Překlad knihy vznikl za laskavé podpory Centre national du livre.

Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2008.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, 2008

Translation © Daniela Veškrnová, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-473-5

.

.

„Je hrozné, že žijeme v době, kdy stačí jen vyslovit slovo cit a vaše okolí to okamžitě interpretuje jako přecitlivělost nebo sentimentálnost. Ale jednoho dne snad přece lidé pochopí, že dnes tolik vyzdvihovaný intelekt není všemocný a vrátí vnímání a projevování citů to místo, které mu právem náleží.“

Romain Gary

První část

„Přišla jsem si vyzvednout balíček,“ řekla Joséphine Cortèsová, když na ni došla řada u přepážky na poště v ulici Longchamp, v XVI. pařížském obvodu.

„Z Francie nebo z ciziny?“

„Nevím.“

„Na jaké jméno?“

„Joséphine Cortèsová. C.O.R.T. È.S.O.V.Á.“

„Máte oznámení o uložení zásilky?“

Joséphine Cortèsová podala ženě za přepážkou žlutý formulář Oznámení o uložení zásilky. Úřednice byla falešná blondýna s melírem. Mhouřila oči a dívala se do prázdna.

„A občanský průkaz?“ zeptala se unaveným hlasem.

Joséphine vytáhla občanku a položila ji ženě za přepážkou přímo před oči. Ta se zatím začala bavit se svou kolegyní o nové dietě s červeným zelím a černou ředkví. Pak vzala její průkazku, několikrát si poposedla a konečně vstala ze židle. Přitom si několikrát přejela rukou po zádech v kříži.

Odkolébala se do chodby a zmizela. Minutová ručička se pomalu sunula vpřed. Joséphine se ohlédla na frontu, která se za ní začala tvořit, a stísněně se usmála.

Není to moje vina, že mi ten balík někam odložili a teď ho nemůžou najít, jako by říkal její výraz. Omluvně přitom krčila ramena. Nemůžu za to, že ho napřed poslali do Courbevoie a teprve pak ho doručili sem. A odkud vlastně je? Možná z Anglie, od Shirley? Ta už ale moji novou adresu zná. To by jí tak bylo podobné, že by mi poslala ten svůj oblíbený čaj, co kupuje ve Fortnum & Mason, pravý anglický puding a tlusté ponožky, aby mi nebylo zima od noh, když sedím a píšu na počítači. Shirley vždycky říkává, že nejde ani tak o lásku, ale právě o její drobné projevy. Bez nich, říkává, je láska jako moře bez soli, bramborový salát bez majonézy, konvalinky bez bílých zvonečků. Shir-
ley jí chyběla. Odstěhovala se i se synem Garym do Londýna a žili teď tam.

Úřednice se vrátila a nesla balíček velikosti krabice od bot.

„Sbíráte známky?“ řekla směrem k Joséphine a soukala se na vysokou židli, která pod její vahou zaskřípala.

„Ne…“

„Já ano. A řeknu vám, že tyhle jsou nádherné!“

Prohlížela si je a mhouřila přitom oči, potom postrčila balíček směrem k Joséphine, která na hrubém papíře, do kterého byl zabalený, rozluštila své jméno a svou starou adresu v Courbevoie. Provázek byl také hrubý a tím, jak se balíček povaloval na různých policích na poště, se oba jeho špinavé konce roztřepily.

„Vy jste se přestěhovala, tak proto jsem ho nemohla najít! Podívejme se, je až z Keni. Ten se nacestoval! No to vy ostatně taky…“

Řekla to sarkastickým tónem a Joséphine se začervenala. Zamumlala sotva slyšitelnou omluvu. Nepřestěhovala se proto, že by se jí snad na předměstí už nelíbilo, to ne! Čtvrť Courbevoie, kde dřív bydlela, i ten svůj balkon s rezavým zábradlím měla pořád ráda a ke svému novému bydlišti, po pravdě řečeno, zatím vůbec nepřilnula, cítila se tam cize a jaksi nepatřičně. Ne, přestěhovala se proto, že její starší dcera Hortense už na předměstí rozhodně žít nechtěla. A když si Hortense vezme něco do hlavy, nepřestane, dokud nedosáhne svého. A když ne, ničí vás svým pohrdáním. Díky penězům, které dostala za autorská práva ke svému románu Tak pokorná královna, a díky velké půjčce, kterou si vzala v bance, si Joséphine mohla dovolit koupit krásný byt v pěkné čtvrti na Avenue Raphaël, blízko la Muette, na samém konci ulice Passy s luxusními butiky, na okraji Buloňského lesíka. Napůl ve městě a přece blízko přírodě, jak nadneseně zdůrazňoval realitní makléř. Hortense se vrhla Joséphine kolem krku: „Děkuju, maminečko, díky tobě teď konečně začnu žít, bude ze mě opravdová Pařížanka!“

„Kdyby to záleželo na mně, zůstala bych v Courbevoie,“ zamumlala v rozpacích Joséphine a cítila, že jí konečky uší jen hoří.

To je mi novinka, dřív jsem se pro nic za nic nečervenala. Byla jsem tam, kam jsem patřila, a i když jsem se tam necítila vždycky dobře, přece jen to bylo moje místo.

„Tak co ty známky? Necháte si je?“

„Víte, mám strach, že se obal protrhne, kdybych je vystřihla…“

„To nevadí, zapomeňte na to!“

„Ale přinesu vám je, jestli chcete…“

„Říkám vám, že to nevadí! To bylo jen tak, zdály se mi v tu chvíli pěkné. Jako bych nic neřekla!“

Přesunula svůj pohled na další osobu ve frontě a ostentativně ignorovala Joséphine, která si schovala občanku zpátky do kabelky, odešla od přepážky a vyšla ven z budovy pošty.

Joséphine Cortèsová byla nesmělá. Byla úplně jiná než její matka nebo sestra, které si jediným pohledem, jediným úsměvem uměly zjednat respekt nebo získat oblibu. Joséphine se obvykle po svém způsobu stáhla do pozadí a skoro jako by se omlouvala za svou přítomnost. Šlo to tak daleko, že se někdy dokonce zakoktala nebo začervenala. Nějakou dobu si myslela, že jí úspěch dopomůže k tomu, aby získala větší sebedůvěru. Její román Tak pokorná královna se držel i po roce, který uplynul od jeho vydání, stále mezi nejprodávanějšími knihami. Peníze jí však žádný pocit jistoty nepřinesly. Nakonec z nich měla hrůzu. Změnily jí život, ovlivnily i její vztahy s ostatními lidmi. Jediné, co se nezměnilo, je můj vztah k sobě samé, povzdechla si a rozhlížela se po nějaké kavárně, kam by mohla zajít a v klidu si rozbalit ten záhadný balíček. Musí přece existovat nějaký způsob, jak to s těmi financemi vyřešit. Peníze sice zaženou strach z budoucnosti, ale jakmile je jednou máte, působí vám jen další starosti a rozpaky. Kam je uložit? Na jaký úrok? Kdo se o ně bude starat? Já tedy určitě ne, v tom měla Joséphine zcela jasno. Přecházela právě ulici a na přechodu ji jen o vlásek minula projíždějící motorka. Požádala svého bankéře, pana Faugerona, aby peníze ponechal na jejím účtu a pravidelně jí každý měsíc posílal jistou sumu, ze které koupila nové auto, platila jídlo, daně, školné a běžné každodenní výdaje Hortense, která studovala v Londýně. Hortense to s penězi uměla. Té by se při pohledu na výpis z účtu hlava nezatočila. Joséphine věděla, proč tomu tak je: její starší dcera si ve svých necelých osmnácti letech dokázala v životě v mnoha ohledech poradit lépe než ona ve svých třiačtyřiceti.

Byl konec listopadu, takže se brzy stmívalo. Foukal silný vítr, který strhával ze stromů poslední zbytky listí, a to se v rezavých vírech snášelo k zemi. Lidé chodili se skloněnou hlavou, jako by se báli, že je prudký náraz větru zasáhne přímo do tváře. Joséphine si ohrnula límec kabátu a podívala se na hodinky. V sedm měla v restauraci Le Coq na náměstí Trocadéro schůzku s Lucou.

Zadívala se na balíček. Nebyl tam uveden žádný odesílatel. Kdo jí ho mohl poslat? Mylène? Nebo pan Wei?

Došla na konec ulice Poincaré, odbočila na Trocadéro a vešla do restaurace. Měla ještě víc jak hodinu času, než přijde Luca. Od té doby, co se přestěhovala, se pokaždé scházeli v této res-
tauraci. Joséphine si to tak přála. Byl to pro ni způsob, jak se zabydlet v nové čtvrti. Líbilo se jí vytvářet si nové zvyky. „Pro mě je to tady až moc buržoazní a taky je tady příliš mnoho turistů,“ komentoval to Luca netečně. „To místo nemá žádnou duši, ale když na tom trváte…“ To, jestli je někdo smutný nebo šťastný, se nejlíp pozná na očích. Pohled zamaskovat nemůžete. A Luca měl oči smutné, i když se usmíval.

Otevřela prosklené dveře a očima hledala volný stůl. Jeden zahlédla a usadila se u něj. Nikdo si jí nevšímal a ona se hned cítila líp. Že by se z ní už přece jen stala opravdová Pařížanka? Zvedla ruku a dotkla se mandlově zelené pletené čapky, kterou si koupila minulý týden. Chtěla si ji sundat, ale pak se rozhodla, že si ji ponechá na hlavě. Kdyby si ji sundala, rozcuchala by si vlasy. Nedokázala si představit, že by měla vytáhnout hřeben a začít se v restauraci česat. To se přece nedělá. To byla jedna z matčiných zásad. Usmála se. Přestože se spolu nevídaly, nemohla se z jejího vlivu vymanit. Čapku tvořily tři pletené sklady umístěné nad sebou, které vypadaly trochu jako maličké nafouknuté pneu-
matiky. Vršek byl z manšestru a byl lemovaný silnější flanelovou látkou, jako to bývá u klasického baretu. Zahlédla tuhle zvláštní pokrývku hlavy za výlohou jednoho obchodu na Rue des Francs-Bourgeois ve čtvrti Marais. Zašla dovnitř, zeptala se, kolik stojí a vyzkoušela si ji. Vypadala v ní vcelku bezstarostně a možná i rozverně. Hodila se k barvě jejích očí a celkově odlehčovala její výraz. Jako by jí ta čapka dodávala na osobitosti. Den předtím byla ve škole, kam chodila její mladší dcera Zoé. Pozvala si ji tam třídní učitelka, chtěla s ní mluvit o tom, jak si Zoé zvykla v nové škole a jak se adaptovala na nové prostředí. Když už si všechno řekly a chystaly se rozloučit, oblékla si paní Bertierová kabát a nasadila si na hlavu zelenou třípatrovou čapku.

„Jé, já mám úplně stejnou,“ řekla Joséphine. „Jenže jsem si ji nevzala, protože jsem si netroufla.“

„To jste ale měla! Je báječně teplá a je úplně jiná než všechny ostatní. Ta se nedá přehlédnout!“

„Koupila jste si ji v Rue des Francs-Bourgeois?“

„Ano, v takovém malém obchůdku.“

„Já také. To je ale náhoda!“

To, že mají stejnou pokrývku hlavy, je sblížilo víc než předtím celé to dlouhé povídání o Zoé. Z budovy školy vyšly společně, zabrané do hovoru, a pokračovaly dál stejným směrem.

„Zoé mi říkala, že jste se přestěhovaly z Courbevoie.“

„Žila jsem tam patnáct let. Měla jsem to tam ráda, i když tam byly občas problémy…“

„To máte všude, tady ty problémy nedělají děti, ale jejich rodiče!“

Joséphine se na ni překvapeně zadívala.

