to praktické. Nevěděl jsem, kde bych vás mohl přes léto zastihnout, neznám vaše číslo. Ani o jednom z nás se nedá říct, že bychom zrovna kráčeli s dobou…“

Usmála se na něj, dojatá, že řekl „oba dva“, že se tedy k ní alespoň slovně takto přidružil. Po chvilce se trochu vzpamatovala a popisovala, jak krásné je léto v Deauville i jak půvabná je Paříž v srpnu. V knihovně je liduprázdno, provoz v ulicích je mnohem menší a procházky po březích Seiny nebo po pláži, která je tam na léto zřízená, jsou moc příjemné.

Přišel jí naproti na nádraží. Ve svém věčném sportovním kabátě s kapucí, s úsměvem na rtech a třídenním strništěm vousů, které zakrývalo jeho propadlé tváře. Vypadal, že ho těší, že přijela. Vzal jí tašku, položil jí zlehka ruku na rameno a vedl ji ven z nádraží. Dívala se kolem sebe, jestli si lidé, které míjí, všímají, že ji doprovází tak hezký muž. Její sebeúcta díky tomu drobnému gestu výrazně vzrostla.

„Také jsem si koupila mobil.“

„To je dobře. Tak to mi jistě dáte číslo.“

Procházeli právě kolem novinového stánku, kde prodávali také knihy. Tak skromná královna tam byla v mnoha exemplářích vyskládaná na stojanu, takže zabírala celou jednu řadu. Joséphine překvapením málem nadskočila.

„Taky vás zaujala? Je to úžasný úspěch! Koupil jsem si ji také, podlehl jsem tomu rozruchu, který je teď kolem ní, a vůbec to není špatné čtení. Nikdy sice romány současných autorů nečtu, ale na tenhle jsem byl zvědavý kvůli době, ve které se odehrává. Přečetl jsem ho na jedno posezení. Je výborně napsaný! Četla jste ho?“

Joséphine ze sebe vysoukala, že ano, a aby rychle odvedla řeč jinam, zeptala se ho, jaké byly dosavadní příspěvky. Ano, vystupující byli zajímaví, ano, jeho příspěvek byl dobře přijatý, vyjde ve sborníku z konference.

„A dnes večer, pokud tedy proti tomu nic nemáte, bych vás rád pozval na večeři. Rezervoval jsem pro nás stůl v jedné restauraci u moře, o které tady všichni doslova básní…“

Odpoledne uběhlo rychle. Mluvila asi patnáct minut před nějakými třiceti posluchači, v přednáškovém sále uspořádaném jako amfiteátr, jasně a sebejistě. Stála zpříma a samotnou ji udivila její nově nabytá sebejistota. Několik kolegů jí přišlo pogratulovat a jeden z nich se zmínil i o Tak skromné královně a vyjádřil spokojenost, že 12. století bylo konečně zbaveno hloupých klišé a vrátilo se na výsluní přízně, která mu právem náleží. „Pěkná práce,“ uzavřel svou chválu a rozloučil se. Joséphine si nebyla jistá, jestli mluvil o jejím referátu nebo o knize. Pak si ale řekla, že je to vlastně jedno, vždyť obě ty práce mají stejného autora. Nakonec na to snad ještě zapomenu! řekla si, když si rovnala listy s poznámkami.

S Lucou se sešla v hotelu. Vzali si taxík, aby je odvezl na pláž Carnon a usadili se u stolu s výhledem na moře.

„Není vám zima?“ zeptal se, když otvíral jídelní lístek.

„Ne, je tady venkovní topení a hřeje mě do zad,“ řekla a bradou ukázala na koš se žhavými uhlíky.

„Abyste pak ale nebyla úplně opečená. Mohli by vás potom zapsat na jídelní lístek jako zvláštní chod.“

Zasmál se a najednou byl docela jiný. Jako by omládl a vystoupil ze stínu, který ho obvykle provázel.

Cítila se příjemně a nenuceně, měla veselou náladu. Proběhla pohledem jídelní lístek a rozhodla se, že si objedná to stejné jako on. S vážným výrazem vybral víno. To je poprvé, co ho vidím takhle uvolněného, pomyslela si. Možná je opravdu rád v mé společnosti.

Zeptal se jí na dcery a pak jí položil otázku, jestli vždycky toužila po dětech a nebo jestli jsou Hortense a Zoé jen náhodným plodem manželského soužití. Udiveně se na něj podívala. Sama si nikdy takovou otázku nepoložila.

„Víte, já vlastně většinou nepřemýšlím moc dopředu. To až teď, když jsme se s Antoinem rozešli, se můj život trochu víc zkomplikoval. Ale taky je možná zajímavější… Dřív jsem nechávala věci běžet svou cestou: vdala jsem se, měla jsem děti a představovala jsem si, že v klidu vedle svého manžela taky zestárnu, že se stanu babičkou… Že povedu klidný, ničím nerušený život. Z toho snu mě probudil až teprve náš rozchod…“

„Bylo to tvrdé probuzení?“

„Ano, dost.“

„Vzpomínáte si, jak jsme tehdy byli spolu poprvé v kině, tehdy jste mi řekla, že píšete knihu, a pak jste se opravila. Rád bych věděl, jestli jsme si tehdy dobře nerozuměli nebo…“

„To že jsem řekla?“ zeptala se Joséphine, aby získala trochu času.

„Ano. Vy byste měla psát, umíte totiž velice živě vyprávět o dávné historii. Dnes odpoledne jsem byl na vaší přednášce.“

„A co vy? Proč vy nepíšete?“

„Protože když píšete, musíte mluvit sama za sebe. Musíte mít vlastní názor. Vědět, kdo vlastně jste… A to já zatím ještě tak docela nevím.“

„Ale působíte přesně opačným dojmem…“

„Myslíte?“

Smutně zvedl jedno obočí a pohrával si se svou sklenkou vína.

„Zřejmě se dá říct, že zdání klame… Ostatně tak je tomu skoro vždycky. Víte, vy i já máme něco společného, oba jsme samotáři… Já vás v knihovně často pozoruji, s nikým tam nemluvíte, lichotí mi, že jste se pustila do hovoru právě se mnou.“

Začervenala se a vykoktala: „Děláte si ze mě legraci!“

„Ne, mluvím úplně vážně. Pracujete, oči máte upřené jen do těch svých knih a pak tiše jako myška odejdete. I když je pravda, že někdy vám ty knihy spadnou!“

Joséphine se rozesmála.

Kolem celé té večeře jako by se vznášel opar něčeho neskutečného. Nemohla uvěřit tomu, že ta žena, která tady sedí naproti němu na terase u moře, je opravdu ona. Její obvyklá plachost ji opustila a ona měla chuť mluvit a svěřovat se. Restaurace se postupně plnila lidmi a hluk jejich hlasů nahradil poklidné ticho, které tam panovalo, když přišli. Pokaždé, když si chtěli něco říct, se museli k sobě naklonit, což zvyšovalo pocit důvěrnosti.

„Luco, ráda bych se vás zeptala na něco velmi osobního…“

Svou odvahu přičítala vínu, větru, který vál od moře a nadzvedával bílé ubrusy, pocitu, že léto končí. Cítila se dobře. Také všechno kolem ní se zdálo prodchnuté tímto příjemným pocitem klidu a spokojenosti. Pára, která stoupala z moře, kreslila na dřevěné podlaze zvláštní ornamenty a ona v nich četla povzbuzení, aby se přestala bát a odvážila se položit svou otázku. Měla pocit, u ní zcela neobvyklý, že je ve vzácném souladu se svým okolím. Zdálo se jí, že štěstí je na dosah ruky, a nechtěla ho nechat uniknout.

„Vy jste se nikdy neoženil? Nikdy jste netoužil mít děti?“

Neodpověděl. Zachmuřil se, zadíval se do dálky a jeho rty se trpce stáhly do dvou úzkých hořkých linek.

„Radši bych vám na tuhle otázku neodpovídal, Joséphine…“

Zase ji polil ten známý hrozný pocit, že něco pokazila.

„Mrzí mě to, nechtěla jsem vás ranit.“

„Neranila jste mě. Ostatně to já jsem s těmi osobními otázkami začal…“

Jenže když budeme mluvit jenom o všeobecných věcech nebo o středověku, nikdy se jeden o druhém nic nedozvíme, oponovala mu beze slov. Letos v létě, když listovala jakýmsi časopisem, ho znovu zahlédla na několika reklamních fotografiích. Jedna byla na pánský parfém: držel v náruči vysokou dlouhovlasou ženu s výrazně štíhlým pasem. Zakláněla hlavu, vlasy jí přitom vlály. Joséphine si tu fotografii dlouho prohlížela: v Lucových očích viděla sílu, kterou u něj ještě nikdy nepozorovala. Vážnou a rozhodnou touhu. Muži si jistě budou chtít koupit tuhle toaletní vodu, aby se mu mohli
podobat. Uvažovala, jestli by si neměla nechat narůst taky tak dlouhé vlasy, jako měla ta modelka.

„Myslím, že jsem vás viděla letos v létě v reklamě na toaletní vodu,“ řekla, aby změnila téma.

„Nebudeme o tom mluvit, prosím, ano?“

Jeho pohled byl najednou tajemný a neproniknutelný. Otočil hlavu a zadíval se do restaurace, jako by někoho čekal. Ten příjemný, veselý muž, se kterým ještě před pár minutami mluvila, byl náhle pryč a místo něj tam naproti ní seděl neznámý cizinec.

„Je zima, co kdybychom se vrátili?“

V taxíku, který je odvážel do hotelu, se na něj Joséphine několikrát podívala. Seděl nehybně na svém sedadle, co nejvíc u okna a díval se ven.

„Je mi to líto, neměla jsem se vás tak vyptávat. Bylo nám tak dobře, celou tu dobu, než jsem začala mluvit. Nevím, co mě to napadlo…“

Zadíval se na ni. V jeho pohledu se zračila něha, ale také veliká únava. Přitáhl si ji k sobě a objal ji kolem pasu.

„Jste úžasná, Joséphine. Nedovedete si představit, jak moc se mne dotýká to, jaká jste. Neměňte se, prosím vás, rozhodně se neměňte!“

Vyslovil ta poslední slova skoro prosebně. Joséphine byla překvapená naléhavostí, kterou cítila v jeho hlase.

Položil jí prst pod bradu a mírným tlakem ji přiměl zvednout hlavu a podívat se mu do očí. Řekl: „To já jsem nemožný. Cítím se hned mnohem líp, když jste tady. Uklidňujete mě, rád s vámi mluvím….“

Položila si hlavu na jeho rameno a nehýbala se. Vdechovala jeho vůni, snažila se rozeznat verbenu a citron, santalové dřevo a pomerančovou kůru a uvažovala, jestli je to stejná vůně jako ta z reklamy. Za oknem se míhaly pouliční lampy; přála si, aby ta jízda nočními ulicemi nikdy neskončila. Cítila Lucovu paži kolem pasu, vnímala noční ticho, pravidelný houpavý pohyb auta a útlé stromy, které se objevovaly a zase mizely ve světle reflektorů. Poddala se té náladě a přestala přemýšlet, když vtom ji políbil. Byl to dlouhý, něžný polibek, který ukončilo až slabé trhnutí, když taxík zastavil před hotelem.

Vyzvedli si mlčky klíče od svých pokojů a vyjeli výtahem do třetího patra, kde oba bydleli. Když pak Luca odemkl dveře do jejího pokoje a vešel za ní, nijak mu v tom nebránila.

Nebránila mu, když ji objal kolem ramen a znovu ji začal líbat.

Nebránila mu, když jí vyhrnul svetr a začal ji hladit.

Nebránila mu…

Ale ve chvíli, kdy ji přitiskl k sobě a ona se už poddávala jeho objetí, mezi ně náhle vstoupil obraz hnědovlasé ženy z reklamy. Představila si její útlý pas, opálené svalnaté břicho a krásné dlouhé paže, jimiž ho objímala; sevřela zuby, zatáhla břicho a zhluboka se nadechla, aby necítil pod rukama polštářky tuku kolem jejího pasu. Jsem tlustá, říkala si, tlustá a ošklivá, teď mě svlékne a uvidí to… Představila si svoje tělo, které on objímá a tiskne k sobě: tělo ženy po dvou porodech, s pupínky na zádech, nezřetelný pas, svoje jemné a rovné vlasy a jako korunu všeho svoje vysoké bílé bavlněné nemoderní kalhotky…

Odstrčila ho a zašeptala „ne, prosím tě ne, ne“.

Celý udivený se narovnal. Omluvil se, řekl lehkým tónem: „Nebudu na vás naléhat. Už o tom nemluvme. Uvidíme se zítra na snídani?“

Přikývla. Nemohla promluvit, cítila slzy až v hrdle. Dívala se za ním, jak odchází.

„Zachovala jsem se nemožně, Shirley! Úplně nemožně. Stál těsně vedle mě, držel mě v náruči, bylo to tak krásný a já… já jsem nedokázala myslet na nic jiného než na svoje špeky a na ty moje nemožný kalhotky… Odešel a já jsem jenom plakala a plakala. Druhý den ráno, u snídaně, jsme navázali na včerejší hovor, jako by se nic nestalo. Byl velice zdvořilý, milý, podal mi košíček s croissanty a zeptal se mě, jestli jsem se dobře vyspala a v kolik mi jede vlak. Já jsem si nedokázala do těch croissantů ani jedinkrát kousnout, pořád jsem musela myslet na to, jak jsem tlustá. Tolik jsem se o něm nasnila, pořád na něj myslím, a nakonec ho odstrčím! Jsem zřejmě blázen, myslím, že mi opravdu přeskočilo… To je konečná. Teď už mě v životě nic hezkýho nečeká.“

Shirley ji nechala, až s tím lamentováním skončí. Zatím rozvalovala křehké těsto na koláč. Pak prohlásila: „To je nesmysl. Tvůj život přece nekončí, vždyť sotva začal. Jediný problém je, že ty to nevíš. Napsala jsi knihu, která má triumfální úspěch…“

„To ale není moje zásluha.“

„Copak ty jsi ji nenapsala?“

„To ano, ale…“

„Bylas to ty a nikdo jiný,“ odpověděla Shirley a pohrozila Joséphine válečkem na těsto.

„Jenomže…“

„Předtím jsi nevěděla, že umíš psát. Takže když se na to podíváme z té lepší stránky, tvoje sestra ti vlastně prokázala službu… Nebyla bys tu knihu napsala, kdyby tě o to nepožádala. A ještě k tomu vyděláš spoustu peněz.“

„To jo.“

„Díky ní teď už víš, že to dokážeš. Což znamená jeden plusový bod pro tebe. Teď mi udělej tu radost a zapomeň na chvíli na knihu. Pusť to z hlavy a běž dál touto cestou. Piš. Piš si jen sama pro sebe! Toužíš po nějakém muži a odeženeš ho od sebe, toužíš psát, ale váháš, jestli psát máš nebo ne. Sakra, Jo, udělej s tím už něco! To tvoje váhání a všechny ty pochybnosti jsou fakt děsný! A hlavně, prosím tě, si už konečně přestaň myslet, že jsi ošklivá a tlustá! Nejsi!“

„Ale proč potom takhle sama sebe pořád vidím, můžeš mi to vysvětlit?“

„Vzpomeň si na Audrey Hepburnovou, taky byla přesvědčená, že je ošklivá. Žádná se nelíbíme sama sobě!“

„Kromě tebe!“

„Řekněme, že mně se v dětství dostalo víc lásky než tobě. Moje matka sice musela svou lásku ke mně skrývat, ale milovala mě hrozně moc a dávala mi ji jasně najevo, a otec taky!“

„Jaká byla tvoje matka?“

Shirely na okamžik zaváhala. Propichovala vidličkou křehké těsto, které už měla položené na plechu. Pak řekla: „Nic neříkala ani se nijak výrazně neprojevovala, ale stačilo, když jsem vešla do místnosti, kde byla, a rázem se jí obličej rozzářil, vrásky na čele se vyhladily a všechny její starosti zmizely. Nenatáhla ke mně ruce, neobjala mě, ale když se na mě podívala, byl její pohled tak naplněný láskou, že jsem musela přivřít oči štěstím. Cítila jsem ho na sobě jako plamen. Někdy jsem dokonce schválně vyšla ven, jen abych se mohla za chvíli vrátit a znovu vidět a cítit tu její radost! Beze slov a nadbytečných gest mi tak dala do života pevný základ, takže jsem se nemusela trápit takovými pochybami jako ty…“

„A tvůj otec?“ zeptala se Joséphine, překvapená, že se Shirley poprvé rozpovídala o svém dětství a odhodlaná toho využít.

„Můj otec také. Jeho způsob byl stejně mlčenlivý a diskrétní jako matčin, bez jediného gesta na veřejnosti, bez polibků a pohlazení. Ale vždycky byl se mnou. Byli se mnou oba dva, a ujišťuju tě, že to pro ně nebylo jednoduché… Ty jsi tohle nezažila, vyrostla jsi úplně sama, uprostřed nejistoty. Ještě ji v sobě trochu máš, ale ty se jí zbavíš, Jo, uvidíš, že ano!“

„Myslíš? Po tom včerejším zážitku s Lucou si moc velké naděje nedělám…“

„To byla jen jedna z peripetií. Ale ne poslední. A i kdyby to nebylo s ním, tak s někým jiným ano…“

Joséphine vzdychla a dívala se na tenké plátky jablek, které teď Shirley kladla na připravené těsto.

„Proč je krájíš tak na tenko?“

„Protože je to tak lepší. Líp se propečou.“

„Kde ses naučila vařit?“

„V různých kuchyních…“

„Moc vtipné!“

„Konec svěřování, Joséphine, aspoň pro dnešek. Už jsem ti toho řekla až dost… Víš, že začínáš být docela prohnaná?“

Shirley strčila plech do trouby, nastavila budík a navrhla Joséphine, že by si mohly otevřít láhev vína a oslavit tak začátek jejího nového života.

„Začátek nového života nebo moji poslední prohru?“

„Your new life, stupid!“

Právě si přiťukávaly na novou Joséphininu odvahu, když do kuchyně vešel Gary a za ním Hortense. Pod paží si nesl motocyklovou přilbu a vlasy měl rozcuchané. Pohladil maminku po hlavě.

„Už jsi hotová s těmi koláči, mummy? Jestli chceš, můžu ti je odvézt. Mám od kámoše půjčený skútr…“

„Nechci, abys jezdil na skútru! Je to moc nebezpečné!“ rozkřikla se Shirley a bouchla dlaní do stolu. „Říkala jsem ti to už stokrát!“

„Ale já pojedu s ním a dám na něj pozor,“ řekla Hortense.

„To určitě! Celou dobu se bude otáčet k tobě dozadu a ještě se vybouráte. Ne! Poradím si sama nebo se mnou pojede Jo.“

Jo přikývla. Oba adolescenti se na sebe podívali a vzdychli.

„Nezůstal ti kousek koláče? Umírám hlady,“ zahuhlal Gary.

„Otvírej pusu, když mluvíš, není ti rozumět. Můžeš sníst tady ten kraj, trochu se mi připekl… Chceš taky kousek, Hortense?“

Hortense jen posbírala drobečky z plechu.

„Po koláči se tloustne…“

„To zrovna tobě nehrozí,“ řekla Joséphine a usmála se na ni.

„Když chceš zůstat štíhlá, mami, musíš si pořád dávat pozor.“

„Mám nové zprávy o Maxovi,“ řekl Gary s plnou pusou. „Je zpátky v Paříži a bydlí u své matky… Už to tam mezi těma ovcema nemohl vydržet!“

„Vrátil se do školy?“

„Ne. Je mu šestnáct pryč, takže už nemusí…“

„Ale co tedy dělá?“ zeptala se Joséphine znepokojeně.

„Jen se tak poflakuje… Stavil se tuhle ve škole.“

„S ním to špatně dopadne,“ předpovídala Hortense. „Prodává různý blbosti a hraje s matkou poker na internetu…“

„A co paní Barthilletová?“

„Zdá se, že ji vydržuje nějakej kulhavej chlápek. Tak mu aspoň říká Max… “

„Přitom to mohl být tak hodnej kluk, ten Max,“ povzdechla si Joséphine, „možná jsem ho měla nechat u nás.“

„Kdyby u nás bydlel Max, tak já okamžitě balím kufry!“ ohradila se Hortense. „Pojď Gary, vyzkoušíme ten skútr… Slibuju ti, Shirley, že nebude dělat hlouposti.“

„Kam chcete jet?“

„Iris nám navrhla, abychom se za ní zastavili ve studiu Pin-up, dělá tam sérii fotek pro Elle. Začíná to za necelou hodinu. Gary mě tam zaveze a chvilku se tam zdržíme. Iris by ráda, abych jí řekla, co si myslím o jejích šatech. Chtěla by, abych jí pomohla vytvořit její vlastní styl. Příští týden spolu půjdeme nakupovat…“

„Mně se to nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí,“ zlobila se Shirley. „Budeš opatrný, Gary, slibuješ? A ne abys jel bez přilby! A na večeři ať jste zpátky!“

Gary dal mamince pusu na čelo, Hortense mávla rukou směrem k Joséphine a odešli spolu. Cestou se pošťuchovali.

„Nevidím ráda, že jezdí na skútru… A taky nejsem ráda, že se kolem něj Hortense tak točí. Letos v létě ve Skotsku na ni už zapomněl. Nerada bych, aby ta posedlost, kterou vůči ní cítil, zase propukla…“

„Já už jsem to s Hortense vzdala. Co nadělám: bude jí šestnáct, je nejlepší ze třídy, profesoři ji chválí. Nemám, co bych jí vytkla… Ať je to jak chce, nemám prostředky na to, abych se jí postavila. Je čím dál samostatnější. Je to zvláštní, když pomyslím, že ještě před dvěma lety to byla malá holčička…“

„Hortense nikdy nebyla malá holčička, Jo. Je mi líto, že tě tím zarmoutím, ale byla to vždycky potvora.“

„Co kdybychom změnily téma, ať se nemusíme pohádat. Tys ji neměla nikdy ráda.“

„Ale ano, měla. Ale už je to dávno. Nelíbí se mi, jak jedná s lidma. S některýma manipuluje, jiné využívá. Jako by vůbec neměla srdce.“

„Jenomže ty, jakmile se někdo jen dotkne tvého syna…“

„Necháme toho! Vytahuju bílou vlajku. Zajedeš se mnou doručit ty koláče?“

Marcel Grobz, teple oblečený v tvídovém svrchníku se žlutou kostkovanou šálou, seděl na dvoře na lavičce a zachmuřeně pozoroval kapky dešťové vody, které se třpytily na zkroucených výhoncích vistárie. Bylo to už čtrnáct dní, co odešla. Shýbla se, sebrala tašku postavenou na zemi, a odešla. Podpatky jí jen klapaly. Slyšel ten zvuk na kamenném dláždění na dvoře a pak ještě naposledy u brány, když ji otevřela. Neměl sílu se za ní rozběhnout. Byl zdrcený žalem, a tak jen poslouchal. Svezl se na židli, která stála u východu z její kanceláře. Od té doby si sedal pokaždé, když měl chvíli čas. Jako by si potřeboval oddechnout. Pořád se mu vracely vzpomínkách na její odchod. Srdce se mu svíralo.

Někde nahoře v koruně stromu se uvolnil suchý list a spadl mu k nohám. Sebral ho a zmačkal v ruce. Bez Josiane neměl už chuť bojovat. A Bůh ví, že teď právě potřeboval být silný. Sváděl nejtěžší bitvu celé své kariéry. Bojoval za ni, za ně, za to malé, o kterém se tolik namluvili a tolik si ho přáli.

Ginette ho uviděla oknem z dílny, a tak zaparkovala vysokozdvižný vozík a šla si za ním sednout na lavičku. Otřela si ruce do pracovních kalhot, dala mu malou herdu do zad a posadila se vedle něj.

„Stojí to za starou belu, viď, Marceli?“

„To máš pravdu. Bez ní se mi nic nedaří…“

„Neměls ji nechat odejít. Posuň se trochu, Marceli. Já jí rozumím… Už toho bylo na ni vážně moc, pořád jen, chuděra, čekala a čekala!“

„A ty myslíš, že mně to dělalo nějakej plezír, nechat ji věčně čekat?“

„Jenomže rozhodnout jsi to mohl jedině ty. Tak dlouho už o tom mluvíš a pořád nic neděláš! Tak co bys udělal ty na jejím místě? Uvidíš, že když požádáš o rozvod, tak se zase všechno spraví.“

„Ale já teď zrovna o rozvod požádat nemůžu, teď to nejde. Neřekneš to nikomu, Ginette, slibuješ? Ani Renému…“

„Slibuju. Přece mě znáš, víš, že umím mlčet jako hrob…“

„Já mám teď zrovna rozdělanej velikej kšeft. Kupuju největšího asijského výrobce nábytku a zařízení pro domácnost v celý Asii! Je to obrovskej obchod, vážně veliká věc! Zavázal jsem hypotékou celej svůj majetek, jsem teď jak nahej v trní a nemůžu si dovolit ten luxus, že se začnu rozvádět s Henriettou; okamžitě by po mně chtěla to, na co má nárok: polovinu mého majetku! Pracuju na tom kšeftu už rok a půl. Nikdo o tom neví. Musím jednat maximálně obezřetně a v naprosté tajnosti. Jenže se to děsně vleče, najal jsem si už celej regiment právníků, jenomže ať dělám,co dělám, stejně se mi nedaří to urychlit. Proč myslíš, že jsem teď trčel v té Číně celej měsíc? Jen tak z hecu?“

„Pročs jí to neřekl?“

Marcel se zašklebil a dopnul si kabát až ke krku.

„Od té historky s tím Chavalem už nejsem tak důvěřivej jako dřív. Ne že bych ji měl rád míň, to ne. Jenom si teď dávám víc bacha. Jsem starej, ona je mladá, klidně se zas k němu může vrátit, když zatouží po někom mladším. To je starej instinkt, co mám ještě z dětství. Naučil jsem se čekat vždycky to nejhorší a počítat s tím, že tě někdo zradí. Takže je možná lepší, když mě pokládá za zbabělce…“

„Jistý je, že Henrietta je přesvědčená o tom, že z ní máš vítr a nikdy bys ji neopustil!“

„Jakmile to bude všechno podepsaný, budu mít rázem volný ruce. Zařídil jsem všechno tak, aby v nové struktuře podniku neměla žádný vliv, aby jí nešel žádný podíl z obratu a nijak se nemohla účastnit řízení. Zřídím jí pohodlnou rentu na doživotí, nechám jí byt a postarám se, aby jí nic nechybělo. Nechci být na ni pes, to je snad jasný…“

„To já vím, Marceli, vím, že seš hodnej kluk…“

„Jenže když je teď Josiane pryč, tak k čemu je to všechno? K ničemu…“

Sebral ze země další suchý list, chvilku si s ním hrál a otáčel ho v prstech a pak ho zahodil. „Tolik jsem se na to dítě těšil. Tolik jsem se těšil na život s ní! Byl to pro mě takovej motor, co mě hnal dopředu. Těšil jsem se, že budeme oba žít v klidu, pracovat a že to budeme dělat pro to malý. Celý život jsem snil o dítěti a teď jsem ho měl skoro na dosah ruky…“

Ginette si dala ruce do kapes a zhluboka se nadechla.

„Dobrá, Marceli. Mám pro tebe dvě zprávy. Jednu dobrou a jednu špatnou. Kterou chceš slyšet jako první?“

„Tu špatnou. V mojí situaci ani nic jinýho nečekám…“

„Ta špatná zpráva je, že nevím, kam šla. Nemám tušení. Nic mi neřekla, ani mi nezavolala, vůbec o sobě nedala vědět…“

„Ach jo,“ vzdychl Marcel zklamaně. „Myslel jsem, že to víš a že to přede mnou tajíš, protože tě o to požádala. Dokonce jsem uvažoval o tom, že tě trochu zmáčknu a ty mi to řekneš…“

„Ani mi nezavolala… Zřejmě se vážně hrozně zlobí. A mě strčila do jednoho pytle s tebou.“

Sklonil hlavu až skoro ke kolenům, ale pak se zase narovnal a s pohledem upřeným do prázdna se zeptal: „A ta dobrá?“

„Dobrá zpráva je to, že je těhotná. Už třetí měsíc. Určitě se ti to chystala říct hned, jak jsi přijel, jenomže jste se pohádali…“

Marcel zůstal zírat s otevřenou pusou. Zkusil něco říct, ale zakoktal se. Celý se roztřásl a nemohl přestat. Vzal Ginette za ruku a silně ji stiskl.

„Můžeš mi to říct ještě jednou? Mohla bys mi to zopakovat?“

„Je těhotná Marceli. A je z toho štěstím bez sebe… Dověděla se to krátce poté, cos odjel do Číny a nebýt toho, že za ní přišla do kanceláře Henrietta a donesla jí tu fotku, byla by ti to určitě hned zavolala.“

„Je těhotná! Ona je těhotná! Děkuji ti, Bože, děkuji!“

Sepnul ruce a zadíval se k nebi. Svíral ruce tak pevně, že mu zbělely klouby. Znovu sklonil hlavu k zemi, jakoby ta radost byla příliš veliká a úplně ho zalehla, stejně jako úzkost a obavy posledních dní. Vypadá jak unavený slon, pomyslela si Ginette něžně. Najednou se narovnal, celý ztuhl a obrátil se na Ginette s otázkou: „Nechá si ho ale?“

„Byla radostí bez sebe, když mi to říkala. A ty následující dny se skoro bála křivě stoupnout, jen aby to děťátku neublížilo! Copak myslíš, že by…“

„Já budu tatínek, dobrý Bože! Ginette, uvědomuješ si vůbec…“

Popadl ji do náruče a radostně se s ní zatočil.

„Přestaň, Marceli, už se mi motá hlava!“

„Ale tím se všechno mění! Já už jsem chtěl všechno vzdát, vitamíny jsem hodil do koše, běhat jsem taky přestal, ale ode dneška se do toho zase pustím. Protože jestli je těhotná, tak se vrátí… Přece s tím malinkým nezůstane sama! Mám v kanceláři kompletní výbavičku, kolíbku, kočárek, odsávačku na mléko, chodítko, mám dokonce i elektrický vláček! Ona to ví a vrátí se… Nebude si přece chtít nechat všechnu tu radost jen sama pro sebe. To by mi neudělala! Ví, jak mi na tom kloučkovi záleží.“

Ginette se na něj dívala a usmívala se. Marcelova radost na ni udělala dojem, ale Josianiným návratem si tak moc jistá nebyla. Ona není ten typ ztracenýho jehňátka. Kdyby měla dítě vychovávat sama, zvládla by to. Určitě si dávala nějaké peníze stranou. Za všechny ty roky jí Marcel musel dát dost peněz. V tomhle ohledu si nejspíš nemusí dělat starosti.

Neřekla ale nic, vstala a než se vrátila do dílny, vynutila si na Marcelovi slib, že nic z toho, co mu řekla, neprozradí, kdyby se stalo a Josiane se vrátila.

„Pusu na zámek, ano, Marceli?“

Marcel naznačil posunkem, že ani nemukne, a ukázal, že přísahá.

„Slib mi, že kdyby ti zavolala, že mi to hned řekneš.“

„Blázníš? Je to moje kamarádka, přece ji nezradím!“

„Nemusíš mi říkat, kde je. Řekneš mi jenom: „Heleď, volala mi, daří se jí dobře, přibrala tři kila, bolí ji v kříži, takže si dává za záda polštář, má pořád hroznou chuť na ledové kaštany…“ A nezapomeň se jí zeptat, jestli má břicho spíš špičaté směrem dopředu, to by znamenalo, že to bude kluk, nebo spíš tak trochu do stran, to by pak byla holka… Řekni jí taky, aby dost jedla, hlavně červené maso, aby chodila brzo spát a aby spala na zádech, aby to malý nějak nezmáčkla…“

„Poslyš, Marceli, to už trochu přeháníš, ne?“

„Hlavně jí řekni, a to už bude všechno, že o peníze strach mít nemusí. To ať pustí z hlavy. Postarám se, aby mýmu broučkovi nic nechybělo! A ať se šetří!“

„Hele, Marceli, já jsem měla tři děti a taky jsem to přežila. Uklidni se!“

„Člověk není nikdy dost opatrný. A ona není zvyklá jen tak sedět a nic nedělat! Mohlo by se jí ještě něco přihodit.“

„Já jdu zpátky do práce. Neplatíš mě přece za to, abych jenom vysedávala pod vistárií, no ne?“

Marcel taky vyskočil a zavadil o větev vistárie. Na obličej mu spadla sprška dešťových kapek. Vypadalo to, jako by plakal štěstím.

Iris odhodila časopis na stůl a ušklíbla se. Nechala se chytit do pasti. Přijala novinářku u sebe doma, nabídla jí čaj, který jim Carmen přinesla na velkém dřevěném podnose z obchodu Brown and Birdy, vynikající citronový dort se sněhovou polevou a odpověděla na její otázky klidně a věcně. Všechno bylo dokonalé, stačilo říct „Kamera“ a celou scénu by klidně mohli natočit. Scéna 14. Pracovna spisovatelky, o které se mluví, podzimní den na sklonku odpoledne: Autorka přijímá novinářku ve své pracovně. Na zem rozložila knihy, nějaké zmačkané papíry, na stůl položila otevřený zápisník a na něj plnicí pero a pustila potichu jazzovou hudbu. Chraplavý hlas Billie Holiday se dobře hodil k malátné a trochu pochmurné atmosféře podzimního podvečera. Všechno bylo dokonale připravené, alespoň si to myslela.

Její nonšalantnost však novinářka pochopila jako aroganci. Jednala se mnou skoro jako s nějakou vystrojenou paničkou, co se jen tak přetvařuje! řekla si zlostně Iris. Přečetla si článek ještě jednou. Pořád ty stejné otázky: v čem byl vztah muže a ženy ve 12. století jiný než dnes? Čím tehdy ženy trpěly? Jsou opravdu šťastnější dnes, v 21. století, než byly ve 12. století? Co se od té doby vlastně změnilo? Neohrožuje nakonec moderní doba a rovnost mezi pohlavími vášeň? „City žen v dnešní době nejsou ve větším nebezpečí, než byly ve 12. století, ženy se s nimi jen lépe vyrovnávají, to je celé. Jestliže ženy něco uvádí do nebezpečí, pak jsou to muži. Takže v bezpečí by byly jen tehdy, kdyby se od mužů úplně odvrátily a přestaly je potřebovat, což by ale v jistém ohledu znamenalo dobrovolně zvolit smrt — alespoň pro mě.“ To nakonec není tak špatné. A nezní to arogantně. „Ideální muž neexistuje. Ideální muž je ten, kterého milujeme. Je jedno, jestli je mu osmnáct nebo osmdesát, na tohle žádný zákon neexistuje. Hlavně když ho milujeme! Já ideálního muže neznám, a to přitom znám muže dost dobře, některé mám ráda, jiné ne.“ „Mohla byste milovat osmnáctiletého chlapce?“ „Proč ne? Když milujete, nehledíte na věk.“ „Kolik je vám let?“ „Je mi tolik let, kolik mi přičítá muž, kterého miluji.“

Cítila, jak se jí do očí derou slzy hněvu. Vzala do ruky další časopis a hledala, kde se tam o ní píše. Nemohla prolistovat jediný časopis, aby tam nenarazila na nějaký článek, který s ní souvisel nebo na svou fotografii. Někdy se na sebe dívala s uspokojením, jindy popuzeně. Moc tmavý odstín na tvářích a ještě k tomu špatné světlo, no vida, tady mi to opravdu sluší, vypadám báječně! Fotografování měla ze všeho nejraději. Ráda fotografům pózovala, nabízela se jejich objektivům, různě se mračila, vybuchovala smíchy, dávala si na hlavu veliký klobouk, rukou v rukavičce se dotýkala špičky svého nosu… Nemohla se toho nabažit.

Na straně 121 byl článek starého literárního kritika, známého intelektuála s pověstí bručouna, proslulého svým jedovatým špičkováním a břitkými komentáři. Iris přečetla jeho první slova s obavami, ale pak si ulehčeně oddychla. Kniha se mu líbila: „V autorčině peru se spojuje hluboká znalost a talent. Čtenářovu pozornost upoutá řada detailů a duševní rozlet postav je nakažlivý. Jazyk není zahlcen pojmy z hermetické filozofie, styl je srozumitelný, ale ne průhledný!“ To řekl hezky, „je srozumitelný, ale ne průhledný“. Iris si přitáhla cíp šálu, který se jí svezl k nohám. Bylo jí zima. A zazvonila na Carmen, měla žízeň. Velmi dobře si na toho kritika pamatovala. Setkala se s ním na jedné večeři, kde byla s Philippem, zatímco Joséphine pilně pracovala. S velice pokorným výrazem poslouchala všechno, co říkal, a mluvila s ním pak o Chamfortovi. Byl totiž specialista na Chamforta. „Žádný muž, který není do svých čtyřiceti let misantropem, nemiloval lidi.“ Zahlédla v jeho očích uznalé dojetí a odmlčela se.

Až bude psát Joséphine další román, bude muset zvolit trochu erudovanější tón, ne tak jednoduchý jako teď. Ten příběh o manželích, jak se střídají jeden po druhém a každý hrdinku něčím obohatí, je sice pěkný, ale působí tak trochu jako román pro služky. To mi neslouží k dobru, není divu, že si to někteří lidé vykládají tak, jako že jsem hloupá. Ten další bude muset být trochu temnější, měl by trochu víc zavánět peklem a být určený spíš pro omezený okruh čtenářů, ne jako tenhle, který je určený širokému publiku. Ten jasný styl bude potřeba zachovat.

Zlostně kopla do stohu časopisů a rozhodla se, že je bude ignorovat. Jakmile vyjde můj další román, budou se mnou už novináři jednat jako se spisovatelkou a přestanou mi klást tyhle debilní otázky! Copak můžu já vědět o vztazích mezi muži a ženami? Jsem už patnáct let vdaná, věrná k uzoufání, a jediný muž, kterého miluji, žije nevím kde, někde mezi Londýnem, New Yorkem, Budapeští, jižní Francií a severním územím Mali. Potlouká se, kde se mu zachce, nepatří nikam, do žádné země, nepatří ani žádné ženě. Ukončí natáčení na jednom místě a s čistou hlavou si odjede někam jinam a jeho herci jdou za ním, zbožňují ho a dají se od něj všechno líbit. Nosí pořád ty stejné špinavé džíny a vlněnou čepici. Geniální cikán, věčný tulák. Tohle jsem měla říct té pitomé blbce! Gabor Minar. Krásný, slavný Gabor Minar byl mým milencem a pořád ještě ho miluji. „Zůstat navždy věrná bývalé lásce, to je možná tajemství šťastného života.“ To bych byla rázem na obálce časopisu.

Gabor.

Pojede za ním.

Philippe jí nabídl, že ji vezme s sebou do New Yorku na filmový festival. Gabor tam bude. Je pozvaný jako čestný host. Iris se zachumlala do svého šálu a uvažovala: Lituji jeho lásky nebo slávy, přítomnosti celebrit a toho blýskavého pozlátka, které bych poznala, kdybych s ním byla zůstala? Protože, když se to tak vezme, když jsem ho poznala, nebyl ještě nikdo. Moje vášeň vzrostla vzdáleností mezi námi a jeho slávou. Nemiluji Gabora proto, že se z něj stal velký Gabor Minar, slavný režisér, kterého zná celý svět? Zahnala rychle tuhle znepokojivou myšlenku a kvapně se opravila: byli stvořeni jeden pro druhého, to manželství s Philippem byl omyl. Teď se s ním uvidím a možná to změní celý můj život. Co znamená patnáct let odloučení, když někoho tolik milujete? On se nebude bát ničeho, popadne mě do náruče a odveze mě někam pryč. Přitáhla si šál ještě těsněji k tělu a zadívala se na svoje nehty s dokonalou manikúrou.

Ze zamyšlení ji vyrušila Carmen, která jí přinesla horký čaj.

„Alexandr se už vrátil ze školy. Dostal dvojku z matematiky.“

„Nic mi neřekl. Ví, že jsem doma?“

„Ano, říkala jsem mu to. Odpověděl, že má na zítřek spoustu úkolů do školy. Je tak ohromně pilný!“

„Snaží se napodobit svého otce…“

Iris natáhla ruku a vzala si od Carmen kouřící šálek čaje a pak si znovu lehla na pohovku.

„Napodobuje ho ve všem! A mně se vyhýbá. To je ovšem normální, je to věkem. Otec se pro něj stává vzorem a matku přestává potřebovat. Později se to zase změní… Muži jsou tak průhlední, Carmen!“

Zívla a elegantním pohybem si zakryla ústa.

Josiane se ráno probudila kolem deváté, zavolala pokojovou službu, aby jí přinesla snídani, stoupla si na váhu, zapsala si údaj k dnešnímu datu a šplíchla na sebe obláček vůně. Byl to Chanel, parfém Chance. Pak se vrátila zpátky do postele, pustila si rádio a poslouchala svůj horoskop na dnešní den. Astroložka se nikdy nemýlila. Podle její předpovědi se mohla řídit. Měla to už vyzkoušené.

Objednala si pokaždé continental breakfast, ale nikdy se neodhodlala k tomu, aby snědla vajíčka, třebaže jí gynekolog doporučoval sníst denní dávku proteinů hned ráno. Jíst po ránu smažené a tučné věci může být dobré tak leda pro Angličany, ušklíbla se a zacpala si nos. Naučila se mluvit nahlas sama se sebou, jinou společnost totiž neměla. Ona snídala ráda bagetu s máslem a s medem nebo s nějakým džemem. Oloupala zlatavou kůrku z briošky, kousek jí snědla a všechno ostatní nechala na talíři. Páni! Kdyby mě tak viděla maminka! Hned by mi vlepila pohlavek, abych to dojedla, nebo by mi to jídlo nacpala do kapsy.

Na svoji matku teď myslívala čím dál častěji.

Zároveň se snídaní si nechávala přinést do pokoje i časopisy, a tak jimi teď listovala a k tomu si pustila televizi a dívala se na pořad Sophie Davantové. Dělala to každé ráno. Vždycky se s ní pozdravila: Dobrý den, Sophie, jak se dnes vede?, pokynula jí rukou a pohodlně se opřela o prachové polštáře. Sophie není žádná náfuka, říkala si. Ráda sledovala její vysílání a přitom s ní nahlas rozmlouvala. Máš pravdu, Sophie, jen mu to nandej, tomu blbečkovi! Když pořad skončil, vstala, vyšla na terasu a protáhla se. Pak se šla vysprchovat. Později sešla do restaurace U tří knížat a vybrala si, co bude obědvat. Volila pokaždé ta nejdražší jídla. Chtěla ochutnat všechno, co neznala. Teprve tady vlastně dokončuji svoji výchovu, říkala si, když si poručila kaviár s blinami, a taky tu zaženu smutek a zapomenu na bídu.

Odpoledne chodila ven. Většinou šla na procházku, oblečená do norkového kožichu, který si koupila jednou, když se procházela po avenue Georges V., a jen tak se dívala do výkladních skříní. Prodavačce málem vypadly oči z důlků, když vytáhla svoji platinovou kartu, ukázala na kožich prstem a řekla „chci tenhle“. Moc si tu chvíli užila. Přehrávala si tu vzpomínku před očima jako film, několikrát po sobě a nemohla se jí nabažit. Vy? zeptala se mladá prodavačka, která se už od první chvíle, kdy Josiane vstoupila do obchodu, tvářila znechuceně. Vy, taková obyčejná osoba, si chcete obléknout tohle mimořádně luxusní zboží? Ano, já, Josiane, si od vás míním odnést tohohle fešáckýho králíka! Musela uznat, že kožich výborně udržoval záda v teple. Ti boháči se vyznají, to se musí nechat. Na komfort jsou vážně machři. Normální člověk mrzne ve svetru a oni chodí zabalení v kožešině.

Pyšně si tedy v tom fešáckým králíkovi vykračovala po avenue Georges V., přidržovala si měkoučký límec až u obličeje, pak se vydala po avenue Montaigne a kdykoli uviděla něco, co se jí líbilo, vytáhla tu platinovou kartu. Na upjaté obličeje prodavaček měla pokaždé stejný účinek. Josiane v duchu jásala a vůbec se toho nemohla nabažit. To, to a ještě tohle, ukázala vždycky prstem a pak vytáhla svou mocnou zbraň. Jen jedna jediná prodavačka se na ni mile usmála a řekla „uvidíte, madam, že s tím budete moc spokojená…“ Josiane se jí zeptala, jak se jmenuje, a koupila jí jako dárek krásnou kašmírovou šálu. Skamarádily se. Večer, když skončila v práci, za ní Rosemarie někdy chodívala povečeřet do restaurace U tří knížat.

Josiane byla ráda, že má společnost. Občas se přece jen cítila sama, zvlášť večer. Noc jí připadala jako velký černý plášť, který ji tíží na ramenou. Nebyla ovšem jediná. Osamocených bohatých lidí byla v tomhle hotelu spousta. Říkala mu familiárně hotel U Jiříka, podle ulice, na které stál — avenue Georges V. Někdy u ní Rosemarie zůstala přes noc. Občas pohladila její rostoucí bříško a pokoušela se uhodnout, jestli to bude chlapeček nebo holčička. Vybíraly spolu jména. „Jestli to bude kluk, tak si zbytečně lámeme hlavu, bude to Marcel. Pro holčičku si jméno budu vybírat já.“

„Odkud máš všechny ty prachy?“ zeptala se jí jednou Rosemarie, kterou Josianino utrácení trochu mátlo.

„Od mýho amanta. Jednou na Štědrý den, když mě zas nechal samotnou a šel dělat společnost své staré, mi daroval platinovou kreditku. Pochopitelně i s účtem v bance.“

„Musí to být hodný člověk.“

„To je, ale pořád všechno odkládá… A když chce ženská chlapa trochu nažhavit, musí ho držet u huby. Když jsem se vypařila a nenechala mu ani adresu, zneklidnilo ho to a vyvedlo z rovnováhy. Musí mu to teď šrotovat v hlavě. Cítím to i na dálku. Jsme spolu spojeni, ten můj Marcel a já. Vím, že si pospíšil a pracuje teď za dva. Ginette mu určitě už o tom andílkovi řekla a on teď dělá, co může…“

„Jaký je, ten tvůj Marcel?“

„Není to už žádnej mladík, a že by byl nějaká vazba, tak to taky ne. Ale mně se líbí. Jsme oba ze stejného těsta…“

Rosemarie vzdychla a vzala do ruky ovladač. Byly tam kanály ve všech možných jazycích, na některých měly ženy závoj, a na jiných zas neměly vůbec nic.

„Je to divnej svět!“ řekla. „Zůstaneš tady dlouho?“

„Dokud nepoznám, že mě volá. Jednoho dne se probudím a budu vědět, že se už té Špejle nadobro zbavil. Potom se vrátím… jenom s kufříkem, tak jak jsem odešla.“

„A s norkovým kožichem!“

„Jo, s fešáckým králíkem taky! Chci, aby si moje děťátko žilo jako v bavlnce. Aby, i když je schoulené v mém břiše, cítilo, že je obklopené luxusem. Proč myslíš, že se tak cpu? Myslíš, že to dělám kvůli sobě? Já si pochutnám stejně na vepřová paštice od babičky jako na kaviáru z Íránu. Jím to všechno kvůli tomu malýmu, aby využil každičký gram z těch všech dobrých věcí…“

„Víš, co ti řeknu, Josiane? Ty budeš báječná maminka!“

Byla by ten kompliment poslouchala každý den.

Jednou, když se vracela ze své každodenní procházky, zachumlaná v norkovém kožichu, uviděla u baru Chavala. Přikradla se k němu zezadu, rukama mu zakryla oči a zeptala se „kdo je to?“ Měla radost, že potkala někoho známého, i když to byl zrovna Chaval.

„Pozveš mě na skleničku?“

Podíval se ke dveřím, pak na hodinky a naznačil jí rukou, aby si sedla.

„Co tady děláš?“

„Čekám…“

„Opozdila se?“

„Ta ještě nikdy nepřišla včas… A co ty tady?“

„Já tady teď bydlím.“

„Vyhrálas v loterii?“

„Skoro. Přímo hlavní cenu.“

„Kloflas starýho pracháče?“

„Mohl bys vyškrtnout ze svýho slovníku slovo starý, když se mnou mluvíš…“

„Kdo je to?“

„Svatej Mikuláš.“

Vysoukala se na barovou židli a přitom se jí kožich vpředu otevřel. Odhalil její kulaté břicho.

„No páni, ty seš v tom! Blahopřeju. Takže jsi odešla z podniku?“

„Nechtěl, abych už chodila do práce. Chce, abych teď hlavně odpočívala.“

„Takže nevíš to o starým Grobzovi?“

Srdce se jí rozbušilo jako splašené. Marcelovi se něco muselo stát.

„Umřel?“

„Co blázníš? Podařil se mu neuvěřitelnej tah. Koupil největšího výrobce bytového zařízení. Malá myš spolkla velkýho slona. V naší branži se teď o ničem jiným nemluví! Nikdo vůbec nic nevěděl. Zřejmě se musel se spojit s nějakou bankou a napnout k tomu všechny síly. A přitom jsme vůbec nic netušili…“

V té chvíli jí to došlo. Netřásl se strachy před Špejlí, potřeboval uzavřít tuhle záležitost. A dokud neměl všechny papíry podepsané, nechtěl udělat ani sebemenší podezřelý pohyb. Henrietta ho držela pod krkem. Zaútočila na něj, když na tom byl nejhůř, jenomže on vyhrál. Je to pašák, ten její Marcel. A když si vzpomněla, že o něm pochybovala… Poručila si whisky, v duchu se omluvila malému Juniorovi za tu trochu alkoholu, a vypila ji na počest svého muže, aniž by řekla jeho jméno. Chaval nevypadal zrovna vesele. Jeho obvyklý rozlet byl ten tam. Seděl jaksi divně skrčený a každou chvíli se s obavami zadíval na dveře.

„Poslyš, Chavale, vzpamatuj se trochu! Nikdy ses přece před žádnou ženskou neplazil po kolenou!“

„Milá zlatá, kde jsou ty časy! Jde to se mnou s kopce… Netušil jsem, že to může být až takhle zlý.“

„Mně tě snad, Chavale, snad ještě nakonec bude líto!“

„No jo. Na nejhorší nakonec vždycky dojde!“

„Na nejhorší nebo na nejlepší! Já si teď užívám to nejlepší. Kolo se točí, nebo že by to byly boží mlýny? Když si vzpomenu, že jsem do tebe byla kdysi blázen!“

Sestoupila opatrně z barové stoličky a odešla do recepce požádat, aby jí na zítřek připravili účet. A odešla se nahoru do svého pokoje vykoupat.

Ležela ve vaně plné voňavé pěny, nabírala ji do prstů a prohlížela si ty malé duhové bublinky. Najednou ucítila v břiše lehké kopnutí. Zajíkla se a celá se přikrčila. Rozplakala se štěstím. Nadechla se a zajela i s hlavou do vody. Když se vynořila, vykřikla radostně a nahlas: „Junior! Tak už je to tady!“ Miminko poprvé ohlásilo svou přítomnost.

Před Joséphininýma očima defilovaly různé páry nohou. Černé, béžové, bílé, zelené, kostkované. A nad nimi košile, trička s límečkem, saka, pláště do deště, kabáty. V sále byl hluk. Z pódia stoupal prach a dráždil ji v hrdle a štípal do očí. Usadili je do první řady, takže se mohly téměř dotknout manekýnů, kteří procházeli necelý metr od nich. Vedle Joséphine seděla Hortense a pilně si dělala poznámky. Iris odjela do New Yorku. Krátce před tím jí zavolala: „Poslyš, mám dvě vstupenky na módní přehlídku. Je to pánská kolekce Jeana-Paula Gaultiera. Nechtěla by ses tam s Hortense vypravit? Ji to bude zajímat a ty bys tam mohla najít nějakou inspiraci pro příští román. Nezůstaneme přece pořád ve středověku, no ne? Možná v tom příštím poskočíme o pár století dopředu, co říkáš…“ Žádný další román už pro ni psát nebudu, říkala si Joséphine a přitom se roztržitě pozorovala muže v kiltu, který se otočil právě před ní. Vzala si pozvánky, na kterých bylo vytištěno jméno Iris Dupinová, a poděkovala. „Hortense bude mít radost,“ řekla a popřála Iris, ať si pobyt v NY hezky užije. „Ale! Je to jen na otočku, budeme tam jenom přes víkend…“

Joséphine po očku pozorovala svou dceru. Seděla velmi vzpřímeně a pečlivě si prohlížela každý model, dělala si poznámky, rychle si kreslila různé klopy u saka, rukávy, límce košil, zajímavé kravaty. Netušila jsem, že ji pánská móda tak zajímá. Vlasy měla sepnuté dozadu a samým soustředěním maličko vyplazovala špičku jazyka. Joséphine byla zaujetím své dcery překvapená. Pak svou pozornost obrátila zase k podiu. Iris má pravdu: je dobré všechno pozorovat a dělat si poznámky. Pořád. I když to jsou věci, které vás nijak zvlášť nezajímají, jako třeba tihle dokonalí muži, kteří kolem ní procházeli dlouhými kroky. Někteří kráčeli s pohledem upřeným dopředu a jakoby do prázdna, jiní se usmívali a mávali na své známé usazené v publiku. Ne, žádnou knihu pro Iris už rozhodně psát nebudu! Postoj její sestry ji dopaloval. Ne proto, že by na ni žárlila, celá ta vnější komedie se jí v určitém smyslu netýkala, ale nemohla snést to, co prováděla s její knihou. Viděla, že to, co napsala, se postupně mění v odpornou parodii. Iris vykládala, co jí na jazyk přišlo. Dávala čtenářům nebo posluchačům recepty na různá jídla, doporučovala kosmetické přípravky, dokonce jim v jednom vysílání prozradila adresu jakéhosi příjemného hotelu v Irsku. Joséphine byla hanba. A pořád si jen říkala: Za celou tou nechutnou komedií stojím já. To já jsem jejím původcem. Nikdy jsem tu její nabídku neměla přijmout. Byla jsem slabá. Podlehla jsem lákadlu snadno vydělaných peněz. Vzdychla. Je pravda, že náš život je teď mnohem příjemnější a snadnější. Už nemusela počítat. Na Vánoce se vypraví s holkama za sluncem. Vybraly si dovolenou podle barevného katalogu na křídovém papíře. Pojedou všechny tři.

Hortense otočila stránku v zápisníku a to zašustění obrátilo Joséphininu pozornost zase zpátky k přehlídce. Zaujal ji vysoký, tmavovlasý muž, velmi hubený v obličeji, který se právě objevil na podiu, kráčel s pohledem upřeným dopředu a vůbec si nevšímal lidí v publiku. Trhla sebou. Luca! Měl na sobě černé sako s dlouhými asymetrickými klopami a bílou košili. Šel rychle, jeho obličej vypadal, jako by vůbec nepatřil k tomuto tělu. Vypadal, jako by byl z vosku. Teď už mi je jasné, proč má ten jeho záhadný výraz, pomyslela si. Naučil se jakoby vystoupit ze svého těla, aby mohl dělat tuhle práci, kterou zřejmě nenávidí. A proto při chůzi vypadá, jako by se jeho duch odpoutal od jeho tělesné schránky.

Prošel kolem ní ještě několikrát. Pokusila se upoutat jeho pozornost a nenápadně na něj zamávala. Když přehlídka skončila, všichni manekýni vyšli na pódium, aby pozdravili diváky a obklopili Jean-Paula Gaultiera, který se s rukou na srdci ukláněl. Atmosféra na pódiu byla přátelská a uvolněná. Luca stál jen malý kousek od ní. Natáhla ruku a vyslovila nahlas jeho jméno.

„Ty ho znáš?“

„Ano…“

Opakovala: „Luco, Luco“. Otočil se k ní. Jejich pohledy se setkaly, ale Lucovy oči nevyjadřovaly ani překvapení, ani radost, že ji vidí.

„Luco! Bylo to úžasné! Bravo!“

Pohled, kterým se na ni zadíval, byl chladný a odměřený. Takovým pohledem se manekýni zřejmě dívají na ženy v publiku, aby si je udrželi dál od těla a ony je neobtěžovaly svým nadšeným obdivem.

„Luco!“

Odvrátil hlavu a odešel zpátky do hloučku svých kolegů, kteří ještě jednou pozdravili publikum a odešli.

„Luco,“ zašeptala ještě jednou pro sebe.

„Vůbec tě nezná.“

„Ale ano… Je to on!“

„Ten Luca, co jsi s ním byla v kině?“

„Ano.“

„Je dokonalý!“

Joséphine si mezitím už zase sedla na židli a dalo jí dost práce, aby udržela svoje emoce pod kontrolou.

„Nepoznal mě. Nebo se ke mně nechtěl hlásit.“

„Možná nečekal, že by tě tady mohl potkat. Zkus se vžít do jeho situace…“

„Ale… Ale v tehdy večer v Montpellier mě přece vzal do náruče a políbil…“

Joséphine byla tak vyvedená z míry, že docela zapomněla, že mluví se svou dcerou.

„Tebe, mami? Ty ses s ním líbala?“

„To bylo všechno, nic jiného jsme už nedělali. On mě po mé přednášce objal a řekl mi, že jsem úžasná, že ho moje přítomnost uklidňuje a že je mu se mnou dobře…“

„Nejsi trochu přepracovaná?“

„Ne, opravdu. Je to on, Luca. Chodíme spolu do kina… V knihovně pijeme společně kávu. Píše práci o slzách ve středověké kultuře.“

„Mami, ty mluvíš z cesty. Vrať se na zem! Můžeš mi říct, co by tak krásnej chlap dělal se ženskou jako ty? Uvažuj přece…“

Joséphine zahanbeně sklopila hlavu a kousala si konečky nehtů.

„Na to se taky pořád sama sebe ptám. Proto jsem ho taky odmítla, když mě tehdy objal… Ne že bych byla tak ctnostná, ale protože jsem měla strach, že jsem moc ošklivá.“

„Tys ho odmítla! Hortense byla rozrušená na nejvyšší možnou míru. „To se mi snad jenom zdá! Ty že bys odmítla tak neuvěřitelně dokonalýho chlapa?“

Ovívala se svým zápisníkem, aby z toho neomdlela. Joséphine zůstala sklesle sedět na židli. Lustry, zavěšené vysoko u stropu, jeden po druhém zhasínaly.

„Tak pojď, půjdeme… Jsme tady už poslední,“ řekla Hortense a zatahala ji za rukáv.

Vyšly ven. Joséphine se naposledy ohlédla, jestli se třeba Luca ještě neobjeví, jestli ji přece jenom nepoznal.

„Vážně jsem si to nevymyslela, Hortense. Je to pravda.“

„No jasně…“

Nechtěl se ke mně hlásit. Stydí se za mě. Nebyl rád, že jsem na něj zavolala. Už nikdy se mu nebudu moct podívat do očí. Budu se mu teď muset vyhýbat… Přestanu chodit do knihovny.

Raut byl připravený ve velkém červeném salonu. Hortense navrhla, aby si zašly vypít džus nebo skleničku šampaňského.

„To ti udělá dobře, mami. Vážně vypadáš, že jsi s nervama v koncích.“

„Ale ne, nic mi není.“

„Prosím tě, mami…“

Joséphine ale dovnitř jít nechtěla.

„Myslím, že si zajdu trochu opláchnout obličej… Sejdeme se v hale za čtvrt hodinky, ano?“

„Nešlo by to až za půl?“

„Dobře, ale ne později… Musím domů.“

„S tebou je fakt zábava! Když konečně jednou za čas vypadnem z domu!“

„Za půl hodiny, Hortense, už jsem řekla!“

Hortense s pokrčením ramen odešla a cestou si ještě brblala „fakt ohromná zábava“. Joséphine šla na toalety. Něco tak luxusního ještě nikdy neviděla. Malá místnost, označená růžovými písmeny jako Powder Room, tvořila jakýsi předpokoj, ze kterého se vstupovalo perlově šedými dveřmi s růžově natřenými lištami do dalších čtyř místností. Vybrala si jednu z nich a vešla. Octla se v oválné místnosti, celé obložené mramorem. Bylo tam hluboké umyvadlo, kolem něho byly naskládané v úhledných hraničkách měkounké ručníky, malá toaletní mýdla, krém na ruce a kartáče na vlasy. Podívala se do zrcadla. Obličej měla ztrhaný a třásly se jí rty. Napustila si vodu do umyvadla a ponořila do ní celý obličej. Kéž by tak mohla zapomenout na Luca. Na jeho pohled. Na ten chladný výraz, který jakoby říkal vás já neznám. Přála si nechat hlavu pod vodou a nedýchat. Vydržet tak dlouho, dokud mi neprasknou plíce. Zůstat pod vodou, abych zapomněla na všechno to, co mě dusí tady na zemi. Nechtěl se ke mně znát. V Montpellier, v univerzitním prostředí, které je nám oběma společné, mi dává najevo, že je se mnou rád a že ho těší si se mnou povídat, ale tady, v tomto luxusním hotelu, mezi všemi těmi sofistikovanými lidmi, mě najednou nezná. Připadalo jí, že jí plíce každou chvíli prasknou, ale rozhodla se, že ještě vydrží. Chci na něho zapomenout. Chci zapomenout na ten jeho chladný pohled. Nebyl nepřátelský ani nevraživý, ne: byl jenom prázdný. Díval se na mne, jako bych ani neexistovala… Když si teď naplním plíce vzduchem, až mě z toho rozbolí bubínky, nahradím svoji duševní trýzeň fyzickou bolestí. Tak to dělávala, když byla malá a něco ji trápilo. Řízla se do prstu nebo se trošku spálila. A tato bolest jí pomohla zapomenout na její trápení. Musela si bolavý prst ošetřit, mluvila na něj, konejšila ho a pečovala o něj, takže její trápení odplynulo pomalu pryč a vzalo s sebou i smutek, který cítila, když ji matka od sebe odstrčila a řekla jí příkře „ty jsi přece tak neohrabaná, Jo! Chovej se slušně, copak si nemůžeš vzít příklad ze své sestry?“ Nebo: „Joséphine nemá ani špetku svěžesti a té úžasné živosti, kterou má její sestra, já nevím, co s tím naděláme, to dítě se pro život vůbec nehodí.“ Pokaždé, když to slyšela, zavřela se ve svém pokoji, způsobila si nějakou bolest a pak se sama utěšovala. Stal se z toho její rituál, který se od té doby naučila docela obratně používat. Navenek působila jako taková bledá, poslušná holčička, která ochotně dělá, co se od ní očekává, ale ve svém nitru byla rozzuřená doběla. Tato její metoda docela spolehlivě fungovala. Vždycky si pak vytáhla své sešity a pustila se odhodlaně do práce. To jí také pomáhalo. Půjdu zpátky za Hortense a na Luca už nebudu myslet. Znovu ponořila obličej do vody, aby nemohla dýchat, a snažila se dosáhnout až samé hranice toho, co její tělo snese. Dál zůstávala bez hnutí s obličejem ve vodě, i přesto, že vdechla trochu vody, jen se ještě pevněji držela okraje umyvadla. Cítila, jak jí buší krev ve spáncích a v uších a zdálo se jí, že jí ten tlak vzduchu musí roztrhnout čelist.

Podíval se na ni chladně, pak odvrátil hlavu a odešel. Jako kdybych mu za ten pohled ani nestála, jako kdybych ani neexistovala.

Vytáhla prudce hlavu z umývadla, až voda vyšplíchla a pocákala nadýchané ručníky a papírové obaly mýdel. Rozpřáhla ruce a pak je zkřížila na ramenou. Já tady snad umřu, říkala si, vždyť já tady umřu. Dusila se, kašlala, pak prudce zvedla hlavu, aby se nadechla a nabrala do plic vzduch. V zrcadle spatřila svůj obličej a náhle místo něj zahlédla bledou tvář utopence a v její paměti ožila dávná vzpomínka. Viděla tatínka, cítila dotyk jeho paží, slyšela, jak křičí, vždyť ty jsi úplný zločinec, a viděla sebe jako malou holčičku, jak vyplivuje slanou vodu a pláče… Otřásla se hrůzou. Najednou si na všechno jasně vzpomínala. Jak si šly s maminkou a Iris zaplavat. Byli tehdy na prázdninách u Atlantiku, na jihozápadním pobřeží, v Landes. Tatínek zůstal na břehu, neuměl plavat. Maminka a Iris se mu smály, pokaždé se rozběhly a utíkaly přímo do vln. On se za nimi jen zahanbeně díval. Nechoďte daleko, je tady silný proud, je to nebezpečné, volal na ně. Matka byla výborná plavkyně. Když si šla zaplavat a ony se za ní, jako malé holčičky, dívaly, jak se rychlým sportovním kraulem vzdaluje od břehu, byly úplně oněmělé obdivem. Naučila je plavat tak dobře, jako plavala sama. Brávala je za každého počasí do vody a společně se pouštěly daleko do moře. Říkávala: „Plavání výborně formuje charakter. Nic lepšího neexistuje.“ Ten den bylo moře klidné. Byly všechny tři ve vodě, potápěly se, občas jen tak splývaly, kopaly nohama a šplíchaly na sebe, zatímco otec na břehu se zlobil, křičel a mával rukama. V jednu chvíli se matka podívala ke břehu a řekla: „Opravdu jsme už hodně daleko, musíme se vrátit, váš otec má možná pravdu, moře tady už může být nebezpečné…“ Ale nešlo to. Plavaly ze všech sil, ale proud je unášel dál a dál do moře. Zvedl se vítr, na hřbetech vln se objevila hrozivá bílá pěna. Iris začala plakat „já to nedokážu, mami, nedokážu to“. Matka řekla přísně „buď zticha a nebreč, to ti nepomůže, musíš plavat“. Joséphine viděla, že i ona má strach. A pak vítr ještě zesílil a boj s vlnami byl mnohem těžší. Držely se matky kolem krku a polykaly andělíčky. Vlny s nimi zmítaly sem a tam a slaná voda je štípala do očí. A najednou Joséphine cítila, že ji matka od sebe odstrkuje a křičí na ni: „Nech mě, pusť se.“ Chytla Iris pod bradou, vlepila jí facku, jednou rukou ji pevně sevřela kolem těla, druhou dělala motýlková tempa a záchranářským stylem zamířila ke břehu.

Ona zůstala vzadu. Sama. Matka se pro ni nevrátila. Zahlédla ji několikrát přes hřebeny vln, jak se snaží překonat valivé vlny u pláže. Několikrát ji odhodily zpět, ale ona se pokaždé znovu vrhla kupředu, bezvládnou Iris přitom táhla za sebou. Pak je obě zahlédla u břehu. Viděla otce, jak na pláži křičí. Bylo jí ho líto a tak se snažila se napodobit matku a plavat jako ona, na boku a s hlavou pod vodou, s jednou rukou nataženou dopředu. Druhou dělala tempa a pustila se do boje s vlnami, které se na ni valily. Byly čím dál větší, vytvářely víry a strhávaly ji zpátky. Měla plná ústa slané vody a písek, který vlny nesly s sebou, ji škrábal a dráždil v očích. „Nesmím plakat,“ opakovala si, „tím jenom ztratím sílu“. Dobře si pamatovala, jak to matka říkala: „neplakat, hlavně neplakat“. Musela ten boj začít několikrát znovu, protože ji vlny odnášely pořád zpátky do moře. Nakonec ji jedna vyhodila blízko u břehu, kousek od otce, který zašel do vody až po prsa, zoufale tam stál, natahoval k ní ruce a volal její jméno. Zachytil ji do náruče a vynesl ji na břeh, tiskl ji k sobě a opakoval „tohle je na kriminál“. Nepamatovala si, co bylo potom. Nikdy už pak o tom nemluvili.

Znovu se zadívala do zrcadla. Proč se pořád trápíš, zeptala se sama sebe, tehdy ses z toho dostala, málem jsi umřela, ale nějaká síla tě vzala, zachránila tě z vln a pomohla ti na břeh, takže se neboj, už nikdy se nemusíš bát, protože nejsi sama, Joséphine, věř tomu, že nejsi.

Najednou si tím byla jistá: nebyla sama.

Ten Lucův pohled přece přežiješ, vždyť už jsi dokázala horší věci. Dokonce přežilas pohled matky, která tě opustila a nevrátila se pro tebe.

Utřela si obličej do jednoho z ručníků, učesala si vlasy a přepudrovala si nos.

V hotelové hale na ni čeká Hortense. Moje Hortense. Mám ji ráda. Život šel dál, i po tom všem, co se stalo. Život jde totiž pořád dál. Někdy přináší věci, které jsou k pláči, ale jindy zase takové, kterým se můžeš zasmát. Takový je život, Joséphine. Musíš mu důvěřovat. Zkus si ho představit jako nějakou bytost, jako svého partnera. Pusť se do jeho víru. Někdy si možná lokneš slané vody a bude se ti zdát, že to je konec a že umíráš, ale on tě potom chytí za vlasy a vytáhne tě z toho a odnese zase kousek dál. Možná ti pak zase podrazí nohy a vyhodí tě z kola ven, ale to se nedá nic dělat. Musíš se do života pustit, stejně jako se pustíš do tance. Nezastavuj jeho pohyb tím, že budeš plakat sama nad sebou, obviňovat druhé, pít nebo polykat pilulky na uklidnění. Musíš tančit dál. Překonat překážky, které ti posílá do cesty, protože pak budeš silnější a pevnější ve svých rozhodnutích. Po tom hrozném zážitku u moře začala horečně pracovat, odhodlaně se ponořila do studia, vybudovala si svůj vlastní život. Přišla další vlna a Antoina odnesla, ale ona přežila. Přijdou ještě další vlny, ale teď už ví, že bude dost silná, aby je překonala a že vždycky tady bude někdo, kdo jí přitom pomůže. To je život, řekla si a podívala se do zrcadla. Valí se jako vlny, pořád dál.