„Myslí si, že mají doma malého génia, a vyčítají nám, že v něm neodhalíme dřímajícího Pythagora nebo Chateaubrianda. Moří je soukromými hodinami, vozí je na lekce klavíru nebo na tenis, o prázdninách je posílají do ciziny na kurzy do snobských škol a děti jsou pak vyčerpané a ve škole kolikrát usínají nebo s námi mluví jako s nějakým sluhou.“

„Vážně?“

„A když se pokusíte jejich rodičům připomenout, že jsou to zatím pořád ještě děti, koukají na vás zvysoka a řeknou, že ostatní děti možná, ale to jejich rozhodně ne! Mozartovi bylo sedm, když napsal Malou noční hudbu – což mezi námi je jenom taková uspávací odrhovačka! A jim připadá, že jejich potomci jsou taky takoví malí Mozartové! Však zrovna včera jsem se musela dohadovat s jedním otcem. Je to bankéř a sám ty svoje diplomy a ocenění nejspíš ani nedokáže spočítat. Přišel si stěžovat, že jeho syn má průměr jenom 1,5! Počkejte, vždyť on je vlastně ve stejné skupině jako Zoé… Když jsem mu řekla, že to je přece pěkný prospěch, podíval se na mě, jako kdybych ho tím urazila. Jeho syn, krev jeho krve! A má průměr jenom 1,5! Skoro jsem se bála, že mi půjde po krku! Víte, být profesorem je dnes nebezpečné. Z dětí strach nemám, ale z jejich rodičů někdy ano!“

Zasmála se nahlas a rázně si narazila čapku pevněji na hlavu, aby ji neodnesl vítr.

Když došly před dům, kde Joséphine bydlela, musely se rozloučit.

„Já bydlím ještě o kousek dál,“ řekla a ukázala směrem doleva. „Nebojte, dám vám na Zoé pozor!“

Po pár krocích se ještě otočila a zavolala na Joséphine:

„A zítra si vezměte tu čapku! Aspoň se už z dálky poznáme. To se určitě nemineme!“

To je fakt, pomyslela si Joséphine. Vypadá totiž trochu jako kobra stočená v košíku. Jako by jen čekala na zvuk flétny, aby se jí mohla začít na hlavě vlnit. Zasmála se a zamávala na ni, že ano, že si tu legrační čepičku zítra vezme. Uvidíme, jak se bude Lucovi líbit.

Vídali se spolu už rok a stále si vykali. Před dvěma měsíci, na začátku září, si zkusili začít tykat, ale na změnu už bylo pozdě. Jako by tím do svého soukromí vpustili dvě neznámé osoby, které se sice oslovovaly „ty“, ale přitom se neznaly. Vrátili se tedy k vykání, které bylo možná pro jejich okolí překvapivé, ale jim dokonale vyhovovalo. Vyhovoval jim i způsob života, pro který se rozhodli – žili každý sám, oba si velmi pečlivě chránili svou nezávislost. Luca psal pro univerzitní vydavatelství odbornou studii o historii slz od středověku po dnešek. Většinu času trávil ve studovně. Bylo mu devětatřicet, ale stále žil jako student. Bydlel v malé svobodárně v Asnières, v ledničce míval jen láhev Coca-Coly a kousek paštiky, nevlastnil ani auto ani televizi a za každého počasí nosil svůj věčný tmavěmodrý sportovní kabát s kapucí a velkými hlubokými kapsami, ve kterých měl všechno, co ten den potřeboval. Jako by si svůj příbytek nosil stále s sebou. Měl bratra, dvojče, který se jmenoval Vittorio a neustále mu působil starosti. Joséphine stačilo, aby se na něho podívala, a podle vrásky, která se mu dělala mezi obočím, dokázala odhadnout, jestli má zrovna o bratrovi dobré nebo špatné zprávy. Když byla rýha hlubší, bylo jasné, že se něco chystá. Na nic se ho nevyptávala. V takové dny Luca většinou mlčel a tvářil se zachmuřeně. Vzal ji za ruku a vsunul si ji do kapsy kabátu, kde už byly klíče, pero, zápisník, bonbony proti bolení v krku, lístky na metro, mobil, balíček papírových kapesníků a stará kožená červená peněženka. Naučila se konečky prstů rozeznat každý předmět. Podle tvaru sáčku dokázala dokonce určit i značku bonbonů. Někdy se vídali večer, když Zoé spala u kamarádky, nebo o víkendu, když dcerka odjela za svým bratrancem Alexandrem do Londýna.

Každý druhý víkend, vždycky v pátek, odvezla Joséphine Zoé na nádraží Gare du Nord. Philippe s Alexandrem ji pak čekávali na nádraží Saint Pancras. Philippe Zoé předplatil jízdenky na vlaky Eurostar a Zoé tam jezdila moc ráda, pokaždé se už těšila na pokojík, který pro ni strýc ve svém bytě na Notting Hill zařídil.

„Copak ty tam máš svůj vlastní pokoj?“ podivila se Joséphine.

„Mám dokonce i skříň plnou oblečení, abych se nemusela vláčet s kufrem! Philippe myslí na všechno. Mám prostě báječnýho strýčka!“

Joséphine v tom nemohla přehlédnout švagrovu laskavost a velkorysost. Pokaždé, když měla problém nebo váhala, jak se má v nějaké věci rozhodnout, volala Philippovi.

Často jí připomínal: „Víš, že jsem tady, Joséphine, a že mi můžeš kdykoli říct.“ Už jen to, že uslyšela laskavý tón jeho hlasu, na ni působilo uklidňujícím dojmem. Byla by si ráda jeho láskyplného hlasu a vlídnosti užila víc. Nemohla nepostřehnout tu změnu v jeho hlase, kdykoli se ohlásila: „Haló, Philippe, tady je Jo.“ Pokaždé ji však nějaký varovný hlas nabádal: Dej si pozor! Je to manžel tvé sestry! Udržuj si odstup, Joséphine!

Antoine, její manžel a otec jejích dvou dcer, zemřel před šesti měsíci. V Keni. Pracoval tam pro čínského obchodníka, pana Weie. Stali se společníky a řídil jeho krokodýlí farmu. Jeho podnikání však šlo od desíti k pěti, začal pít a nakonec i rozmlouval s krokodýly, kteří ho přiváděli k zoufalství, protože se odmítali rozmnožovat, rozbíjeli ochranné mříže a požírali zaměstnance. Trávil celé noci tím, že upřeně zíral do žlutých očí krokodýlů, kteří leželi těsně pod hladinou, takže jim z vody vykukovaly jen oči. Rád by si s nimi povídal, chtěl se s nimi spřátelit. Jednou v noci za nimi dokonce vlezl do vody a to se mu stalo osudným. O jeho tragickém konci se Joséphine dověděla od Mylène. Od Mylène, která byla jeho milenkou a kterou vzal s sebou, když se rozjel za dobrodružstvím do Keni. To kvůli ní Joséphine opustil. Ne! Kvůli ní mě neopustil, opustil mě proto, že už nedokázal dál snášet to, že nemá práci, že celý den nic nedělá a chodí jen tak od ničeho k ničemu a že musí žít z peněz, které vydělám já. Mylène byla jen záminka. Jen taková podpěra, která mu měla pomoct, když chtěl znovu vystavět svůj život.

Joséphine neměla odvahu říct Zoé, že její otec zemřel. Řekla jí, že odjel hluboko do džungle prozkoumat nová území, kde by se daly vybudovat další krokodýlí farmy. Nemá tam s sebou mobil, ale jistě se brzy ozve. Zoé pokývala hlavou a odpověděla: „Tak teď už mám jenom tebe, mami, jen aby se s tebou nic nestalo,“ a rychle ta slova zaklepala na dřevo, aby to případné neštěstí odvrátila. „Ale jdi, mně se nic nestane, já jsem jako ta královna Aliénor. Ta se přece dožila skoro osmdesáti let a nic ji nedokázalo porazit!“ Zoé chvíli uvažovala a pak položila praktickou otázku: „Ale kdyby se ti něco přihodilo, mami, co bych pak dělala? Sama bych tatínka přece nikdy nenašla!“ Joséphine se chvíli zaobírala myšlenkou, že jí pošle pár pohlednic podepsaných „tvůj tatínek“, ale představa, že by měla něco falšovat, jí byla proti srsti. Jednou jí to stejně bude muset říct. Jenže nikdy k tomu nebyla ta správná chvíle. Copak vůbec existuje správná chvíle k tomu, aby člověk řekl holčičce, které je třináct a půl, že jejího otce sežral krokodýl? Hortense věděla, jak to s tatínkem doopravdy je. Plakala, zlobila se na Joséphine, ale pak prohlásila, že je to tak lepší, protože se otec příliš trápil tím, že se mu v životě nedařilo. Hortense neměla ráda city. Soucit se jí protivil a připadalo jí, že je to jen ztráta času a energie. Ona měla v životě jediný cíl, a tím byl úspěch a nikdo ji od něj nemohl odvrátit. Jistěže měla otce ráda, ale nemohla mu nijak pomoct. Každý je pánem svého osudu, on prohrál a zaplatil za to.

A proléváním slz mu život nevrátí.

To bylo v červnu.

Joséphine připadalo, že od té doby uplynula celá věčnost.

Hortense odmaturovala se samými jedničkami a odjela studovat do Anglie. Občas se zastavila u Philippa, když tam právě byla na víkend Zoé, a strávila jeden den s nimi, ale většinou jen rychle přiletěla, vlepila sestřičce pusu a už zase byla ta tam. Zapsala se na Saint Martins College a věčně se učila. „Je to ta nejlepší škola na světě pro stylisty,“ ujišťovala matku. „Vím, že je to drahé, ale teď na to přece prostředky máme, ne? Uvidíš, že téhle investice nebudeš litovat. Bude ze mě známá a slavná stylistka.“ Hortense o tom nepochybovala. Ani Joséphine ne. Vždycky své prvorozené dceři důvěřovala.

Co všechno se přihodilo za necelý rok! Stačilo pár měsíců a můj život se od základu změnil. Tehdy jsem byla sama, manžel mě opustil a matka mě věčně peskovala, topila jsem se v dluzích a z banky mi chodila jedna výzva k zaplacení za druhou. Dopsala jsem román, který si u mě objednala moje drahá sestra Iris, aby ho pak mohla jen podepsat a díky tomu zazářit ve společnosti.

A dnes…

Dnes práva na můj román koupil Scorsese a mluví se o tom, že roli Florine by měla hrát Nicole Kidmanová. Kniha byla přeložena do mnoha jazyků, před pár dny jsem dokonce podepsala první smlouvu na překlad do čínštiny.

Philippe s Alexandrem teď žijí v Londýně. Iris se léčí z deprese na jedné pařížské klinice a většinu času prospí.

A já hledám námět pro svůj druhý román, protože mě vydavatel přesvědčil, že mám psát dál. Hledám a hledám, ale nenacházím.

Dnes je ze mě vdova. Antoinovu smrt úředně potvrdila místní policie, prohlášení předala velvyslanectví Francouzské republiky v Nairobi, které je zaslalo Ministerstvu zahraničních věcí do Francie. Pro francouzské úřady jsem Joséphine Plissonnierová-Cortèsová. Dokážu už na Antoina a jeho strašnou smrt myslet bez toho, že bych se rozplakala.

Vybudovala jsem si nový život. Čekám teď na Lucu a půjdeme spolu do kina. On koupí cestou Pariscope s programem kin a budeme spolu vybírat, na co se vypravíme. Ve skutečnosti vybírá Luca, ale přitom se tváří, že iniciativu nechává na ní. Ona se opře hlavou o jeho rameno, dá si ruku k němu do kapsy a řekne: „Vyberte něco vy.“ On řekne: „Dobře, vyberu, ale vy pak nebudete nic namítat!“

Nikdy neměla námitky. Pokaždé ji znovu a znovu udivovalo, že ho těší být s ní. Když spala u něho a cítila, jak se k ní ve spánku tiskne, hrávala takovou hru: Zavřela oči a dlouho je nechala zavřené. Pak je otevřela a prohlížela si kousek po kousku strohé zařízení jeho bytu, pozorovala bílé světlo, které pronikalo mezi lamelami žaluzií, i hraničky knih vyrovnané dokonce i na zemi. Na některé ležel zapomenutý talíř, na jiné sklenička, poklička nebo časopis, který vypadal, že každou chvíli spadne. Byl to takový staromládenecký byt. Vychutnávala si ten pocit, že je zde paní domu. Jsme v jeho bytě a já spím v jeho posteli. Přitiskla se k němu a lehce pohladila jeho ruku, která ji objímala kolem pasu. Byla na dotek suchá, jako starý kmen vinné révy. Mám milence. Já, Joséphine Plissonnierová-Cortèsová, mám milence. Cítila, jak jí zrudly uši a rychle se rozhlédla po kavárně, aby se ujistila, že se na ni nikdo nedívá. Jen aby se mu líbil ten můj čepec! Když pokrčí nos, splácnu ho a udělám z něj jen takový nenápadný baret. Nebo jej sroluju a strčím do kapsy a víckrát si ho už nenasadím.