Znovu se zadívala na svůj obraz v zrcadle. Teď už se usmívala, byla klidná a vyrovnaná. Zhluboka se nadechla, otočila se a šla vyhledat Hortense.

Byla neděle večer. Letadlo do Paříže právě odstartovalo z letiště JFK a Philippe se zadíval na svou ženu pohodlně uloženou ke spánku na vedlejším sedadle. Od včerejšího večera spolu téměř nepromluvili. Byli na slavnostní večeři v hotelu Waldorf Astoria pořádané na počest zakončení Newyorského mezinárodního filmového festivalu. Večer se do hotelu vrátili pozdě a ráno při snídani toho moc nenamluvili. Philippe jen řekl: „Mám dnes ještě dvě schůzky, sejdeme se tady kolem páté a pojedeme pak už rovnou na letiště? Můžeš jít nakupovat nebo se trochu projít, je krásně.“ Neodpověděla. Seděla nehybně naproti němu s pohledem upřeným. Na sobě měla bílý hotelový župan a zamyšleně pohupovala svou pěstěnou nožkou. Nechal jí na stole drobné na taxík nebo vstupné do muzea. V neděli mají otevřeno, využij toho. Pak odešel. Neřekla jediné slovo. Večer je pak vůz odvezl z hotelu na letiště. Letěli přímo, na Roissy-Charles-de-Gaulle. Hned jak se usadili na svá místa, požádala Iris letušku, aby ji nebudila. Nasadila si na oči masku, otočila k němu hlavu a řekla: „Nebudeš se zlobit, když hned usnu, jsem úplně vyčerpaná. Takhle na otočku jenom přes víkend už do New Yorku nikdy nepoletím.“

Díval se na ni, jak spí. Teď, když nebylo vidět její ohromné modré oči, vypadala jako kterákoli jiná elegantní žena cestující první třídou, pohodlně uložená a zakrytá teplou přikrývkou. Věděl, že nespí. Určitě se ve vzpomínkách vrátila k včerejšímu večeru a teď si ho celý přehrává se zavřenýma očima jako film.

Já všechno vím, Iris, chtělo se mu říct. Vím to, protože jsem to celé sám do nejmenšího detailu připravil.

Přijeli na Manhattan. Velká limuzína je zavezla do hotelu. Iris byla hovorná, pozastavovala se nad krásným počasím, které v New Yorku je v tuto dobu, je přece listopad! Svírala Philippovu ruku, nadšeně mu ukazovala různé reklamy a zajímavé stavby. V hotelu se hned vrhla na všechny časopisy a hledala stránky s programem kin. Psalo se tam všude o Gaboru Minarovi, „známém režiséru z Evropy. Všechny slavné herečky touží, aby jim nabídl roli. K tomu, aby se stal prvním mužem současného filmu, mu schází už jen smlouva s největší americkou společností,“ psala novinářka z New York Times, „a to nebude dlouho trvat. Proslýchá se, že se má už brzy sejít s Jo Schrenkelem.“ Přečetla všechny články, od prvního do posledního řádku, a jen nerada od nich zvedala hlavu, aby mu odpověděla, když se jí na něco zeptal. „Na který film bys chtěla jít?“ zeptal se a četl si přitom program festivalu. Řekla „něco vyber, nechám to na tobě“ a roztržitě se na něj usmála. V sobotu obědvali v restauraci Le Bernardin s přáteli, kteří sem také přijeli z Paříže. Iris odpovídala ano, ne, to je dobrý nápad, ale Philippe cítil, že svou pozornost upírá k jediné věci: k setkání s Gaborem. První večer, když se chystala do kina, se třikrát převlékla a vyzkoušela různé kabelky i ostatní doplňky včetně náušnic. Tohle je moc slavnostní, jako by říkalo její nakrčené obočí, je to příliš usedlé, až moc elegantní a ne dost bohémské. Když skončila projekce filmu a světla v sále se rozsvítila, Gabor Minar se neobjevil. Přitom měl přijít na jeviště a odpovídat na dotazy diváků. Místo toho vystoupil jeden organizátorů a ohlásil, že nepřijde. V publiku to zašumělo a ozvalo se zklamané „Oh!“. Druhý den se pak dověděli, že zůstal až do rána v jazzovém klubu v Harlemu. Není na něj žádné spolehnutí, nechal se slyšet jeden značně roztrpčený producent. Dělá si, co ho napadne, a člověk aby se podřizoval jeho vrtochům. Možná proto točí tak silné filmy, poznamenal jiný. To bylo u snídaně. Nikdo snad ani o ničem jiném nemluvil. Odpoledne se šli podívat na další film. Iris seděla vedle Philippa a byla viditelně netrpělivá. Když se do řady před nimi přišel posadit nějaký opozdilý divák, úplně strnula. Philippovi bylo jasné, že doufá, že by to mohl být Gabor. Netroufl si ani dotknout se její ruky, měl strach, že by se vymrštila jako pružina. Večer se znovu velmi pečlivě chystala. Oblékala si různé šaty, zkoušela k tomu boty a šperky, a přitom měnila i výraz v obličeji. Nacvičovala překvapení, nejistotu, radost… Byli pozvaní na slavnostní večeři. Gabor Minar tam měl také přijít, byl čestným hostem festivalu. Iris nakonec zvolila dlouhé taftové večerní šaty v jemném fialkovém odstínu, které podtrhovaly barvu jejích očí, dlouhý krk a půvabné držení těla. Philippa napadlo, že vypadá jako dlouhá štíhlá liána. Když odcházeli z pokoje, potichu si prozpěvovala a pak se radostně rozběhla chodbou k výtahu. Šaty za ní jen vlály.

Seděli u stolu vyhrazenému pro čestné hosty. U stejného stolu s nimi měl sedět i Gabor Minar. Když vešel do restaurace, všichni vstali a začali tleskat. Pocit trpkosti byl rázem pryč. Najednou nikdo nemluvil o ničem jiném než o jeho filmu. Je nádherný, úchvatný, okouzlující, zvláštní! Je v něm taková síla! A ta režie! Kolik energie do toho dokázal vložit! Ženy se k němu otáčely, jako by toužily, aby je políbil. Muži stáli a tleskali s rukama nad hlavou, jako by v blízkosti génia sami také vyrostli. Přicházel obklopen svými herci. Velký, zarostlý, nedbale oblečený ve starých roztrhaných džínách, kožené bundě a motorkářských botách, na hlavě věčnou vlněnou čepičku. Usmál se, uklonil se a smekl na znamení díků za takové uvítání. Uhladil si bujné neposlušné vlasy, přešel místnost a přišel se s celou svou společností posadit k jejich stolu. Všichni kolem stolu se trochu posunuli, aby jim udělali místo. Iris seděla na kraji židle, maličko skloněná, a upírala na něj pohled. V tu chvíli se Philippe dotkl její paže; ucukla, jako by se spálila. Gabor Minar pozdravil lehkým pokynutím hlavou všechny, kteří seděli u stolu, a poděkoval jim, že jemu a jeho doprovodu udělali místo. Jeho pohled přitom padl na Iris. Zadíval se na ni a bylo vidět, že se snaží si vzpomenout… Trvalo to jen pár vteřin. Iris se celá chvěla rozčilením. Ostatní hosté kolem stolu vypadali překvapeně a tázavě se dívali jeden na druhého. Potom Gabor zvolal: „Irish! Irish!“ Narovnala se. Byla nádherná, usmívala se a celá zářila radostí. „Irish! You! Here! Unbelievable! Such a long time!“ Iris vstala a šla ho obejmout. Sevřel ji v náručí. Všichni se na ně dívali. „Vaše žena se zná s Gaborem Minarem?“ zeptal se Philippa jeho soused. „Zná se s ním osobně?“ „Ano,“ řekl Philippe a nespouštěl oči z Iris, aby mu neunikla ani chvilička z té podívané, kterou v tu chvíli Iris i Gabor nabídli přihlížejícím, kteří kolem nich utvořili obdivný kruh a udiveně si šeptali. „Seznámila se s ním, když studovala na Kolumbijské univerzitě.“ Také všichni herci a herečky, kteří přišli spolu s Gaborem, přihlíželi, jak Gabor Minar Iris objímá. Ta, ještě stále v jeho objetí, přijímala tuto tichou poctu, jako by ve skutečnosti byla jeho ženou a teprve teď bylo učiněno spravedlnosti zadost a tato skutečnost konečně vyšla najevo. Na ten pohled, kterým se dívala na Gabora, Philippe už nikdy nezapomene. Byl to pohled ženy, která čeká v přístavu na svého muže, vracejícího se z dálky, a vrhá se mu do náruče. Její oči Gabora doslova hltaly, její ruce podvědomě hledaly ty jeho. Pevně ji objal a ona se mu schoulila do náruče.

Pak se však obrátil k malé a drobné světlovlasé ženě, oblečené do dlouhé cikánské sukně a obyčejného bílého bavlněného trička. Působila nenápadným dojmem, ale byla hezká. Stála za ním a usmívala se.

„Elisa… my wife,“ řekl, vzal svou ženu kolem ramen a představil ji Iris.

Elisa se lehce uklonila, řekla „how are you, nice to meet you“. Iris se na ni dívala, oči vykulené překvapením. „Ty… ty… ses oženil?“ zeptala se ho tenkým chvějícím se hlasem. „Yes and I have three kids!“ Potom pustil Iris, jako by byla nějaký předmět, po kterém sice toužil, ale teď už se ho nasytil, vzal svoji ženu za ruku a usadil ji vedle sebe ke stolu. Obklopili ho další hosté, on pokaždé vstal a se stejným nadšením a vřelostí se vítal s každým z nich: Hé! Jack!, Hé! Terry!, Hé! Roberta!, objímal je a skoro je přitom zvedal do vzduchu, takže každý z nich měl dojem, že je jedinou důležitou osobou na celém světě. Pak se otočil ke své ženě, od které se teď už vůbec nevzdaloval, a všechny jí je postupně představoval. Je opravdu velkorysý. Je to silná osobnost, pomyslel si téměř proti své vůli Philippe. Je tak nespoutaný jako filmy, které točí. Působí jako silný reflektor. Vyzařuje jas a světlo a svou silou, srdečností a opravdovostí vás pohání a posouvá kupředu, ale když po chvíli odvrátí svůj pohled, ocitnete se rázem ve stínu. Vytváří dojem, že vám poskytuje úplně všechno, ale po chvíli se jeho pozornost přesune na někoho jiného, a vy zůstáváte bolestně sami.

Iris se posadila. Neřekla jediné slovo.

A teď tady, v kabině první třídy letadla společnosti Air France, spí. Nebo dělá, že spí. Návrat bude drsný, pomyslel si Philippe.

John Goodfellow zapracoval úžasně. To on Gabora Minara vyhledal, přesvědčil jeho producenta, aby přijel do New Yorku a zajistil, že přijde na večeři do hotelu Waldorf. Nebylo snadné tohle setkání uspořádat. Trvalo to téměř dva roky a vyšlo to až na čtvrtý pokus. Předcházely mu tři neúspěšné pokusy o setkání v Cannes, v Deauville a v Los Angeles. Gabor Minar byl přelétavý a nevyzpytatelný. Řekl, že přijede, a pak v posledním okamžiku změnil plány a odjel jinam. John musel navnadit jeho producenta nabídkou setkání s šéfem jednoho amerického filmového studia, aby měl jistotu, že skutečně přijede. Pak nezbývalo než přesvědčit toho Američana, aby přijel do New Yorku a nalákat ho slibem, že bude možné získat Gabora Minara pro jeho nový projekt. Pro všechny tyto pečlivě promyšlené lži musel najít vhodné a dostatečně důvěryhodné prostředníky. Nebylo to snadné. A nic také nebylo až do poslední minuty jisté, celá ta konstrukce se lehce mohla zřítit a ptáček mohl každou chvíli uletět.

Když se pak nazítří dopoledne setkali v baru hotelu Waldorf, Philippe mu uznale blahopřál: „Good job, John!“

„Takového člověka jsem ještě nikdy neviděl! Bylo skoro nemožné vůbec ho jen zachytit,“ řekl John. „A to se přitom v tomhle oboru pohybuju už léta! Ale tenhle chlap je každou chvíli někde jinde! Viděl jste jeho ženu? Hezká, že? Někdy mi jí přijde skoro líto, vypadá unaveně. Nakonec jsem se k němu dostal právě přes ni. Měl jsem ovšem i jiné kontakty. Myslím, že by byla ráda, kdyby se už někde usadili. Je to inteligentní žena, pochopila, jak to s ním je, a všude jezdí s ním. Vždycky jen ve stínu. Žádné fotografie v tisku, ani její, ani dětí. Téměř nikdo o něm ani neví, že je ženatý. Ale i když se tváří jako velký bohém, je jí věrný. Je posedlý svou prací a nekouká po jiných. Leda snad občas nějaké to malé dobrodružství na jeden večer s maskérkou nebo skriptkou, když je opilý. Nic, co by muselo jeho ženě dělat starost. Velice ji respektuje a miluje. Ona v jeho životě představuje pevný bod. Našel v ní svoje alter ego. Možná vás to překvapí, ale je to velice citlivý člověk. Myslím, že jeho žena byla zpočátku stejná jako on, ale rychle pochopila, že v manželství nemohou žít vedle sebe dva bouřliví géniové. Je také Maďarka, i ona je umělkyně a nevadí jí jezdit s ním po světě sem a tam. Ale když je to potřeba, dokáže stát pevně nohama na zemi. Všude ho doprovází i s dětmi. Působí trochu jako guvernantka, která se už dávno stala součástí rodiny. Děti chodí do školy tam, kde jejich otec zrovna natáčí film nebo píše scénář. Mluví všemi možnými jazyky, ale nemyslím si, že by uměly moc dobře psát. Kdosi mi řekl, že jeden z jeho synů chce být fotbalista, k tomu ovšem moc dlouhé studium potřebovat nebude!“

Hlasitě se zasmál a objednal si pomerančový džus a kávu.

„Žádnou další práci pro mě nemáte?“

„Je mi líto, Johne, ale mám jen jednu manželku. A to ještě nevím, na jak dlouho.“

Oba se zasmáli.

„A jak na to reagovala?“

Philippe si položil prst na rty.

„Naprostým mlčením. Od včerejšího večera neřekla ani slovo.“

„Vás tahle historie hodně trápila, nebo se mýlím?“

„Nevíte, jaké to je, Johne, žít neustále s někým třetím za zády. Když je to navíc jenom přelud. Protože ona si ho zidealizovala! Byl dokonalý, inteligentní, slavný, bohatý, poutavý, fascinující…“

„Ale rozhodně ne moc čistotný. Je vážně dost špinavý. Mohl by se v tomto směru trochu víc snažit.“

„Teď z vás promluvil anglický gentleman. Jenže Gabor je Slovan, pro něho je důležitá duše, nezabývá se takovými podružnými věcmi, jako je oblečení.“

„Škoda, rád jsem pro vás pracoval.“

„Až budete v Paříži, dejte mi vědět, zajdeme na oběd. A neříkám to jen tak do větru!“

„Já vím… Za tu dobu jsem vás už poznal. Jste citlivý a věrný člověk. Zpočátku jste mi připadal trochu… škrobený, old fashion, ale rád přiznávám, že jsem se spletl.“

„Děkuji, Johne.“

Dál už mluvili jen o filmech, o Johnově manželce Doris, která si stěžuje, že bývá málo doma, o jeho dětech, o tom, jak žije. Pak si potřásli rukou a rozešli se. Philippe se za ním díval, jak se vzdaluje, a přepadl ho zvláštní pocit melancholie. Ty jejich schůzky na letišti v Roissy mu budou chybět. Měly kouzlo něčeho utajovaného, co se mu vlastně docela líbilo. Pak se sám sobě zasmál. To je tak jediné dobrodružství, kterého jsi schopen, řekl si. Jen se podívej na tu svou dokonale rovnou pěšinku ve vlasech…

Iris se ve spánku pohnula a zamumlala několik slov, kterým Philippe nerozuměl. Zbývala jí ještě jedna lživá iluze, ke které se mohla upnout: její kniha. Nenapsala ji, tím jsem si teď už jist. Napsala ji Joséphine. Před odjezdem do New Yorku jí zavolal, jestli by mu přeložila jednu smlouvu. Velmi mile, ale rozhodně to odmítla: „Musím se zase vrátit ke své habilitační práci.“ „Proč říkáš „vrátit“? Copak tys ji někdy přerušila?“ Na okamžik se odmlčela a pak řekla. „Ty si všeho všimneš, Philippe! Budu si muset dávat větší pozor na to, co říkám. Jsi opravdu hrozný.“ „Jenom na ty, které mám rád, Jo…“ Chvíli bylo tísnivé ticho. Napadlo ho, že její neobratnost v sobě skrývá jistý půvab a tajemství. Ty zámlky v hovoru, které mu dřív připadaly zmatené, se mu teď zdály spíš duchaplné. Chyběla mu. Čím dál víc toužil si s ní povídat a svěřovat se jí. Několikrát už dokonce vytočil její číslo, ale pak rychle zavěsil.

Zadíval se na svou ženu a myslel na to, že jejich příběh už brzy skončí. Bude se tím muset začít zabývat, nechtěl by ztratit Alexandra. Ale bude ona vůbec bojovat o to, aby mohl zůstat s ní? Nebyl si tím vůbec jist…

„Já nevycházím z údivu! Ty umíš vždycky překvapit! Strčíš hlavu do umyvadla a najednou si vzpomeneš na dávno zapomenuté věci ze své minulosti! Jen tak! Mávnutím proutku!“

„Ale já ti přísahám, že to tak opravdu bylo! I když je pravda, že některé vzpomínky se mi začaly vybavovat už dřív, ale byly to jen takové útržky! Jako bych postupně skládala puzzle, ale pořád mi chyběly ty nejdůležitější části, ten prostředek… Proto mi smysl toho všeho pořád unikal…“

„What a bitch, your mother! Víš, že mohla být klidně pohnaná před soud za neposkytnutí pomoci v nebezpečí?“

„Jenže co podle tebe měla udělat? Mohla zachránit jen jednu z nás. Vybrala si Iris…“

„Ty ji ještě nakonec budeš bránit!“

„Nezlobím se na ni. Je mi to už jedno. Přežila jsem to…“

„Ano, ale za jakou cenu!“

„Od chvíle, kdy jsem se zbavila minulosti a všech těch hrozných vzpomínek, se cítím tak silná! Víš, je to dar z nebe…“

„Přestaň mi tu vyprávět o nebi a tvářit se jak anděl.“

„Jsem si jistá, že já nějakého anděla strážného opravdu mám…“

„A co ten tvůj anděl strážný dělal celou tu dobu, hlavně teď v posledních letech? Lepil si peří na nový křídla?“

„Naučil mě, abych byla trpělivá, pevná a vytrvalá, dal mi odvahu napsat knihu. I to, že mám teď peníze a nemusím už donekonečna počítat, je jeho zásluha… Jsem ráda, že ho mám. Nepotřebuješ náhodou peníze? Budu jich teď mít spoustu a nemám v úmyslu na nich sedět!“

„Ne, já jsem bohatá až až.“

Shirley se narovnala a dala si nohu přes nohu. Bylo vidět, že o tom dál nechce mluvit.

Byly zase v kadeřnictví. Seděly vedle sebe a povídaly si. S těmi stříbrnými proužky ve vlasech vypadaly trochu jako dva vánoční stromečky.

„A co hvězdy, pořád s nimi ještě mluvíš?“

„Obracím se jejich prostřednictvím k Bohu… Když mám nějaký problém, tak se pomodlím, poprosím ho, aby mi pomohl, aby mi dal sílu, a on to udělá. Vždycky mi odpoví.“

„Tohle není dobrá cesta, Jo…“

„Shirley, mně se teď vážně vede dobře. Nedělej si kvůli mně starosti.“

„To, co mi vyprávíš, mi připadá hrozně divný, a to čím dál víc. Luca s tebou jedná odmítavě, tebe to hrozně mrzí, a tak jdeš a strčíš hlavu pod vodu a hned jsi vyléčená z traumat, která tě pronásledují od dětství? Nehraješ si tak trochu na svatou Bernadettu?“

Joséphine vzdychla a opravila ji: „Luca se ke mně zachoval chladně, myslela jsem, že umřu, prožila jsem znovu to hrozné trauma, kdy se mě matka zřekla, a snažím se poslepovat všechny rozbité kousky. To je druhá verze téhož příběhu.“

„Aspoň doufám, že Luca už nebude mít tu drzost ti zavolat.“

„Škoda, že to tak dopadlo, myslím, že jsem do něj byla zamilovaná. Bylo mi s ním tak dobře. Nic podobného jsem už tak dlouho nezažila… naposledy kdysi dávno s Antoinem!“

„Máš o něm nějaké zprávy?“

„Holkám píše maily. Pořád ty stejné historky o krokodýlech. Ale aspoň mu už teď platí a může splácet tu půjčku. Když on Antoine nežije, on jenom sní s otevřenýma očima.“

„Jednoho dne narazí do zdi.“

„Doufám, že ne. Snad tam bude Mylène, aby na něj dala pozor…“

„Ona to zvládne, je tvrdá! Ale já ji mám docela ráda…“

„Já taky. Už na ni ani trochu nežárlím…“

V tom okamžiku jejich hovor přerušila kadeřnice. Přišla pro ně, že je čas spláchnout barvu. Posadily se každá do jednoho umývacího křesla a zaklonily hlavu. Mlčely, oči měly zavřené a každá si přemýšlela o svých věcech.

Joséphine trvala na tom, že tentokrát zaplatí za obě ona. Shirley to odmítla. Chvíli se dohadovaly, kadeřnice je pobaveně pozorovala. Jo nakonec vyhrála.

Vyšly ven, prohlížely se ve výkladních skříních a navzájem si chválily nové účesy.

„Pamatuješ si, jak jsi mě sem poprvé přivedla a nechalas mi udělat melír? Je to už rok. A jak nás tehdy na ulici přepadli ti kluci?“

„A jak jsem tě bránila!“

„Hrozně mě to tenkrát udivilo. Shirley, prosím tě, prozraď mi to svoje tajemství… Pořád na to musím myslet.“

„Tak se zeptej těch svých hvězd! Určitě ti odpoví.“

„O tom se nežertuje! Byla bych ráda, kdybys mi to řekla. Já se ti svěřuju, vždycky jsem ti všechno říkala, a ty jen mlčíš. Jsem už teď jiná, ty sama říkáš, že jsem se změnila. Takže mně už můžeš věřit.“

Shirley se obrátila k Joséhine a vážně se na ni podívala.

„Nejde jenom o mě, Jo. Vystavuju tím nebezpečí i další lidi. A když říkám nebezpečí, myslím tím opravdu něco hodně vážného. Mohlo by nás to všechny spláchnout jako tsunami.“

„Ale s takovým tajemstvím přece nikdo nemůže žít věčně!“

„Já ano, jde mi to docela dobře. Opravdu Jo, nemůžu ti to říct. Nechtěj to po mně.“

„Ty myslíš, že já bych nedokázala udržet v tajnosti to, co Gary může vědět a tak dlouho už to tají? Myslíš, že jsem tak slabá? Vzpomeň si, jak moc mi pomohlo, že tys znala pravdu o té knize…“

„Já ale nepotřebuju, aby mi někdo pomáhal. Už od malička žiju sama. Byla jsem tak vychovaná, abych uměla žít s tajemství. Mám už takovou povahu.“

„Známe se už osm let. A ještě nikdo mi nepřišel dát nůž na krk a vyptávat se na tebe.“

„To je pravda…“

„Takže?“

„Ne. A nenaléhej na mě.“

Šly dál a mlčely. Joséphine vzala Shirley pod paží a zavěsila se do ní.

„Proč jsi mi před chvílí řekla, že jsi hrozně bohatá?“

„Já že jsem něco takového řekla?“

„Ano. Navrhla jsem ti, že bych ti mohla půjčit nějaké peníze, kdybys náhodou potřebovala, a tys mi řekla „ne, já jsem bohatá až až“…“

„Vidíš sama, Joséphine, jak mohou být slova nebezpečná. Jakmile se s někým dobře znáš, snadno se necháš ukolébat… Když jsem s tebou, přestávám být ostražitá, a občas pak řeknu něco, co bych neměla. Ty si potom ta slova dáváš dohromady jako skládanku a jednoho dne na to moje tajemství přijdeš sama… Až třeba zase jednou strčíš hlavu do lavoru!“

Obě vyprskly smíchy.

„Tak já se teď na ty lavory trochu víc zaměřím. Budu z nich věštit, jako by v nich na dně byly čajové lístky nebo lógr od kávy. Lavore, lavore, řekni mi, kdo vlastně je ta moje přítelkyně a jaké tajemství přede mnou ukrývá?“

Shirley neodpověděla. Joséphine přemýšlela o tom, co Shirley před chvílí řekla o slovech, která člověk vysloví jen mimoděk, ale nechtěně tím na sebe něco prozradí. Před pár dny telefonovala s Philippem. Jeho pozornost ji uvedla do rozpaků. Nevěděla úplně přesně proč. Ale pokud chtěla být sama k sobě upřímná, musela si přiznat, že ji ta nezvyklá něha, kterou zaslechla v jeho hlase, potěšila. Zavěsila a byla překvapená tím, co cítila. Jen při pouhém pomyšlení na ten telefonát cítila, že se červená.

Ve výtahu se jí Shirley zeptala: „Na co myslíš, Joséphine?“ Pokrčila rameny a řekla: „Na nic.“ Na chodbě, před Shirleyiným bytem, uviděly nějakého muže. Byl celý v černém, seděl na schodech a čekal. Viděl je přicházet, ale nevstal. „Oh! My God!“ šeptla Shirley. Pak se otočila se k Joséphine a pořád ještě šeptem ji požádala: „Dělej, jakoby nic a usmívej se. Klidně mluv, on francouzsky nerozumí. Mohla bys na dnešní večer a noc vzít k sobě Garyho?“

„Jistě…“

„A mohla bys ho vyhlížet z okna, až se bude vracet ze školy, a říct mu, aby šel rovnou k tobě? Hlavně aby nešel domů a nezvonil? Ten muž se nesmí dovědět, že tady Gary bydlí se mnou, žije v domnění, že chodí do internátní školy.“

„Dobře.“

„Přijdu za tebou hned, jak odjede, ale do té doby mi dej, prosím tě, pozor na Garyho a rozhodně mu nedovol, aby šel domů.“

Objala ji, stiskla jí paži a zamířila k sedícímu muži. Bezstarostně na něj zavolala „Hi, Jack, why don´t you come in?“

Gary okamžitě všechno pochopil, stačilo, aby se jen zmínila o muži v černém.

„Věci do školy mám s sebou a nic jiného nepotřebuju, řekni mamce, ať si nedělá starost, vím, co mám dělat.“

U večeře se Zoé začala vyptávat. Vrátila se ze školy dřív než Hortense a Gary a viděla na schodech toho muže. Byla zvědavá.

„Ten pán je tvůj tatínek?“

„Buď zticha, Zoé!“ okřikla ji Joséphine.

„Ale proč se nemůžu zeptat, jestli je to jeho tatínek nebo ne?“

„Vidíš, že Gary nemá chuť o tom mluvit. Tak ho s tím neobtěžuj!“

Zoé si nabrala na vidličku zapékané brambory a dala si je do pusy. Pak se zatvářila smutně, položila vidličku a řekla: „Protože mně můj tatínek hrozně chybí… Byla bych mnohem radši, kdyby byl tady… Není to vůbec žádná legrace žít bez tatínka…“

„Zoé, přestaň s tím, jsi vážně otravná!“ okřikla ji Hortense.

„Pořád mám o něj strach. Bojím se, aby ho tam ti zlí krokodýli nesežrali….“

„Vždyť tebe přece taky nesežrali, když jsme tam byli o prázdninách,“ odpověděla jí dopáleně Hortense.

„Ne, ale já jsem byla opatrná.“

„No tak si řekni, že tatínek je taky opatrný.“

„Když on je někdy roztržitý. A taky se jim někdy moc dlouho dívá do očí. Říká, že se učí číst jejich myšlenky…“

„Ty už si fakt vymýšlíš!“

Hortense se obrátila na Garyho a zeptala se, jestli by si nechtěl vydělat nějaké peníze, že by mohl pracovat jako model.

„U Diora zrovna hledají vysoké a hezké kluky, kteří vypadají trochu romanticky. Připravují teď právě módní přehlídku nové kolekce.“

Věděla to od Iris, ta se jí totiž ptala, jestli neví o nějakém klukovi, kterého by to mohlo zajímat.

„Ptala se mě na tebe… Vzpomínáš, jak jsme za ní tehdy byli ve studiu Pin-up? Říkala mi, že ses jí moc líbil…“

„Nevím, jestli mám zrovna do toho chuť. Nemám rád, když mi někdo sahá na vlasy nebo a nerad si zkouším nový oblečení.“

„Byla by to legrace! Já bych tam šla s tebou.“

„Děkuju, Hortense, ale fakt ne. Ale to fotografování bylo bezva. Bavilo mě to. Být fotografem by se mi líbilo.“

„Můžeme tam zase zajít, když budeš chtít. Zeptám se jí na to…“

Mezitím už dojedli. Joséphine sklidila se stolu, Gary naskládal nádobí do myčky a Hortense utřela stůl. Zoé měla oči plné slzy a pořád dokola opakovala „já chci, aby tady byl tatínek“. Joséphine ji vzala do náruče a odnesla do postele a přitom dělala, že ji skoro nemůže unést, jak už je velká a těžká, zkrátka velká slečna. „Ty jsi taková moje hezká hvězdička,“ pošeptala jí do ucha. Zoé si utřela slzy do rukávu a zeptala se: „Opravdu si, mami, myslíš, že jsem hezká?“

„To víš, že ano. Někdy se tak na tebe dívám a říkám si, copak je to tady za hezkou holčičku.“

„A myslíš, že jsem tak hezká jako Hortense?“

„Jsi úplně stejně hezká jako ona, stejně půvabná a stejně roztomilá. Jediný rozdíl mezi vámi je ten, že ona to ví a ty ještě ne. Ty si myslíš, že jsi takové malé káčátko. Nemám pravdu?“

„Když ono je to tak těžký, když jsem malá a mám velkou sestru…“

Vzdychla, položila si hlavu na polštář a zavřela oči.

„Mami, co kdybych si dneska už nečistila zuby?“

„Dobře, ale jenom výjimečně…“

„Já už jsem tak unavená…“

Druhý den před polednem zaklepala Shirley na dveře Joséphinina bytu.

„Podařilo se mi ho přesvědčit, aby odjel. Bylo to těžký, ale je pryč. Řekla jsem mu, že už sem nesmí chodit, že tady v domě bydlí jeden člověk od tajných služeb…“

„A uvěřil ti to?“

„Doufám, že ano. Joséphine, já jsem se dnes v noci rozhodla, že odjedeme… Teď je konec listopadu, on se hned tak nevrátí, ale stejně musím odjet. Pojedu na Moustique.“

„Na ten ostrov? Na Moustique, ostrov milionářů, Micka Jaggera a princezny Margaret?“

„Ano. Mám tam dům… Tam za mnou nepřijede. Potom uvidím. Ale jisté je, že tady už zůstat nemůžu.“

„Ty se odstěhuješ? A já tady zůstanu sama?“

„Ty ses přece taky chtěla odstěhovat, vzpomeň si…“

„To chtěla Hortense. Já ne…“

„Víš, jak to uděláme? Odjedem na Moustique všichni společně, strávíme tam vánoční prázdniny, vy se pak vrátíte a já tam zůstanu. Gary se vrátí s tebou, odmaturuje tady a dokončí tady školní rok. Byl by nesmysl, aby teď přerušil studium necelého půl roku před maturitou. Mohl by být u tebe? Udělala bys to pro mě?“

Joséphine přikývla.

„Udělám pro tebe cokoli…“

Shirley ji vzala za ruku a pevně ji stiskla.

„Potom uvidím… Možná se zase přestěhujeme. Jsem na to zvyklá.“

„Pořád ještě mi nechceš říct, co se děje?“

„Řeknu ti to o Vánocích, až budeme na ostrově. Budu se tam cítit víc v bezpečí.“

„Teď ale nejsi doufám v nebezpečí?“

Shirley se unaveně usmála.

„Ne, teď ne. Prozatím.“

Marcel Grobz si zamnul ruce. Všechno šlo jako na drátkách. Tím, že koupil společnost bratří Zangových, výrazně rozšířil svůj podnik a zároveň vytřel zrak Němcům, Angličanům, Italům a Španělům, kteří po téhle koupi taky pošilhávali. Jeho riskantní tah mu vyšel a on teď shrábl celou výhru. Držel teď všechno pevně v rukou. Podařilo se mu vypudit Henriettu z vedení podniku a před pár dny si pronajal velký byt, kam hodlal usadit Josiane a Juniora. Byt se nacházel v krásném starším domě jen kousek od kanceláře, byly tam vysoké stropy, navoskované parkety s vykládanými vzory jako ve Versailles a krb v každém pokoji. V domě byla domovnice a na zvoncích měli jen číselný kód. Bydlely tam jen samé nóbl partaje: nějací potomci šlechtického rodu, jeden ministr, jeden akademik a milenka známého průmyslníka. Josiane se určitě vrátí. Bude tady, než se naděje. Ráno, když přicházel do kanceláře, šel po schodišti po špičkách, na okamžik zavřel oči a teprve pak opatrně nakoukl dovnitř. Říkal si: třeba už tam ten můj brouček bude. Doufal, že zahlédne její světlé vlasy, že bude sedět za pracovním stolem, trochu bokem, protože jí už bude překážet to velké břicho, podívá se na něj a řekne: volal ten a ten, máš mu zavolat a pan XY pořád čeká na tu svoji objednávku, musíš s tím trochu pohnout, Marceli! A já neřeknu nic, jenom sáhnu rukou do kapsy a položím před ni klíče od toho nového bytu a řeknu jí, ať tam jde a počká na mě. A potom ji budu obletovat, bude jíst samá zdravá jídla, aby se to naše miminko mělo dobře, aby bylo pěkně baculaté. Jistě to bude křikloun, pěkně podsaditý a silný. Josiane bude muset hodně odpočívat, celý den může klidně zůstat v posteli, jíst hodně ovoce, lososa, aby měla dost fosforu a špenát kvůli železu. Všechno je tam už zařízené, chybí jen závěsy. Musím říct Ginette, jestli by je mohla obstarat…

Zčerstva a lehce vyběhl po schodech. Zase začal trénovat a cítil se čilý jako rybička. Já pak za ní skočím do postele, obejmu ji a budu ji v jednom kuse líbat. Celou si ji vyšňořím, budu ji natírat krémem, budu ji…

Seděla tam. Celá nastrojená, oči rozzářené, bříško se klenulo trošku do špičky a jasně se rýsovalo pod jejími šaty.

„Jak se máš, Marceli?“

Vykoktal:

„Ty jsi tady? Jsi to vážně ty?“

„Já, a v plné parádě.“

Svezl se jí k nohám, položil jí hlavu na kolena a šeptal: „Jsi tady… Tak ses mi vrátila…“

Položila mu ruku na hlavu a ucítila vůni jeho toaletní vody.

„Chyběl jsi mi, Marceli, víš to?“

„Ach, Josiane! Kdybys jen věděla…“

„Já to vím. Potkala jsem Chavala, v baru v hotelu…“

Vyprávěla mu, jak utekla a nastěhovala se do hotelu. Všechno mu to živě vylíčila: jak tam celý ten měsíc a půl jedla jen samá nejdražší jídla, která našla na jídelníčku, popsala mu velkou měkkou postel i celý pokoj, hustý a vysoký koberec, tak měkký a teplý, že vůbec nemusela nosit ponožky, pokojovou službu a spoustu dalších sluhů, kteří se objevili, kdykoli zmáčkla zlatý knoflík.

„Je to moc hezký, všechen ten luxus, ale víš, Marceli, člověk se toho za chvíli přesytí. Všechno je to pořád stejné, vynikající, příjemné, ale jestli chceš vědět, co si o tom myslím, tak podle mě je to všechno takové unylé, nemá to žádnou šťávu, a to je právě ta chyba. Teď už rozumím, proč všichni ti pracháči tak často cítí prázdno v duši… No takže když jsem se zas jednou navečer vracela do toho svýho pokoje za pět set euro za noc, uviděla jsem tam u baru Chavala. Byl úplně vyřízenej kvůli Hortense, vypadá to, že se do ní dočista zbláznil. Řekl mi o tom neuvěřitelným kšeftu, co se ti povedl, no a mně to najednou všechno došlo! Jak jsi musel být opatrnej kvůli Henriettě, i kvůli mně a tomu malýmu… Došlo mi, že to děláš, protože mě máš rád a že to chystáš pro našeho Juniora. A tak jsem si řekla, že je čas, abych se vrátila za svým Marcelem…“

„A víš, co já jsem se tě načekal? Ty můj broučku…“

Josiane se maličko zamračila a řekla: „Jenom jedna věc mě dopaluje: žes mi nevěřil a žes mi nic neřekl…“

Marcel se už chystal odpovědět, ale Josiane mu zakryla ústa svou malou dlaní.

„Je to kvůli Chavalovi? Bál ses, že bych mu to mohla vyzradit?“

„Ano, nezlob se na mě, broučku. Vím, že jsem se ti s tím měl svěřit, ale jako kdyby se ve mně pokaždé něco vzpříčilo. Prostě jsem nemohl.

„To nevadí. Zapomeneme na to a začneme od začátku. S čistým stolem. Ale bylo to naposled, cos mi nevěřil, víckrát už se to nestane!“

„Nestane…“

Vstal, chvíli hledal v kapse a vytáhl klíče od bytu.

„Je náš. Je tam už všechno nachystané, do posledního detailu. Chybí jen závěsy v pokoji. Nebyl jsem si jistý, jaká barva by se ti líbila, a nechtěl jsem koupit něco, z čeho bys pak měla kopřivku.“

Josiane mu vzala klíče z ruky a jeden po druhém si je pečlivě prohlížela.

„Jsou moc pěkný, takový těžký a bytelný…. A kde vůbec je ten byt?“

„Kousek odtud, skoro za rohem. Nebudu to mít daleko, když se za tebou a za malým budu chtít zajít podívat a trochu se s váma potěšit.“

Položil Josiane ruku na břicho a do očí mu vhrkly slzy.

„Už kope?“

„Kdyby jen kopal! Mele sebou a nožičky mu jen jedou, jako by to byl malej závodník a ujížděl pelotonu na Tour de France. Počkej chvilku a ucítíš, jak šlape do pedálů! Bude to myslím pěknej pruďas, ten tvůj Junior!“

„Celej tatínek.“ Marcel se nadmul pýchou. Přejížděl Josiane rukou po břichu a občas trochu přitlačil, doufal, že se miminko pohne. „Můžu na něj mluvit?“

„V knížkách to dokonce doporučují. Napřed mu řekni, kdo jsi. Dlouho jsem se na tebe zlobila, takže jsem mu o tobě moc nevyprávěla.“

„Nemluvilas o mně ale doufám škaredě?“

„Kdepak. Vůbec jsem o tobě nemluvila, ale je fakt, že jsem na tebe byla dopálená, a miminka to tam uvnitř všechno cítí. Bude jenom dobře, když se spolu usmíříte a všechno mu to řekneš sám.“

V tu chvíli vešla do kanceláře Ginette a nechtěně se tak stala rozpačitým svědkem dost neuvěřitelné scénky: viděla Marcela, jak klečí před Josiane a promlouvá směrem k jejímu břichu.

„Juniore, slyšíš mě? To jsem já, tvůj tatínek…“

Hlas se mu zadrhl a dojetí ho přemohlo tak, že tam jen klečel a ramena se mu otřásala vzlyky.

„Vždyť já na tuhle chvíli už tak dlouho čekám! Celých třicet let! Co bych ti tak měl vyprávět, chlapečku? Tolik toho mám na srdci! Čím bych měl začít?“ Zvedl hlavu k Josiane: „Kdybys jen věděla…. Jsem ten nejšťastnější chlap na světě!“

Josiane naznačila Ginette očima, aby přišla později. Ta potichu zavřela dveře a nechala tam novopečené rodiče jejich štěstí.

Joséphine teď jezdila do knihovny jinam. Trochu jí to sice komplikovalo život, ale našla si pro tento krok zdůvodnění. Aspoň tak neriskovala, že by tam mohla narazit na Lucu. Když tak o něm někdy přemýšlela, napadlo ji, že na něj dobře hodí označení lhostejný krasavec. Cesta byla delší, musela dvakrát přestupovat, a domů se tak dostala později.

Telefon zazvonil, právě když se autobusem číslo 174 vracela z knihovny. Stála vzadu, vmáčknutá mezi kočárek s dítětem a Afričanku v turbanu, která jí neustále šlapala na nohu. Sáhla do tašky a podívala se, kdo volá. Byl to Luca. Úplně zkoprněla.

„Joséphine? Tady je Luca.“

Nedokázala ze sebe vypravit ani hlásek.

„Joséphine, jste tam?“

„Ano,“ vykoktala konečně.

„To jsem já, Luca… Kde jste?“

„V autobusu.“

„Musím s vámi mluvit, Joséphine.“

„Nemyslím, že…“

„Vystupte na další zastávce, počkám tam na vás…“

„Ale já…“

„Musím vám říct něco důležitého. Všechno vám vysvětlím. Jak se jmenuje ta příští zastávka?“

„Henri Barbusse,“ řekla potichu.

„Budu tam.“

Joséphine byla ohromená. Poprvé slyšela Lucu mluvit tak autoritativním tónem. Nebyla si jistá, jestli se s ním vůbec touží setkat. Už si jeho číslo vymazala z mobilu.

Setkali se na zastávce. Luca ji vzal pod paží a pevně ji stiskl. Očima hledal nějakou kavárnu. Konečně jednu uviděl. Zamířil k ní a stále ji pevně držel, dokonce jí paži stiskl ještě pevněji, jako by nechtěl, aby mu vyklouzla. Kráčel velkými kroky a ona si musela pospíšit, aby mu stačila.

Sundal si kabát, objednal kávu, posunkem naznačil Joséphine, aby řekla, co si dá, a sotva číšník odešel, opřel se lokty o stůl, sepjal ruce a propletl prsty, až mu klouby zbělely. Když promluvil, hlas se mu chvěl potlačovanou zlostí.

„Joséphine… když vám řeknu tato slova: ‚Předobrý Kriste, nejsladší Ježíši, ty, po němž toužím, ty, k němuž se z celého srdce obracím v modlitbě, daruj mi svou svatou a čistou lásku, aby mě naplnila, aby mě posílila a celého mne opanovala. A dej mi, jako znamení své lásky, dar hojných slz, které se stanou důkazem mé lásky k tobě‘, co mi na to řeknete?“

„Jean de Fécamp…“

„A kromě toho?“

Joséphine se na něj upřeně dívala a řekla znovu: Jean de Fécamp.

„Joséphine, řekněte mně: kdo kromě nás dvou a ještě několika dalších badatelů zná ještě dnes tohle jméno?“

Joséphine jen pokrčila rameny.

„Takže jinak.“

Číšník jim přinesl kávu; Luca se zeptal, kolik to dělá a rovnou zaplatil, nechtěl, aby je znovu vyrušoval. Oči se mu leskly a jasně zářily a pohyb, kterým si odhrnul vlasy z čela, prozrazoval podráždění.

„Víte, kde jsem nedávno narazil na tato slova?“

„Nemám tušení…“

„V knize Iris Dupinové Tak pokorná královna… Vy Iris Dupinovou znáte?“

„Je to moje sestra.“

„Myslel jsem si to.“

Bouchl pěstí do stolu, až popelník nadskočil.

„Tohle vaše sestra nemohla vymyslet!“ řekl rozzlobeně.

„Půjčila jsem jí svoje poznámky, aby něco z toho do knihy použila…“

„Aha! Tak vy jste jí půjčila svoje poznámky!“

Popudilo ho, že s ním jedná jako s hlupákem.

„Pamatujete si, Joséphine, jak jsme tenkrát mluvili o slzách svatého Benedikta a o lítosti, kterou vnímal jako Boží milost? A o množství slz, které dokázal prolévat, kdykoli se rozhodl plakat?“

„Ano…“

„No a vidíte, v Tak pokorné královně autorka zmiňuje epizodu, kdy svatý Benedikt uhasí svými slzami oheň, který se vzňal a zapálil slamník jeho lože, zatímco se on modlil!“

„Ale tu najdete skoro v každé staré legendě!“

„Ne, to tedy ne. V každé staré legendě ji rozhodně nenajdete, Joséphine… A víte proč?“

„Ne…“

„Protože jsem si ji vymyslel! Pro vás. Vypadala jste tak učeně a mě napadlo, že vás zkusím napálit! A pak ji najednou najdu v knize, ve VAŠÍ knize, Joséphine!“

„Když jste mě tehdy odmítla, vrátil jsem se ke knize vaší sestry a znovu jsem ji přečetl. A našel jsem tam dvě nebo tři pasáže, které nikde v knihovně nemohla najít, protože pocházejí tady odtud!“

A ukazováčkem si poklepal na spánek.

„A nemohla je najít ani ve vašich poznámkách, protože jsme o nich jen mluvili. A tak jsem pochopil, že jste tu knihu napsala vy. Stejně jsem to věděl, tušil jsem to už dlouho.“

Neklidně poposedl na židli, vyhrnul si rukávy u košile a pak si je zase shrnul, odhrnul si vlasy z čela, olízl si rty.

„Zdá se, že vás to rozrušilo…“

„No samozřejmě, že mě to rozrušilo! Dost mi na vás záleželo, představte si… Takovou jsem měl slabost! Jednou se mi podaří natrefit na citlivou, milou a trochu nesmělou ženu… Konečně najdu někoho, kdo se na mě nedívá jen jako na objekt sexuálního zájmu! Byl jsem okouzlený vaší ostýchavostí, neobratností, tím, že jste mi stále vykala, že jste se ke mně pokaždé naklonila tváří, abych vás políbil. Byl jsem rád, že vás můžu pozvat do kina na filmy, které jste neznala, že jsem vás v tom taxíku v Montpellier mohl obejmout, že jste mě odstrčila jsem sice rád nebyl, i když vlastně skoro ano!“

Byl rozčilený, oči mu potemněly a při řeči gestikuloval. Je vidět, že je to Ital, pomyslela si Joséphine.

„Konečně jsem potkal inteligentní, hezkou ženu, která o věcech přemýšlí, pro kterou je důležité, že muž, se kterým si večer vyjde, se na ni hned nevrhne! A když jste pak zmizela z mého života, tak jsem vás postrádal, a proto jsem si vzal vaši knihu a znovu jsem ji začal číst. A najednou jste byla zase se mnou, viděl jsem vás, slyšel jsem váš hlas, jako bych na každé stránce knihy cítil vaši přítomnost. Dýchá z ní vaše zdrženlivost, pečlivost i ostych… Objevil jsem, kterými lidmi jste se inspirovala při popisu některých postav! Nejsem já aspoň trochu ten trubadúr?“

Joséphine sklopila oči a začervenala se.

„Děkuji! Je opravdu okouzlující. A když uvážím, kolik stránek jste mu v knize věnovala, vychází mi z toho, že vám na mně v té době asi muselo záležet. Vím, že před vámi odkrývám hodně ze svého soukromí, ale na tom mi teď nezáleží. Díky vám jsem byl tak šťastný. Měl jsem pocit, že se skoro vznáším, Joséphine….“

„Ale proč jste se tedy ke mně choval tak chladně, když jsme se setkali na té módní přehlídce? Proč jste mi neodpověděl, když jsem vás oslovila? Proč pořád hrajete tu vaši roli lhostejného krasavce?“

Překvapeně se na ni zadíval a pak bezmocně rozhodil rukama.

„O čem to mluvíte?“

„O tom večeru v hotelu Intercontinental. Byl jste na pódiu, podíval jste se na mne a mě to tak zabolelo, až mě píchlo u srdce. Dokonale jste mě ignoroval!“

„Ale o jaké módní přehlídce to mluvíte?“

„O přehlídce pánské kolekce Jeana-Paula Gaultiera, v hotelu Intercontinental. Seděla jsem v první řadě, vy jste předváděl večerní obleky. Bylo to nádherné. Zavolala jsem na vás a vy jste se na mě jen odtažitě podíval, jako bych byla cizí, a pak jste se otočil a odešel. Nebyla jsem pro vás dost… dost…“

Byla rozčilená, zajíkala se a těžko hledala slova. Tehdejší pocit totální opuštěnosti byl zpět, jako by se její rána zase znovu otevřela. Cítila, jak se jí derou do očí slzy. Luca se na ni jen nešťastně díval. Byl zaražený a v rozpacích, celý zbledl. Tiše si opakoval slova Jean-Paul Gaultier, hotel Intercontinental. Najednou se narovnal a zvolal: „To ale musel být Vittorio! To jste asi viděla jeho, ne mne.“

„Kdo je to Vittorio?“

„Mám bratra, Joséphine. Jsme dvojčata, jsme si podobní jak vejce vejci…. On pracuje v modelingu, a proto jste ho potkala na té přehlídce. To jsem nebyl já.“

„Tak vy máte dvojče…“

„Ano. Je jako moje dokonalá kopie. Myslím po fyzické stránce. Protože pokud jde o všechno ostatní… Připadá mi, že můj bratr Vittorio a vaše sestra Iris mají hodně společného. Nedělá mu problém mě zneužívat, a taky to často dělá. A já pak jenom žehlím jeho problémy. Jednou se schovával před dívkou, která tvrdila, že s ním čeká dítě, pak se zase octl ve vazbě, protože u něj našli kokain, a já jsem ho z toho musel složitě dostávat, jindy mi zavolá ve čtyři ráno, je úplně namol a chce, abych ho odvezl domů! Nesnáší tu práci, co dělá, děsí ho pocit, že stárne, a tak se systematicky ničí. Zpočátku se mu to líbilo a byl šťastný, byly to snadno vydělané peníze, jenže teď modeling nenávidí. A tak mu pomáhám a dělám, co můžu. My dva jsme vlastně skoro stejní. Vy zase píšete příběhy a necháváte je podepisovat svou setrou.“

„Takže já jsem tehdy na pódiu viděla vašeho bratra…“

„Ano, byl to Vittorio. Brzy už bude moc starý a stejně s modelingem bude muset přestat. Ale nemá žádné úspory a předpokládá, že ho pak budu živit já. Jenže já jsem na tom s penězma podobně jako on. Takže jste vlastně udělala dobře, když jste mě tehdy od sebe odstrčila: já vážně nejsem žádná výhra!“

Joséphine na něj stále jen překvapeně zírala. Tak dvojčata… Pak, protože se ticho už moc prodlužovalo, sebrala odvahu a řekla: „Udělala jsem to jen z jediného důvodu… Jste tak hezký a já si připadám ošklivá! Vím, že bych vám to neměla říkat… Ale když už jsme si řekli takové věci… Tohle je tedy moje vysvětlení.“

Luca se na ni překvapeně podíval.

„Vy si připadáte ošklivá?“

„Ano. Ošklivá, nemožná, nešikovná, věčně rozpačitá a svázaná strachem… A taky mě už strašně dlouho žádný muž nepolíbil. Když jsme se pak vraceli tím taxíkem, hrozně jsem se bála…“

„Ale čeho?“

Joséphine pokrčila rameny a ostýchavě se usmála.

„Od té doby už o sebe trochu víc dbám. Dělám pokroky, víte?“

Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Naklonil se přes stůl a něžně ji políbil.

„Ach, Luco!“ zašeptala Joséphine.

„Umíte si představit, jak jsem byl šťastný, když jsem vás potkal? Mohl jsem si s vámi povídat, jít vedle vás po ulici, vzít vás do kina na filmy, které mám rád, aniž byste vy po mně něco chtěla… Nikdy jste na mě v ničem nenaléhala … Měl jsem pocit, jako bych konečně objevil význam toho polozapomenutého slova ‚romance‘…“

„To vás ty ženy opravdu tak pronásledují?“ zasmála se Joséphine.

„Především spěchají… A já dělám rád všechno pomalu, líbí se mi, když můžu snít, představovat si věci, které se teprve stanou. Možná jsem trochu jako želva…Navíc pořád musím myslet na ty Vittoriovy problémy.“

„Často si vás ženy pletou?“

„Ano. A když jim to řeknu, stejně se mě na něj začnou vyptávat a chtějí po mně, abych je s ním seznámil, že by se s ním chtěly nechat vyfotografovat… Vy jste mi připadala, že vůbec nejste z tohoto světa, to prostředí vám nic neříká, na nic jste se mě neptala… Byla jste takové krásné zjevení…“

„Něco jako svatá Bernadetta?“

Usmál se na ni a znovu ji políbil.

V bistru někdo otevřel dveře. Z ulice sem zavál sem studený vítr. Joséphine se zachvěla zimou. Luca vstal, vzal ze židle svůj kabát a položil jí ho na ramena. Nasadil jí taky kapuci.

„Teď už se svaté Bernadettě opravdu podobáte.“

„Vidíš, že jsem měla pravdu, když jsem ti říkala, že život je vlastně něco jako tvůj partner. Že ho tak musíš brát. Vstoupit s ním do víru tance a nechat se jím unášet. Dávat a nepočítat, brát samu sebe takovou, jaká jsi, přijmout své chyby i omyly, pracovat na sobě, snažit se být lepší… A on ti pak za nějaký čas dá svou odpověď… Já už ji teď mám, Shirley! Luca se ke mně vrátil, mám mě rád…“

Seděly u bazénu na ostrově Moustiques. Shirleyin dům byl nádherný. Vypadal jako dvě obrovské bílé kostky posazené vedle sebe. Všechny prosklené plochy byly orientovány k moři. Terasa s bazénem vybíhala až k útesu, který prudce spadal do moře. Místnosti byly vzdušné a prostorné. Sem by se vešel celý můj byt v Courbevoie, napadlo Joséphine, když se druhý den ráno po příjezdu probudila ve veliké posteli a rozhlédla se kolem sebe. Sešla pak do další obrovské místnosti v přízemí s výhledem na tyrkysově modré moře. V jídelně už byla nachystaná snídaně.

„Nakonec mě snad ještě přesvědčíš, Joséphine, a já taky začnu rozmlouvat s hvězdami…“

Shirley nabrala do ruky trochu vody a nechala ji volně protékat mezi prsty. Děti ještě spaly. Hortense, Zoé, Gary i Alexandr. Joséphine ho vzala na prázdniny s sebou. Iris se vrátila z New Yorku rozčarovaná. Byla zasmušilá a zahořklá a trávila celé dny zavřená ve své pracovně. Joséphine netušila, co se v New Yorku přihodilo. Philippe jí nic neřekl. Jen jí zavolal, jestli by nemohla vzít Alexandra na vánoční prázdniny k sobě. Joséphine se ho na nic nevyptávala. Měla podivný pocit, jako by se jí nic z toho vůbec netýkalo. Jako by se Iris od ní oddálila, ale vlastně to bylo vzájemné. Jako by někdo vzal nůžky, rozstřihl jejich společnou fotografii a oba kousky pak zahodil.

Zadívala se na průčelí domu, otevřené směrem na terasu, kde seděly. Dalo se z ní vejít rovnou do salonu s bílými pohovkami i kobercem, s obrazy na stěnách a s nízkými stolečky se spoustou časopisů a knih. Všechno bylo zařízeno s vybraným vkusem a pečlivostí, každý detail vzbuzoval pocit luxusu a pohodlí.

„Řekni mi, jak jsi prosím tě mohla žít v Courbevoie?“

„Byla jsem tam šťastná… Byla to pro mě změna. Mohla jsem tam začít nový život. A na změny jsem zvyklá, ty mi nevadí, však už jsem jich něco zažila!“

Opřela si hlavu do polštáře a zavřela oči. Joséphine mlčela. Shirley mluvila jen tehdy, když sama chtěla. A Joséphine to respektovala.

„Co kdybychom odpoledne vzaly děti a zajely se potápět? Mohly bychom pozorovat malé rybky, jsou nádherně barevné a najdeš je hned pod hladinou. Nechtěla bys?“ zeptala se Shirley a zase otevřela oči.

„Proč ne, to může být pěkný…“

„Vezmeme si potápěčské brýle a šnorchly, budeme jen ležet na hladině a krásně si je můžeme prohlížet. Vím, jak se všechny jmenují… Řeknu Miguelovi, aby na odpoledne připravil loď.“

Zamávala na nějakého muže, který k nim vzápětí přišel. Mluvila s ním anglicky. Požádala ho, aby nachystal člun a zkontroloval, jestli je tam pro všechny potřebné potápěčské vybavení. Muž se uklonil a odešel. Tak to asi jezdívala sem, když mi říkala, že jede na prázdniny do Skotska, napadlo Joséphine.

Dny ubíhaly jeden po druhém. Zoé a Alexandr byli skoro pořád v bazénu nebo se koupali v moři. Byli opálení a veselí. Hortense se slunila na lehátku u bazénu a přitom si prohlížela časopisy. Když Joséphine zašla jednou do jejího pokoje, protože hledala aspirin, našla mezi jejími věcmi krabičku antikoncepčních pilulek. Nijak to nekomentovala. Řekne mi o tom, až sama uzná za vhodné. Chtěla se vyhnout jakémukoli střetnutí. Nedalo se říct, že by na ni snad Hortense byla milá nebo laskavá, ale taky na ni neútočila.

Štědrý den oslavili na terase. Pod zářící hvězdnou oblohou. Shirley přichystala každému na talíř dárek. Joséphine rozbalila svůj balíček a objevila náramek Cartier. Hortense i Zoé také dostaly náramky. Na Alexandra a Garyho čekaly nejnovější modely mobilů. „Budeš mi tak moct posílat fotky a maily celou tu dobu, co nebudeme spolu,“ pošeptala Shirley Garymu, když jí děkoval. Musel se k ní sklonit, aby mu mohla dát pusu. Bylo vidět, že jsou oba dojatí.

V sousedním domě pořádali velkou party. Gary a Hortense se zeptali, jestli by tam mohli jít. Shirley mrkla rychle na Joséphine a když viděla, že proti tomu nic nemá, dovolila jim to. Odešli hned po moučníku. Zoé šla spát a svůj zákusek si odnesla s sebou do pokoje. Alexandr šel taky do hajan.

Shirley vzala láhev šampaňského a vyzvala Joséphine, aby s ní sešla dolů na malou soukromou pláž pod útesem. Usadily se každá v jedné houpací síti a chvíli se je tak dívaly na hvězdy. Konečně se Shirley odhodlala ke svému vyprávění.

„Znáš příběh královny Viktorie, Jo?“

„Myslíš té, které se říkalo evropská babička? Co provdala každé ze svých dětí nebo vnoučat na nějaký královský dvůr a sama vládla víc jak padesát let?“

„Ano, přesně té…“

Shirley se na chvíli odmlčela a zadívala se na hvězdy.

„Královna Viktorie prožila dvě velké lásky: milovala Alberta, to ví každý, a Johna…“

„Johna?“

„Johna Browna. To byl její sluha. Král Albert, kterého velmi milovala, zemřel v prosinci 1861. Jejich manželství trvalo dvacet let. Viktorii tehdy bylo dvaačtyřicet. Měla devět dětí, její nejmladší dceři byly čtyři roky. Byla už také babičkou. Viktorie byla malá, byla dost při těle a nebyla zrovna moc činorodá. Královnou byla už dlouho, a i když svou roli plnila naprosto dokonale, ve skutečnosti ji nesnášela. Měla ráda obyčejné věci: psy, koně, ráda žila na venkově a pořádala pikniky, pobývala na svých sídlech a ve čtyři hodiny pila svůj oblíbený čaj. Po smrti manžela byla najednou velmi osamělá. Bývali stále spolu, Albert jí vždycky stál po boku, radil jí, pomáhal a nejednou ji dokonce i pokáral. Vždycky věděl, jak by se měla zachovat a jaké stanovisko by měla zaujmout. Bez něho najednou nevěděla, jak má žít! John Brown byl stále nablízku, věrný a ochotný. Brzy se Viktorie bez něho nedokázala obejít. Jezdil s ní všude. Pečoval o ni a dával na ni pozor, dokonce se mu podařilo uchránit ji před jedním atentátem! Našla jsem dopisy, kde se o něm zmiňuje: ‚Je úžasný, tolik toho pro mě dělá. Je zároveň mým sluhou, podkoním i pážetem, a dokonce se stará o mé pláště a šály. Vždy sám řídí můj kočár a pečuje o mne, kdykoli jsem venku. Myslím, že nemám jiného služebníka, který by byl tak ochotný, věrný a pozorný…‘ Jsou to dojemná slova, třebaže se zdá, že je psala spíš malá dívenka než dospělá, zralá žena. Johnu Brownovi bylo tehdy šestatřicet. Nosil plnovous. Pocházel ze Skotska. Vyjadřoval se jednoduše a jeho způsoby nebyly nijak uhlazené. Brzy se o jejich vztahu začalo na královském dvoře šeptat a nakonec z toho byl veřejný skandál. Noviny o ní psaly, že se zbláznila do sluhy a úplně ztratila hlavu, dokonce ji označovaly jako Mrs. Brown a na titulních stranách uváděly články nadepsané: ‚Místo krále Alberta ji teď provází skotský sluha‘. John Brown skutečně zacházel dál a dál. Při oficiálních příležitostech teď kráčel vedle ní a ona bez něho neudělala jediný krok. Udělila mu titul podkoní, což je nejnižší titul v hierarchii anglické šlechty, zakoupila mu panství, na jehož průčelí nechala namalovat královský znak a nazývala ho ‚nejdražším pokladem svého srdce‘. Na veřejnost se dostaly dopisy, které mu psala a které podepisovala ‚I can´t live without you. Your loving one.‘ Lidé byli zděšeni…“

„Zní to skoro jako příběh princezny Diany,“ řekla Joséphine, která poslouchala tak napjatě, že se dokonce zapomněla houpat v síti.

„John Brown začal pít. Opíjel se tak, že ani nemohl stát na nohou a občas se skácel na zem. Viktorie to jen s úsměvem komentovala ‚zdá se mi, jako by tady někde blízko došlo k malému zemětřesení‘. Stal se opravdovým vládcem v jejím paláci. O všechno se staral, všechno řídil. Na bálech, které královna pořádala, tančila jenom s ním, třebaže jí neustále šlapal na špičky. Jí to nevadilo. Začalo se mu dokonce potají říkat Rasputin. Když v roce 1883 zemřel, oplakávala ho stejně jako svého manžela. Uchovávala jeho pokoj v tom stavu, v jakém ho opustil, nedovolila, aby uklidili jeho skotský kilt, nechávala ho ležet na křesle a každý den tam přinášela čerstvou růži a pokládala mu ji na polštář. Rozhodla se, že o něm napíše knihu. Zdálo se jí, že ho všichni v jejím okolí posuzovali nespravedlivě, a chtěla to nepříznivé mínění o něm napravit. Napsala dvě stě nekriticky oslavných stran a bylo opravdu těžké odvrátit ji od úmyslu je zveřejnit. Později na veřejnost málem proniklo i tři sta značně kompromitujících dopisů, které Viktorie Johnovi napsala a které chtěl někdo prodat novinám. To se nestalo, našel se blízký člověk, který je odkoupil a nechal spálit. A nechal také přepsat některé pasáže v jejím deníku.“

„To jsem vůbec netušila!“

„Pochopitelně, takové věci se do historických pojednání nedostanou. Navíc je rozdíl mezi oficiálním výkladem historických událostí a tím soukromým. Panovníci i ostatní slavné postavy veřejného života jsou lidé jako my: slabí, zranitelní a hlavně velmi osamělí.“

„Dokonce i královny!“ řekla si pro sebe potichu Joséphine.

„Ty především…“

Nalily si poslední sklenku šampaňského. Shirley vrátila láhev do nádoby s ledem, a když zvedla hlavu, všimla si, že padá hvězda. „Rychle si něco přej, Jo!“ Joséphine zavřela oči a přála si, aby její život pokračoval dál tím směrem, kterým se teď ubírá, aby se už nikdy nevrátil k té dřívější strnulosti a otupělosti a ona sama aby dokázala vymazat z paměti své omyly a chyby a nahradit je odvahou a odhodláním. Pak ještě potichu dodala: „A kéž mám sílu napsat další knihu, která bude jen a jen moje… A ještě jednu prosbu mi splň, hvězdičko. Pohlídej mi Lucu, ať se mnou zůstane!“

„Kolik bylo těch přání, Jo? To nebylo jenom jedno!“

„Celý balík!“ zasmála se Joséphine. „Je mi tady tak dobře! Jsem ti tak vděčná, žes nás sem pozvala… Jsou to nádherné prázdniny!“

„Jistě chápeš, že jsem ti to všechno nevyprávěla proto, abych ti rozšířila vědomosti z dějepisu.“

„Budeš se asi smát, ale vzpomněla jsem si přitom na monackého knížete Alberta a na jeho nelegitimního syna.“

„Nebudu se vůbec smát, Jo… Já jsem totiž nelegitimní dcera.“

„Monackého knížete?“

„Ne. Jedné královny. Úžasné ženy, která se taky zamilovala do svého komorníka. Nejmenoval se John Brown, ale byl také ze Skotska. Jmenoval se Patrick a byl to můj otec. Na rozdíl od Johna Browna byl velice diskrétní. Nikdo se nikdy nic nedověděl. Když před dvěma lety zemřel, královna dokázala nedat nic najevo a žít dál jako dřív. Jen ještě dlouho potom zůstal v jejích očích stín smutku a prázdnoty, kterou po jeho odchodu cítila…“

„Vzpomínám si, že ses tehdy vrátila z prázdnin hrozně smutná…“

„Když koncem roku 1967 zjistila, že je těhotná, rozhodla se, že si dítě nechá. Je velmi hrdá, a taky umíněná. Mého otce milovala. Byla ráda v jeho přítomnosti. On byl pozorný a citlivý, jako ženu ji miloval a respektoval ji jako svou královnu. Ona je výborná jezdkyně a víš, že ženy, které jezdí často na koni, mají břišní svaly jako baletky. Mohou dobře zamaskovat těhotenství tak, že si ho nikdo nemusí všimnout. Ještě tři týdny před porodem pila moje matka čaj s generálem de Gaullem v Elysejském paláci. Mám z tohoto jejich setkání fotografie. Má na sobě tyrkysově zelené šaty, jen lehce rozšířené, a není na ní vůbec poznat, že je v pokročilém stupni těhotenství! Narodila jsem se v Buckinghamském paláci, v noci. Při porodu matce pomáhala tatínkova maminka. Ta mě také ještě téže noci odvezla s sebou z paláce. O rok později mě tam otec přivedl zpět jako svou dceru, kterou musel vychovávat sám. Vyrůstala jsem v kuchyni a v prostorách vyhrazených pro služebnictvo. Chodit jsem se naučila na chodbách s červeným kobercem. Byla jsem takový maskot služebnictva. V paláci žije po celý rok asi tři sta osob a je tam víc jak šest set místností, kde se dá běhat a hrát si na schovávanou. Nic mi nescházelo. Nevím, jestli mi budeš věřit, ale já jsem nějakým způsobem věděla, že ona je moje maminka a když mi to pak otec prozradil, vůbec mě to nepřekvapilo. Bylo mi tehdy sedm. Byl nejvyšším komořím, a tak jsem nemusela nikoho žádat o audienci, když jsem s ní chtěla mluvit. Vídala jsem ji každé ráno v jejím pokoji. Podle toho, jak se mnou jednala, jsem poznala, že mě má velmi ráda. Měla jsem guvernantku, Miss Bartonovou, které jsem prováděla spoustu zlomyslných kousků. Bydleli jsme v samostatném bytě přímo v paláci. Chodila jsem do školy, dobře jsem se učila. Kromě toho jsem měla i soukromého učitele francouzštiny a španělštiny. Nebylo toho málo! Komplikace začaly, až když mi bylo patnáct. Začala jsem chodit večer ven, líbat se s klukama a chodit s nimi na pivo. Dokonce jsem i párkrát utekla… Jednou ráno mi otec oznámil, že mě posílá do Skotska, do jedné velmi elegantní internátní školy, abych tam dokončila svoje vzdělání. Řekl mi, že se teď budeme vídat jen o prázdninách. Nechápala jsem, proč mě posílá pryč, a zlobila jsem se na něj… Ze dne na den se ze mne stala opravdová rebelka. Začala jsem spát s klukama, vyzkoušela jsem drogy, kradla jsem v obchodě a na školu jsem kašlala, takže vážně nevím, jak je možné, že se mi podařilo ukončit studium a získat diplom. V jednadvaceti jsem otěhotněla. Otci jsem nic neřekla a porodila jsem v nemocnici. Garyho otec byl taky student. Byl moc hezký a milý, ale když jsem mu tu novinu oznámila, jenom mi chladně řekl: ‚To je tvůj problém, má drahá.‘ Když za mnou to léto tatínek přijel, uvítala jsem ho s miminkem v náručí. To, že se Gary narodil, byl pro mě naprostý šok. Poprvé v životě jsem byla za někoho odpovědná. Požádala jsem otce, aby mě vzal zpátky do Londýna. Našel mi malý byt a já jsem pak jednoho dne šla ukázat Garyho do Buckinghamského paláce. Moc dobře si tu chvíli pamatuju. Matka byla vážná a velmi dojatá. Vím, že se na mě zlobila za to, jak jsem se chovala, a že ji opravdu zaskočilo, že mě vidí s miminkem v náruči. Zeptala se mě, proč jsem to udělala. Řekla jsem jí, že jsem se nedokázala vyrovnat s tím, že jsem od ní musela být tak daleko. Že to pro mě bylo velký šok, když jsem od ní byla najednou odloučená. Tehdy ji napadlo, že bych se mohla stát členem její osobní stráže, že pak budu moct vystupovat na veřejnosti jako součást jejího personálu…“
„Takže proto jsme tě viděli v té televizi!“

„Prošla jsem výcvikem, trénovala jsem bojové sporty a dokonce jsem se v jednom z nich stala šampionkou. Nikdo nemohl mít sebemenší podezření ani pochybnost, jestli se na tu práci hodím. A tak by to bylo bývalo mohlo všechno šťastně pokračovat, kdybych ale nepotkala toho muže.“

„Toho, co čekal na schodech?“

„Zamilovala jsem se do něj jako blázen a jednou večer jsem mu prozradila svoje tajemství. Měla jsem ho hrozně ráda, myslela jsem, že spolu někam odjedeme. On ale neměl peníze, a tak jsem se mu svěřila, jak to se mnou je, a že si kvůli penězům nemusí dělat starost. A tehdy začaly všechny moje potíže. Ten muž je naprostý ubožák bez kouska morálky, ale je tak těžké mu odolat! A po fyzické stránce… To je zase moje temná stránka a moje slabost… Když jsem od něj daleko, dokážu mu odolat, ale když je nablízku, může si se mnou dělat, co chce. Brzy mě začal vydírat a hrozil mi, že celý příběh prodá novinám. Bylo to v době všech těch zmatků a skandálů kolem Diany. To byl hrozný rok. Annus Horibilis… Pamatuješ? Tehdy jsem o tom musela říct otci, který o tom pověděl matce, a pak prostě udělali to, co udělá každý královský dvůr, když chce něco ututlat: koupili si jeho mlčení za měsíční rentu třicet tisíc euro. Já jsem musela slíbit, že odjedu z Anglie, změním si jméno a už nikdy se s ním nesetkám. Tehdy jsem přijela do Francie a nastěhovala se do domu, kde jste bydleli vy. Byla to naprostá náhoda: otevřela jsem mapu Paříže a okolí, zavřela jsem oči a zapíchla jsem prst na jedno místo. Bylo to právě Courbevoie. Na prázdniny jsme se vracívali do Anglie. Nikdy jsem nepřestala být členkou královniny osobní stráže. Tehdy také vznikly ty fotky, na kterých je Gary s Williamem a Harrym. Teď tedy víš tak zhruba všechno…“

„Gary to ví taky?“

„Ano. Udělala jsem to stejně jako můj otec: když mu bylo sedm, řekla jsem mu pravdu. Hodně nás to sblížilo a on rychleji dospěl. Pouto, které je mezi námi, je velmi pevné.“

„A co ten muž? Myslíš, že už tě nebude pronásledovat?“

„Když za mnou přijel do Paříže, oznámila jsem to v Londýně na ústředí. Oni už na něj zatlačí. Víš, on má taky strach. Nechce přijít o svou rentu a taky se bojí tajných služeb. Lehce by se mu mohla stát nějaká nehoda. Nemyslím, že by mě ještě obtěžoval, ale budu raději, když mezi námi bude co největší vzdálenost, nejen kvůli mé bezpečnosti, ale také tak na něj snáz zapomenu. Rozhodla jsem se, že obrátím list. Proto ti to teď už můžu všechno říct. To, že za mnou přijel do Paříže, bylo už i na mě moc. Pochopila jsem, že nemám chuť nechat se dál terorizovat, a když tehdy časně ráno odjel, rozhodla jsem se, že to skončím. Byla jsem znechucená z toho, co všechno jsem ho se sebou nechala dělat. A tak dlouho…“

Zadívala se na oblohu a povzdechla si: „Že bych teď taky začala mluvit s hvězdami?“

„Pošleš mi sem Garyho na jarní prázdniny, ano? Holky můžou přijet taky, když budou chtít… A pak v červnu, až bude dělat maturitu, bych ráda přijela, abych mohla být s ním. Mohla bych u tebe bydlet na těch pár dní?“

Joséphine přikývla.