Její pohled zase sklouzl na balíček. Rozvázala hrubý provázek a znovu si přečetla adresu. PANÍ JOSÉPHINE CORTÈSOVÁ. Ani se nestihli rozvést. Měli by ale k tomu vůbec dost odvahy? Zůstali manželi. Člověk si toho druhého přece nebere jen kvůli těm hezkým věcem, které spolu prožijí. Bere si ho, aby spolu snáz zvládli omyly, slabosti, lži a nástrahy života. Nebyla už do Antoina zamilovaná, ale zůstával dál jejím manželem, byl otcem Hortense a Zoé.

Opatrně rozbalila papír, ještě jednou se podívala na známky – že by je přece jen dala té paní na poště? – a pootevřela krabici od bot, která v něm byla zabalená. Nahoře na víku ležel dopis.

Vážená paní Cortèsová,

tohle je jediné, co zbylo z Vašeho manžela Antoina Cortèse po té nešťastné nehodě, která ho stála život. Chtěli bychom Vás ujistit, že s Vámi všichni cítíme a že si na něj uchováme v paměti vřelou vzpomínku jako na kamaráda a kolegu, který byl vždycky ochotný pomoci a zaplatit rundu. Život bez něj už nebude takový jako dřív a jeho místo u baru zůstane prázdné na důkaz věrnosti, kterou zachováváme jeho vzpomínce.

Přátelé a kolegové z Crocodile Café v Mombase

Následovala řada nečitelných podpisů Antoinových přátel. Vyndala potápěčské hodinky, měly hezký černý ciferník lemovaný římskými a arabskými číslicemi, oranžovou sportovní botu velikosti 39 – vždycky ho trápilo, že má malé nohy –, přívěšek s andělíčkem, který dostal při křtu. Andělíček byl vyobrazený z profilu a bradou se opíral o hřbet ruky, na zadní straně přívěsku bylo vyryto jeho jméno a datum narození, 26. května 1963. A nakonec vyndala dlouhou kadeř kaštanových vlasů, přilepenou lepicí páskou na kousek lepenky. Vedle bylo rukou nedbale připsáno: „Vlasy Antoina Cortèse, obchodníka z Francie.“ Pohled na tu kadeř Joséphine otřásl. Ten kontrast mezi jemnými, hebkými vlasy a dojmem, který Antoine toužil budit. Svoje křestní jméno neměl rád, byl raději, když ho lidé oslovovali Tonio. Tonio Cortès. Bylo to ráznější a působilo to lepším dojmem. Hodilo se to k vytouženému obrazu lovce divokých šelem, muže, který se ničeho nezalekne. A přitom ho věčně sžíral strach, že takový být nedokáže, že na to nebude mít.

Lehce se té kadeře dotkla prsty. Ty můj ubohý Antoine, tys nebyl stvořený pro tenhle svět. Tobě by vyhovoval bezstarostný svět operety, kde věci nemají ostré hrany, a ty by ses v něm mohl po libosti naparovat a svými řečmi zastrašit i krokodýly. Jenže oni tě slupli jako jednohubku. Ale to nedělají jen oni. Na světě jsou spousty takových hnusných zvířat.

Ta kartonová krabice, kterou měla položenou na klíně, to bylo všechno, co zbylo z Antoina Cortèse. Ve skutečnosti svého manžela vlastně celou dobu takto chránila. Vytvářela pro něj iluzi, že on je tím, kdo všechno řídí, ale odpovědnost nesla po všechna ta léta stejně vždycky ona sama.

„Tak co to bude, paní?“

Číšník se zastavil u jejího stolu a vyčkával.

„Lehkou kolu, prosím.“

Číšník pružným krokem odešel. Musím začít cvičit. Začínám tloustnout. Jedním z důvodů, proč se nakonec rozhodla pro tento byt, bylo i to, že bude moct chodit běhat do Bouloňského lesíka. Narovnala se, zatáhla břicho a rozhodla se, že tak několik minut zůstane, aby posilovala svaly.

Venku po chodníku zatím volným krokem procházeli lidé. Jiní chodci je míjeli a občas do nich strčili. Ani se neomluvili. Kolem okna restaurace prošla dvojice. Mladík držel dívku kolem ramen a ona si nesla v náruči nějaké knihy. Něco jí šeptal do ucha a ona ho poslouchala.

O čem bude můj další román? Měl by se odehrávat v současnosti nebo v mém milovaném 12. století? To alespoň znám. Vím, na co byli tehdy lidé citliví, jakým způsobem vnímali lásku a jak ji vyjadřovali, znám pravidla, která určovala společenský život. Kolik toho ale vím o životě dnes? Moc ne. Pořád se zatím učím. Teprve teď začínám poznávat vztahy mezi lidmi i vztah k penězům. Hortense se v těchto věcech vyzná líp než já. Zoé je ještě dítě, třebaže se mi mění před očima. Touží se podobat své sestře. Se mnou to bylo stejné, když jsem byla malá, i pro mě byla vzorem sestra.

Úplně jsem Iris zbožňovala. Ve všem jsem se podle ní řídila, dokonce i v tom, co si mám myslet. Dnes se ale Iris schovává na soukromé klinice, pospává v pokoji se staženými roletami. V jejích modrých očích se nezračí vůbec nic, jsou úplně prázdné. Někdy o mě zavadí pohledem, ale pak zase unikne zpět do hlubin vlastního světa. Jednou, když jsem ji chtěla přimět k tomu, aby se trochu snažila komunikovat s ošetřovatelkami, které jsou k ní tak pozorné, mi řekla: „Jak chceš, abych žila s ostatními, když nedokážu žít sama se sebou?“ Ruka jí přitom netečně klesla na pokrývku.

Philippe ji chodil pravidelně navštěvovat. Platil účty lékařům i pobyt na klinice, nájemné za jejich pařížský byt i mzdu pro Carmen. Ta věrně docházela za Iris každý den, pokaždé jí přinášela kytici květin a nedala se odradit tím, že jí cesta hromadnou dopravou trvá dvě hodiny, a to ještě musí dvakrát přestupovat. Iris vůně květin obtěžovala a žádala sestry, aby je vynesly ven. Květiny tedy stály na chodbě a vadly. Carmen vždycky koupila čajové pečivo v obchodě Mariage Frères, na bíle povlečenou postel rozprostřela růžový kašmírový přehoz, rozprášila v pokoji příjemnou vůni a čekala. Iris spala. Kolem šesté hodiny Carmen po špičkách odcházela. Druhý den přišla znovu a přinesla jí tytéž obětiny. Joséphine ta němá oddanost staré služebné přiváděla k zoufalství a zlobila se na Iris, že jen mlčí.

„Snad bys jí mohla dát aspoň nějaké znamení, že víš, že je tady. Promluv na ni… Chodí sem každý den a ty se na ni ani nepodíváš. To od tebe není dvakrát milé.“

„Já nemám proč být milá, Joséphine, jsem nemocná. A ona mě už tou svou láskou unavuje. Nech mě být!“

Později, když trochu ožila a nabrala barvu, dokázala být dost zlá. Když za ní Joséphine byla naposledy, mluvila Iris zpočátku neutrálním a mírným tónem. Ten se ale brzy změnil.

„Vždycky jsem měla talent jen na jednu jedinou věc,“ začala Iris a prohlížela se přitom v malém kapesním zrcátku, které měla neustále položené na nočním stolku. „Byla jsem hezká. Velice hezká. A teď najednou ztrácím i tohle! Vidíš tuhle vrásku? Ta tady ještě včera večer nebyla. A zítra budu mít další a pak ještě jednu a další a další…“

S bouchnutím odložila zrcátko na umělohmotnou desku nočního stolku a uhladila si vlasy zastřižené do úhledného mikáda, které ji dělalo o deset let mladší.

„Je mi sedmačtyřicet a tolik mi toho nevyšlo. Jako ženě, jako matce. Mám zpackaný celý život. A ty čekáš, že se teď budu chtít probudit? Proč bych to dělala? To je mi milejší spát.“

„Ale co Alexandr?“ zeptala se tiše Joséphine, i když sama nevěřila, že by to pro Iris mohl být argument.

„Nedělej se ještě hloupější, než jsi, Joséphine, ty přece víš moc dobře, že pro něj jsem nikdy žádná matka nebyla. Jen jsem se občas mihla v jeho světě. Vlastně o mně nic neví. Jsem pro něj jen taková známá, ani kamarádka se tomu říct nedá. Já jsem se v jeho společnosti nudila a podezírám ho, že on to měl se mnou podobně. Líp si rozuměl s tebou. Takže co…“

Joséphine pálila na rtech otázka, kterou se neodvažovala vyslovit. Týkala se Philippa. Nebojíš se, že si najde jinou a začne s ní nový život? Nemáš strach, že pak zůstaneš úplně sama? Nemohla ji však vyslovit. Bylo by to příliš kruté.

„Tak udělej něco pro to, aby ses změnila,“ řekla. „Na to není nikdy pozdě.“

„Ty umíš být někdy tak otravná, Joséphine! Jsi jak milosrdná sestra, co zabloudila do bordelu a snaží se tam zachraňovat zbloudilé duše! Přijelas dokonce až sem, abys mě poučovala! Příště si ušetři tu cestu a zůstaň doma. Taky ses prý přestěhovala do krásného bytu. V nějaké pěkné čtvrti! Řekla mi to naše drahá paní matka. Která mimochodem umírá zvědavostí a chtěla by tě přijít navštívit, jenomže ti samozřejmě nechce zavolat jako první.“

Na rtech se jí objevil slabý, pohrdavý úsměv. Modré oči, které teď, co byla nemocná, vypadaly v jejím obličeji ještě výraznější, potemněly zlobou a žárlivostí.

„Teď máš peníze. Spoustu peněz. A jenom mojí zásluhou. Za celý ten úspěch knihy totiž vděčíš mně, na to nezapomínej! Beze mě bys nikdy nenašla vydavatele a nedostala bys do novin jediný rozhovor! Neuměla by ses zviditelnit, upoutat na sebe pozornost tím, že se necháš ostříhat na krátko v přímém přenosu. Tak mě ušetři svého kázání a užij si těch peněz! Ať z nich aspoň jedna z nás něco má! “

„Jsi nespravedlivá, Iris.“

Narovnala se. Jedna kadeř černých vlasů se jí vysmekla z dokonalého účesu a spadla jí do očí. Namířila na Joséphine prst a rozkřikla se na ni:

„Na něčem jsme se přece dohodly! Já ti dám všechny peníze a ty mi necháš slávu! Já jsem ten obchod dodržela. Ale ty ne! Tys chtěla oboje: peníze i slávu!“

„Dobře víš, že to není pravda, Iris. Nechtěla jsem nic, vůbec nic. Nechtěla jsem psát knihu, nechtěla jsem peníze, které jsem za ni dostala, chtěla jsem jenom slušně vychovat Hortense a Zoé.“

„Nezkoušej mi namluvit, žes té malé potvoře nenakukala, aby mě šla udat do přímého přenosu v televizi! – Víte, když ona tu knihu nenapsala teta, ale moje matka… – To mi tak povídej! Tobě se totiž moc hodilo, že to všechno vyklopila! Mohla ses zahalit do své důstojnosti a shrábnout všechno, dostalas i mě! A je jen tvoje vina, že já teď tady ležím v posteli a pomalu umírám. Za to za všechno můžeš ty!“

„Iris, prosím tě…“

„A to všechno je ti ještě pořád málo? Takže se mi sem přijdeš vysmívat? Co ještě chceš? Mého manžela? Nebo syna? Tak si je vezmi, Joséphine, vem si je!“

„To, co říkáš, přece nemůžeš myslet vážně. To není možné. Přece jsme se mívaly tak rády, aspoň já jsem tě ráda měla a pořád mám.“

„Je mi z tebe špatně, Jo. Byla jsem tvůj nejvěrnější spojenec. Vždycky jsem byla s tebou, platila jsem za tebe účty, dávala jsem na tebe pozor. Jenže když pak po tobě jednou jedinkrát něco chci, když potřebuju, abys pro mě něco udělala, tak ty mě zradíš. Hezky ses mi pomstila! Zneuctilas mě! Proč myslíš, že zůstávám zavřená tady na klinice, jenom tady pospávám a nechávám se oblbovat prášky? Protože nemám na výběr! Když odtud vyjdu ven, všichni si na mě budou ukazovat prstem. To tady radši zdechnu. Potom budeš mít moji smrt na svědomí ty a uvidíme, jak se ti s tím bude žít. Protože já ti nedám pokoj! V noci tě budu chodit strašit! Ty se budeš v posteli tisknout k mému manželovi, po kterém tajně pošilháváš. Myslíš si, že to nevím? Myslíš, že neslyším ten vřelý tón v jeho hlase, kdykoli mluví o tobě? Tak otupělá zase nejsem. Slyším to moc dobře, vidím, že ho přitahuješ. Nenechám tě v klidu spát, nedovolím, abys s ním vypila jedinou kapku šampaňského, které ti bude nabízet. A až tě políbí na rameno, tak tě kousnu, Joséphine!“

Rukávy županu se jí shrnuly a odhalily vyhublé paže. Sevřené čelisti se jí ostře rýsovaly pod kůží a oči jí planuly a měřily si Joséphine s takovou nenávistí, s jakou jen může žárlivá žena pozorovat svou sokyni.

Když Joséphine spatřila její výraz plný zloby, celá ztuhla. Vypravila ze sebe jenom:

„Vždyť ty mě nenávidíš, Iris…“

„No konečně ti to došlo! Takže si už aspoň nebudeme muset hrát na milující sestry!“

Vykřikla ta slova a prudce přitom zatřásla hlavou. Pak ztlumila hlas, podívala se tím svým planoucím pohledem sestře přímo do očí a ukázala ke dveřím.

„Vypadni!“

„Ale Iris…“

„Nechci tě už ani vidět. A už se nevracej! Aspoň bude klid!“

Stiskla tlačítko zvonku, aby přivolala ošetřovatelku, a klesla zpátky do polštářů. Rukama si výmluvně zakryla uši, aby Joséphine naznačila, že zůstává hluchá k jakýmkoli pokusům navázat znovu dialog a usmířit se.

To bylo před třemi týdny.

Joséphine o tom nikomu neřekla. Ani Lucovi, ani Zoé, ani Hortense a dokonce ani Shirley ne. Ta Iris nikdy ráda neměla. Sama dobře znala sestřiny dobré i špatné vlastnosti a nechtěla, aby ji soudili.

Zlobí se na mě, protože jsem ji nahradila na prvním místě, které vždycky právem náleželo jí. Přitom jsem to tehdy nebyla já, kdo Hortense poslal, aby udělala to prohlášení v televizi, ani jsem neporušila naši úmluvu. Jenže jak mám Iris přimět, aby se smířila se skutečností a přijala ji? Je příliš zraněná a nechce nic slyšet. Dává mi za vinu, že jsem jí zničila život. Je snazší obviňovat druhé než připustit, že jste sami udělali chybu. Přišla s tím přece Iris, že Joséphine napíše román, pod který se ona jen podepíše, to Iris jí za knihu zaplatila a celé to tak chytře navlékla. A Joséphine se do toho nechala vmanévrovat. Vůči své sestře byla vždycky slabá. Ale kde přesně leží hranice mezi slabostí a zbabělostí? Co je ještě slabost a co už je vada charakteru? Copak nebyla šťastná, když Hortense v televizi prohlásila, že pravým autorem Tak pokorné královny je její matka a ne teta? Rozrušilo mě to, to je pravda, ale víc než skutečnost, že jsem byla rehabilitována jako autorka, mě překvapilo, že se Hortense odhodlala k takovému kroku, kterým mi – po svém – dala najevo, že mě má ráda a že si mě váží. Ten román ať klidně vezme čert. I ty peníze a úspěch. Na ničem z toho mi nezáleží. Chtěla bych jen, aby zase bylo všechno jako dřív. Aby mě Iris měla ráda, abychom spolu zase jezdily na prázdniny, aby ona byla z nás dvou ta hezčí, zářivější, elegantnější, abychom si zase mohly spiklenecky šeptat Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub, jako když jsme byly malé. Chci být zase ta bezvýznamná mladší sestra jako dřív. Necítím se dobře v téhle nové roli úspěšné ženy.

Zadívala se na svůj obraz, který se zrcadlil v okně kavárny.

V první chvíli se nemohla poznat.

Tohle že je Joséphine Cortèsová?

Tahle elegantní žena v krásném béžovém kabátě s širokými klopami z hnědé hlazené kůže? Ta krásná žena se zářivými vlasy, hezkými ústy a lehce udivenýma očima? To že je ona? Nevšední čapka, kterou měla na hlavě, ještě podtrhovala celkový dojem z této nové Joséphine. Znovu se zadívala na tu dokonalou cizinku. Jste tak hezká! Moc vám to sluší a vypadáte tak svobodně! Tolik bych se vám chtěla podobat, toužím být tak krásná jako tady ten odraz na skle. Když se tak na vás dívám, mám zvlášní dojem, že existuji ve dvojí podobě: vaší i té své. A přitom jsme jen jedna jediná.

Podívala se na sklenici koly, která stála před ní na stole. Ani se jí nedotkla. Led mezitím roztál, ale sklenice byla ještě stále lehce orosená. Váhala, jestli se jí má dotknout a zanechat na ní otisk svých prstů. Proč jsem si vůbec objednala kolu? Vždyť ji nemám ráda. Nesnáším to šimrání bublinek v nose. Nikdy nevím, co si mám v kavárně objednat, a tak řeknu „kolu, prosím,“ jako všichni ostatní, nebo „jednu kávu“.

Zvedla hlavu a podívala se na hodiny na stěně. Bylo půl osmé! Luca nepřišel. Vytáhla z tašky mobil a vyťukala jeho číslo. Ozval se záznamník, uslyšela hlas, který zřetelně a s důrazem na každou slabiku vyslovil jméno Giambelli. Nechala mu vzkaz. Dnes večer se tedy neuvidí.

Možná to tak bylo lepší. Pokaždé, když si vybavila tu hroznou scénu se sestrou, zaplavila ji beznaděj a cítila, že ji opouštějí síly. Neměla do ničeho chuť. Nejradši by si sedla na chodník a dívala by se, jak kolem ní procházejí neznámí lidé, dokonalí cizinci. Když má člověk někoho rád, znamená to nutně, že musí trpět? Je to snad výkupné, které je třeba zaplatit? Ona uměla jen milovat. Nevěděla, jak to udělat, aby někdo miloval i ji. To byly dvě velmi rozdílné věci.

„Vy tu kolu nebudete pít?“ zeptal se číšník, který se najednou vynořil těsně vedle ní. „Nechutná vám? Není v pořádku? Mám vám přinést jinou?“

Joséphine se slabě usmála a zavrtěla hlavou.

Rozhodla se, že už nebude déle čekat. Vrátí se domů za Zoé a navečeří se spolu. Když odcházela, nechala jí na stole v kuchyni připravené jídlo, studená kuřecí prsíčka a salát ze zelených fazolek, jeden malý kulatý sýr Petit Suisse a ovoce. Na lísteček jí k tomu napsala: „Šla jsem do kina s Lucou, vrátím se kolem desáté. Přijdu ti dát pusu na dobrou noc. Pa, beruško. Tvoje maminka.“ Nerada ji nechávala večer doma samotnou, ale Luca velmi naléhal, aby se dnes viděli. „Musím s vámi mluvit, Joséphine, je to důležité.“ Joséphine se zamračila. Právě takhle to řekl, už na to málem zapomněla.

Zatelefonovala domů a řekla Zoé, že se nakonec na večeři vrátí domů. Kývla na číšníka, aby jí přinesl účet.

„Máte ho pod talířkem. Vy dneska opravdu nejste ve své kůži!“

Nechala mu velkorysé spropitné a vyšla ven.

„Haló! Něco jste si tu zapomněla!“

Otočila se a viděla, že na ni mává Antoinovým balíčkem. Nechala ho na židli. Že bych už byla vážně tak bezcitná? Jsem schopná v kavárně zapomenout jediné věci, které mi zbyly po Antoinovi, zradím svou sestru, taky nechávám svou holčičku doma samotnou, abych mohla jít s milencem do kina, a kdoví co ještě?

Vzala si balíček a přitiskla si ho pod kabátem na prsa.

„Mimochodem ta čepice vám moc sluší!“ zavolal za ní číšník.

Cítila, jak jí pod čapkou zrudly uši.

Rozhlédla se, jestli je nablízku nějaký taxík, ale žádný neviděla. Taxikáři teď měli napilno. Lidé se právě vraceli domů, nebo naopak odjížděli do restaurací, do kina nebo divadla. Rozhodla se, že půjde domů pěšky. Drobně pršelo a dešťové kapky ji studily na tváři. Přitiskla si balíček, který držela pod kabátem, pevněji k tělu. Co si s ním počnu? Doma v bytě ty věci nechat nemůžu. Kdyby je Zoé náhodou našla… Zanesu to do sklepa.

Byla černočerná tma. Na Avenue Paul-Dormer nebylo ani živáčka. Prošla rychlým krokem podél hřbitovní zdi. V dálce zahlédla benzínovou pumpu. Osvětlené byly jen výklady obchodů. Četla si jména ulic, které míjela, a snažila si je zapamatovat. Rue Schloesing, Rue Pétrarque, Rue Scheffer, Rue de la Tour… Někdo jí vyprávěl, že tady v tom krásném domě na rohu Rue de la Tour bydlela Brigitte Bardotová v době, kdy se jí narodil syn. Strávila zde celou dobu těhotenství, zavřená doma za zataženými závěsy, protože fotografové byli všude, číhali zavěšení ve větvích stromů nebo na balkonech. Za horentní sumy měli pronajaté i okolní byty, takže se doma cítila jako ve vězení. A když se přece odhodlala vyjít z bytu ven, jakási šílená ženská ji pronásledovala až do výtahu, sprostě jí nadávala, ohrožovala ji vidličkou a hrozila, že jí vypíchne oči. Chudinka, pomyslela si Joséphine, jestli se takhle platí za slávu, pak je lepší zůstat neznámý. Po Hortensině vystoupení v televizi vypukl pochopitelně skandál a novináři se pokoušeli k Joséphine proniknout a získat nějaké její fotografie. Ona ale odjela za Shirley do Londýna a odtud pak odletěly na Moustiques, kde měla její přítelkyně velký dům přímo u moře. Po návratu se pak hned přestěhovala, takže se Joséphine podařilo uchovat si anonymitu. Její jméno sice bylo známé, ale v tisku se neobjevila žádná její fotografie. Když někde uvedla své jméno a vyslovila zřetelně Joséphine C.O.R.T.È.S.O.V.Á., občas se k ní někdo přihlásil a poděkoval jí za to, že napsala Tak pokornou královnu. Zažila jen laskavé a vřelé reakce čtenářů. Vidličkou ji zatím ještě nikdo neohrožoval.

Na Avenue Paul-Doumer navazoval Boulevard Émile-Augier. Ona bydlela ještě kousek dál, na kraji parku, blízko stanice metra Ranelagh. Když procházela parkem, zaregistrovala muže, který na větvi jednoho stromu dělal shyby. Byl elegantní, na sobě měl bílý plášť. Působilo to legračně, jak tam tak visel na větvi a střídavě se přitahoval nahoru a dolů. Byl k ní otočený zády, takže mu neviděla do obličeje.