„Půjčím ti svůj pokoj, jako paní Barthilletové. Tebe ubytuju tisíckrát raději!“

Iris se dívala z okna své pracovny. Leden byl měsíc, který vážně neměla ráda. Nesnášela ani únor, a březen a duben taky, pořád ty věčné plískanice. V květnu trpěla alergií na pyl, v červnu bylo moc horko. Přestalo se jí líbit zařízení její pracovny. Všechno to vypadalo nějak divně. Otevřela dveře šatníku: neměla co na sebe! Vánoce byly pochmurné, jsou to vážně úděsné svátky, říkala si a tiskla čelo na chladné okenní sklo. A vysedávat s Philippem u krbu, to je opravdu hrozná představa!

O New Yorku už nepadlo ani slovo.

Jeden druhému se teď vyhýbali. Philippe trávil hodně večerů mimo dům, a pokud se někdy vrátil v sedm, bylo to jen proto, aby mohl něco podnikat s Alexandrem. Odcházel, když se Alexandr chystal jít spát. Nikdy se ho nezeptala, kam jde. Je to jeho život a já mám zase svůj. Proč bych se tím zatěžovala, stejně to nikdy nebylo jinak.

Rozhodla se, že na Gabora zapomene. Pokaždé, když si na něj vzpomněla, bodlo ji u srdce. Jako by jí do něj někdo vrazil nůž. Když se někdy v myšlenkách vrátila k tomu setkání v New Yorku, pocítila závrať. Jako kdyby stála na kraji propasti. Dál už jít nemohla, leda by skočila do prázdna… Z toho měla strach, ale zároveň ji ta hloubka něčím přitahovala.

Byla roztržitá.

Její chvíle slávy skončila. Po třech měsících velkého nadšení si časopisy našly zase jiný námět. Nikdo ji už nežádal o rozhovory. To ten jejich zájem rychle pominul! Ještě před Vánoci mi párkrát zavolali, chtěli moji fotografii a zvali mě na jakousi předvánoční party. A dnes? Podívala se do diáře: Ale ano, přece jen! Na úterý tady mám nějaké focení pro časopis Gala… Nevím, co si mám obléknout. Řeknu Hortense, aby mi něco vymyslela. Aspoň se tím trochu zabavím. Zajdeme spolu do obchodů. Musím najít něco vhodného, abych se zas mohla vrátit na scénu. Pohybovat se v záři reflektorů je sice únavné, ale když světla pohasnou, není to příjemný pocit.

„Chci, aby se na mě všichni dívali!“ zlobila se v tichu své pracovny. Budu muset zase něco vymyslet. Nechat se ostříhat v přímém přenosu bylo výborné. Ale teď to chce zas nějaký jiný nápad…. Ale jaký? Zadívala se na kapky na skle a chvíli pozorovala, jak prší. Zapnula televizi. Běžel tam právě podvečerní diskusní pořad. Vzpomněla si, že ji do něj na podzim také pozvali. „Tam musíš určitě jít, pro prodej knihy jsou tyhle pořady určující,“ řekla jí tehdy její tisková mluvčí. Dnes tam představoval svůj román jakýsi mladý autor. Iris pocítila malé bodnutí žárlivosti. Moderátorka — Iris neznala její jméno — právě říkala, že se jí jeho kniha velice líbila, zvlášť způsob, jak je napsaná. Krátké věty, rychlé dialogy.

„To je normální,“ vyjádřil se autor, „to je důsledek toho, že všichni píšeme esemesky.“

Iris se posadila na postel. Byla sklíčená. Její kniha nebyla napsaná jako nějaké esemesky. Její kniha, to byla literatura. Co mám proboha já společného s tímhle hlupákem? Vždyť je to úplný ucho! Rozzlobeně vypnula televizi a začala přecházet sem a tam po pokoji. Musí na něco přijít. Něco musí vymyslet. Philippe nebude večeřet doma. Alexandr byl ve svém pokoji. Nestarala se o něj. Neměla na to sílu. Když byli spolu sami a mluvili o tom, co bylo ve škole, Iris dělala, že ho poslouchá. Přikyvovala, aby si myslel, že sleduje, co říká, ale sama nemluvila. Toužila, aby už mlčel. Dnes večer budou u stolu zase sami. Cítila se už předem unavená a napadlo ji, že požádá Carmen, aby jí připravila jídlo na podnos a přinesla jí ho do pracovny. Pak si ale řekla, že by se mohli najíst u televize. Jistě tam bude něco, na co by se dalo dívat.

Druhý den šla na oběd s Bérengère.

„Připadá mi, že dnes nějak nejsi ve formě…“

„Budu se muset zase dát do psaní a zas to na mě leží jako deka…“

„Na to, že to byl tvůj první pokus, byla ta knížka mistrovské dílo. To asi nebude nic snadného, když teď budeš chtít ten úspěch zopakovat!“

„Tos mě opravdu povzbudila,“ zasykla Iris. „Budu s tebou muset obědvat častěji, to mi hned zvedne morálku.“

„Ale to je přece pochopitelné, že když jsi teď strávila tři měsíce na výsluní slávy a všude se psalo jenom o tobě, že na tebe dolehla únava. Musí to být hrozně deprimující, když víš, že se teď zas budeš muset znovu zavřít doma a psát!“

„Chtěla bych, aby se na mě nezapomnělo!“

„Ale to se nemusíš bát! Když jsme vešly do restaurace, slyšela jsem, jak si lidé šeptají ‚to je ona, to je Iris Dupinová, co napsala tu knihu…‘.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Ale i tak to jednou skončí.“

„Neskončí, napíšeš přece další.“

„To není tak jednoduché. Zabere to spoustu času…“

„Tak udělej nějaký rozruch! Co kdyby ses třeba pokusila o sebevraždu…“

Iris se ušklíbla.

„Můžeš se starat o malomocné na Nové Guinei…“

„Pěkně děkuju!“

„Taky by ses mohla začít ukazovat na veřejnosti s nějakým mladíčkem… Podívej se na Demi Moorovou, jak dlouho už nic nenatočila, ale pořád se o ní mluví. Všechny zajímá, kolik let je tomu jejímu příteli a jaký je mezi nimi věkový rozdíl!“

„Žádného ani neznám. Alexandrovi kamarádi jsou moc mladí… A přece jen je tady taky Philippe!“

„Ale přece mu můžeš vysvětlit, že to bude reklama pro tvoji novou knihu. On to jistě pochopí…“

Přinesli jim jídlo. Iris se s odporem zadívala na svůj talíř.

„Jez! Abys neskončila jako anorektička.“

„Když chceš být v televizi, musíš být štíhlá. Kamera každému přidá skoro deset kilo. Bude lepší, když budu hubená.“

„Iris, poslouchej mě… Zapomeň na to, co jsem teď řekla. Vrať se zpátky ke psaní, to bude podle mého názoru stejně to nejlepší, co můžeš udělat!“

Má pravdu. Musím trochu nastoupit na Joséphine. Tváří se, že další knihu psát nechce. Je hned celá napružená, když na to zavedu řeč. V sobotu se k ní pozvu na oběd, zajedu tam za ní do té jejich dálavy, promluvím s ní a zrovna pak můžu vzít Hortense s sebou na ty nákupy…

„Ne, Iris, přestaň už na mě naléhat! Já už do toho znovu nejdu!“

Byly obě v kuchyni. Joséphine připravovala večeři. Od té doby, co u nich bydlel Gary, měla dojem, že všeho vaří třikrát víc než obvykle a že to stejně nestačí.

„Ale proč? Copak ti ta první kniha nezměnila život?“

„Změnila. Nedovedeš si představit, jak moc…“

„Takže?“

„Takže … ne.“

„Ale vždyť tvoříme skvělý tým! Já už jsem teď zavedená jako autorka, mám určitou reputaci… Fungující mechanismus máme. Tak v čem je problém? Ty napíšeš knihu, já ji prodám, ty napíšeš knihu, já ji prodám…“

„Přestaň!“ vykřikla Joséphine a zacpala si uši. „Já nejsem žádný stroj!“

„Já tomu nerozumím. To nejtěžší jsme už dokázaly, podařilo se nám dostat se výsluní a ty teď chceš couvnout…“

„Chci psát knihy pod svým vlastním jménem!“

„Pod tvým jménem? Ale to neprodáš jedinou!“

„Díky za povzbuzení.“

„Tak jsem to nemyslela, promiň… Prodáš jich mnohem, mnohem míň. Víš, kolik výtisků Tak pokorné královny jsme až do dnešního dne prodali? Myslím skutečný počet výtisků, ne to, co se píše na reklamní panely…“

„Nemám tušení…“

„Sto padesát tisíc za tři měsíce! A to není konečné číslo. Kniha se pořád prodává. A ty bys tohle chtěla zastavit, Jo?“

„To už ani nejde. Když jsem tu knihu psala, měla jsem pocit, jako by to bylo moje dítě, ale teď z toho zbývá už jen jakési odcizení a prázdno.“

„Jenže to je právě ono! Tobě se nelíbilo, že jsem si nechala ostříhat vlasy v přímém přenosu, že jsem byla ve všech novinách, že jsem odpovídala na stupidní otázky novinářů… To je taková hra, Jo, a ta má svá pravidla. Bez toho to nejde!“

„Možná… Ale mně se to nelíbí. A chtěla bych to dělat jinak.“

„A víš ty vůbec, kolik peněz ti ten tvůj příběh o Florine přinese?“

„Padesát tisíc euro…“

„To se pleteš! Desetkrát víc!“

Joséphine ztěžka polkla a beze slova zírala na Iris. Pak řekla: „To je strašné! Co s těmi penězi budu dělat?“

„Co budeš chtít, mně je to úplně jedno…“

„A co daně? Kdo z takovéhle sumy bude platit daně?“

„Na to pro spisovatele existuje zákon. Můžou si svůj příjem rozložit na pět let. Není to pak tak hrozné. Ale stejně to bude zahrnuté do Philippových daní, a on si toho ani nevšimne.“

„Přece ho nemůžu nechat platit daně z peněz, které jsem vydělala já!“

„Proč? Říkám ti, že si toho vůbec nevšimne.“

„No to je hrozný…“ zoufala si Joséphine, „to přece nemůžu nikdy udělat!“

„Ale ano, můžeš, protože tak zněla naše dohoda, a tu ty přece dodržíš. Je naprosto vyloučeno, aby se Philippe něco z toho dověděl. Navíc teď nemáme moc dobré vztahy, takže není vážně vhodná chvíle k tomu, abychom mu cokoli říkaly. Joséphine, moc tě prosím, mysli taky na mě… mám si tady před tebou kleknout?“

Joséphine pokrčila rameny a nic na to neřekla.

„Podej mi prosím tě šlehačku, ještě tam trochu přidám. Nedovedeš si představit, kolik toho takovej kluk, co měří metr devadesát, sní! Přinesu velký nákup, dám to do ledničky a za chvíli je prázdná. A pořád dokola!“

Iris jí podala kelímek se šlehačkou. Zatvářila se přitom jako malé holčička, která o něco žadoní.

„Hup a Šup schramstli coby dup…“

„Přestaň na mě naléhat, Iris. Už jsem ti řekla, že ne.“

„Jen ještě jednu, Jo, a já už si potom poradím sama. Učím se psát, sleduju tě, jak to děláš, vlastně pracuju s tebou… Co ti to udělá? Pro tebe je to půl roku práce, ale pro mě je to záchrana!“

„Ne, Iris.“

„Ty jsi ale opravdu nevděčná! Nenechala jsem si ani jediný cent, dala jsem ti všechny peníze, tvůj život se díky tomu úplně změnil, ty sama ses změnila…“

„Aha! Takže ty sis toho taky všimla?“

Hortense nakoukla do kuchyně a zeptala se: „Můžeme jet, Iris? Já pak mám ještě večer nějakou práci… Nechtěla bych se vrátit moc pozdě.“

Iris se ještě jednou zadívala na Joséphine a sepjala ruce, ale Joséphine nekompromisně zavrtěla hlavou.

„Ty seš zlá…“

Jasně, jen ať víme, kdo za všechno může. Teď mi to všechno hodí na hlavu a začne mě obviňovat. Zkusí na mě všechny ty svoje finty. Utřela si ruce do zástěry, rozhodla se, že do quiche přidá raději ještě jedno balení nakrájené anglické slaniny, a dala ho do trouby. Vařím ráda. Uklidňuje mě to. Mám ráda všechny ty každodenní drobné činnosti. To právě Iris schází. Ona věnuje pozornost jen samým povrchním věcem, které nemají žádné kořeny, nic, co by je drželo. A všechno, co je jinak, než si přeje ona, ji hned vyvede z míry. Bylo by rozumnější, kdyby tady zůstala a pekla se mnou quiche. Musím ji to naučit. Třeba jí to trochu pomůže vypořádat se s tím zmatkem, který teď má v hlavě.

Dívala se oknem, jak její sestra a dcera nastupují do auta.

„Vy jste se s maminkou nepohodly?“ zeptala se Hortense tety, když nasedly do jejího smartu a zapínaly si bezpečnostní pásy.

„Požádala jsem ji, aby mi pomohla s mou další knihou, ale ona nechce…“

Iris náhle bleskl hlavou nápad a zeptala se: „Ty bys ji nemohla přesvědčit? Má tě tak ráda, a možná, že kdybys ji poprosila ty, tak by třeba změnila názor…“

„OK, já o tom s ní dnes večer promluvím.“

Hortense zkontrolovala, že má pás dobře zapnutý a že jí nezmačká její novou košili značky Équipement, a pak se znovu vrátila k tomu, o čem mluvily před chvílí.

„Tak jako tak by ti měla pomoct. Když uvážím, co všechno jsi pro ni a pro nás už udělala!“

Iris vzdychla a nasadila výraz utrápené oběti.

„Víš, čím víc lidem pomáháš, tím méně vděku se od nich dočkáš.“

„Kam pojedeme?“

„Nevím. Co kdybychom zajely do obchodu Prada? Nebo raději Miu Miu? Nebo Colette?“

„A co přesně potřebuješ?“

„V úterý se mám fotit pro Gala a chtěla bych něco, co by bylo strhující, ohromně šik a zároveň trochu klasické!“

Hortense chvíli přemýšlela a pak prohlásila:
„Pojedeme do Galerie Lafayette. Mají tam celé jedno poschodí věnované mladým návrhářům. Často tam chodím. Mívají tam zajímavé věci. Mohla bych se na to focení přijít podívat? Člověk nikdy neví, možný bych se tam mohla seznámit s nějakými novináři z módních časopisů…“

„Jistě, to není problém…“

„A můžu vzít s sebou taky Garyho? Svezl by mě tam na skútru.“

„Dobře. Nechám jim na recepci vaše jména.“

Večer, když se Hortense vrátila domů obtížena taškami s oblečením, které jí teta koupila za to, že se jí celé odpoledne věnovala, zeptala se matky, proč nechce Iris pomoct s její novou knihou.

„Vždyť ona nám přece v posledních letech tolik pomohla.“

„To se tě netýká, Hortense. To je něco, co je jen mezi mnou a Iris…“

„Ale mami… Snad bys jí přece jenom mohla pomoct.“

„Hortense, říkám ti znovu, že tohle se tebe netýká. Pojď, budeme večeřet. Skoč pro Garyho a Zoé, ať jdou ke stolu.“

Dál už o tom nemluvily a brzy po večeři šli všichni spát. Hortense byla překvapená matčiným tónem. Byl klidný, ale autoritativní. Její jistota jí vzala vítr z plachet. Přemýšlela o tom, když se svlékala. To jsou mi věci, řekla si. Zrovna si skládala na hromádku to nové oblečení, které jí koupila teta, když zazvonil mobil. Lehla si s ním na postel a mluvila anglicky. Zvláštní, trochu unylý tón jejího hlasu upoutal pozornost Zoé, která zrovna v tu chvíli bojovala s pyžamem, které si snažila obléknout přes hlavu, aby nemusela rozepínat knoflíky. Když Hortense domluvila a položila mobil na noční stolek, Zoé se jí zeptala: „Kdo to byl? Nějaký Angličan?“

„To bys neuhodla,“ odpověděla Hortense a rozkošnicky se protáhla na posteli.

Zoé na ni hleděla s otevřenou pusou.

„Řekni mi to. Já to nikomu neřeknu. Fakt!“

„Ne. Jsi moc malá a všechno vyzvoníš.“

„Když mi to řekneš, tak já ti na oplátku prozradím veliký tajemství! Ale opravdovský! Takový, co mají dospělí.“

Hortense se zadívala na sestru. Tvářila se velice vážně, vypadala, že je úplně hypnotizovaná závažností toho svého objevu.

„Je to opravdové tajemství? Není to jen nějaká pitomost?“

„Není. Je to vážně velké tajemství.“

„Volal mi Mick Jagger…“

„Ten zpěvák? Z Rolling Stones?“

„Potkala jsem ho o vánocích na Moustiques, seznámili jsme se a on mi teď někdy volá.“

„Ale vždyť je starej, malej, má plno vrásek, je hrozně hubenej a ta jeho velká pusa se mi ani trochu nelíbí.“

„Mně se on líbí. Dokonce moc!“

„A ty se s ním uvidíš?“

„Ještě nevím. Zatím si jen voláme. Dost často…“

„A co ten druhý? Ten, co ti volává v noci, když já spím?“

„Chaval? Toho jsem už poslala k vodě… Pořád se na mě lepil. Věčně by jen klečel a žadonil… Byl děsně otravnej!“

„Páni!“ řekla Zoé obdivně. „Ty je teda střídáš!“

„To je v životě nutný. Musíš si nechat jenom to, co se ti hodí a může ti k něčemu posloužit. Jinak jenom ztrácíš čas! Tak jaké je to tvoje tajemství?“

Tvářila se dost pohrdavě, jako by čekala, že to, co jí sestra svěří, nemůže Mickovi Jaggerovi sahat ani po kotníky.

„Já ti ho teda prozradím. Ale musíš mi slíbit, že ho nikomu neřekneš.“

„Slibuju!“

Hortense zvedla ruku.

„Já vím, proč maminka nechce Iris pomoct psát tu knížku…“

Hortense zvedla udiveně obočí.

„Nepovídej!“

„No, vím to!“

Zoé se cítila důležitá, a tak si ten okamžik napětí chtěla trochu protáhnout.“

„Jak to, že to víš?“

Hortense vypadala tak udiveně a byla nezvykle přátelská, že Zoé nedokázala dlouho odolat a vyprávěla jí, jak se stalo, že byli s Alexandrem schovaní ve skříni a co tam zaslechli.

„Philippe říkal nějakému pánovi, že tu knížku napsala maminka…“

„Jsi si tím jistá?“

„Ano.“

„Tak proto Iris na maminku teď tak naléhá. Nechce po ní, aby jí jen pomohla, chce, aby napsala celou další knihu!“

„Protože ona sama nenapsala ani tu první, tu napsala maminka. Je dobrá, vážně, je hrozně šikovná!“

„Tak teď jsem konečně doma… Děkuju, Zoinko.“

Zoé se málem rozplynula radostí a podívala se oddaně na svoji starší sestru. Řekla jí Zoinko! To se moc často nestávalo. Většinou se s ní moc nebavila, nebo jí odsekávala a jednala s ní jako s malou. Teď ji konečně bere vážně. Zoé si vlezla do postele a blaženě zavřela oči.

„To je fajn, když jsi na mě tak hodná, Hortense…“

„Teď už spi, Zoinko…“

Hortense ležela v posteli a uvažovala. Život je vážně vzrušující. Mick Jagger jí v jednom kuse volá, z matky se vyklube úspěšná spisovatelka, bez které se teta vůbec nemůže obejít, budou mít určitě spoustu peněz… V létě bude maturovat. Musí to zvládnout na výbornou, aby měla šanci dostat se na tu vysokou školu, kterou si vybrala, a mohla se věnovat designu. Už si to zjišťovala. Nejlepší jsou dvě: jedna v Paříži a druhá v Londýně. Však uvidíme. Bude se učit a úspěch se pak jistě dostaví. Nebude už pak muset být na nikom závislá. Občas milostivě dovolí nějakému muži, aby jí pomohl na cestě vzhůru. Bude mít peníze. Život je jednoduchý, když se člověk drží toho správného receptu. Viděla, kolik času její spolužačky ve škole ztrácí tím, že se věčně souží, jestli se o ně zajímá nějakej vytáhlej kluk z vedlejší třídy s pupínkama na obličeji. Ona šla najisto. Chaval si na ní vylámal zuby a Mick Jagger jí teď telefonuje každou chvilku. Matka brzy vydělá spoustu peněz… tedy pokud ovšem bude mít ke knize taky autorská práva! Musím na to dohlédnout, aby se nenechala napálit! Ale jak bych to jen mohla udělat? Kdo by mi v tomhle mohl poradit?

Však já už někoho najdu.

Dostat se na vrchol není koneckonců tak těžké. Jen si to člověk musí umět zařídit. Nesmí ztrácet čas nějakými srdečními záležitostmi. Nesmí zbytečně ztrácet čas nějakými city. Je potřeba odkopnout Chavala, když už pro ni přestal být užitečný a přimět starého rockera, aby si myslel, že je její pohádkový princ. Muži jsou přece tak ješitní! Přimhouřila oči v potemnělém pokoji. Natáhla se na postel do své oblíbené polohy, ve které nejraději usínala: na břiše, s pažemi nataženými podél těla. Špičky palců u nohou se zlehka dotýkaly. Vypadala trochu jako krokodýl. Měla krokodýly ráda. Líbili se jí a nenaháněli jí strach. Vzbuzovali v ní respekt. Vzpomněla si na otce. Kolik se toho událo od té doby, co od nich odešel! Chudák tatínek, povzdechla si a zavřela oči. Hned se ale opravila: nesmím se nad ním moc dojímat. Však on se z toho taky dostane!

Připadalo jí, že jí život ukazuje svou radostnější tvář.

Philippe Dupin se podíval do diáře, kam mu sekretářka zaznamenávala sjednané schůzky, a uviděl, že na patnáct třicet je tam napsaná Joséphine. Zavolal své sekretářce, aby se zeptal, co to má znamenat.

„Zavolala mi a požádala mě, abych ji k vám oficiálně objednala… Trvala na tom, abych našla termín, kdy na ni budete mít čas. Udělala jsem něco špatně?“

Zamumlal, že ne a zavěsil. Byl zvědavý.

Když Joséphine vešla, byl opravdu překvapený. Něco takového nečekal. Byla opálená, vlasy měla vybledlé sluncem, zhubla, celá omládla, ale především vypadala, že z ní spadlo to velké břímě, které tak dlouho nosila ve svém nitru. Nepřicházela se svěšenými rameny a pohledem upřeným k zemi, jako by se už předem omlouvala, že vůbec existuje. Vešla s úsměvem, objala ho a posadila se proti němu.

„Philippe, potřebuji si s tebou promluvit…“

Díval se na ni, usmál se, jako by se tím pokusil aspoň na chvíli zastavit čas, a zeptal se: „Ty jsi zamilovaná, Joséphine?“

Vyvedlo ji to z míry, zakoktala ano a trochu se zamračila a pak se zeptala: „Je to tak vidět?“

„V celém tvém obličeji, ve způsobu chůze, i v tom, jak sedíš… Znám ho?“

„Ne…“

Chvíli se na sebe mlčky dívali. Philippe postřehl v jejím pohledu jakýsi náznak zmatku, který ho překvapil, a nemohl si nevšimnout, že ho její rozpaky nenechávají chladným.

„To mám radost…“

„Ale kvůli tomu jsem nepřišla.“

„Ne? Myslel jsem si, že jsme přátelé…“

„Ano. Právě proto, že jsme přátelé, jsem tady.“

Zhluboka se nadechla a pak řekla: „Philippe… To, co ti chci říct, tě nijak nepotěší, a já bych především nechtěla, aby sis myslel, že chci jakkoli uškodit Iris.“

Chvíli zaváhala a Philippe ji mlčky pozoroval a byl zvědavý, jestli najde dost odvahy říct mu takto do očí, že ta kniha je podvod.

„Tak já ti trošku pomůžu, Jo. Iris nenapsala Tak pokornou královnu, napsalas ji ty…“

Joséphine se na něj udiveně podívala.

„Tys to věděl?“

„Měl jsem už od začátku pochybnost a ta se mi postupně potvrzovala.“

„Bože můj! A já jsem si myslela…“

„Rád bych ti vyprávěl, Joséphine, jak jsem se s Iris seznámil. Co kdybych požádal, aby nám přinesli něco k pití?“

Joséphine jen polkla a řekla, že by to byl dobrý nápad. Měla sevřené hrdlo a suchý pocit v ústech.

Philippe objednal dvě kávy a dvě sklenice vody. Joséphine poděkovala. Potom začal vyprávět.

„Je to asi dvacet let. Byl jsem teprve docela krátce advokátem, pracoval jsem nějaké dva roky ve Francii a pak jsem odjel na stáž do advokátní kanceláře Dorman a Steller v New Yorku. Zajímala mě oblast autorských práv. Byl jsem tehdy dost sebejistý mladý právník, to si asi umíš představit. Jednoho dne mi zavolal šéf jednoho velkého amerického filmového studia, o jehož jménu teď pomlčím, a řekl mi, že se mu dostal do ruky značně delikátní případ porušení autorských práv, a že ho napadlo, že by mě to mohlo zajímat. Že prý se jedná o nějakou mladou Francouzku. Zeptal jsem se ho na podrobnosti a on mi je řekl. Jednalo se o kolektivní práci studentů posledního ročníku creative writing oboru filmové umění na Kolumbijské univerzitě. Tento scénář, který studenti napsali společně, byl na konci roku odměněn cenou za nejlepší a nejoriginálnější studentskou práci. Dostal jej do rukou jistý Gabor Minar a ten z něj vytvořil zhruba třicetiminutový středněmetrážní film. Natáčení financovala Kolumbijská univerzita. Jeho profesoři nešetřili uznáním a dost se o něm mluvilo. Otevřelo mu to cestu k dalším kontraktům a ambicióznějším projektům. Film byl promítán, jak je tomu zvykem, na dalších amerických univerzitách a získal spoustu cen. Iris studovala v té době ve stejném ročníku jako Gabor a i ona se zúčastnila práce na tomto scénáři. Až do téhle chvíle bylo všechno v pořádku. Kazit se to začalo až teprve potom. Iris scénář lehce upravila, pozměnila několik detailů v celém příběhu, a přepsala ho do formy vhodné pro dlouhometrážní film a jako takový ho nabídla studiu, kde pracoval člověk, který mě vyhledal. Uvedla, že se jedná o původní scénář. Studio s ní téměř okamžitě sepsalo smlouvu na sedm let. Cifra, na které se dohodli, měla na konci opravdu hodně nul. Byl to obrovský úspěch a ve filmové branži se o tom hodně mluvilo.

„Pamatuju si na to, matka se tehdy skoro vznášela pýchou.“

„A měla proč! Bylo to poprvé, kdy čerstvé absolventce někdo nabídl tak mimořádně zajímavou smlouvu. Všechno by to bývalo mohlo skvěle pokračovat, kdyby se o tom nedověděla jedna studentka, která se také podílela na tom scénáři. Podařilo se jí získat kopii Irisina scénáře, porovnala ho s tou původní společnou verzí a prokázala studiu, že Iris scénář ukradla, což je podle amerických zákonů posuzováno jako trestný čin. Mě ten případ zaujal, chtěl jsem se jím zabývat, sešel jsem se tedy s tvou sestrou a bláznivě jsem se do ní zamiloval. Udělal jsem všechno, co bylo v mých silách, abych jí z té situace pomohl. Musela se zavázat, že už nikdy nebude ve Spojených státech pracovat, a dokonce tam po dobu deseti let nesměla ani přicestovat. Podle amerických zákonů spáchala trestný čin. V americkém právu je lež obecně posuzována jako závažné provinění, které neberou na lehkou váhu.“

„Proto také Clintona tisk tolik pronásledoval…“

„Celou záležitost se podařilo ututlat, Gabor Minar ani ostatní studenti se o ničem nedověděli a ta studentka, která celý podvod odhalila, přijala za svoje mlčení velmi bohaté odškodné. To jsem zařídil já. Souhlasila, že stáhne žalobu výměnou za značný obnos. Měl jsem ty peníze, vyhrál jsem dva nebo tři velké a lukrativní případy, takže jsem to mohl zaplatit.“

„Protože jsi byl do Iris zamilovaný…“

„Ano, ovšem to slovo můj tehdejší stav vůbec nevystihuje!“ řekl a rozesmál se. „Byl jsem do ní prostě blázen. Ona přijala urovnání mlčky, nijak to nekomentovala, ale myslím, že se jí hluboce dotklo, že byla přistižena in flagranti při podvodu. Udělal jsem všechno pro to, aby na to zapomněla a aby se její rána rychle zahojila. Pracoval jsem jako blázen, jen aby byla šťastná, snažil jsem se ji povzbuzovat, aby zase zkusila psát. Sice o tom mluvila, ale nikdy to neudělala… Zkusil jsem tedy najít něco jiného, co by ji mohlo zaujmout, myslel jsem, že by ji mohla zajímat nějaká jiná forma umění. Tvoje sestra je umělkyně, ovšem frustrovaná umělkyně, a to je ta nejhorší možná kombinace. Nic ji nemůže uspokojit. Sní o tom, že začne nový život, mluví o tom, že bude něco vytvářet, ale víš, to jsou věci, o kterých se nemluví, ty se musí prostě udělat. A tak když začala mluvit o tom, že se chce pustit do psaní, hned jsem měl podezření, že to nebude úplně čisté. A když jsem se dověděl, že píše příběh ze
12. století, bylo mi jasné, že nás čekají jen další problémy.“

„Potkala toho vydavatele na jakési večeři a chlubila se před ním, že píše, a on jí nabídl smlouvu, pokud mu přinese synopsi knihy. Postupně se do té své lži víc a víc zamotávala. Já jsem tehdy byla úplně bez peněz, Antoine odešel a nechal mi na krku obrovský dluh, který jsem musela splácet. Byla jsem v pasti. Ale myslím, že ve skutečnosti jsem už dlouho toužila psát, a nikdy jsem si na to netroufla, a tak jsem jí to slíbila…“

„A pak už jsi byla ve vleku věcí, se kterými jsi nemohla nic dělat…“

„Jenže teď už bych z toho vlaku chtěla vystoupit. Naléhá na mě, abych napsala další, jenomže já nechci, ani nemůžu…“

Mlčky se dívali jeden na druhého. Philippe si hrál se stříbrným plnicím perem. Klepal jeho vrškem o desku stolu. Byl to pravidelný, rytmický zvuk, kterým doprovázel svoje slova.

„Je tady ještě jeden problém, Philippe…“

Zvedl hlavu a smutně se na ni zadíval. Ozvalo se zaklepání a vešla sekretářka s kávou. Philippe přisunul k Joséphine jeden hrnek a cukřenku. Vzala si kousek cukru, vložila si ho do úst a pomalu upíjela kávu. Philippe ji s dojetím pozoroval.

„Tak to dělával tatínek,“ řekla a položila hrnek zpátky na stůl. „Chtěla bych s tebou mluvit ještě o něčem jiném,“ zopakovala odhodlaně Joséphine: „Poslouchám…“

„Nechci, abys daně za tu knihu platil ty. Zdá se, že teď budu mít spoustu peněz, tak mi to aspoň řekla Iris. Řekla mi také, že je klidně můžeš zaplatit, že si toho ani nevšimneš. Jenže to vůbec nepřichází v úvahu, to bych opravdu nemohla přijmout.“

Něžně se na ni usmál.

„Ach, Joséphine…“

Narovnal se a zase vzal do ruky plnicí pero.