To by mohl být dobrý začátek pro román. Muž v parku, zavěšený na větvi. Je tma, tak jako dnes. Na sobě má kabát, přitahuje se k větvi a počítá, kolik shybů udělá. Ženy spěchají domů a otáčejí se za ním. Je tam proto, že má v plánu se oběsit, nebo se chce na některou z nich vrhnout? Je to zoufalec nebo vrah? Tím by příběh mohl začít. Věřila, že jí osud posílá do cesty všelijaká znamení, obrazy a různé detaily, které bude moct proměnit do příběhů. Právě tak přece napsala svou první knihu. Že se dobře dívala kolem sebe a o všechno se zajímala. Jen tak také člověk zůstává mladý. Tím, že se uzavře do sebe a nechce už nic vidět ani slyšet, začíná stárnout. Život a psaní knih jdou často ruku v ruce.

Šla dál, byla už skoro uprostřed parku. Byla tma, měsíc se schoval za mraky a nesvítila ani jediná lampa. Měla pocit, že zabloudila v nepřátelském lese. Zadní světla projíždějících aut, která jediná občas osvětlila park, byla matná a rozmazaná deštěm. Zafoukal vítr a jedna větev se otřela Joséphine o ruku. Leknutím až nadskočila. Srdce jí začalo tlouct jako splašené. Nahrbila ramena a zrychlila krok. V této čtvrti se jí nemůže nic stát. Všichni jsou už doma, v klidu večeří nebo se dívají na televizi. Děti už jsou vykoupané, sedí u stolu v pyžamku a ještě něco pojídají, zatímco si jejich rodiče vyprávějí, jaký měli den. Žádný šílenec, který by chtěl vyhledávat konflikty a vytahovat nůž, se tady nepotuluje. Úporně se snažila myslet na něco jiného.

To Lucovi vůbec není podobné, že jí nedal vědět. Jistě se něco stalo jeho bratrovi. A muselo to být vážné, že zapomněl, že se dnes mají setkat. „Musím s vámi mluvit, Joséphine, je to důležité,“ řekl jí, když si domlouvali schůzku. Teď bude zřejmě na policejní stanici a snaží se vytáhnout Vittoria z nějaké kaše. Vždycky všeho nechal a šel ho zachraňovat. Vittorio se s Joséphine odmítal setkat, údajně proto, že si Lucu zabírá pro sebe, není mu sympatická a navíc prý vypadá dost nemožně. Žárlí, komentoval to pobaveně Luca. Vy jste se mě nezastal, když řekl, že jsem nemožná? Usmál se a odpověděl, že už je na to zvyklý, že jeho bratr by chtěl, aby se on, Luca, staral jen a pouze o něj. Dřív takový nebyl, je čím dál vztahovačnější a popudlivější, a proto nechci, abyste se s ním stýkala. Dokáže být někdy velice nepříjemný a mně na vás velmi záleží. Pustila to z hlavy a rozhodla se zapamatovat si jen ta poslední slova. Natáhla ruku a automaticky ji zasunula do jeho kapsy.

Takže moje drahá matinka by nám ráda přišla zkritizovat náš nový byt, ale samozřejmě by to nikdy nepřiznala. Henrie-
tta Plissonnierová nevolala nikdy jako první. Projevovat jí úctu a odstraňovat jí z cesty každou překážku je přece úkolem těch ostatních. Ten večer, kdy jsem se jí postavila a zažila konečně pocit svobody, jsem vlastně poprvé projevila svou nezávislost. Co když to vlastně všechno začalo tím večerem? Pomník Slavné velitelky se rozpadl a Henrietta Grobzová se zřítila z výšky na zem. A to byl začátek jejího neštěstí. Dnes žije sama ve velkém bytě, který jí zanechal její manžel. Marcel Grobz jí upláchl za jinou, mladší a laskavější. Nedávno se jim narodil chlapeček, Marcel Grobz Junior. Musím Marcelovi zavolat, pomyslela si Joséphine, která ke svému nevlastnímu otci chovala mnohem něžnější city než k té, která ji porodila.

Větve stromů se ve větru pohybovaly a vypadaly hrozivě, jako cáry šatů nějaké čarodějnice, která tančí tanec smrti. Otřásla se. Prudký poryv ledového deště ji zasáhl přímo do obličeje, štípal ji v očích a jeho drobné jehličky ji bodaly do obličeje. Najednou vůbec nic neviděla. Kolem cesty byly sice lampy, ale svítila jen každá třetí. Kužel bílého světla přerušovaný provazy deště se ztrácel v temné obloze. Zdálo se, že mračna jsou plná vody, která padá k zemi a mění se v jemnou mlhu. Jako by ten proud deště byl bez konce, kapky se točily ve vírech, jak se do nich opíral vítr, a z nebe padaly další a další. Joséphine se na ty proudy deště snažila soustředit a pozorovala, jak se jeden po druhém ztrácejí v temnotě.

Nevšimla si temné siluety, která se za ní neslyšně objevila.

Neslyšela rychlé mužské kroky, které se k ní přibližovaly.

Najednou cítila, jak ji něco táhne dozadu. Muž ji pevně sevřel jednou paží, dlaní jí ucpal ústa a několikrát ji prudce uhodil do hrudníku, přímo na srdce. Napadlo ji, že jí někdo chce ukrást ten balíček. Svírala ho pevně levou rukou a druhou se snažila bránit, ale nemohla popadnout dech. Dusila se, kašlala a nakonec se bezmocně nechala povalit na zem. Stačila si ještě všimnout hladkých podrážek čistých vycházkových bot, které do ní kopaly. Rukama se snažila chránit hlavu, stočila se do klubíčka. Balíček jí přitom vyklouzl. Muž na ni syčel mezi zuby nadávky, ty couro, čubko, ty krávo jedna, z toho se už nedostaneš, teď se tady konečně přestaneš natřásat, ty jedna děvko, a zavřeš hubu! Zasypával ji nadávkami a přitom ji tloukl. Joséphine zavřela oči. Ležela tam, z rozraženého rtu jí tekla krev. Pak zaslechla, jak se kroky vzdalují. Zůstala bezmocně ležet na zemi.

Čekala dlouho. Potom se s námahou nadzvedla na rukou, klekla si na kolena a pokusila se vstát. Narovnala se a zhluboka se nadechla. Levou rukou se opatrně dotkla úst. Cítila, že je celá od krve. Málem šlápla na balíček, který zůstal ležet na zemi. Zvedla ho. Papírový obal byl nahoře celý potrhaný. Hlavou jí bleskla myšlenka: Antoine mě zachránil. Kdybych nenesla ten balíček s věcmi, které po něm zbyly, přitisknutý pod kabátem na prsou, byla bych nejspíš už mrtvá. Nepřežila bych ty kopance tvrdou podrážkou. Vzpomněla si na středověké relikvie a na jejich ochranitelskou úlohu. Lidé tehdy při sobě nosívali medailonek nebo malý kožený váček s útržkem šatů svaté Anežky nebo kousek podrážky ze střevíce svatého Benedikta, a cítili se tak pod jejich ochranou. Dotkla se rty papíru, ve kterém byl balíček zabalený, a v duchu poděkovala svatému Antonínovi.

Prohmatala si břicho, hrudník a krk. Žádné zranění nenašla. Ucítila však palčivou bolest na levé ruce. Na hřbetě ruky měla řeznou ránu a ta silně krvácela.

Vyděsilo ji to tak, že se jí úplně roztřásly nohy. Schovala se za kmen velkého stromu, opřela se o jeho vlhkou, drsnou kůru a pokusila se popadnout dech. Její první myšlenka patřila Zoé. Hlavně jí nesmí nic říct. Nesnesla by pomyšlení, že její matka je v nebezpečí. Byla to náhoda, ten útok nebyl zaměřený na mě, je to nějaký šílenec, určitě nechtěl zabít zrovna mě, kdepak, je to jistě nějaký šílenec, kdo by mě mohl nenávidět tak, že by mě chtěl zabít, on určitě nechtěl zabít právě mě, je to jen nějaký šílenec. Slova jí vířila v hlavě. Přejela si rukou obě kolena, aby zkontrolovala, že se jí už netřesou a že může stát, a zamířila k velké bráně z lakovaného dřeva, kterou se vstupovalo do jejich domu.

Na stolku u dveří ležel vzkaz od Zoé: „Maminko, jsem ve sklepě s Paulem. Bydlí vedle nás. Myslím, že už jsem tady konečně našla kamaráda.“

Joséphine došla do svého pokoje a zavřela dveře. Byla u konce sil. Sundala si kabát a hodila ho na postel. Pak svlékla svetr i sukni. Přitom si všimla, že na rukávu kabátu zůstala skvrna od krve a po levé straně že je na dvou místech roztržený. Smotala ho do ruličky, šla pro igelitový pytel na odpadky, dala do něj všechno svoje oblečení a balík pak hodila dozadu do skříně. Zbaví se ho později. Pečlivě si prohlédla paže, nohy a hýždě. Nebyla na nich žádná stopa po zranění. Půjde se osprchovat. Když procházela kolem zrcadla pověšeného nad umyvadlem, zahlédla v něm svůj obraz. Byla bledá a zpocená. Oči měla vyděšené. Zvedla ruku k čelu, dotkla se vlasů a zmateně začala hledat svou čapku. Ztratila ji. Musela zůstat na zemi. Najednou jí vytryskly slzy. Měla by pro ni jít, aby zahladila všechny stopy, podle kterých by ji někdo mohl identifikovat? Cítila, že k tomu nemá odvahu.

Šel po ní nožem. Mířil přímo do hrudníku. Byl to zkušený zabiják. Mohla jsem umřít. Nedávno četla v novinách, že po Evropě se potuluje asi čtyřicet sériových vrahů, kteří jsou na svobodě. Uvažovala, kolik z nich asi žije ve Francii. Ale ty nadávky, které na ni křičel, ukazovaly na to, že si chce vyřídit nějaké účty. „Z toho se už nedostaneš, teď se tady konečně přestaneš natřásat, ty couro jedna, a zavřeš hubu!“ Pořád jí ta slova zněla v uších. Musel si mě s někým splést. Odskákala jsem to místo někoho jiného. Musela si najít nějaké takové vysvětlení, jinak by nemohla dál žít. Nebude už schopná nikomu důvěřovat. Ten strach si v sobě ponese už napořád.

Vysprchovala se, umyla si hlavu, pak si vyfénovala vlasy, oblékla si tričko a džíny, namalovala se, aby zamaskovala případné stopy, a lehce si přejela rty rtěnkou. Teprve pak se odvážila na sebe znovu podívat do zrcadla. Přinutila se usmát se. Nic se nestalo. Hlavně aby se Zoé nic nedověděla. Musím se tvářit vesele a dělat jakoby nic. Nikomu o tom nebudu moct říct. S tím už teď bude muset žít napořád. Leda Shirley, té bych o tom říct mohla. Při tom pomyšlení se jí trochu ulevilo. Nahlas vydechla, aby se zbavila napětí a strachu, který jí svíral hrudník jako železná obruč. Musím si vzít tabletku arniky, aby se mi neudělaly podlitiny. Vzala si v lékárničce tubičku s lékem, otevřela ji, vyndala pilulku, dala si ji pod jazyk a čekala, až se pomalu rozplyne. Měla by uvědomit policii? Varovat je, že se v okolí potuluje vrah? Ano, ale… pak by se to Zoé dověděla. A tomu chce přece zabránit. Otevřela dvířka pod vanou a schovala tam Antoinův balíček.

Tam ho nikdo hledat nebude.

V obývacím pokoji si nalila sklenku whisky a odešla pro Zoé do sklepa.

„Mami, tohle je Paul…“

Hubený tmavovlasý chlapec v černém tričku, asi tak v Zoéině věku, Joséphine zdvořile pokývl. Zoé vyčkávala, co na něj maminka řekne a jestli se jí bude líbit, a sledovala, jestli na ní pozná, jaký na ni udělal dojem.

„Dobrý den, Paule. Ty bydlíš tady v domě?“ zeptala se Joséphine bezvýrazným hlasem.

„Ve třetím patře. Jmenuju se Merson. Paul Merson. Jsem o rok starší než Zoé.“

Zdálo se, že mu připadá důležité upozornit na to, že je starší než tahle malá holka, která ho obdivně hltá očima.

„A kde jste se seznámili?“

Snažila se, aby na ní nebylo poznat, že jí srdce ještě pořád bije jako splašené.

„Slyšela jsem ze sklepa takové rytmické bouchání, tak jsem se šla podívat a on to byl Paul. Hrál na bubny. Pojď se podívat, mami, on má tady ve sklepě úplné hudební studio.“

Zoé ustoupila, aby maminka mohla nahlédnout do Paulovy zkušebny. Byly tam akustické bubny, velký basový buben, virbl, souprava tří tomů, bubínek a dva činely. Byla tam také černá otáčecí židlička a samozřejmě nechyběly ani nejrůznější partitury. Ty byly úhledně poskládané na židli. Ze stropu visela žárovka, která vydávala matné světlo.

„Nádhera,“ zhodnotila Joséphine a snažila se nekýchnout. Zvířený prach ji šimral v nose. „Máš skvělé vybavení. Jak profesionální muzikant…“

Vůbec nevěděla, co říká. Absolutně se v tom nevyznala.

„Normální. To je Tama Swingstar. Dostal jsem to letos k Vánocům. Příští rok dostanu ridku Giantbeat od Paista.“

Pozorně poslouchala, co říká, jeho přesné odpovědi se jí líbily.

„A jak jsi to zařídil s odhlučněním, musel jsi sem dát nějakou protihlukovou izolaci, ne?“

„No jasně… To bylo nutný, protože když hraju, je to hukot. Cvičím tady, ale hrát chodím ke kamarádovi. Jeho rodiče mají dům v Colombes. Tam to můžeme klidně rozbalit a nikomu to nevadí. Tady si lidi hned stěžují. Nejvíc ten chlápek odvedle.“

Ukázal na vedlejší sklep.

„Třeba je té izolace pořád málo…“ řekla Zoé a zadívala se pozorně na stěny pokryté bílými izolačními deskami.

„To musí stačit. Je to jen sklep, tady nikdo nebydlí. Táta říká, že to udělal, jak nejlíp to šlo, jenže ten chlap prostě pořád prudí. Nic mu není dost dobrý. Na každé schůzi vlastníků se s někým pohádá.“

„Možná k tomu nějaké důvody má…“

„Táta říká, že ne. Že je to zkrátka takovej otrapa. Rozčílí se kvůli prkotině. Když někdo špatně zaparkuje, je úplně hysterickej. My ho moc dobře známe. Bydlíme tady už deset let. Takže za tu dobu už víme, co se dá od něj čekat…“

Pohodil hlavou jako dospělý. Byl větší než Zoé, ale měl ještě dětské rysy a i podle šířky ramen se dalo usoudit, že ještě poroste.

„Kruci! Je tady! Musíme se schovat!“ zavelel potichu Paul.

A zavřel za sebou a za Zoé dveře do sklepa. Joséphine viděla přicházet vysokého, pečlivě oblečeného muže, který si vykračoval, jako by celá chodba patřila jen jemu.

„Dobrý večer,“ hlesla a ustoupila ke stěně.

„Dobrý večer,“ řekl muž a prošel kolem ní. Ani se na ni nepodíval.

Na sobě měl tmavě šedý vycházkový oblek a bílou košili. Pod látkou se mu jasně rýsovaly pevné svaly, široký uzel na kravatě se v přítmí jen leskl. Sněhobílé manžety měl sepnuté knoflíky z šedých perel. Vytáhl z kapsy klíče, otevřel dveře svého sklepa a zase je rychle za sebou zavřel.

Jen co muž zašel, Paul vykoukl ze své zkušebny.

„Neříkal nic?“

„Ne,“ odpověděla Joséphine. „Myslím, že si mě ani nevšiml.“

„To bych neřekl. Jen neztrácí čas mluvením.“

„To o něm říká tvůj tatínek?“ zeptala se Joséphine, kterou taková slova překvapila.

„Ne, maminka. Zná tady všechny nájemníky. Prý má ten sklep báječně zařízenej. Udělal si z něj dílnu a má tam všechno možné nářadí. A doma má akvárium. Velikánský, jsou v něm jeskyně, rostliny, různé svítící dekorace a umělé ostrůvky. Ale nemá tam ryby!“

„Tvoje maminka bude asi dobře informovaná,“ řekla Joséphine, které došlo, že od Paula by se o dalších nájemnících v domě mohla leccos dovědět.

„A to tam přitom ani nikdy nebyla na návštěvě! Byla u nich v bytě jen jednou, když nebyli doma. Vzala ji tam domovnice, když šla zastavit alarm, který najednou začal houkat. Když se to dověděl, děsně se vztekal. K nim nechodí nikdo. Já znám jeho děcka, ale domů mě nikdy nepozvou. Rodiče prý si to nepřejí. Nikdy si ani nechodí hrát dolů na dvůr. Jdou ven, jenom když jsou rodiče pryč, jinak trčí zavření doma. To v druhém patře bydlí Van den Brockovi a ti nás zvou často. V obýváku mají domácí kino přes celou zeď a k tomu dvě reprobedny. Zvuk mají Dolby stereo. Když má u nich někdo narozeniny, paní Van den Brocková udělá dort a všechny pozve. Já se kamarádím s Fleur a Sébastienem, to jsou jejich děti. Takže s nimi Zoé, když bude chtít, můžu seznámit taky.

„A jsou fajn?“

„Jo, děsně. On je lékař a paní Van den Brocková zpívá ve sboru v Opeře. Má úplně suprovej hlas. Často cvičí stupnice, bývá to slyšet až na schodech. Vždycky se mě ptá, jak mi jde muzika a co zrovna dělám. Nabídla mi, že když budu chtít, můžu si k nim přijít zahrát na klavír. Fleur hraje na housle a Sébastien na saxofon…“

„Já bych chtěla taky na něco hrát,“ řekla Zoé, která se začínala cítit odstrčená.

Zdvihla k Paulovi obličej a nasadila vzdorovitý výraz malého děvčátka, kterému nikdo nevěnuje pozornost. V jejích očích bylo ale možné vyčíst úpěnlivou prosbu o pomoc.

„Tys nikdy nechodila do hudebky?“ zeptal se Paul překvapeně.

„Ne…“ odpověděla rozpačitě Zoé.

„Já jsem začal klavírem, potom jsem chodil na hodiny zpěvu a do hudební nauky, jenže pak už jsem toho začal mít po krk a přešel jsem na bubny. Je to větší zábava, a navíc pak můžeš založit kapelu…“

„Ty máš svoji kapelu? Jak se jmenuje?“

„Vagabundi. To jméno jsem vymyslel já. Dobrý, ne?“

Joséphine je poslouchala a cítila, že se pomalu uklidňuje. Paul byl sebejistý a na všechno měl svůj názor. Viděla na Zoé, že si myslí, že ho nedokáže zaujmout, a že ji to trápí. V obličeji měla napjatý výraz, trochu se mračila a pevně svírala rty. Bylo jasné, že je nešťastná a že se horečně snaží najít něco, čím by ho mohla zaujmout, aby v jeho očích stoupla. Pořád to bylo ještě dítě, i když přes léto hodně vyspěla.

„Nechtěl bys nám třeba něco zahrát?“ navrhla Zoé, která už nevěděla, jak by mohla přitáhnout jeho pozornost.

„Na to teď možná není ta nejvhodnější chvíle,“ zasáhla Joséphine. Očima ukázala na vedlejší sklep. „Možná někdy příště…“

„Ach jo,“ povzdechla si Zoé zklamaně.

Neříkala pak už nic a špičkou boty kreslila kolem sebe velké kruhy.

„Řekla bych, že je právě čas na večeři,“ pokračovala Joséphine, „a Paul určitě už taky brzy půjde nahoru…“

„Já už jsem večeřel.“ Vyhrnul si rukávy, vzal do ruky paličky, nenápadným gestem si trochu rozcuchal vlasy a začal sklízet nástroje. „Zavřely byste pak za sebou dveře, prosím vás?“

„Ahoj, Paule,“ zavolala Zoé, „tak zase příště!“

A mávla mu na pozdrav. V tom gestu byla směs studu i odvahy, jako by jím chtěla říct „ráda bych se s tebou zase viděla, tedy jestli chceš i ty“.

Nic na to neřekl. Bylo mu teprve patnáct a nemínil připustit, aby mu nějaká holka, která ještě ani neví, co chce, pletla hlavu. Byl v tom zvláštním věku, kdy si kluci ještě nejsou moc jistí svým měnícím se tělem, a maskují to tím, že se tváří drsně. Jsou pak někdy krutí, i když to tak vlastně ani nemyslí. Jen si tak dodávají odvahy. Přezíravost, kterou dával Zoé najevo, měla ukázat, že on je tady ten silnější a kdyby měl některý z nich případně prohrát, byla by to ona.

Elegantní muž v šedém obleku čekal u výtahu. Zdvořile ustoupil a nechal je vejít do kabiny jako první. Zeptal se, do kterého patra jedou, a zmáčkl knoflík označený pětkou. Sám si pak zmáčkl čtyřku.

„Takže vy budete naše nové sousedky…“

Joséphine přikývla.

„Tak tedy vítejte v našem domě. Dovolte, abych se představil: jsem Hervé Lefloc-Pignel. Bydlím ve čtvrtém patře.“

„Já se jmenuji Joséphine Cortèsová a to je moje dcera Zoé. Bydlíme v pátem poschodí. Mám ještě druhou dceru, Hortense, ta teď ale žije v Londýně.“

„Ten váš byt jsem původně chtěl koupit já, ale když jsme sem přišli, nebyl ještě volný. Bydleli tam staří manželé Legrattierovi. Zahynuli před dvěma lety při autohavárii. Je to krásný byt. Máte štěstí.“

I tak se to dá říct, pomyslela si Joséphine. Rychlost, s jakou zmínil smrt dřívějších vlastníků, ji trochu přivedla do rozpaků.

„Byl jsem si byt prohlédnout, když ho pak nabídli k prodeji,“ pokračoval, „ale váhali jsme. Nechtělo se nám znovu se stěhovat. Dnes toho lituji…“

Na tváři se mu mihl úsměv, ale hned se zase vrátil k dřívějšímu strohému výrazu. Byl vysoký a působil odměřeným doj-
mem. Obličej jako vytesaný z kamene, ostré rysy. Tuhé černé vlasy měl po straně rozdělené výraznou pěšinkou, ale jeden pramen mu stále padal do čela. Hnědé oči měl posazené hodně daleko od sebe, výrazné obočí připomínalo dvě silné černé čáry a nos, trošku rozplesklý, zřetelně vyčníval z obličeje. Dokonale bílé zuby dávaly tušit, že mu jeho dentista věnuje mimořádnou péči. Je skutečně hodně vysoký, uvažovala Joséphine, když si ho nenápadně změřila pohledem, musí mít jistě nejmíň metr devadesát. Široká rovná ramena, ploché břicho. Představila si ho s tenisovou raketou v ruce, jak přebírá pohár pro vítěze a zvedá jej nad hlavu. Opravdu velmi hezký muž. Na rukou nesl bílou plátěnou tašku.

„Nastěhovaly jsme se v září, právě na začátku školního roku. Bylo to dost hektické, ale teď už jsme se celkem zabydlely.“

„Uvidíte, že dům je velice příjemný a sousedé vcelku přátelští. A tohle je bezpečná čtvrť.“

Joséphine se kousla do rtu.

„Vy si to nemyslíte?“

„Ale ano,“ pospíšila si s odpovědí Joséphine. „Ale večer cesty nejsou zrovna moc osvětlené.“

Náhle cítila, jak jí na spáncích vyrazil pot a roztřásla se jí kolena.

„To je jen drobný detail. Čvrť je hezká, klidná a nemáme tady žádné bandy otravných chuligánů ani domy poničené graffiti. Moc se mi líbí bílý kámen, ze kterého jsou postaveny pařížské budovy, a nesnáším pohled na to, jak ho někdo ničí.“

V jeho hlase zazněl náhle zlostný tón.