„Víš, Jo, v jistém smyslu má pravdu… Ty peníze se rozloží na pět let, podle Langova zákona, který upravuje práva a povinnosti spisovatelů, a myslím, že já to opravdu nepocítím. Platím už stejně tak velké daně, že je mi to opravdu jedno!“

„Ale já to tak nechci udělat.“

Chvíli uvažoval a pak řekl: „Je dobře, že se na to díváš takhle, a byl bych rád, abys věděla, že si tě za to vážím. Ale… existuje tady vůbec nějaké jiné řešení, Jo? Ty můžeš uvést ty peníze ve svém daňovém přiznání. Tím ovšem bude jasné, kdo je skutečným autorem té knihy. A věř mi, Jo, že Iris by takové veřejné ponížení nepřežila. Mohla by udělat něco, co by pro nás pro všechny mělo velmi vážné důsledky.“

„Opravdu si to myslíš?“

Přikývl.

„A to bys nechtěla, Jo, nebo se pletu?“

„Ne, samozřejmě. To bych nechtěla.“

Ticho v místnosti narušoval jenom rytmický zvuk poklepávání pera o stůl.

„Ráda bych jí pomohla. Ale vážně nemůžu. I když je to moje sestra…“

Podívala se Philippovi do očí a řekla ještě jednou „je to moje sestra“.

„Vlastně jsem jí vděčná. Nebýt jí, nikdy bych sama psát nezačala. Změnilo mě to. Nejsem už taková, jako dřív. Chtěla bych zase začít psát. Vím, že se moje kniha nebude prodávat zdaleka tak dobře jako Tak pokorná královna, protože nebudu dělat nic z toho, co dělala Iris, ale to mi vůbec nevadí… Budu psát pro sebe, pro radost. Když se to podaří, bude to fajn, a když ne, vůbec nic se nestane.“

„Jsi pracovitá, Jo. Kdo to říkal, že genialita je ve skutečnosti devadesát procent potu a dřiny a jen deset procent talentu?“

Joséphine si povšimla, že se rytmus bubnování změnil. Prozrazoval teď, že se Philippe opravdu zlobí.

„Iris pracovat nechce, odmítá vynakládat to úsilí… Iris vůbec odmítá vidět skutečnost takovou, jaká je. Ať už se to týká knihy, jejího dítěte nebo manžela!“

Vyprávěl jí o cestě do New Yorku, o konfrontaci s Gaborem Minarem a o Irisině zarputilém mlčení, které od té doby vlastně neporušila.

„Vím, že to je jiný problém, který se tebe nijak netýká, ale opravdu si myslím, že teď není vhodná chvíle k tomu, aby se všichni dověděli pravdu o té knize. Nevím, jestli o tom víš, ale práva na knihu už koupilo skoro třicet zemí, mluví se o filmové adaptaci toho příběhu, měl by se toho ujmout jeden velice slavný režisér, nevím zatím, kdo to je, protože vydavatel nechce nic prozradit, dokud nebude mít podepsanou smlouvu. Dovedeš si představit, jak obrovský skandál by to vyvolalo?“

Joséphine zavrtěla hlavou. Byla v rozpacích.

„Nechci ani, aby se dověděla, že o tom vím já. Úspěch jí zachutnal, a kdyby se teď dostalo na veřejnost, že je to všechno lež, myslím, že by tak velkou ostudu prostě neunesla. Žije teď jak náměsíčná, nebylo by dobře ji probouzet. Ta kniha je její poslední iluze. Vždycky bude moct předstírat, že je prostě autorka jen jediné knihy. Nakonec nebude sama a vyjde z toho celkem se ctí. Ještě ji možná budou chválit za to, že je tak ohromně sebekritická.“

Klepání přestalo. Bylo jasné, že Philippe pro tuto chvíli celou záležitost uzavřel. Joséphine chvíli uvažovala a pak řekla: „Tak mi aspoň dovol, abych ti dala nějaký dárek. Mohl bys mě vzít někdy s sebou do nějaké prodejní galerie a já bych ti koupila obraz nebo něco, co by se ti líbilo…“

„To bych byl rád. Ty se zajímáš o umění?“

„Víc se vyznám v historii a v literatuře. Ale ráda se to začnu učit…“

Usmál se na ni a pak obešel stůl, aby ji mohl obejmout a políbit a poděkovat jí.

Otočila k němu hlavu a jejich rty se dotkly. Byl to jen krátký polibek, hned se zase od sebe oddálili. Joséphine ho zlehka pohladila po vlasech. Vzal ji za ruku, políbil ji na vnitřní stranu zápěstí a zašeptal „budu tady vždycky pro tebe, Jo, nikdy na to nezapomeň“.

Odpověděla potichu „já vím…“

Bože, řekla si, když vyšla na ulici. Začíná se mi to nějak komplikovat. A to jsme si myslela, že jsem dosáhla jakési rovnováhy! Život je vážně nevyzpytatelný…

Cítila se najednou hrozně šťastná a zamávala na taxík, aby ji odvezl domů.

Focení se už chýlilo ke konci. Iris seděla na bílé kostce umístěné uprostřed role bílého papíru. Ta byla na jednom konci rozvinutá a papír byl vytažený až téměř nahoru ke stropu a zakrýval tak celou jednu stěnu studia z neomítnutých cihel. Na sobě měla výrazně vykrojené světle růžové sako s širokými saténovými klopami. Zapínání tvořily tři velké knoflíky ve tvaru růžiček. Ramena byla lehce zdůrazněna malou vycpávkou, ale v pase byla látka stažená několika řadami žabek, což zdůrazňovalo její velmi štíhlou postavu. Široký saténový baret zakrýval krátké vlasy a podtrhoval barvu jejích očí, která spolu s růžově fialovým odstínem látky vytvářela půvabný celek, takže se módní redaktorka neubránila obdivnému výkřiku: „Vypadáte báječně, Iris! Přemýšlím, jestli bychom neměli vaši fotografii použít na obálku.“

Iris se skromně usmála.

„To přeháníte!“

„Myslím to naprosto vážně. Co říkáš, Paolo?“ obrátila se na fotografa.

Ten souhlasně přikývl a zvedl palec. Iris se začervenala. Přišla k ní maskérka, aby jí přepudrovala obličej, protože silné lampy v ateliéru vydávaly teplo a na nose a na tvářích se jí začaly objevovat drobné kapičky potu.

„A ten nápad zkombinovat to sako od Armaniho s roztrženými džínami a gumovými holínkami je prostě úžasný!“

„To napadlo moji neteř. Pojď se představit, Hortense!“

Hortense vyšla ze stínu.

„Vy se zajímáte o módu?“

„Ano, moc…“

„A chtěla byste se přijít podívat ještě na nějaké jiné focení?“

„To bych hrozně ráda!“

„Tak mi na sebe dejte číslo a já se vám ozvu.“

„A nemohla byste mi dát číslo vy? Pro případ, že byste to moje ztratila?“

Redaktorka se na ni podívala, překvapená její drzostí. Pak řekla: „Proč ne? Vy to tedy dotáhnete daleko!“

„Tak pojďme, uděláme ještě poslední film a pak už toho necháme, jsem už unavená. Stejně už máme všechno, co potřebujeme, tohle bude opravdu jen pro případ nouze.“

Fotograf dofotil poslední snímky z filmu, který měl založený v aparátu, ale ještě než si začal balit věci, požádala ho Iris, jestli by jí neudělal pár snímků s Hortense.

Hortense se přišla postavit vedle ní a zkusila několik póz.

„A Gary také?“ zeptala se Hortense.

„Tak pojď, Gary, honem…“ zavolala módní redaktorka. „No to je ale krásný mladý muž. Nechtěl bys náhodou pracovat jako model?“

„Ne, to mě nezajímá, já bych chtěl být raději fotograf…“

„Napudrujte je oba trochu, hlavně na nose,“ požádala redaktorka a mávla na maskérku.

„To bude jen pro mne, nebudou to žádné módní fotografie,“ upřesnila Iris.

„Ale jsou rozkošní! Nakonec člověk nikdy neví, třeba si to ten hoch ještě rozmyslí.“

Iris udělala několik póz s Hortense a pak ještě s Garym. Redaktorka naléhala, aby udělali několik zajímavějších záběrů, jak se všichni tři objímají, jen tak na zkoušku, aby viděla, jak by to vypadalo, pak prohlásila, že už to stačí, a všem poděkovala.

„Nezapomenete mi je ale poslat, viďte že ne?“ připomněla jí Iris, než se odešla převléknout.

Všichni tři se pak sešli ve velké místnosti, kterou Iris dostala k dispozici jako šatnu.

„Uf! Dělat modelku je fakt úmorné,“ povzdechla si Hortense. „Jenom to čekání! Vezmi si, že už jsi tady pět hodin! Pět hodin se musíš usmívat, pózovat, vypadat dokonale. Tohle já bych dělat nikdy nemohla!“

„Já taky ne, a navíc ten pudr, brr!“

„Já tohle zbožňuju! Opečovávají tě a dělají všechno, abys byla krásná,“ řekla Iris a protáhla se. „Každopádně blahopřeju, drahoušku, k tomu výběru oblečení, bylo to dokonalé.“

Vrátily se do studia, kde už osvětlovači uklízeli lampy a smotávali kabely. Iris si vzala redaktorku a fotografa stranou a pozvala je do hotelu Raphaël.

„Mají tam skvělý bar. Půjdete s námi?“ zeptala se Hortense a Garyho.

Hortense se podívala na hodinky a řekla, že jen na chvilku, musí se pak vrátit do Courbevoie.

Šli tedy do hotelu Raphaël. Redaktorka požádala fotografa: „Nic ještě neuklízej a udělej mi pár fotek toho kluka. Je tak krásný, že to bere dech.“

V hotelu Raphaël Iris objednala láhev šampaňského. Gary požádal o colu, řídil totiž skútr, co měl půjčený od kamaráda. Hortense si ji objednala také, měla ten večer ještě nějakou práci. Fotograf a redaktorka si dali jen jednu skleničku, a ještě ne plnou. Láhev dopila Iris. Hodně mluvila, smála se nahlas, pohupovala nohou a chrastila náramky. Objala Garyho kolem krku a přitáhla si ho k sobě, takže oba málem spadli, ale Gary ji zachytil. Všichni se smáli. Fotograf udělal několik snímků. Pak se Iris začala bavit tím, že dělala různé obličeje: v rychlém sledu předvedla klauna, karmelitánku i hvězdu němého filmu. Fotograf mačkal spoušť. Smála se čím dál hlasitěji a po každé další grimase sama sobě zatleskala.

„To je tak zábavné!“ vykřikla a vypila naráz celou skleničku.

Hortense se na ni překvapeně dívala. Nikdy tetu ještě v takovém stavu neviděla. Naklonila se k ní a zašeptala: „Dej si pozor, moc jsi toho vypila!“

„Copak se člověk nemůže občas trochu pobavit?“ řekla a obrátila se k novinářce, která si ji udiveně prohlížela. „Ty vůbec nevíš, co to je, skutečně psát. Prosedět celé hodiny sama a sama u počítače a pořád hledat nějaké slovo nebo větu. Vedle sebe na stole máš jenom vystydlou kávu, bolí tě hlava i záda. Takže když mám možnost trochu se pobavit, proč toho nevyužít?“

Hortense se odvrátila. Tetina slova ji uváděla do rozpaků. Podívala se na Garyho a naznačila mu „mizíme odtud?“ Gary přikývl a vstal.

„Musíme se vrátit. Joséphine na nás čeká. Nechci, aby měla starost…“

Rozloučili se a odešli. Když byli na ulici, Gary si zajel rukou do vlasů a řekl: „To bylo hrozný, s tou tvojí tetou. Byla dnes večer fakt divná. Pořád na mě sahala!“

„Moc pila. Zapomeň na to.“

Hortense se Garyho chytila kolem pasu a on se rozjel. Poprvé v životě cítila Hortense k někomu soucit. Ten pocit, který v ní narůstal jako teplá vlna a z něhož jí bylo trochu nevolno, zatím moc dobře neznala. Bylo jí za Iris hanba. Zarmoutila ji. Už nikdy se na ni nebude moct dívat stejně jako dřív. Pořád bude mít před očima ten obraz, jak sedí rozvalená na červené pohovce v baru hotelu Raphaël, snaží se k sobě přitáhnout Garyho, objímá ho, hlasitě mluví a žíznivě do sebe obrací skleničku. Byla smutná, došlo jí, že právě ztratila svoji vílu ochránkyni i spojenkyni. Najednou se cítila sama, a to nebyl příjemný pocit. Pořád si opakovala: Ještě že to neviděla maminka. Té by se to tedy vážně nelíbilo. Ona by nic takového nikdy neudělala. A přitom tu knihu napsala ona. Úplně sama. A nikomu nic neřekla. Nemluví o tom, nikde se nepředvádí a nehraje žádnou komedii.

To bych si o Iris nikdy nemyslela, přemýšlela Hortense a držela se Garyho pevně kolem pasu. Najednou jí bleskla hlavou hrozná myšlenka: snad maminka nenechala Iris taky autorská práva! To by jí bylo dost podobné. Jak bych to mohla zjistit? Na koho se mám obrátit? Jak jen ty peníze dostat? Ta myšlenka v ní hlodala, až najednou dostala nápad, který ji připadal geniální…

Když o tři týdny později čekala Henrietta Grobzová u kosmetičky na svůj každotýdenní peeling a masáž, sáhla po časopisu, který ležel nahoře na hromádce novin. Vybrala si ho, protože se jí zdálo, že na první stránce zahlédla jméno své dcery Iris. Henrietta Grobzová si vychutnávala literární úspěch své starší dcery a opájela se jím, odsuzovala však mediální smršť, která se kolem ní rozpoutala. Moc se o tobě mluví, drahoušku, a to není dobře. Nezdá se mi vhodné takhle se všude vystavovat!

Otevřela časopis, prolistovala jej, našla článek o Iris, nasadila si brýle a pustila se do čtení. Zabíral celou dvoustranu. Jeho název zněl „Autorka knihy Tak pokorná královna v náručí svého mladého pážete“ a podtitul tam byl uveden text „Ve svých čtyřiceti šesti letech překonává Iris Dupinová rekord Demi Moorové a ukazuje svou novou lásku — sedmnáctiletého chlapce“. Článek doplňovalo několik fotografií, na nichž byla Iris vedle krásného tmavovlasého mladíka. Měl zářivý úsměv, tmavě zelené oči a zlatavou pleť. To je ale krásný chlapec! řekla si Henrietta Grobzová. Série fotek zachycovala Iris, jak ho drží kolem pasu, objímá jej, pokládá si hlavu na jeho hrudník nebo ji zaklání a pózuje se zavřenýma očima.

Henrietta prudce zavřela časopis a cítila, jak jí krev stoupá do tváří. Rozhlédla se kolem sebe, jestli si snad někdo nevšiml jejích rozpaků, a vyběhla ven. Její řidič tam nebyl. Zavolal mu na mobil a nařídila, aby pro ni okamžitě přijel. Právě domluvila a vložila telefon do kabelky, když její pohled padl na výlohu trafiky: byla tam vyskládaná celá řada výtisků jednoho a téhož časopisu, na jejíž obálce byla Iris v náruči tohoto mladého Adonise!

Zdálo se jí, že omdlí, a zhroutila se na zadní sedadlo auto. Dokonce tentokrát ani nepočkala, až jí Gilles otevře dveře.

„Viděla jste svou dceru, madam?“ zeptal se Gilles s širokým úsměvem. „Ty plakáty jsou snad všude! Musíte na ni být pyšná!“

„Gillesi, o tom už ani slovo, nebo se mi udělá zle! Hned, jak dorazíme, pojedete a koupíte všechny výtisky toho plátku ve všech trafikách v okolí domu, nechci, aby se to ve čtvrti rozneslo.“

„To ale nebude k ničemu, madam… Zprávy se šíří rychle, však víte!“

„Mlčte a udělejte, co jsem vám řekla.“

Cítila, jak na ni jde migréna. Vyhnula se pohledu domovnice a rychlým krokem zamířila do svého bytu.

Joséphine se vypravila koupit bagetu. Využila příležitosti, že je venku, a zavolala Lucovi. Děti jí teď zabíraly veškerý čas. Mohli se vídat jen chvilku během odpoledne, když byly holky ve škole. Bydlel v prostorné garsonce v Asnières, v posledním poschodí moderní budovy s terasou a s krásným výhledem na Paříž. Už nechodila do knihovny, scházeli se u něj. Zatáhl v garsonce žaluzie a rázem to bylo jako v noci.

„Myslím na vás,“ řekla mu potichu.

Prodavačka v pekařství se na ni pořád dívala. Je možné, aby uhodla, že mluvím s mužem, kterého mám ráda a s kterým trávím odpoledne v posteli? uvažovala Jo. Prodavačka řekla stroze „je to sedmdesát centů“ a stále ji upřeně pozorovala.

„Kde teď jste?“

„V pekařství. Gary se vrátil ze školy a už nám došly bagety.“

„Zítra vám udělám čaj a koupím nějaký koláč. Máte ráda koláč?“

Joséphine si to zkusila představit a trochu se zasnila. Vyrušil ji však hlas prodavačky, která jí jasně dala najevo, že si má vzít svou bagetu a uvolnit místo dalším zákazníkům.

„Už se těším,“ odpověděla Joséphine už na ulici. „Víte, že v poslední době se moje dny změnily v noci?“

„Takže jsem slunce a měsíc zároveň? To mi dost lichotíte.“

Usmála se, zvedla hlavu a ani ona si nemohla nevšimnout fotografie své sestry za výlohou novinového stánku.

„Panebože! Luco, kdybyste věděl, na co se dívám!“

„Nechte mě hádat,“ odpověděl se smíchem.

„Ale ne! To vůbec není k smíchu. Zavolám vám později…“

Rychle si koupila časopis a přečetla článek ještě na schodech.

Josiane a Marcel zrovna večeřeli u Ginette s Reném, když do místnosti vešla jejich dcera Sylvie a hodila na stůl časopis se slovy „přečtěte si to, to se fakt pobavíte!“

Vrhli se na něj a za chvilku se pokojem ozývaly salvy smíchu. Josiane se smála tak hlasitě, až jí Marcel nařídil, že musí přestat: „Ještě dostaneš kontrakce a předčasně porodíš!“

„Hrozně bych chtěla vidět Špejli, jak na to bude zírat!“ škytla Josiane a marně se pokoušela přestat se smát. Marcel se opravdu rozzlobeně díval na její břicho, jako by chtěl svým pohledem ještě udržet miminko na místě.

Paní Barthilettová pozvala dnes večer Alberta Modesta na večeři. Všichni hned vědí, že k nám jde, vždyť je ho slyšet už dole pod schody! Nerada s ním ale chodila ven. Měla pocit, že doprovází postiženého. Raději ho zvala k sobě, jenže bydlela ve třetím patře bez výtahu. Alberto zdolával schody s obtížemi a nahoru dorazil vždy celý zničený. Dala mu přezdívku Poulidor. Zašla do lahůdkářství a koupila víno, chleba a noviny. Těšila se, až si přečte svůj horoskop. Také chtěla vědět, jestli konečně získala hlavní výhru, protože už měla Alberta až po krk. Začal být sentimentální a mluvil o rozvodu, aby se s ní mohl oženit! No to je vrchol, pomyslela si, když vyndala nákup z igelitové tašky. Čím víc myslím na to, jak vzít roha, tím víc se na mě lepí.

Vložila sáčky s hotovým jídlem do mikrovlnky, otevřela láhev vína, ledabyle položila na stůl dva talíře, smetla rukou ze stolu kousek sýru, který tam zbyl ještě od včerejška, a rozhodla se, že si zkrátí čekání čtením novin. Otevřela je a tam uviděla krásnou paní Dupinovou v Garyho náručí! No tohle! Plácala se do stehen a prohýbala se smíchy. Ten se teda činí, královský levoboček, dostal do postele módní autorku! Zakřičela: „Maxi, Maxi! Tohle musíš vidět!“ Max se ještě nevrátil. Vlastně se teď nevracel skoro vůbec, což jí vyhovovalo, aspoň ho neměla pořád za patami. Zívla, podívala se na hodinky, tak kde trčí, Poulidor? Poškrábala se na boku a znovu se začetla do novin.

Philippe čekal na Alexandra u školy. Jako každé pondělí končil Alexandr o půl sedmé. Rovnou ze školy totiž ještě chodil do kurzu angličtiny. Jmenoval se Angličtina +. Na to plus byl Alexandr velmi hrdý. „Rozumím všemu, tati, vážně úplně všemu.“ Šli pak domů pěšky a mluvili anglicky. Byl to jejich nový rituál. Děti jsou konzervativnější než dospělí, řekl si Philippe, a vzal syna za ruku. Byl v jeho přítomnosti rád a prodlužoval cestu, jak se dalo. Ještě že jsem včas pochopil, že jsem ho míjel, a nenechal jsem to tak!

Zrovna když mu Alexandr vyprávěl, jak dal ve fotbale dva góly po sobě, uviděl Philippe ve výloze trafiky kousek od jejich domu první stránky novin s fotografiemi Iris. Odbočil do vedlejší ulice a schválně ho vedl oklikou, aby Alexandr nic neviděl. Vyšli po schodech k bytu a před dveřmi si Philippe ťukl do čela a řekl: „Oh my God! I forgot to buy Le Monde! Go ahead, son, I´ll be back in a minute…“

Sešel dolů, koupil noviny, přečetl si je ještě cestou na schodech, pak je složil do kapsy kabátu a zamyslel se.

Hortense a Zoé se vracely ze školy spolu. To se stávalo jen jednou týdně a Zoé využívala této příležitosti k tomu, aby napodobovala lhostejný a povýšený pohled, který jí doporučovala sestra jako vhodný prostředek k ovládání mužů. Zoé to moc nešlo, ale Hortense se uvolila, že ji to naučí. Je to klíč k úspěchu, Zoinko, ale musíš se trochu snažit! Zoé se zdálo, že se její důležitost v sestřiných očích zvýšila od té doby, co jí prozradila to tajemství. Hortense na ni teď byla hodnější, nebyla už tak protivná jako dřív. Vlastně už skoro vůbec není protivná, uvažovala Zoé a narovnala ramena, jak jí radila sestra.

V tu chvíli uviděly na upoutávce na novinovém stánku fotografii tety Iris. Do této velké fotografie byla ještě formou medailonku vložena menší fotka Garyho. Obě se zastavily jako na povel.

„Budeme dělat jakoby nic, Zoé, musíme si zachovat odstup“, prohlásila Hortense.

„Ale vrátíme se, a až na ulici nikdo nebude, tak si ten časopis tajně koupíme, že jo?“

„To nestojí za to. Stejně je jasný, co tam píšou.“

„Ale jo, prosím, Hortense!“

„Musíme si zachovávat odstup, Zoé, to je rada, která platí na všechny situace.“

Zoé prošla kolem novinového stánku a dokonce se ani neotočila.

Iris zůstávala zavřená doma s pocitem neurčitého studu. Možná to přece jen trochu přehnala, když poslala anonymně fotky do redakce novin. Myslela si, že to bude zábava, že to trochu vzbudí ohlas, který oživí zájem o ni… ale matčina reakce ji nenechala na pochybách: z tohohle by mohl koukat pěkný skandál.

U večeře mluvil jen Alexandr. Vyprávěl, jak dal ve fotbalu tři góly po sobě.

„Ale před chvílí byly jen dva, Alexandře. Neměl bys lhát, to se nedělá.“

„Dva nebo tři, já už si to přesně nepamatuju, tati.“

Po jídle Philippe poskládal ubrousek a řekl: „Myslím, že vezmu Alexandra na pár dní do Londýna k rodičům. Už je dlouho neviděl a stejně budou už za pár dní zimní prázdniny. Zavolám do školy a omluvím ho…“

„Ty s námi nepojedeš, mami?“ zeptal se Alexandr.

„Ne,“ odpověděl Philippe. „Maminka má teď moc práce.“

„Pořád s tou knížkou?“ vzdychl Alexandr. „Už mám té knížky po krk.“

Iris přikývla a odvrátila hlavu, aby skryla slzy, které se jí draly do očí.

Gary se zeptal, jestli si může vzít poslední kousek bagety, a Jo mu ho podala. Byla zasmušilá. Obě holky ho mlčky pozorovaly, jak chlebem vytírá zbytek ratatouille.

„Stalo se něco, že se tváříte jak na pohřbu?“ zeptal se, když spolkl sousto chleba. „To je kvůli těm fotkám v novinách?“

Podívaly se na něj a oddechly si. Takže už to ví.

„Vadí vám to?“

„Víc než jen to,“ povzdechla si Joséphine.

„Vždyť o nic nejde, bude se o tom mluvit tak maximálně tak týden a pak to skončí. Můžu si vzít ještě kousek sýru?“

Joséphine mu podala camembert.

„Ale tvoje matka…“ začala Jo.

„Maminka? Ta by si to určitě šla s Iris okamžitě vyřídit. Jenže tady není a ani se to nedozví.“

„Jsi si jistý?“

„Jasně, Jo. Copak si myslíš, že na Moustique čte tyhle nesmysly? A vlastně je to skvělý, víš, jak teď stoupne moje prestiž u holek? Všechny se mnou budou chtít chodit! Budu hvězda gymnázia! Aspoň pár dnů teda…“

„A to je všechno, co k tomu řekneš?“ zeptala se Jo a opravdu ji to překvapilo.

„Měla jsi vidět anglické noviny, když ještě žila Diana, tehdy to bylo fakt silný kafe! Můžu dojíst ten camembert? Chleba už není?“

Jo zavrtěla hlavou. Cítila se zoufale sklíčená. Měla přece za Garyho odpovědnost.

„Ale Jo, nedělej drama z něčeho, co vůbec žádné drama není.“

„Mluv za sebe! Ale dokážeš si představit Philippa a Alexandra…“

„Prostě to musí brát jako hru. Jako legraci. Jediná věc, kterou bych rád věděl, je, jak se ty fotky octly v tom plátku!“

„To já taky!“ zamumlala Jo.

Iris se znovu objevovala v televizi, bylo ji slyšet v rádiu.

„Nechápu to pobouření,“ podivovala se na RTL, „když čtyřicetiletý muž chodí s dvacetiletou studentkou, v žádných novinách se o něm palcovými titulky nepíše! Jsem pro rovnoprávnost mužů a žen v každém ohledu.“

Prodej knihy se opět zvýšil. Ženy kopírovaly styl jejího oblečení i líčení a muži zatahovali břicho, když se na ni dívali. Iris dostala nabídku moderovat noční vysílání na rádiu FM. Odmítla: chce se naplno věnovat literatuře.

Daleko od všeho pařížského dění seděl Antoine na schůdcích verandy a přemýšlel: nemohl si k sobě vzít holky na zimní prázdniny. Nepřijely ani na Vánoce. Joséphine ho požádala, že by je ráda vzala za kamarádkou na Moustique. Holky by tam jely moc rády. Souhlasil tedy. Vánoce byly smutné a jakési odbyté. Na trhu v Malindi nesehnal krocana. Tak jedli wapiti, pochmurně ho žvýkali a oba mlčeli. Od Mylène dostal potápěčské hodinky. On pro ni dárek neměl. Nic na to neřekla. Šli si brzy lehnout.

V poslední době se jaksi nic nedařilo. Bambiho sežral starý bojovný krokodýl, když se jednou zatoulal k jeho rybníčku. Ponga a Ming to úplně vykolejilo. Při práci se šourali se ve svých sandálech, pohled měli vyhaslý a oči uslzené, nejedli, a když došlo k sebemenší komplikaci, nechtěli nic řešit, jen se natáhli na své rohože a odpočívali. Musel uznat, že i jeho Bambiho smrt zasáhla. Nakonec k tomu nemotornému zvířeti, které ho pozorovalo skelným pohledem, kdykoli vešel do kuchyně, přilnul. Bambi lehával na zemi pod stolem uvázaný na řetízku. Byl jakýmsi pojítkem mezi ním a ostatním krokodýly. Vlastně byl docela milý. Když ho Antoine pozoroval, někdy se mu zdálo, že v jeho pohledu zahlédl náznak lidského pohledu. Někdy to vypadalo, že se na něj dokonce usmál. Odhalil dásně a naznačil úsměv. „Myslíš, že mě má rád?“ zeptal se Ponga. Jeho kladná odpověď ho uklidnila.

Jen Mylène se držela. Její firma prosperovala. Obchodní spojení s panem Weiem začalo nabývat konkrétních obrysů. „Nech ty zatracený zvířata plavat a pojď do toho se mnou,“ pošeptala Antoinovi jednou večer, když vklouzli pod moskytiéru. Byl by to jen další odchod z neúspěšného podniku, myslel si sklíčeně Antoine, nedělám nic jiného, než hromadím neúspěchy. A navíc by to znamenalo složit zbraně a nechat krokodýly zvítězit. Tohle řešení mu bylo proti srsti, i když přesně nevěděl proč. Chtěl od těch hnusných potvor odejít se vztyčenou hlavou. Chtěl mít poslední slovo.

Trávil s nimi čím dál víc času. Zvlášť večer. Přes den se snažil unavit prací. Ale po večeři nechával Mylène s jejími objednávkami a účty a odcházel na břeh ke krokodýlům.

Odjet do Číny ho nelákalo. Znovu bojovat, a za co vlastně? Na žádný další boj už neměl sílu.

„Vždyť já budu celý den pracovat, ty tam toho nebudeš mít moc na práci… Budeš se mi starat o účty.“

Nechce se jí odjet samotné, uvažoval. Role se obrátily. Teď se ze mě stal její společník, když už nechci říct přímo gigolo.

O všem pochyboval. Neměl už vůbec žádnou energii. Chodil za chovateli do Crocodile Café v Mombase, vysedával u barového pultu a nadával na černochy, na bělochy, na Číňany, na podnebí, na stav silnic, na jídlo. Začal znovu pít. Jsem jako vybitá baterie, říkal si, a zíral ve tmě na žluté oči krokodýlů. Jako by v jejich očích viděl záblesk ironie. Dostali jsme tě, starouši. Podívej se, jaká troska se z tebe stala. Tajně piješ, nemáš už ani chuť užívat si se ženou, na Vánoce jíš wapiti. Klidně tě dorazíme úderem ocasu! Házel po nich kameny, odrážely se od jejich lesklé šupinaté kůže. Ani nepohnuli víčky. Oči, které se žlutě lesky v úzkých škvírkách, se mu vysmívaly.

Vy zatracený potvory, hnusný mrchy, všechny vás oddělám! mumlal si a přemýšlel, jak se jich zbavit.

Vzpomínal na Courbevoie. Byly to tak pěkné časy!

Joséphine mu chyběla. Holky taky. Ramenem zavadil o zárubeň kuchyňských dveří. Vybavilo se mu, jak se opíral o dveře své pracovny. Lehce se opřel o dřevěný rám dveří a v myšlenkách se přenesl do Courbevoie. Courbevoie, Cour-be-voie. Slabiky působily stejně magicky jako kdysi jména cizokrajných míst, kam jezdíval: Ouagadougou, Zanzibar, Kapverdy, Esperanza. Kdybych se tak mohl vrátit do Courbevoie. Nakonec jsou to jen dva roky, co jsem odešel.

Jednou večer zavolal Joséphine.

Narazil na záznamník. Joséphinin hlas ho požádal, aby zanechal vzkaz. Překvapeně se podíval na hodinky. Ve Francii teď byla jedna hodina po půlnoci. Zkusil to druhý den, a znovu vyslechl tentýž nezúčastněný hlas. Zavěsil a žádný vzkaz nezanechal. Zavolal znovu ještě další den, tentokrát dopoledne a Joséphine zvedla telefon. Vyměnili si pár banálních vět a pak se zeptal, jestli může mluvit s holkama. Jo mu odpověděla, že jsou na prázdninách.

„Však víš, mluvili jsme o tom. Prázdniny jsou letos pozdě, začaly koncem února. Jsou na Moustique…“

„Na Moustique? Samy?“

„Ne! Odjely se Shirley a s Garym…“

Náhle ho napadla otázka: „Ale ty jsi dnes v noci nebyla doma, Jo. Ani minulou noc! Volal jsem a nikdo to nebral…“

Na druhém konci drátu bylo ticho.

„Ty někoho máš?“

„Ano.“

„Jsi zamilovaná?“

„Ano.

„To je dobře.“

Znovu se rozhostilo ticho. Dlouhé ticho. Pak se Antoine vzchopil.

„Jednou to muselo přijít…“

„Nehledala jsem to. Ani jsem si nemyslela, že budu ještě schopná se o někoho zajímat.“

„A přece…. Jsi úžasná ženská, Jo.“

„To jsi mi moc často neříkal…“

„Štěstí si uvědomíme teprve tehdy, když odchází. Nevíš, kdo to řekl, Jo?“

„Nevím. A jak se máš ty?“

„Jsem v jednom kole, ale jde to… Doplatím půjčku bance a pošlu ti peníze pro holky. Obchody teď jdou mnohem líp, víš. Postavil jsem se na nohy!“

„To jsem ráda, kvůli tobě.“

„Opatruj se, Jo…“

„Ty taky, Antoine. Řeknu holkám, aby ti zavolaly, až se vrátí.“

Zavěsil. Otřel si čelo. Otevřel láhev whisky, kterou našel na polici, a v noci ji dopil.

6. května kolem šesté hodiny ráno ucítila Josiane první kontrakci. Vzpomněla si, co je učili v přípravném kurzu pro budoucí maminky, a začala měřit čas mezi kontrakcemi. V sedm hodin vzbudila Marcela.

„Marceli… myslím, že je to tady! Junior chce na svět.“

Marcel se rázem probudil. Byl trochu zmatený, jako boxer, který vstává v ringu poté, co mu odpočítali knock out. Díval se na ni a koktal „chce na svět, on chce na svět, jseš si jistá, broučku? Panebože! Už je to tady…“ Spustil nohy z postele, vstal, zašátral po brýlích, převrhl sklenku vody na nočním stolku, zaklel, znovu se posadil, ještě jednou zaklel a bezradně se k ní otočil.

„Marceli, uklidni se! Všecko je připravené. Obleču se, připravím, co je potřeba, ty vezmi kufr, je tady, vedle skříně, vyvez auto z garáže a já sejdu dolů…“

„To ne! Nepůjdeš přece dolů sama, půjdu s tebou.“

Pospíchal do sprchy, postříkal se vodou po holení, vyčistil si zuby, pročísl věneček rezavých vlasů a na chvíli zaváhal, jestli si má vzít košili jednobarevnou nebo tu s jemným proužkem.

„Musím přece být trochu k světu, Josiane…“

Zjihle se na něj podívala a namátkou ukázala na jednu z košil.

„Máš pravdu, tahle je taková svěží, budu v ní vypadat mladší. A ještě kravatu, prosím tě. Rozhodně ho chci přivítat v kravatě!“

„Tu ale snad ani nebudeš potřebovat…“

„Ale jo…“

Běžel k šatně a ukázal jí tři. Zase mu jednu vybrala jen tak nazdařbůh a on souhlasil.