„Je tady hodně stromů, květin a travnatých ploch, časně ráno tu zpívají ptáci a občas zahlédneme na stromě veverku. Pro děti je důležité, aby měly kontakt s přírodou. Ty máš zvířata ráda?“ obrátil se na Zoé.

Holčička měla oči sklopené k zemi. Zřejmě myslela na to, co jí o svém sousedovi ve sklepě říkal Paul, a držela si odstup. Chtěla být zřejmě se svým novým kamarádem solidární.

„Ty neumíš mluvit?“ zeptal se muž s širokým úsměvem a sklonil se k ní.

Zoé zavrtěla hlavou.

„Ona se stydí,“ omlouvala ji Joséphine.

„Nestydím se,“ ohradila se Zoé, „ale s cizími lidmi nemluvím. Ráda si udržuji odstup.“

„No tedy!“ vykřikl překvapeně. „Vaše dcera má bohatý slovník a smysl pro drobné nuance.“

„To je normální, jsem přece už na druhém stupni.“

„Jako můj syn Gaétan… A kam chodíš do školy?“

„V Rue de la Pompe.“

„Jako moje děti.“

„Jste s tou školou spokojeni?“ zeptala se Joséphine, která cítila, že Zoéino mlčení začíná být tíživé, a nechtěla, aby hovor docela uvázl.

„Jsou tam výborní profesoři, ale i profesoři úplně neschopní. Je proto potřeba, aby tam, kde vyučující nestačí, pomáhali rodiče. Já chodím na všechny třídní schůzky. Jistě vás tam také brzy uvidím.“

Výtah zatím dojel do čtvrtého poschodí a zastavil. Vystoupil, bílou tašku přitom stále opatrně nesl na rukou před sebou. Obrátil se k nim a se širokým úsměvem se lehce uklonil.

„Vidělas?“ řekla Zoé. „V té tašce se něco hýbalo!“

„Ale ne. Asi nesl naložené maso nebo možná něco z mrazáku. Třeba ho mají ve sklepě. Možná je to myslivec. Všimla sis, jak mluvil o přírodě?“

Zoé nevypadala, že by ji ten argument přesvědčil.

„Ale tam se fakt něco hýbalo!“

„Zoé, přestaň si věčně něco vymýšlet!“

„Mě vymýšlení příběhů baví. Život je pak hned veselejší. Až budu velká, budu spisovatelka. Napíšu Bídníky...“

Večeři snědly v rychlosti. Joséphine se podařilo rukávem zamaskovat ránu, kterou měla na levé ruce. Když Zoé dojídala sýr, několikrát zívla.

„Jsi už nějaká unavená, viď? Tak běž honem do postele.“

Zoé zamířila do svého pokoje. Když jí Joséphine přišla dát pusu na dobrou noc, už napůl spala. Na polštáři měla položeného svého plyšáčka. Byl už celý sepraný a vybledlý. Zoé s ním ještě pořád spávala. Šla ve své lásce dokonce tak daleko, že se občas maminky zeptala: „Viď, že se ti Nestor líbí, mami? Hortense říká, že je hnusnej!“ Joséphine byla sice stejného názoru, ale nahlas to neřekla a vždy odhodlaně potvrdila, že Nestor, kterému už sice scházelo očičko a který byl mnohokrát vypraný v pračce, je moc pěkný. Už má věk na to, že by mohla přestat spát s plyšákem, uvažovala Joséphine, měla bych s tím nejspíš něco udělat. Není přece žádné mimino. Rozcuchané kaštanové kadeře měla rozhozené na bílém polštáři, prsty ještě svírala plyšáčkovu nohu, která dávno ztratila tvar a připomínala spíš velký fík.

Joséphine nadzvedla Zoéinu ruku a na každý prst jí vtiskla polibek. Tenhle je za tatínka, tenhle za maminku, sem přijde pusinka od Hortense a sem od Zoé, ale co s tím posledním, malíčkem? Byl to takový jejich rituál před usnutím. Kolikrát ho ještě budou opakovat? Kolikrát jí ještě Zoé důvěřivě podá ruku a bude chtít, aby odříkala těch několik magických slůvek, která mají přivolat klidný spánek? Cítila, jak jí hrdlo sevřela lítost a zaplavil ji pocit nostalgie. Zoé byla zatím ještě pořád jako dítě. Zadívala se na její červené tvářičky, drobný nos, zvláštní, lehce protáhlé oči, buclatá zápěstí. Je to s podivem, uvažovala Joséphine. Jako by se zastavil čas. Jednou se o tom zmínila jejich dětské lékařce a ta ji ujistila, že je všechno v pořádku, že změna přijde náhle a nečekaně. Vaše dceruška si prostě dává na čas. Jednoho rána se probudí a vy ji nepoznáte. Začne nosit podprsenku, zamiluje se a přestane se s vámi bavit. Užijte si toho, že to tak zatím není, a nedělejte si starosti! Třeba se jí zatím nechce vyrůst. Vídám teď v poslední době víc a víc dětí, které se úzkostlivě drží svého dětství jako něčeho, co je jim důvěrně známé a drahé a co nechtějí ztratit.

Všimla si, že Hortense, věčně nabroušená a ve střehu, si svou malou sestřičku už delší dobu zkoumavě prohlíží. Je to zvláštní, jak jsou ty moje děti rozdílné. Jedna je poddajná, touží po projevech lásky a uznání, a s druhou je těžké vyjít, sama si razí cestu životem a bojovně přitom kolem sebe máchá mačetou. Zoé je průzračná a něžná, Hortense temná, nepoddajná, tvrdá. Dohromady by mohly skvěle fungovat jako ústřice. Hortense jako drsná pevná skořápka a Zoé jako perleťový vnitřek.

„Jak se ti líbí tvůj nový pokojík, Zoé?“

„Náš byt je prima, ale lidi, co bydlí tady v domě, ráda nemám. Jsou divní… Radši bych se vrátila zpátky do Courbevoie.“

„Nejsou divní, Zoé, jsou jenom jiní…“

„Proč jsou jiní?“

„V Courbevoie jsi všechny znala, v každém patře jsi měla kamarády, takže sis s nimi mohla snadno zajít popovídat. Všichni jsme se tam často navštěvovali, klidně i bez ohlášení, prostě jsme zaskočili na kus řeči. Tady jsou lidé trochu víc…“

Hledala správné slovo, kterým by to vyjádřila. Cítila, jak jí víčka těžknou únavou.

„… strojení, hodně dají na to, jaký dělají dojem… Jsou uzavřenější.“

„Chtělas říct, že jsou ztuhlí a studení? Jako mrtvoly?“

„Takhle bych to zrovna neřekla, ale vlastně máš docela pravdu.“

„Myslím, že ten pán, co jsme ho potkali ve výtahu, je v jád-
ru úplně studený. Cítím to. Vypadá, jako by měl na těle nějaký krunýř, aby se k němu nikdo nemohl přiblížit, a že si žije jenom sám pro sebe…“

„A co Paul? Ten se ti zdá taky ztuhlý a studený?“

„Kdepak! Paul je…“

Zarazila se a pak dodala šeptem:

„Paul je jinej, mami. Je super. Chtěla bych, aby se mnou kamarádil.“

„Však ty se s ním skamarádíš. Zoé.“

„Zdá se ti, že by si to o mně mohl myslet taky?“

„No rozhodně si s tebou povídal a nabídl ti, že tě představí dětem od Van den Brockových. To znamená, že se s tebou zase chce vidět a že se mu určitě zdáš fajn.“

„Myslíš? Mně nepřipadalo, že bych ho moc zajímala. O mě se kluci vůbec moc nezajímají. S Hortense je to jiné, ta to s klukama umí.“

„Hortense je o čtyři roky starší než ty. Počkej, až ti bude tolik jako jí, a uvidíš!“

Zoé se zamyšleně zadívala na maminku. Její výraz prozrazoval, že by jí to ráda uvěřila, ale jen těžko si dokáže představit, že by se jednoho dne mohla svůdností a krásou vyrovnat své sestře. Nakonec zavrtěla hlavou a vzdychla. Zavřela oči a zavrtala hlavu do polštáře. Automaticky sáhla po plyšákovi a pevně ho sevřela v ruce.

„Já nechci být dospělá, mami. Někdy mám tak hrozný strach, víš…“

„Z čeho?“

„Nevím. A to mě děsí ještě víc.“

Vystihla to tak přesně, že to Joséphine až zarazilo.

„Mami, jak člověk pozná, že už je dospělý?“

„Když se dokáže sám rozhodnout o něčem důležitém a nemusí se nikoho ptát na radu.“

„Ty jsi dospělá… Úplně nejvíc!“

Joséphine by jí byla ráda řekla, že často o věcech pochybuje, že spoustu z nich ponechává náhodě a že některá rozhodnutí odkládá na druhý den. Rozhodovala se instinktivně a pak se snažila své rozhodnutí korigovat, když zjistila, že není správné, nebo si ulehčeně oddychla, když se ukázalo, že měla pravdu. Vždycky ale pokládala svůj úspěch za dílo náhody. Co když člověk není nikdy dospělý, uvažovala a něžně hladila Zoé po tvářích, nosánku, po čele a po vlasech, dokud neucítila, že začala pravidelně oddechovat. Uklidňující přítomnost její dcerky jí dodávala sílu, aby nemyslela na to, co se jí přihodilo. Zůstala sedět na její posteli, dokud neusnula, a pak odešla do svého pokoje.

Zavřela oči a pokoušela se usnout, ale pokaždé, když už se propadala do spánku, uslyšela znovu nadávky a cítila, jak ji ten muž kope. Všechno ji bolelo. Vstala a šla vyhledat igelitovou tašku s prášky na spaní, kterou jí dal Philippe. Našel jsem je v Irisině nočním stolku, řekl jí. Nechci, aby je měla u sebe. Člověk nikdy neví. Vezmi je k sobě, Jo.

Našla krabičku Stilnoxu a zadívala se na malou bílou tobolku. Uvažovala, jaké je doporučené dávkování. Rozhodla se, že si vezme půlku. Polkla ji a zapila vodou. Nechtěla už na nic myslet. Chtěla jen spát a spát.

Zítra je sobota, zavolá Shirley.

Když s ní promluví, bude hned klidnější. Shirley dokáže všechno vyřešit.

Nespáchala jsem vlastně trestný čin, když jsem to neohlásila na policii? Možná jsem tam měla přece jen zajít a říct, že si přeju zůstat v anonymitě. Co kdyby to ten chlap zkusil znovu? Nemohli by mě pak obvinit, že jsem o celé věci věděla? Váhala a už chtěla vstát, ale spánek ji přemohl.

Nazítří ráno ji probudila Zoé. Skákala jí po posteli a mávala před očima obálkou. Joséphine si zaclonila oči rukou.

„Kolik je hodin, prosím tě?“

„Je půl dvanácté, mami!“

„Pane Bože, a já jsem až doteď spala! Ty už jsi vzhůru dlouho?“

„Já jsem se právě probudila, tralala! A šla jsem se podívat do schránky, jestli už přišla pošta, a hádej, co tam bylo?“

Joséphine si sedla a protřela si oči. Zoé před ní mávala svazečkem obálek.

„Vánoční katalog? S tipy na dárky?“

„Kdepak, mami. Něco mnohem lepšího!“

Bože, mám hlavu jak střep. Měla pocit, že se jí hlava snad každou chvíli musí rozskočit. Ruce i nohy ji při sebemenším pohybu bolely.

„Dopis od Hortense?“

Hortense nikdy nepsala. Zásadně telefonovala. Zoé zavrtěla hlavou.

„Zima zima, mami. Ani trošinku nepřihořívá.“

„Nevím.“

„Něco úplně senzačního! Nejsenzačnější senzace! Super-hyper-nejlepší věc na světě! Je to taková bezvadná novina, že hvězdy vedle ní blednou a měsíc ztrácí svou zář! Kisses and love and peace all around the world! Ať tě chrání a provází velký Manitou, bílá sestro. Hoho, bratře!“

Každý výkřik doplnila ještě vítězným výskokem na pružné matraci. Vypadala jako siouxský válečník, který bojovým tancem oslavuje své vítězství a nad hlavou přitom točí ukořistěným skalpem.