„Nechápu, jak můžeš být tak klidná! Já mám pocit, že se snad zblázním. Jak ti je? Počítáš si dobu mezi kontrakcemi?“

„Půjdeš ještě do koupelny?“

„Ne. Jdu dolů připravit auto a vrátím se pro tebe. Ani se odsud nehni, slibuješ? Něco se ti může stát, to je hned!“

Odešel a vzápětí se vrátil, protože si zapomněl klíče od auta. Znovu odešel a znovu se vrátil: nevěděl, kde včera zaparkoval. Uklidnila ho, popsala mu, kde je auto, a on se měl znovu k odchodu, jenomže místo na chodbu si to namířil do kuchyně.

Vyprskla smíchy a on se k ní celý rozčilený obrátil.

„Celých třicet let čekám na tuhle chvíli, Josiane, třicet let! Nesměj se mi. Já to snad nezvládnu…“

Nakonec si zavolali taxíka. Marcel začal okamžitě radit, kudy má jet. Řidič, který měl už osm dětí, pozoroval shovívavě nastávajícího otce ve zpětném zrcátku.

Marcel držel Josiane na zadním sedadle v náručí a vinul se kolem ní jako druhý bezpečnostní pás. Opakoval „jak ti je, broučku? Zvládáš to?“ A sám si otíral čelo.

„To já budu rodit, Marceli, ne ty.“

„Mně je špatně, mně je špatně! Asi budu zvracet.“

„Ne v mým autě!“ vykřikl taxíkář, „dneska teprve začínám šichtu.“

Zastavili. Marcel vyběhl z auta, udělal pár kroků, aby se vzpamatoval, a dokonce zkusil obejmout kaštan, jestli by mu to trochu nepomohlo. Pak znovu vyrazili ke klinice La Muette. „Můj syn se narodí v XVI. obvodu,“ rozhodl Marcel, „na té nejlepší, nejelegantnější a nejdražší klinice.“

Rezervoval tam pro ně luxusní apartmá v nejvyšším poschodí s terasou a koupelnou velkou jako přijímací salon na velvyslanectví.

Když dorazili ke klinice, dal řidiči stoeurovou bankovku, ale ten neměl nazpět.

„Ale já žádné peníze nazpět nechci! To je pro vás. Tohle byla první cesta mého syna taxíkem!“

Řidič se otočil a řekl mu: „No teda, páni… Dám vám svoje číslo a zavolejte mi vždycky, když budete s malým potřebovat někam odvézt.“

V půl jedné se ozval první pláč Marcela Juniora. Otce na pokraji mdlob museli podpírat a vyvést z porodního sálu. Josiane zatajila dech, když jí položili syna na břicho, ještě mokrého a lepkavého, celého umazaného od krve. „Ten je tak krásný! A jak je velký! A taky silný! Už jste někdy viděl tak krásné dítě, pane doktore?“ Doktor odpověděl, že ne.

Marcel se vzpamatoval natolik, že dokázal přestřihnout pupeční šňůru a poprvé synka vykoupat. Byl tak dojatý, že nevěděl, jak má současně držet dítě a utírat si oči, které měl plné slz. Rozhodně ho však nechtěl dát z rukou.

„To jsem já, tvůj tatínek! Ty můj chlapečku! Poznáváš mě? Viděla jsi to, Josiane? Poznává můj hlas, otočil se ke mně a přestal plakat! Ty můj synáčku, ty moje zlatíčko, ty můj chlape! Já tě mám tak rád… Uvidíš, jaký život ti zařídíme, tvoje maminka a já. Budeš jako v bavlnce. Taky budeš muset pracovat, protože v dnešní době se musíme všichni pěkně zčerstva otáčet, ale nic si z toho nedělej, já tě to všechno naučím. Zaplatím ti nejlepší školy, budeš mít tu nejhezčí aktovku a ty nejkrásnější knížky, se zlatou ořízkou! Budeš mít všechno, synáčku, všechno… Budeš naše princátko, jako Ludvík XIV., Král Slunce. Ty to dotáhneš daleko, natřeš to celýmu světu! Jak by ne, vždyť jsi Francouz!“

Josiane poslouchala a porodník se jen usmíval.

„Zdá se, že váš syn má před sebou zářnou budoucnost! Jak se bude jmenovat?“

„Marcel,“ začervenal se Marcel Grobz. „Po mně. Však on to jméno proslaví, uvidíte!“

„O tom nepochybuji.“

Matku s dítětem odvezli do luxusního apartmá. Marcel se od nich nechtěl hnout.

„Víš určitě, že nám ho nevymění?“

„Ale neboj… má přece tu pásku na ručičce. A pak, to vůbec nehrozí, vždyť se na něj podívej! Je celý ty!“

Marcel se nafoukl jako páv a znovu šel obhlédnout malého Marcela v kolébce.

„Měl bys zajít na matriku, aby si ho tam zapsali. A já si potřebuju odpočinout, jsem trochu unavená…“

„Ach, promiň, Josiane… Nechce se mi odejít, víš, mám strach, že když se pak vrátím, že už tu třeba nebude.“

„Volal jsi už do podniku a řekl jsi jim to?“

„Volal jsem Ginette a Renému, moc tě pozdravujou. Už mají připravené šampaňské. Čekají na mě s přípitkem! Potom se ale zas hned vrátím. Kdyby se cokoliv dělo, slib, že mi hned zavoláš, ano, broučku?“

Ještě si synáčka vyfotografoval, jak vykoupaný, čisťounký a celý krásný leží v postýlce, a na odchodu narazil do dveří.

Josiane se za ním dívala a rozplakala se štěstím. Pak vzala miminko do náruče, přenesla si ho do postele a blaženě vedle něho usnula.

Sešli se pod větvemi vistárie ozdobené pro tuto příležitost modrými mašličkami. Ginette stihla připravit
improvizované pohoštění. Do toho začal vyzvánět Marcelův mobil. Zvedl ho a zahalekal: „To jsi ty, broučku?“

Nebyla to ovšem Josiane, ale Henrietta. Právě byla v bance, kam zašla zkontrolovat stav svých účtů a popovídat si s poradkyní o svých investicích.

„Já to nechápu, my teď máme dva oddělené účty? To musí být nějaký omyl…“

„Ne ne, má drahá. Oddělil jsem naše účty, a naše životy se teď oddělí taky. Dnes v noci se mi narodil syn. Jmenuje se Marcel…. Má skoro čtyři kila, padesát pět centimetrů, je to prostě kus chlapa!“

Po dlouhé chvíli ticha řekla Henrietta svým obvyklým tónem, že zavolá později, nechce teď před paní Lelongovou mluvit.

Marcel si zamnul ruce a zajásal. Jenom zavolej, klidně zavolej, má drahá, uvidíš, co všechno se ode mne dneska dozvíš! René a Ginette ho pozorovali se zadostiučiněním. Konečně té babě zatne tipec.

Jako všichni zlí a přízemní lidé nebyla ani Henrietta Grobzová zvyklá opouštět zajeté koleje svého myšlení a nikdy nehledala příčinu svých neúspěchů sama v sobě. Raději všechno sváděla na druhé. Ani dnes neučinila výjimku z tohoto pravidla. Vyřídila s paní Lelongovou běžné záležitosti a vyšla z banky. Gillesovi, který už čekal se svou limuzínou, řekla, aby tu na ni počkal, že musí ještě obstarat nějaké nákupy, ke kterým auto nepotřebuje. Obešla blok, aby si srovnala myšlenky. Potřebovala se trochu vzpamatovat. Byla si tak jistá poslušností své oběti, že podepsala papíry při nákupu firmy bratří Zangových, aniž by si jimi skutečně zabývala. To byla chyba, velká chyba, opakovala si důrazně, dokonce hrubá chyba. Nechala jsem se ukolébat a teď se mi to vymstilo. Myslela jsem si, že už jsem ho zkrotila, a on se takhle staví na zadní. Teď to tedy bude třeba napravit. Budu s ním mluvit s ním laskavě, abych zachránila, co se dá. Slovo laskavě, třebaže ho nevyslovila nahlas, v ní okamžitě vzbudilo odpor a zvedlo vlnu nenávisti, která jí zkřivila ústa. Kdo si myslí, že je, ten tlustý žok, kterého všecko naučila, počínaje držením příboru až po aranžování výloh? Bez ní by nebyl nic. Jenom pokoutní prodavač! To ona ho naučila se chovat ve společnosti. To ona vtiskla pečeť svého vkusu i tomu nejmenšímu stojánku na tužky, který on prodává. Všechen jeho majetek patří mně, opakovala si, když poprvé obcházela kolem bloku. Náleží mi plným právem. Čím déle chodila, tím víc její nenávist sílila. Rostla úměrně k jejím zklamaným nadějím. Myslela si, že vyhrála, že její loď už tiše kotví v chráněném přístavu, hezky za větrem, a on si ten mamlas teď přijde a bude mi tu loď chtít odvázat? Nenacházela pro něj ani slov a jen se utápěla ve své nenávisti. Asi po sto metrech se zastavila, protože si uvědomila to nejhorší, co jí v první chvíli ani nedošlo: vždyť je na něm závislá! Byla teď nucena potlačit výbuch své zraněné sebelásky a zkrotit svou touhu po pomstě. Oddělil účty, to se jistě její úspory vypařily, co jí ale zůstane? Zasyčela pár nadávek, přidržela si klobouk, který málem uletěl, a zahájila druhé kolečko kolem bloku. Musí přece existovat nějaké rozumné řešení. Ona se teď bude muset povznést a nesmí se nenechat zlákat k drobným pomstám. Musí si vzít právníka, nebo dva, když to bude nutné, vytáhnout staré smlouvy, vznášet nároky, nedat se… Zastavila se před vjezdem do jakéhosi dvora a napadlo ji: Budu na to mít prostředky? On si určitě všecko dobře pojistil, není to malý kluk, co spadl z višně, obchoduje přece se zkorumpovanými Rusy a záludnými Číňany. Dřív jsem se spokojila s drobným ponižováním, důmyslně a systematicky jsem ho deptala, byla to moje oblíbená zábava. Skoro jsem ho zničila. Nostalgicky si povzdechla. Tohle je věc, na kterou potřebuje mít čistou hlavu. Bude také potřeba prozkoumat situaci protivníka, než se k čemukoliv rozhodne. Poslední kolečko kolem bloku bylo ve znamení lítosti. Viděla jsem, že už nespává doma, jeho postel nebyla poslední dobou ani rozestlaná. Myslela jsem si, že si užívá s nějakou barovou tanečnicí, a on si zatím plánoval, jak vezme roha! Člověk nesmí věřit tiché vodě, i po tolika letech se Marcel dokázal ještě vzbouřit. Ztěžka se opřela o ta velká vrata a vytočila Šéfovo číslo.

„Je to ta Nataša?“ zaútočila bez okolků. „To s ní máš to dítě?“

„Tak to jsi vedle!“ zahalekal Marcel. „Je to Josiane Lambertová. Moje budoucí žena. Matka mého dítěte. Moje láska, můj poklad…“

„V šestašedesáti letech, to je směšné.“

„Nic není směšné, milá Henrietto, když je to z lásky…“

„Láska! Ty říkáš láska tomu, když ženská vyjede po tvých prachách?“

„Ale ale, jak to, že jsi najednou vulgární, Henrietto! Holt nahoře huj a dole hnůj, viď? Když jde o ty prachy, jak říkáš, neboj se, nenechám tě nahou na ulici, tam by sis určitě moc nevydělala. Můžeš si nechat byt a já ti budu posílat každý měsíc alimenty, abys měla z čeho pohodlně žít až do smrti…“

„Alimenty! Já ti kašlu na tvoje alimenty, mám nárok na polovinu tvého majetku, Marceli.“

„MĚLAS nárok… Teď už nemáš. Všechno jsi to podepsala. Věřila jsi mi, protože jsem dost dlouho ohýbal hřbet. V podniku už nic neznamenáš, Henrietto. Tvůj podpis má cenu tak leda zlámané grešle. Můžeš si stěžovat, kde chceš a komu chceš, ale to je tak jediný, co ti zbývá. Takže ti radím, abys teď byla hodná, sekala dobrotu a spokojila se se slušnými alimenty, které ti poskytnu, protože jinak dostaneš starou belu a zbudou ti jenom oči pro pláč. A zřejmě si budeš muset pročistit slzné kanálky, protože ty musí být zatraceně zanesený.“

„Zakazuji ti, abys se mnou takhle mluvil!“

„Tys se mnou takhle jednala dost dlouho. Balila jsi to sice do uhlazených způsobů, to je pravda, pečlivě jsi volila slova, takže tu tvou nenávist nebylo moc vidět, dostalo se ti přece toho tvého dobrého vychování, jak ráda říkáš. Ale uvnitř pod tou slupkou nic pěknýho není. Smrdí to hnilobou, nenávistí a zatuchlinou. Má zlatá, dneska jsem v sedmým nebi a mám úžasnou náladu. Využij toho, protože zítra můžu být na tebe jako pes! Takže sklapni! Jinak bude válka. A válku, tu já vést umím, drahá Henrietto…“

A tak jako všichni zlí a přízemní lidé udělala Henrietta ještě poslední pokus, aby získal, co se dá. Vyštěkla: „A Gilles? A auto? Můžu si je nechat?“

„Obávám se, že tohle nepůjde… Jednak proto, že tě Gilles nemá rád, a taky proto, že ho budu sám potřebovat. Mám obavu, že se budeš muset zase naučit používat svoje nohy a jezdit buď veřejnou dopravou nebo se vozit v taxíku, pokud ovšem budeš chtít rozhazovat svoje úspory. Všechno jsem si vyjasnil se svými právníky. Takže se můžeš obrátit na ně. Přečtou ti další postup. Pak přijde rozvod. Ani si nemusím odvážet svoje věci, ty, na kterých mi záleželo, jsem si už odnesl. S tím zbytkem si klidně dělej, co chceš. Můžeš to rozmlátit nebo hodit do popelnice. Já mám dítě, Henrietto! Mám dítě a ženu, která mě má ráda. Vybudoval jsem si nový život, trvalo mi dlouho, než jsem se zbavil opratí, ale dokázal jsem to! Tak se ještě projdi, obejdi to ještě jednou. Od Gillese vím, že už chvíli kroužíš ulicemi, tak pokračuj, dokud nebudeš unavená, a nepřejde tě trochu ta tvoje nenávist, a pak se vrať domů. Můžeš začít přemýšlet nad svým osudem! A začni se učit moudrosti a skromnosti. To je hezkej program na stáří! Nejsi na tom tak špatně, protože jsem ti nechal střechu nad hlavou a dost peněz, abys měla co jíst po všechny dny, které ti Bůh ve své nezměrné dobrotě ještě poskytne.“

„Tys pil, Marceli. Ty jsi určitě opilý!“

„Tak to máš pravdu. Od rána slavím! Ale v hlavě mám jasno. I když si najmeš všecky advokáty na světě, jsi v háji, milá zlatá, v háji!“

Henrietta zůstala jako opařená. Viděla, jak se auto řízené Gillesem se na rohu ulice otáčí a zanechává ji její nové samotě.

Když malý Marcel Grobz zabalený v modré peřince přijel domů z porodnice, čekalo na něj překvapení. U vchodu do domu byl nainstalován obrovský baldachýn z bílé látky s vyšitými liliovými květy. Tvořil dokonalou a majestátní vstupní bránu. Malý Marcel, jeho maminka, která ho nesla, a tatínek, který ho provázel, tou bránou prošli, zatímco Ginette, René a všichni zaměstnanci firmy Grobz schovaní za záhyby splývajícími k zemi na ně házeli hrsti rýže a sborově zpívali známou písničku od Johnyho Hallydaye „Kdybych byl tesař a ty by ses jmenovala Marie, chtěla by sis mě vzít a nosit naše dítě?“

Sám velký Johny přijet nemohl, ale Ginette zpívala ostošest a velmi dobře ho zastoupila. Josiane stékaly slzy na synovu krajkovou čepičku a Marcel děkoval nebesům za tolik štěstí a odpovídal kolemjdoucím, kteří se ptali, co se to tady slaví: svatba, narození dítěte nebo pohřeb?

„Je to všecko najednou,“ halasil Marcel. „Mám dítě, ženu a pohřbívám léta, kdy jsem byl nešťastný. Život už bude jen procházka růžovým sadem!“

„Na co myslíte, Joséphine?“

„Myslím na to, že už to bude šest měsíců, co vám skoro každé odpoledne spávám v náruči…“

„Zdá se vám ta doba dlouhá?“

„Kdepak. Uběhla tak rychle, jako když pták mávne křídly.“

Obrátila se k Lucovi, který se opíral o loket, díval se na ni a přejížděl prstem po její nahé paži. Shrnula si pramen vlasů a políbila ho.

„Budu muset jít,“ povzdechla si, „a přitom bych nejraději neodešla vůbec.“

Čas letí jako vítr, pomyslela si, když se pak vracela autem domů. Neřekla jsem to jen tak. Opravdu ten čas rychle utíká. Gary měl pravdu: když se po prázdninách vrátili z Moustique opálení jak černoši, na článek si už nikdo ani nevzpomněl. Život se vrátil do starých kolejí.

Jeden den zašla na oběd k Iris. Philippe s Alexandrem byli v Londýně. Jezdili tam teď stále častěji. Že by se tam chtěl Philippe odstěhovat? Nevěděla. Už spolu nemluvili ani se nevídali. Je to tak lepší, říkala si pokaždé, když si na něj vzpomněla. Naobědvaly se spolu v Irisině pracovně, kde je obsluhovala Carmen.

„Proč jsi to udělala, Iris?“

„Myslela jsem, že to bude jen taková hra. Chtěla jsem, aby se o mně zase mluvilo… Ale všechno jsem zkazila! Philippe se mi vyhýbá, Alexandrovi jsem musela vysvětlit, že to byl špatný vtip. Díval se na mě přitom s takovým znechucením v očích, že jsem musela uhnout pohledem.“

„Ty fotky jsi jim poslala ty?“

„Ano.“

Proč o tom ještě mluvit? pomyslela si Iris. Proč o tom vůbec přemýšlet? Zase jsem se nechala tak hloupě nachytat. Nikdy jsem nedokázala pochopit, co se to ve mně děje, nemám na to sílu, a i kdybych ji měla, nejsem si jistá, jestli bych to skutečně chtěla vědět. Myslím, že ani ne. Nechápu sama sebe, tak jak mám potom rozumět těm druhým. Jsem jiná a ostatní jsou ode mě tak vzdálení. Nedokážu se svěřit, neumím někomu důvěřovat. Nemám nikoho, s kým bych si mohla popovídat, nemám žádné opravdové kamarádky. Až dosud to fungovalo. Moc jsem se tím nezabývala, život byl tak snadný a příjemný, někdy míň a někdy víc, ale pořád to šlo. Jako bych hrála kostky a pořád mi padaly jen samé šestky. Hra mi vycházela, ale to teď skončilo. Zachvěla se a schoulila se na pohovce. Život mi utíká mezi prsty a já utíkám před životem. Hodně lidí je jako já, nejsem jediná, kdo natahuje ruku po něčem, co mu uniká. Ani to „něco“ nedokážu pojmenovat. Nevím….

Podívala se na sestru a chvíli ji pozorovala. Vypadala vážně. Ona to dokáže. Nevím, jak to dělá. Moje malá sestřička najednou vyrostla a dospěla.

Měla bych už toho věčného přemýšlení nechat. Brzy bude léto, odjedeme do Deauville. Alexandr už bude velký. Philippe se teď o něj stará. Nemusím se tím už trápit. Lehce se pousmála. Vždyť jsem se tím přece nikdy netrápila. Zabývala jsem se vždycky jenom sama sebou. Jsi směšná, holka, když se pokoušíš myslet, tvoje myšlenky nemají hlavu ani patu, nedojdou moc daleko, rozbíhají se, rozlétávají… Skončím jako paní matka. Budu se jen snažit šířit kolem sebe méně jedu. Zachovat si trochu důstojnosti v tom neštěstí, které jsem si sama přivodila. Když jsem byla mladá, myslela jsem si, že život bude snadný a příjemný, všechno tomu nasvědčovalo. Věci kolem mne se mi zdály veselé a barevné, jako stuhy, které vlají ve větru. Postupem času se ale zamotaly jedna do druhé a vytvořily propletenec, který mě teď dusí.

„Nenapadlo tě, že tím ublížíš lidem kolem sebe?“

Joséphinina slova jí nepříjemně zazněla v uších. Proč používat tak hrozná slova? Není snad nuda dostatečným vysvětlením? Copak je ještě potřeba dalších slov? Mohla bych to také všechno skončit. Jednou provždy. Dívala se z okna pracovny a přemýšlela o tom. Skončilo by ranní vstávání, oblékání, česání, předstírání zájmu o hovor se synem, s Carmen, s Babettou, s Philippem, všechny ty protivné otázky, co budu dnes dělat, kam půjdu… Ta ubíjející rutina, stále stejná písnička. Zbývala jí jediná věc — ta kniha, kterou nenapsala, ale jejíž sláva a úspěch ji pořád ještě oslňovaly a zajímaly. Ale jak dlouho to ještě potrvá? To nevěděla. A pak? Pak se uvidí. Potom přijde další den, další noc. Bude je brát jeden po druhém a pokusí se je zpříjemnit si je, jak to jen půjde. Neměla sílu na to myslet. Napadlo ji, že možná ta dávná Iris, ta triumfující a sebejistá žena, jen někam odešla. Jednoho dne se vrátí, vezme ji za ruku a pošeptá jí: To všechno není tak strašné, namaluj se a hezky se obleč a trochu se vzchop… A začni předstírat, to se přece snadno naučíš. Problém je, povzdechla si, že nedokážu přestat myslet… Vím, že mě to oslabuje, ale nemůžu si pomoct. Potřebovala bych úplně vypnout mozek. Jako Bérengère. Jenže já ještě pořád po něčem toužím, ještě pořád své naděje a touhy upínám k jinému životu, který nemám sílu ani vybudovat ani si jen představit. Kdybych tak dokázala být natolik rozumná, abych to konečně vzdala, zhodnotila svou situaci a přiznala si, že mi došly síly, že už skoro žádné nemám a že nezbývá než se s tím smířit… Ale zatím je příliš brzy, ještě nejsem připravena to vzdát. Otřásla se. Nesnášela slovo „vzdát se“. Jak hrozně to zní!

Znovu pohlédla na sestru. Zdaleka nebyla obdařena takovým talentem jako já, a přitom si vede dobře. Život je neúprosný. Jako by si někde stranou zapisoval, co komu dal a co si za to od něj vzal. A pak ti vystaví účet a čeká, že ho vyrovnáš.

„Ani ta Hortense už za mnou nechodí,“ prohodila. Ve skutečnosti ji to nijak zvlášť nezajímalo, ale rozhodla se přece jen pokračovat v hovoru a projevit jakýsi zájem. „A to jsme si spolu vždycky tak rozuměly… Asi je ze mě taky znechucená…“

„Ale ona bude maturovat, Iris. Pořád se teď učí. Chce odmaturovat s vyznamenáním, chtěla by jít studovat návrhářství do Londýna.“

„Aha! Takže ona chce doopravdy pracovat… Myslela jsem, že to říká jen tak.“

„Víš, hodně se změnila. I ke mně se už chová jinak. Je mírnější a jaksi laskavější.“

„A jak se máš ty? Ani s tebou se už moc nevídám.“

„Potřebuju pohnout s tou svou disertací. Hortense a Gary mají plnou hlavu maturit. U nás je prostě pracovní atmosféra.“

Vesele se zasmála. Byl to uvolněný smích spokojené a šťastné ženy, a Iris víc než po čemkoli jiném zatoužila být na jejím místě. Chtěla se jí zeptat: Jak to děláš, Joséphine, ale uvědomila se, že nechce slyšet odpověď.

Nic dalšího si už neřekly.

Joséphine odešla se slibem, že se za ní zase přijede podívat. Chudák Iris! Je jako květina, kterou někdo utrhl a dal do vázy, napadlo ji cestou domů. Celá rostlina by potřebovala přesadit do čerstvé půdy, aby mohla dobře zakořenit a měla odkud brát sílu. Když jsme mladí, moc na tyhle věci nemyslíme. To až kolem čtyřicítky se nám připomenou. Když už nemůžeme počítat s mladistvým elánem a nadšením, když nám dochází energie a naše krása začíná nepozorovaně vadnout. Když bilancujeme a přemýšlíme, co jsme dokázali a v čem jsme selhali. Pak se obracíme ke svým kořenům a čerpáme z nich novou sílu. Neuvědomujeme si jejich existenci, ale spoléháme na ně. Já jsem vždycky v nejhorších chvílích spoléhala na sebe a na svou práci. Byla jsem takový ten pilný mraveneček, pracovala jsem na své disertaci, měla jsem svůj výzkumný program, své rešerše, přednášky a hlavně své milované 12. století. To všechno mi pomáhalo.

Zaparkovala před domem a vyložila nákup z auta. Zastavila se v obchodě už cestou k Lucovi. Na přípravu večeře měla spoustu času. Gary, Hortense a Zoé přijdou nejdřív za hodinu. Nastoupila do výtahu. Měla plné ruce balíčků a tašek a proklínala se, že si nepřipravila klíče, teď to všechno bude muset položit na zem! Na chodbě bylo šero. Snažila se nahmatat vypínač.

Před jejich bytem čekala nějaká žena. Snažila se vzpomenout, koho jí připomíná, a najednou se jí vybavil červený trojúhelník: Mylène! V duchu si připomněla kadeřnictví, otevřený kufr auta, když holky poprvé odjížděly k Antoinovi na prázdniny. Zdálo se jí, že uplynulo sto let od chvíle, kdy z balkonu zahlédla v otevřeném okně auta ten červený loket.

„Mylène?“ zeptala se nejistě.

Žena přikývla, šla za ní, pomohla jí sebrat tašky a věci, které se rozkutálely, když Joséphine hledala klíče. Posadily se do kuchyně.

„Musím udělat dětem večeři. Přijdou ze školy…“

Mylène se zvedla, ale Joséphine ji zadržela.

„Máme čas, vrátí se tak za hodinu. Co vám můžu nabídnout? Něco k pití?“

Mylène zavrtěla hlavou a Joséphine jí naznačila, aby chvíli počkala, dá jen věci do ledničky.

„Přišla jste kvůli Antoinovi, viďte? Stalo se mu něco?“

Mylène přikývla, ramena se jí začala třást.

Joséphine ji vzala za ruce a Mylène se rozplakala. Joséphine ji objala. Setrvaly tak dlouhou chvíli. „Je mrtvý, že?“ Mylèna vydechla ano. Vzlykala a celá se třásla. Joséphine ji k sobě přitiskla. Antoine že je mrtvý? To nemůže být pravda… Rozplakala se taky a obě dvě si vzlykaly v náručí.

„Jak se to stalo?“ zeptala se Joséphine, když se trochu vzpamatovala a osušila si oči.

Mylène začala vyprávět. O farmě, krokodýlech, panu Weiovi, o Pongovi a Ming, o Bambim. Antoinova práce byla stále obtížnější, krokodýli se nechtěli rozmnožovat a roztrhali každého, kdo se k nim přiblížil, dělníci odmítali pracovat a rabovali zásoby kuřat.

„Po celou tu dobu se mi Antoine vzdaloval. Byl tam, ale jakoby duchem nepřítomný. V noci odcházel a mluvil s krokodýly. Každý večer říkal: Jdu si promluvit s krokodýly, musí mě poslouchat. Jako kdyby krokodýli mohli poslouchat! Jednou večer se zase šel projít k nádržím a rozhodl se, že zkusí připlavat až k nim. Vyprávěl mi, že mu Pong jednou ukázal, jak se to musí dělat, aby vás nesežrali… A oni ho roztrhali zaživa!“

Zase se rozvzlykala a vytáhla z tašky kapesník.

„Skoro nic z něho nezbylo. Našli jen potápěčské hodinky, co jsem mu dala k Vánocům, a jeho boty…“

Joséphine se narovnala a její první myšlenka patřila holkám.

„Holky se to nesmějí dozvědět,“ řekla. „Hortense bude za týden maturovat a Zoé je tak citlivá… Připravím je na to postupně. Nejdřív řeknu, že zmizel a nikdo neví, kde je, a pak jim později řeknu pravdu. V každém případě,“ pokračovala, jakoby mluvila sama k sobě, „jim už dlouho nenapsal, ani nezatelefonoval. Pomalu se vytrácel z jejich života. Nebudou se mě na něj ptát hned… řeknu jim to později… potom… až… nevím přesně, kdy…. Nejdřív jim řeknu, že se odjel poohlédnout po nových pozemcích. Že chtěli rozšiřovat Croco park… a potom… pak se uvidí.“

A pak… se jí začaly vybavovat různé vzpomínky.

Na den, kdy se poprvé setkali. Když ho poprvé uviděla, bloudil v jakési pařížské ulici, držel v ruce mapu a hledal cestu. Považovala ho za cizince. Zeptala se ho: „Můžu vám nějak pomoci?“ Přitom zřetelně vyslovovala, aby jí rozuměl. Zmateně se na ni podíval a začal vysvětlovat, že má důležitou obchodní schůzku, že zabloudil a má strach, že přijde pozdě. „Není to daleko, dovedu vás tam,“ nabídla mu. Ten den bylo krásně, byl první letní den, měla na sobě lehké šaty a právě vyhrála konkurs na své první místo. Procházela se tedy po Paříži s hlavou v oblacích. Dovedla ho až k velkým dveřím z lakovaného dřeva na ulici Friedland. Potil se, otíral si obličej kapesníkem a znepokojeně se zeptal: „Vypadám přijatelně?“ Zasmála se a odpověděla: „Vypadáte výborně.“ Zatvářil se jako zpráskaný pes. Na ten pohled si dobře pamatovala. Řekla si: To je dobře, že jsem mu pomohla, aspoň jsem dnes byla někomu užitečná. Vypadá, chudák, tak ztrápeně. Ano, tak ho v tu chvíli viděla. Navrhl jí, aby si po jeho pohovoru zašli na skleničku. „Když to dopadne dobře, oslavíme moje nové místo, když ne, tak mě budete utěšovat.“ Jako pozvání jí to připadalo dost neohrabané, ale přijala. Dobře si pamatuju ten pocit, který jsem tehdy měla: souhlasila jsem, protože mi nenaháněl strach, protože bylo hezky, neměla jsem nic na práci a vzbudil ve mně touhu ho ochraňovat. Působil jaksi nepatřičně v tomhle městě, které pro něj bylo příliš velké. I jeho oblek mu byl velký, v ruce držel mapu, v níž se nevyznal, a do očí mu stékaly pramínky potu. Čekala jsem na něj a procházela jsem se po Champs-Élysées, koupila jsem si vanilkovou a čokoládovou zmrzlinu a rtěnku. A když jsem se pak vrátila k těm dveřím, do kterých zašel, našla jsem tam oslnivého, sebejistého, skoro autoritativního muže. Uvažovala, jestli ho tak vidí proto, že si ho při své procházce zidealizovala, nebo jestli ho předtím špatně odhadla. Teď jí připadal jako klidný, sebejistý a oduševnělý muž. „Šlo to jako po másle,“ řekl jí, „vzali mě!“ Pozval ji na večeři. Po celou dobu mluvil o svém novém místě, co všechno tam bude dělat, poslouchala ho a měla chuť nechat se jen tak unášet proudem jeho slov. Působil uklidňujícím dojmem a jeho vyprávění se jí zdálo úchvatné. Později si kladla otázku, z kolika úhlů můžeme vnímat jednoho člověka a který úhel pohledu je ten správný. A jestli se city, které k tomu člověku chováme, mění podle úhlu pohledu… Kdyby ji byl pozval na večeři ještě před tím pohovorem, dokud byl celý zmatený, vystrašený a zpocený, byla by souhlasila? Zřejmě ne, přiznala si upřímně. Byla bych mu popřála hodně štěstí a odešla bych, ani bych se za ním neohlédla… Z čeho se tedy zrodí cit? Z prchavého, proměnlivého dojmu? Z úhlu pohledu, který se posouvá a přenechává místo iluzi, kterou si o člověku děláme? V den, kdy ji požádal o ruku, byl autoritativní a mužný. Řekla ano. Na začátku manželství ji to dlouho trápilo, tím víc, že úhel, pod kterým se Antoine zjevoval, se často měnil…

S tím vším je konec. Je mrtvý. Zůstal mi v paměti jen jeho obraz, trochu rozmazaný, ale celkem milý a příjemný. Možná by byl potřeboval jinou ženu, než jsem byla já.

„Co teď budete dělat, Mylène?“ zeptala se.

„Ještě nevím. Možná odjedu do Číny. Nevím, jestli vám to holky řekly, ale začala jsem ještě v Africe podnikat…“

„Vyprávěly mi o tom.“

„Myslím, že tam nakonec pojedu, mohla bych vydělat slušné peníze…“

Joséphine zahlédla v jejích uplakaných očích náznak zájmu. Bylo vidět, že se v myšlenkách na chvíli vrátila ke svým plánům, objednávkám, představě budoucího zisku.

„Každopádně byste to měla zkusit, měla byste změnit prostředí.“

„Tak jako tak nemám na vybranou. Nezbylo mi nic, všechny své úspory jsem dala Antoinovi… Ale nic od vás nechci! Nechtěla bych, abyste si myslela, že jsem přišla kvůli tomu…“

Joséphine sebou neznatelně trhla, když se Mylène zmínila o penězích. Na setinu vteřiny si pomyslela: přišla mě požádat, abych splatila Antoinovy dluhy. Stačilo však, aby se podívala na Mylèniny nešťastné a smutné oči, a hned tu myšlenku zapudila. Zlobila se na sebe, že jí vůbec přišla na mysl.

„Manžel mé matky obchoduje s Číňany. Možná byste za ním mohla zajít, určitě by vám poradil…“

„Já už jsem jednou jeho jménem kontaktovala právníka, když jsem potřebovala pomoc,“ začervenala se Mylène.

Chvíli mlčela a hrála si s uchem tašky.

„Máte pravdu, myslím, že by bylo dobře, kdybych za ním zašla.“

Joséphine jí napsala na lísteček Šéfovu adresu a telefon a podala jí ho.

„Řekněte Marcelovi, že vás posílám já. Vždycky jsme spolu dobře vycházeli…“

Napadlo ji, že je zvláštní, že řekla Marcel, a ne Šéf. I na něj se teď dívala z jiného úhlu.

Z myšlenek ji vytrhlo dupání na schodech. Pak se otevřely dveře a dovnitř vpadla Zoé, celá uřícená, a zastavila se před Mylène. Podívala se na maminku, jako by chtěla říct: Kde se tady vzala?

„Kde je tatínek?“ vyhrkla a otočila se k Mylène, aniž by ji pozdravila nebo políbila na přivítanou. „On s tebou nepřijel?“

Pak šla k mamince a objala ji kolem pasu.

„Mylène mi právě říkala, že tatínek odjel hledat další vhodné pozemky do vnitrozemí. Chce Croco park ještě rozšířit. Proto od něj už nějakou dobu nemáte žádné zprávy…“

„On si s sebou nevzal počítač?“ zeptala se podezíravě Zoé.

„Počítač? Do savany?“ zvolala Mylène. „Kdo to kdy viděl, Zoé? Nedáš mi pusu?“

Zoé zaváhala, podívala se na maminku, pak přistoupila k Mylène a vtiskla jí opatrný polibek na tvář. Mylène ji objala a přitiskla k sobě. To vřelé gesto Joséphine udivilo, ale rychle se vzpamatovala. Hortense byla stejně překvapená a odtažitá jako její sestra. Jsou na mé straně, řekla si Joséphine. Potěšilo ji to. Věděla, že je zbytečné takhle uvažovat a že to ani není správné, ale byl to uklidňující pocit. Musí jí být divné, proč je Mylène tady. Zopakovala, co řekla už Zoé. Mylène přikyvovala.

Hortense ji vyslechla a zeptala se: „To nemá ani telefon?“

„Určitě už má vybitou baterii…“

Hortense nevypadala, že by ji ten argument přesvědčil.

„A kvůli čemu jsi přijela do Paříže ty?“

„Přijela jsem pro zboží a taky se mám sejít s právníkem.“

„Chtěla se zeptat, jestli by se mohla obrátit na Šéfa kvůli svému podnikání v Číně. Tatínek jí řekl, aby zašla napřed za mnou,“ zasáhla Joséphine.

„Na Šéfa?“ zeptala se podezíravě Hortense, „co ten s tím má společného?“

„Hodně spolupracuje s Číňany…“ zopakovala Joséphine.

„Hm…“ zabručela Hortense.

Odešla do svého pokoje, otevřela učebnice a sešity, začala se učit, ale podivnost celé situace, to, že se zčista jasna octla Mylène u nich doma v kuchyni, že mluví s matkou, jejich unavené obličeje a zarudlé oči, to všechno nevěstilo nic dobrého. Tatínkovi se něco stalo a maminka jim to nechce říct. Jistě se mu něco stalo, určitě. Vystrčila hlavu do předsíně a zavolala Mami!

Joséphine za ní přišla do pokoje.

„Tatínkovi se něco stalo a ty nám to nechceš říct…“

„Podívej, Hortense…“

„Mami, já už nejsem dítě. Nejsem jako Zoé, já snesu pravdu.“

Vyslovila ta slova tak chladným a odhodlaným tónem, že ji Joséphine objala, aby ji na tu zprávu připravila. Hortense se jí prudkým pohybem vytrhla.

„Přestaň s tou komedií! Je mrtvý, že jo?“

„Hortense, jak to můžeš takhle říct?“

„Protože je to pravda, ne? Řekni, že je to pravda…“

Dívala se na matku. Její pohled byl nepřátelský, zračil se v něm vztek, o kterém dobře věděla, že matku provokuje. Držela paže pevně podél těla a celým tělem vyjadřovala hněv a odmítavý postoj vůči matce.

„Umřel a ty máš strach mi to říct. Seš polomrtvá strachy jenom proto, že nevíš, jak to máš udělat? Jenomže k čemu to bude, když nám budeš lhát? Jednou se to dozvědět stejně musíme! A já to chci vědět hned… Nesnáším lži a utajování a nesnáším lidi, kteří něco předstírají!“

„Je mrtvý, Hortense. Zabil ho krokodýl.“

„Je mrtvý,“ opakovala Hortense, „je mrtvý…“

Řekla ta slova několikrát po sobě. Oči měla suché. Joséphine se znovu pokusila k ní přiblížit, obejmout ji kolem ramen, ale Hortense ji nesmlouvavě odstrčila.

„Nedotýkej se mě!“ zakřičela, „nesahej na mě!“

„Ale co jsem ti udělala, Hortense? Nechápu, co jsem ti udělala, že jsi na mě tak zlá?“

„Nesnáším tě, mami. Přivádíš mě k šílenství! Myslím, že jsi… že jsi prostě…“

Nemohla najít vhodná slova a znechuceně vzdychla, jakoby všechno to hrozné, co pro ni matka ztělesňovala, ani nemohla vyjádřit slovy. Joséphine se celá shrbila a čekala. Chápala dceřin smutek, chápala její nenávist, jen nerozuměla tomu, proč se to všechno obrací proti ní. Hortense se sedla vedle ní, dost daleko, aby se vzájemně nedotýkaly.

„Když byl táta bez místa… když se tady ploužil po bytě… tak tys nasadila ten svůj nasládlý výraz milosrdné sestry, abychom si myslely, že je všecko v pořádku, že táta ‚hledá místo‘, že se nic neděje, že život bude zase jako dřív. Ale on už pak nikdy nebyl jako dřív… Snažila ses nás přesvědčit, snažila ses přesvědčit i jeho.“

„A co jsem podle tebe měla dělat? Měla jsem ho vyhodit?“

„On potřeboval, abys s ním zatřásla, abys mu otevřela oči a ukázala mu skutečnost takovou, jaká byla, a ne, abys ho utěšovala v jeho iluzích! Ale tys tady jenom chodila, pořád jen samý ťu-ťu-ťu, ňu-ňu-ňu, nikdy nic jinýho! Pořád ses snažila všechno přibarvovat, pořád sis něco vymýšlela!“

„Ty se kvůli tomu zlobíš na mě, Hortense?“

„Jo, zlobím se na tebe za ten tvůj věčně sladký výraz! Za tvou hloupou velkorysost, za to tvoje debilní milé chování! Zlobím se na tebe, mami, vůbec si ani nedovedeš představit, jak moc se zlobím. Život je tvrdý, ale ty se tady z toho snažíš dělat idylku! Chceš, aby se všichni měli rádi, aby spolu pěkně vycházeli a navzájem se poslouchali. Ale to je blbost, tohle všecko! Lidé jsou nelítostní a nestojí o sebe! A když tě mají rádi, tak leda tak proto, že jim dáš najíst! Tys vůbec nic nepochopila. Chováš se jako blázen, brečíš si na tom svém balkoně, mluvíš s hvězdami. Myslíš, že jsem tě nikdy neslyšela, jak si tam s nimi vykládáš? Měla jsem chuť do tebe strčit a shodit tě dolů. Ty hvězdy se musí fakt dobře bavit, když tě slyší, jak donekonečna omíláš ty svoje trable, na kolenou a se sepjatýma rukama! V tom věčným vytahaným svetru nebo v zástěře, se zplihlýma vlasama. A ty jenom pořád fňukáš, prosíš je o pomoc, zřejmě čekáš, že z nebe sestoupí nějaký anděl a vyřeší tvé problémy. Bylo mi tě líto a zároveň jsem tě nenáviděla! Tak jsem si šla lehnout a představovala jsem si, že mám hrdou, přímou, nelítostnou matku, která je odvážná a krásná. Říkala jsem si, že ta na balkoně, co pořád jen klečí, fňuká, věčně se červená, ta, co se roztřese kvůli každé hlouposti, tak to že není moje matka.“

Joséphine se usmála a něžně na ni pohlédla.

„Jen do toho, Hortense, jednou to ze sebe musíš dostat…“

„V té době, kdy byl táta nezaměstnaný, jsem tě nenáviděla. Ne-ná-vi-dě-la! Pořád jsi byla jenom připravená všechno utlumit, věčně jsi uklidňovala, však jsi taky přibrala, abys byla lepší nárazník! Byla jsi den ode dne ošklivější, měkčí… prostě taková rozplizlá, a on se snažil z toho vyhrabat, snažil se jít dál, vždycky se pěkně oblékl, umyl, on se snažil, ale tys mu to tím svým nechutným milým výrazem, tou svou lepkavou sladkostí vždycky všechno jenom překazila!“

„Víš, ono to není jednoduché žít s mužem, který nepracuje, který je celé dny doma…“

„Ale on nepotřeboval mateřskou péči! Potřeboval cítit, že má ještě kuráž! Tys ho tou svou sladkostí zašlapávala do země. Žádný div, že si našel Mylène. S ní se najednou zas cítil jako mužský. Kdybys jen věděla, mami, jak jsem tě nenáviděla!“

„Já to vím… jen jsem si pořád říkala, proč mě tak nenávidíš.“

„A tvoje velká slova o penězích, o životních hodnotách! Bylo mi z toho na zvracení! Dnes existuje jenom jediná hodnota, a to jsou peníze! Otevři pořádně oči a konečně si to přiznej! Když nějaké máš, tak fajn, když nemáš, tak to potom… to máš holt smůlu! Jenže tys nic nepochopila, vůbec nic! Když táta odešel, neumělas ani řídit, večery jsi trávila nad účty, nad počítáním svých drobných, co ti ještě zbyly… Jinak jsi neměla nic. To Philippe ti pomohl s těmi překlady, Philippe, který má prachy, který má styky. Kdyby tady nebyl, kde bychom asi skončily, nevíš? Můžeš mi to říct?“

„V životě nejsou důležité jen peníze, Hortense, ale ty jsi ještě moc mladá, abys to mohla pochopit.“

„Jak jako že jsem mladá! Já jsem pochopila spoustu věcí, které jsi ty nepochopila ani trochu! I kvůli tomu jsem se na tebe zlobila, říkala jsem si: kam jenom s ní dojdeme? Necítila jsem se s tebou v bezpečí a říkala jsme si: teď je ještě moc brzo, ale jednou si zařídím svůj život a vypadnu odtud! Pořád jsem o tom přemýšlela, nemohla jsem myslet na nic jinýho. Myslím na to ještě pořád, i teď, pochopila jsem, že s tebou nemůžu počítat… To táta, kdybych já byla jeho žena…“

„A jsme u toho!“

„Přesně! Já bych mu byla otevřela oči, řekla bych mu: přestaň snít a vezmi, co ti nabízejí. Cokoliv, ale něco začni dělat… Měla jsem ho tak ráda! Byl tak hezký, tak elegantní, tak hrdý… a zároveň tak slabý. Viděla jsem ho, jak celé dny chodí po bytě, hledá si něco, co by mohl dělat, ať to byly kytky na balkoně, partie šachů nebo ten flirt s Mylène! A tys pořád nic neviděla. NIC! Připadalas mi tak hloupá… Přivádělo mě to k šílenství, když jsem se na něj musela dívat! A přitom jsem nemohla nic dělat. Když si našel tu práci v Croco Parku, řekla jsem si, že se z toho dostane. Že má konečně něco, kde bude moct realizovat své velké sny. Krokodýli ho dostali. Měla jsem ho tak hrozně ráda… To on mě naučil držet se zpříma, být hezká, jiná než ostatní, to on mě vodil do obchodů a pěkně mě oblékal, pak jsme si vždycky zašli někam do kavárny a dali si sklenku šampaňského a poslouchali jazz. S ním jsem byla jedinečná, byla jsem úžasná… To on mi dal to něco navíc, tu sílu, kterou on neměl. Sám sobě ji dát nedokázal, ale mně ji dal. Tatínek neměl sílu. Byl slabý, křehký, byl jako kluk, ale pro mě byl okouzlující a jedinečný!“

„On tě měl moc rád, Hortense. Vím to. Někdy jsem dokonce žárlila na to pouto mezi vámi dvěma. Cítila jsem se odstrčená, jako bychom se Zoé k vám dvěma ani nepatřily. Nikdy se nedíval na Zoé tak, jako se díval na tebe.“

„Na konci už sám sebe nesnášel. Začal pít, vzdal to, myslel si, že to nevidím, ale já jsem viděla všechno! Nesnášel to, čím se stal. Byl chodící neúspěch. Už letos v létě měl chvilky, kdy byl politováníhodný. Takže takhle je to lepší!“

Seděla rovně jako svíčka na kraji postele. Joséphine zachovávala vzdálenost, kterou si Hortense zvolila, nechala ji mluvit, věděla, že jí to pomůže odplavit její smutek a že slova, která volí, musí přičítat jejímu stavu.

Najednou se Hortense otočila a podívala se zpříma na matku.

„Už nikdy nechci zažít to, co jsme zažívaly, když byl bez práce. To vůbec nepřichází v úvahu, slyšíš, NEPŘICHÁZÍ V ÚVAHU, abychom to znovu prožívaly. Dával ti peníze?“

„No, víš…“

„Tak dával ti peníze nebo ne?“

„Ne.“

„Takže bez něj dokážeme žít?“

„Ano.“

Pokud za tu knížku dostane peníze, pomyslela si Hortense a zadívala se na matku. Jenže není vůbec jisté, že se o ně přihlásí nebo o ně požádá.

„Nebudeme tedy zase chudé?“

„Ne, Hortense, nebudeme chudé, slibuju ti to. Cítím v sobě sílu bojovat za vás dvě. Vždycky jsem tu sílu měla. Neměla jsem ji pro sebe, ale pro vás ano.“

Hortense se na ni pochybovačně podívala.

„Zoé se to nesmí dozvědět, to je jasné… Zoé není jako já. Jí se věci musí říkat zaobaleně. Ale to nechám na tobě, to je tvoje parketa…“

Dlouhou chvíli zůstala ponořená ve svém smutku i zlosti.

Joséphine na ni nespěchala. Promluvila až po chvíli: „Řekneme jí to postupně, tak, aby si na tu myšlenku, že tady není, mohla pomalu zvyknout. Časem se naučí žít bez něj a snáz pak tu situaci přijme.“

„Stejně jsme už žily bez něj,“ uzavřela to Hortense a vstala „Mohly bychom o tom mluvit ještě hodiny, ale já se musím učit na maturitu.“

Joséphine beze slova odešla z pokoje a vrátila se do kuchyně, kde na ni čekali Mylène, Gary a Zoé.

„Může u nás Mylène zůstat na večeři? Řekni, že ano, maminko…“

„Myslím, že se raději vrátím do hotelu,“ řekla Mylène a políbila Zoé do vlasů, „jsme všichni unavení. A mě čeká zítra moc náročný den…“

Poděkovala Joséphine, políbila Zoé. Zdála se rozrušená. Naposledy se na ně podívala a řekla si: Možná je už nikdy neuvidím, dnes je to možná naposled.

Na začátku června Gary a Hortense maturovali.

Joséphine vstala brzy a připravila jim snídani. Zeptala se Hortense, jestli chtějí, aby je zavezla do školy. Hortense jí odpověděla, že ne, že by je to jen znervózňovalo.

První den se Hortense vrátila spokojená, druhý den taky a tak uběhl celý týden. Nezdálo se, že by měla nervy nebo trému. Gary byl flegmatičtější než ona, a taky nevypadal, že by si dělal nějaké zvláštní starosti. Museli tedy počkat do
4. července na výsledky.

Shirley nakonec na maturity nepřijela. Rozhodla se, že se usadí v Londýně, a tak tam už odjela a hledala byt. Volala každý večer. Gary pojede za ní, jen co bude mít po zkouškách.

Zoé úspěšně postoupila do vyšší třídy, Alexandr taky. Philippe je vzal oba na na čtrnáct dní do Évianu na jezdecký kurz. Setkal se s Joséphine na nádraží v den odjezdu, a emoce, které vyčetla z jeho obličeje, ji zmátly. Vzal ji za ruku a zeptal se: „Jak je?“ Pochopila to jako „jsi stále zamilovaná?“ Dotkl se rty její ruky a zašeptal: „Forget me not!“

Najednou měla chuť ho políbit.

Zoé se už nezeptala, jestli má Joséphine o tatínkovi nějaké nové zprávy.

Hortense zavolala do redakce časopisu Gala a získala třítýdenní stáž jako rekvizitářka při focení. Odcházela do práce každé ráno, nadávala na cestování hromadnou dopravu, které ji zabere spoustu času, a pořád dokola se vyptávala „tak kdy se přestěhujeme do Paříže, na co pořád čekáme, když už tady Shirley není“. Joséphine o tom také stále častěji přemýšlela. Začala se poohlížet po nějakém bytě v Neuilly. Bylo to jejich směrem, takže by Zoé nepřišla o všechny kamarády. Hortense prohlásila, že Neuilly jí zcela vyhovuje. „Jsou tam stromy, metro a autobusy, lidé tam chodí hezky oblečení… Konečně přestanu mít pocit, že žiju v rezervaci. Já ale každopádně odejdu hned, jak budu mít po maturitě, chtěla bych žít někde hodně daleko.“

O svém otci už nemluvila. Pokaždé, když se jí Joséphine zeptala: „Jsi v pořádku, Hortense? Jak se ti vede? Nepotřebuješ si promluvit?“, pokrčila znechuceně rameny a řekla: „Všechno jsme si už řekly, ne?“ Požádala, aby vytáhli ze sklepa televizi, když už je teď po zkouškách. Chtěla se dívat na módní magazíny, které běžely na kabelové televizi. Joséphine předplatila programy, které si Hortense přála. Byla ráda, že tak přijde na jiné myšlenky.

Jednou v neděli večer, někdy v půlce června, si Joséphine zapnula televizi. Byla doma sama, Hortense byla někde venku. Když odcházela, řekla jí: „Podívej se dnes večer na trojku, možná mě tam uvidíš… nebude to ale dlouhé, tak to nepropásni.“

Muselo být už nejmíň půl dvanácté a Joséphine napínala uši pokaždé, když se z chodby zaslechla nějaký zvuk. Dala jí peníze na taxíka, ale bylo to silnější než ona, měla starost pokaždé, když věděla, že je večer sama venku. Mohlo se jí něco stát, i když jela taxíkem, přece jen musela jít sama těmi opuštěnými ulicemi na předměstí. Když ji doprovázel Gary, bylo to jiné. Už jen kvůli těm večerním návratům bude dobré, když se přestěhujeme, pomyslela si. Nebudu se o ni tolik bát, když někam večer půjde…

Chvíli roztržitě přepínala kanály, ale pak se vrátila na trojku, aby nezmeškala Hortense. Luca navrhl: „Můžu vám přijít dělat společnost, jestli chcete.“ Ale Jo nechtěla, aby ji Hortense viděla v jeho společnosti. Nedokázala zatím propojit oba svoje životy. Život s Lucou a život s dcerami.

Přepnula kanál a měla pocit, že zahlédla Hortense. Zbystřila. Byla to ona. Rozhovor právě začal. Její dcera působila zářivým dojmem. Byla krásná, přirozená. Vypadala uvolněně, zdálo se, že jí neznámé prostředí ve studiu nijak nevadí. V maskérně ji nalíčili a učesali, takže vypadala starší, zralejší. Joséphine napadlo, že se podobá Avě Gardnerové. Moderátor ji představil, řekl, kolik je jí let a vysvětlil, že právě odmaturovala…

„A dopadlo to dobře?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Hortense. Oči jí zářily.

Teď asi bude mluvit o tom, že se chce zabývat módou, zmíní se o svém plánovaném studiu v Anglii, kam chce odjet na příští rok, a možná se zeptá se, jestli by nějaký návrhář neměl zájem využít její talent, pomyslela si Joséphine. Je o tolik odvážnější než já. Je pracovitá, výkonná a přitom precizní. Ví přesně, co chce, a nezdržuje se žádným předstíráním. Poslouchala svou dceru, jak skutečně mluví o své touze proniknout do uzavřeného světa módy. Zdůraznila, že v říjnu odjíždí studovat do Londýna, ale pokud by ji nějaký návrhář chtěl vzít na stáž v červenci, srpnu a září, byla by nadšená.

„To ale není jediný důvod, proč jste dnes tady,“ přerušil ji moderátor.

Byl to ten stejný, který před časem Iris ostříhal v přímém přenosu. V Joséphine najednou začalo hlodat strašlivé podezření.

„Ne. Přišla jsem učinit odhalení ohledně jedné knihy,“ řekla Hortense a velmi jasně a důrazně vyslovovala každé slovo. „Knihy, která získala nedávno velký úspěch. Je to Tak skromná královna…“

„A podle vás tedy tu knihu nenapsala její domnělá autorka Iris Dupinová, ale vaše matka…“

„Přesně tak. Dokázala jsem vám to, když jsem vám před chvílí ukázala matčin počítač, kde jste mohl vidět jednotlivé verze knihy tak, jak postupně vznikala…“

Tak proto jsem ho dnes ráno nemohla najít! Hledala jsem ho všude. Nakonec jsem si řekla, že jsem ho asi zapomněla u Luca…

„A musím ještě dodat,“ pokračoval moderátor, „že jsme sem do studia pozvali odborníka, který potvrdil, že počítač skutečně obsahuje jednotlivé verze rukopisu a že patří vaší matce, paní Joséphine Cortèsové, badatelce v Národním centru vědeckého výzkumu.“

„Která se specializuje na 12. století, což je právě období, ve kterém se děj knihy odehrává.“

„Vy tedy říkáte, že tu knihu nenapsala vaše teta, protože musíme připomenout, že Iris Dupinová je vaše teta, ale vaše matka?“

„Ano,“ potvrdila Hortense a podívala se přímo do kamery.

„Jste si vědoma toho, že to způsobí obrovský skandál?“

„Ano.“

„Máte svou tetu ale ráda, nebo ne?“

„Ano, mám.“

„A víte také, že tím riskujete, že jí zničíte a zkazíte život?“

„Ano.“

Její klid nebyl předstíraný. Hortense odpovídala bez zaváhání, ani jednou se nezačervenala nebo nezakoktala.

„A co vás tedy k tomuto kroku vede?“

„Matka nás vychovává sama, mou sestru a mě, a nemáme moc peněz. Neustále pracuje, vidím, že ji to vyčerpává, a já nechci, aby přišla o autorská práva k té knize.“

„Takže motivem vašeho jednání jsou finance?“

„Dělám to především, abych zjednala spravedlnost pro svou matku. A teprve pak pro peníze. Moje teta Iris Dupinová to udělala proto, že se chtěla pobavit, určitě nečekala, že kniha bude tak úspěšná, a myslím si, že každý má dostat, co mu patří.“

„Když mluvíte o úspěchu té knihy, můžete nám uvést nějaká čísla?“

„Určitě. K dnešnímu dni se prodalo pět set tisíc výtisků, kniha byla přeložena do čtyřiceti šesti jazyků a práva k jejímu zfilmování zakoupil Martin Scorsese…“

„Vy se tedy považujete za poškozenou?“

„Možná by se to dalo snad přirovnat k situaci, kdy si koupíte los a někomu ho darujete. Los vyhraje a ten někdo pak dostane peníze, spojené s výhrou. Rozdíl je ale v tom, že los si koupíte během několika vteřin, zatímco tu knihu matka psala celý rok a to nepočítám všechna ta léta studia, která tomu předcházela! Myslím si, že je jen spravedlivé, aby za svou práci dostala odměnu…“

„Jistěže,“ prohlásil moderátor, „ostatně s vámi přišel do studia i doktor Gaspard, který je advokátem mnoha hvězd showbusinessu, k nimž patří například Mick Jagger. Pane doktore, řekněte nám, co se v podobném případě dá udělat?“

Advokát začal dlouze rozmlouvat o plagiátech, o tom, že se skutečně stává, že si lidé najímají někoho, kdo za ně napíše různé texty, a zmínil se o několika případech tohoto typu, na kterých už v minulosti pracoval. Hortense soustředěně poslouchala a hleděla přitom zpříma do kamery. Měla na sobě zelenou košili Lacoste, která dobře podtrhovala barvu jejích očí i dlouhých vlasů. Joséphinin pohled zabloudil na malého zeleného krokodýla na levé kapsičce košile.

Když advokát domluvil, moderátor se znovu obrátil s otázkou na Hortense, která zakončila svou odpověď zmínkou o matčině úspěšné práci v Národním centru vědeckého výzkumu, o jejích odborných příspěvcích k tématu 12. století a o její neuvěřitelné skromnosti, kterou ji občas dokáže přivést až k zuřivosti.

„Víte,“ řekla Hortense, „když je člověk dítě, a já jsem byla dítětem ještě docela nedávno, potřebuje obdivovat své rodiče, myslet si, že jsou silní, že jsou dokonce nejsilnější ze všech. Rodiče jsou jejich ochrannou hradbou proti světu. Nechce si připustit, že i oni jsou někdy slabí, zmatení, že tápou. Nechce dokonce ani vědět, že mají problémy. Potřebuje se s nimi cítit v bezpečí. Já jsem měla vždycky pocit, že moje matka není dost silná na to, aby ji lidé respektovali, a že tím už dlouho trpí. A proto jsem se rozhodla udělat, co jsem dnes udělala: chtěla jsem ji chránit, třeba i proti její vůli, postavit se za ni, aby si už nemusela dělat starosti, aby si přestala lámat hlavu tím, jak zaplatí byt, daně, naše studium, provoz domácnosti… Když jsem se dnes odhodlala vyzradit toto tajemství, udělala jsem to jen proto, abych ji chránila.“

Všichni v sále začali tleskat.

Joséphine zírala na obrazovku s otevřenou pusou.

Moderátor se usmál, podíval se přímo do kamery a řekl, že se tímto obrací k Joséphine a blahopřeje jí, že má tak odvážnou a rozumnou dceru.

Pak se náhle obrátil k Hortense a zeptal se jí: „Ale proč jí neřeknete, že ji máte ráda, když jste s ní? Bylo by to jednodušší, než přijít to říct sem do studia. Protože to, co jste nám tady řekla, je přece vyznání lásky…“

Chvilku se zdálo, že Hortense zaváhala, ale pak řekla: „To právě nemůžu. V její přítomnosti to nedokážu. Je to silnější než já.“

„Ale přesto ji máte ráda?“

Chvíli bylo ticho. Hortense sklopila oči a zadívala se na svoje ruce. Pak řekla velmi tiše: „Já nevím, je to složité. Jsme obě tak jiné…“

Pak se ale narovnala, odhrnula si z čela pramen vlasů a dodala: „Především se na ni zlobím. Zlobím se, že jsem neměla dětství, že mi moje dětství vzala.“

Moderátor ji poblahopřál k odvaze, kterou projevila, poděkoval, že přišla, poděkoval také advokátovi a představil dalšího hosta. Hortense se zvedla a za potlesku diváků odešla z televizního studia.

Joséphine zůstala sedět na pohovce. Tak teď to všichni vědí. Cítila velikou úlevu. Konečně bude mít svůj život v rukou. Nebude už muset lhát a skrývat se. Bude moct psát pod svým jménem. Trochu jí to nahánělo strach, ale taky si říkala, že teď už se nebude moct na nic vymlouvat. Může to alespoň zkusit. „O mnohé věci se nepokusíme proto, že jsou obtížné, ale ony jsou obtížné právě proto, že se o ně nepokusíme.“ To řekl už Seneca. Byl to první citát, který si zapsala, když začala studovat. Tehdy si jím chtěla dodat odvahy… Tak já se teď o jednu obtížnou věc pokusím. Díky Hortense. Moje dcera mi ukázala cestu. Je to zvláštní, že moje dcera, která je pro mě v mnohém cizinkou a které často nerozumím, mě nutí, abych překonala sama sebe.

Hortense, která neuznává lásku, něhu, ani šlechetnost, která tak bojovně čelí životu, mi dala dárek, který mi zatím nikdo jiný nedal: dívá se na mě, hodnotí mě a říká mi ‚pusť se do toho, vrať se ke svému jménu a piš, protože ty to dokážeš!‘ To tedy znamená, že mě má ráda. Svým zvláštním způsobem, ale má mě ráda…

Za chvíli se vrátí a octnou se spolu tváří v tvář. Nesmí plakat ani ji obejmout. Cítila, že na to je ještě moc brzy. Ale hájila ji. Přede všemi. Chtěla jí vrátit, co jí náleží. To znamená, že má přece jen trochu ráda.

Seděla na pohovce a přemýšlela, jak se má zachovat. Minuty ubíhaly, Hortense tu bude každou chvíli. Zachrastí klíč v zámku a pak se mě zeptá: Ty jsi ještě vzhůru, ty nespíš, dělala sis o mě starosti? Ach mami! Tak jak jsem se ti líbila? Slušelo mi to? A jak jsem mluvila? Musela jsem to říct, jinak by sis to zase všechno nechala líbit… A toho už mám po krk! Pak odejde do svého pokoje a zavře za sebou.

Bojovala se strachem, který se jí zmocnil. Otevřela dveře na balkon a opřela se o zábradlí. Rostliny už dávno uschly. Zůstaly z nich jen žlutočerné stonky a několik suchých listů pod stolkem. Musím ty květináče uklidit. To je všechno, co po Antoinovi zbylo. Vzdychla a zlehka se jich dotkla. Tak rád se staral o květiny. Zvlášť o tu bílou kamélii… Trávil tím celé hodiny. Pečlivě jim odměřoval dávky hnojiva, přivazoval podpěrné kolíky, pravidelně je rosil. Říkal mi jejich latinské názvy, věděl, kdy která kvete, vysvětloval mi, jak se mají řízkovat. Když odjížděl, radil mi, jak se o ně mám starat. Teď jsou suché.

Narovnala se a zadívala se na hvězdy na obloze. Vzpomněla si na tatínka. A řekla hvězdám: „Víte, ona je tak mladá, ještě toho o životě moc neví. Myslí si, že ano, a proto mě soudí… To patří k jejímu věku, je to normální. Byla by raději, kdyby její matka byla Iris! V čem je mezi námi rozdíl? Co ona má a já ne? Je krásná, dokonce velice krásná, zdá se, že se jí daří všechno, na co sáhne. To je ten rozdíl mezi námi, který moje dcera vidí. Vidí ale jen tohle, nic jiného! Tu malou výhodu, kterou člověk dostane do vínku, už když se narodí. Nikdo neví proč, je to nespravedlivé, a těm šťastným to usnadňuje život! Ale moji něhu a lásku, kterou k ní od malička cítím, tu nevidí. Ale je to v ní. Všechno to v ní je uloženo. Moje láska, kterou jí odmalička dávám, jak jsem k ní v noci vstávala, když se jí něco ošklivého zdálo. Trápila jsem se s ní, když přišla smutná ze školy, protože se na ni někdo škaredě podíval, nebo jí řekl něco, co ji mrzelo. Byla bych na sebe ráda vzala všechna její trápení, udělala bych cokoli, aby mohla vyrůstat v klidu a bez starostí… Byla bych za ni dala život. Dělala jsem to možná neobratně, ale to bylo asi tím, že jsem ji měla tolik ráda. Často se přece chováme neobratně k lidem, které milujeme. Dusíme je svou láskou a někdy je s ní i obtěžujeme… protože s ní neumíme zacházet. Ona si myslí, že peníze jsou všemocné, ale s tím, co jsem pro ni dělala, neměly peníze nikdy nic společného. Nijak nesouvisely s tím, že jsem byla tady, když se vracela ze školy, že jsem jí připravovala svačinu, večeři, chystala jsem jí oblečení na další den, že jsem si sama různé věci nekoupila, jen aby ona mohla mít to, po čem toužila. Krásné knížky, hezké boty, aby mohla jíst to, co má ráda. Sama jsem ustupovala do pozadí, aby ona měla dost místa. Peníze nic z toho nemohou zajistit, to může udělat jen láska. Když zahrnujeme své dítě láskou, dodáváme mu tím zároveň sílu. Láska se nedá popsat v řeči čísel, nemůžeme ji změřit ani spočítat… Tohle moje holčička zatím neví. Je moc mladá. Jednou to pochopí… Pomozte mi hvězdy, ať to pochopí a ať k sobě zase najdeme cestu. Mám ji tak ráda, dala bych všechno, co mám, za to, aby mi jednou řekla „maminko, mám tě ráda, ty jsi moje maminečka“…. Snažně vás prosím, hvězdy, zařiďte, aby pochopila, jak to je a aby to mohla přijmout. Pro vás to přece není těžké. Vy přece vidíte všechnu tu lásku, kterou mám v srdci, tak proč ji nevidí ona? Proč?

Držela si hlavu v dlaních a stála tam na balkoně, opřená o zábradlí. Prosila z celého srdce, aby ji hvězdy vyslyšely, aby ta poslední hvězdička na konci oje Velkého vozu zablikala.

„Ach tatínku… Tak dlouho mi trvalo, než jsem pochopila, že jsi mě měl rád, že jsem nebyla nikdy sama, že mě tvoje láska všude provázela. Nevěděla jsem to, dokud jsi ještě žil, a tak jsem ti to nemohla říct. Pochopila jsem to až pak… až dlouho potom… Doufám, že i ona to pochopí… Jen ať to ale netrvá moc dlouho, protože mě bolí to, jak mě stále odmítá. Vždycky mě to zabolí, nikdy si na to nezvyknu…

V tu chvíli ucítila lehounký dotyk na rameni.

To asi vítr sfoukl suchý list z balkonu nad námi, napadlo ji. A ten se snesl se ke mně. To jistě zařídily hvězdy, abych poznala, že mě slyší.

Byla to Hortense. Joséphine ji neslyšela přijít. Teď stála za ní. Joséphine se rychle narovnala, podívala se na ni a trochu kajícně se usmála se.

„Přemýšlela jsem o těch květinách, co tu tatínek míval… Jsou už tak dlouho suché. Zapomněla jsem se o ně starat. Měla jsem na to myslet, bylo to pro něj tak důležité.“

„Přestaň, mami, nech toho…“ řekla Hortense klidným a tichým hlasem. „Neomlouvej se. Zasadíš jiné.“

Vzala Joséphine kolem ramen a řekla: „Tak pojď. Měla by sis jít lehnout, jsi unavená… A já taky. Nemyslela jsem si, že to dnes večer bude tak únavné. Poslouchala jsi mě?“

Joséphine přikývla.

„No a?“ zeptala se Hortense a vyčkávala, co maminka odpoví.

Z televizního studia se vracela domů taxíkem. Přitom myslela na matku a na představu, kterou si o ní udělala. A na způsob, jakým o ní mluvila před všemi těmi cizími lidmi, kteří ji neznají. Najednou ji viděla z jiné perspektivy, jako by se na ni dívala odněkud zvenčí. Uvědomila si, že takhle ji nezná. Nezná ji jako odhodlanou ženu, která neváhá pustit se do boje. Nezná ji jako spisovatelku, která svou knihu napsala v utajení, protože potřebovala peníze. Dělala to pro nás… Pro sebe by to nikdy nedělala. Taxík projížděl temnými ulicemi, ozářenými jen slabým světlem pouličních lamp, a jí se zdálo, že svou matku vidí jinýma očima. Pochopila, co všechno pro ni matka dělá. Bylo to tím jasnější a zřetelnější, čím víc se blížila k jejich domu.

A potom vešla do bytu, viděla ji, jak stojí na balkoně a že si tam tiše pro sebe povídá. Vycítila z toho obratu opuštěnost a zmatek.

„Tys mě bránila, Hortense… Jsem tak šťastná… Kdybys jen věděla!“

Vrátily se zpátky do pokoje. Hortense matku objímala kolem ramen. Joséphine cítila, že se jí podlamují nohy, byla jí zima, třásla se. Zastavila se a řekla: „Myslím, že teď určitě nebudu moct usnout! Je toho na mě nějak moc… co kdybychom si uvařily kávu?“

„To nám zvedne náladu.“

„Tu jsi mi zvedla už ty… Kdybys věděla, jak jsem šťastná. Kdybys jen tušila…“

Hortense se usmála a přerušila ji. Zlehka se dotkla její ruky a zeptala se: „A máš už nějaký nápad na další knížku?“

druhý díl Pomalý valčik želviček objednávejte zde