„Nech toho skákání, Zoé. Praskne mi hlava!“

Zoé se naposledy odrazila, natáhla nohy dopředu a dopadla celou vahou na postel. Celá rozcuchaná, s vítězným úsměvem na tváři, jako by vyhrála první cenu v loterii, vesele hlásila:

„Pohlednice od tatínka! Pohlednice od mého tatínečka! Má se dobře, je pořád ještě v Keni, píše, že se nemohl ozvat, protože byl hluboko v džungli, ztracený uprostřed spousty krokodýlů, ale že ani na chvilinku, slyšíš, mami? Ani na chvilinku na nás nepřestal myslet! A posílá mi moc pusinek! Tralala! Tak se mi zas vrátil, ten můj tatíneček!“

Udělala kotrmelec a přistála mamince rovnou na pohmožděné ruce. Joséphine jen zamžikala bolestí.

„Já jsem tak šťastná, mami, to si vůbec neumíš představit, jak moc! Teď už ti to můžu říct, víš, já jsem si myslela, že umřel. Že ho sežral krokodýl. Vzpomínáš si, jak jsem se o něj bála, když jsem ho viděla mezi těmi pitomými zvířaty? Říkala jsem si, že jednoho dne ho některý ten krokodýl sežere!“

Otevřela pusu a ukázala, jak by ho drtil mezi čelistmi. Dělala přitom uááaahm, uááaahm a předváděla, jak krokodýl požírá kořist.

„A on přitom žije, mami! Je na živu! Brzy už se vrátí a zazvoní u našich dveří…“

Náhle se narovnala a zatvářila se vyplašeně.

„No jo, ale vždyť nezná naši novou adresu! Co když nás nenajde?

Joséphine natáhla ruku a vzala jí pohlednici. Opravdu byla z Keni. Datum na razítku říkalo, že byla odeslaná z Mombasy, minulý měsíc. Adresovaná byla ještě do jejich starého bytu v Courbevoie. Poznala Antoinovo písmo a jeho fanfaronský styl.

Holčičky moje,

píšu jen krátce, abyste věděly, že se mi daří dobře a že jsem po dlouhém pobytu v nepřátelské džungli zase zpátky v civilizaci. Překonal jsem horečky, zdolal jsem divoká zvířata i komáry, prošel jsem bažinami, ale hlavně, celou tu dobu, jsem na Vás ani na chvilku nepřestal myslet. Mám Vás strašně rád. Těším se, že se co nejdřív uvidíme.

Váš tatínek.

Ve svých sedmašedesáti letech se Marcel Grobz konečně cítil jako šťastný muž a nemohl se toho pocitu nabažit. Ráno, hned jak se probudil, pomodlil se Otčenáš, přidal přímluvy, díkůvzdání a odříkal i novény. Pak poprosil Pánaboha, aby jeho štěstí trvalo i nadále. A bez ustání mu děkoval: Děkuji ti, Bože, že mě zahrnuješ svou milostí, že mi dáváš prožít pocit štěstí, okouzlení a rozkoše, blaženosti a radosti, děkuji ti nastokrát!

Pokaždé potichu odříkal tyto modlitby hned, jakmile vstal z postele. Opakoval si je, když stál před zrcadlem a holil se, a pokračoval i při oblékání kalhot. Vzýval Pánaboha a všechny svaté, když si vázal uzel na kravatě, a v duchu si sliboval, že dá deset euro prvnímu žebrákovi, kterého potká na ulici. Pak, když na sebe šplíchl kolínskou (byla to Eau de Cologne Impéria-
le od Guerlaina), tu sumu ještě zvýšil, zapnul si pásek, a když uvážil všechny své hříchy, rozšířil počet žebráků, které zamýšlel obdarovat, na dva. Protože i já jsem přece mohl skončit na ulici, kdyby se mě ta moje Josiane nebyla ujala a nezachránila mě z Henriettiných spárů. Vždyť kolik je takových chudáků, co špatně skončí, protože nemají nikoho, kdo by jim podal pomocnou ruku, když začnou klesat ke dnu?

Teprve potom, osprchovaný, oholený a už kompletně oblečený, zamířil do kuchyně, aby vzdal hold svému pokladu. Josiane Lambertová pro něj představovala zosobnění ženskosti a vrchol smyslnosti. Teď konečně spolu žili v jednom bytě. Marcel ji mnohem častěji než jménem oslovoval prostě “broučku“.

Ta už se mezitím pilně otáčela v kuchyni. Růžový župánek, který měla na sobě, za ní jen povlával. Stála u litinového sporáku značky Aga (tři vrstvy nejkvalitnějšího laku s vysokým leskem) a připravovala pro svého muže na pánvi vajíčka. Pracovala se soustředěným výrazem a lehce nakrabaceným obočím a pečlivě vážila každý svůj pohyb. Uměla lépe než kdo jiný rozklepnout vajíčko na horkou pánev, zprudka ho opéct, aby se bílek neroztekl moc daleko a žloutek aby naspodu jen trochu ztuhl, pak do žloutku lehce šťouchnout vidličkou, aby se žlutá tekutina trochu rozlila na bílek, celé to otočit a nechat opéct i z druhé strany a pak, těsně před tím, než vajíčko vyklopí z pánve na nahřátý talířek, ho elegantním pohybem zápěstí pokropit několika kapkami balzamikového octa. Mezitím se už ve velkém chromovaném topinkovači Magimix opékaly tlusté plátky celozrnného chleba se lněným semínkem. Slané máslo z Normandie bylo připravené ve starodávné máslence a na bílém talířku se zlatým okrajem čekaly plátky šunky od kosti a kaviár z lososa.

Na to všechno se ovšem Marcel teď nedokázal soustředit. Neviděl Josiane už téměř dvacet minut a teď ze všeho nejvíc toužil být jí co nejblíž. Byl jako lovecký pes, který našel stopu a běží po ní, dokud nenajde, co hledá. V Marcelově případě to byla Josiane. Objal ji kolem ramen, poplácal ji po zadku a vlepil jí pusu na hebkou kůži těsně nad lemem županu, až to mlasklo.

„Počkej, Marceli,“ zamumlala Josiane, která, s očima upřenýma na pánev, bedlivě sledovala poslední fázi své kulinářské operace.

Jen nerad poslechl a šel se posadit na svoje místo k prostřenému stolu. Na bílém lněném ubruse už tam pro něj byla připravená sklenice čerstvě vymačkané pomerančové šťávy, krabička s vitamíny 60+ a malá čínská lakovaná mistička s pečlivě odměřeným množstvím pylu z kaštanovníku. Oči mu zvlhly dojetím.

„Dala sis s tím takovou práci, máš to všechno tak krásně nachystané, jsi ke mně tak pozorná! Víš, broučku, nejlepší na tom všem je, že to děláš s láskou. Co já bych byl bez tebe? Celý svět by za moc nestál, kdyby se lidi neměli rádi. Láska je obrovská síla, a spousta lidí o tom ani neví. Myslí jen na svoje prachy, pitomci! Jenže když tu prostou, každodenní a obyčejnou lásku pěstuješ a rozdáváš ji kolem sebe, bez parády a velkých řečí, tak tím sám rosteš, díky tomu jsi větší, bohatší a lepší!“

„Ty mluvíš jako nějaký básník,“ usmála se Josiane a položila velký plochý talíř na plátěnou prostírku. „Kdy se pustíš do alexandrínů, ty můj Racine?“

„To bude tím, že jsem šťastný. To mám hned poetickou náladu, cítím se blažený a dokonce myslím, že jsem i trochu hezčí, nezdá se ti? Ženy na ulici se za mnou otáčejí a po očku mě pozorují. Já se usmívám, dělám jako že nic, ale bavím se tím!“

„Jestli ony nepokukují po tobě proto, že si při chůzi mluvíš sám pro sebe!“

„Ne, broučku, kdepak! Ta láska, kterou dostávám, mě proměnila, takže jsem teď jako slunce. Chtějí se v mé blízkosti ohřát. Vždyť se na mě podívej: od té doby, co žijeme spolu, jsem celý omládl a jen kvetu, zkrásněl jsem a dokonce mám dojem, že mi rostou i svaly!“

Párkrát si pleskl rukou po břichu, které honem zatáhl, trochu se přitom zašklebil a sedl si zpříma na židli, se zády přitisknutými k opěradlu.

„Ale Marceli… Nech už těch sentimentálních řečí a rychle si vypij tu šťávu, ať ti z ní nevyprchají všechny vitamíny!“

„Já ale mluvím vážně, drahoušku. A jsem hrozně šťastný… A kdybych si nedával pozor a nesnažil se ovládat, myslím, že bych se samou radostí vznášel ve vzduchu!“

Zahrnul si ubrousek pod límec bílé košile, aby si ji neumazal, a s plnou pusou hned pokračoval:

„Jak se má můj následník? Spinkal dobře?“

„Probudil se před osmou, přebalila jsem ho a nakojila a dala jsem ho zpátky do postýlky, aby ještě usnul. Teď spí, takže nepřipadá vůbec v úvahu, že bys tam za ním chodil a budil mi ho!“

„Dám mu jenom malou pusinku na pravou nožičku,“ smlouval Marcel.

„Já tě znám. Začneš ho pusinkovat a rázem bude po spaní!“

„Hrozně se mu to líbí. A co teprve když ho dám na přebalovací stůl! To úplně výská radostí. Včera jsem ho přebaloval třikrát. Pěkně jsem ho zapudroval. A co říkáš na toho jeho camprdlíka? Můj syn bude pěknej divoch, ten když vystřelí ten svůj Amorův šíp, tak se zabodne holkám pěkně hluboko do srdíčka, a možná nejen tam!“

Hlasitě se svému obhroublému vtipu zasmál a radostně si při té představě zamnul ruce.

„Teď ale spí a tys už měl být v kanceláři. Máš tam přece nějakou schůzku.“

„Teď v sobotu? To nemyslíš vážně! Proč bych měl mít schůzku v sobotu za úsvitu?“

„O jakém úsvitu to mluvíš? Vždyť je skoro poledne!“

„To jsme spali tak dlouho?“

„Ty jsi spal tak dlouho!“

„Stejně se ta oslava s Reném a Ginette včera vydařila! Taky jsme toho dost vypili. A Junior spal jako dudek. No tak, broučku, nech mě ho jít probudit, než budu muset jít…“

Marcel Grobz nasadil prosebný výraz, dokonce sepnul ruce a zatvářil se velice zkroušeně, ale Josiane Lambertová zůstala neochvějná.

„Miminka potřebují spát! Zvlášť, když je jim teprve sedm měsíců!“

„Ale on vypadá, jako by mu bylo už o rok víc! Však jsi to sama viděla: když na něj mluvím, všemu rozumí! A má už čtyři zuby! No a onehdy jsem přemýšlel, jestli mám postavit novou továrnu v Číně. Jen jsem tak o tom nahlas uvažoval. On si zrovna hrál se svýma nožičkama – vidělas, jak si je soustředěně prohlíží a tváří se přitom hrozně vážně, nic bych za to nedal, že už se učí počítat! – no a on ke mně zvedl tu svoji sladkou tvářičku a přikývl, jako že ano. A udělal to dvakrát po sobě! Na mou duši, Josiane. Jasně tím řekl, ať jdu do toho! Myslel jsem, že se mně to snad jenom zdá!“

„Však ono se ti to, Marceli, opravdu jenom zdá! Už ti z toho vážně trochu šibe!“

„Já myslím, že mně dokonce řekl go, daddy, go! Protože mluví taky anglicky, víš o tom?“

„V sedmi měsících!“

„Mluví výborně!“

„A to je podle tebe tím, že mu pouštíš angličtinu pro nejmenší, když ho uspáváš? To snad nemyslíš vážně! Začínám si o tebe dělat starost!“

Každý večer, když uložil svého syna do postýlky, pustil Marcel Grobz výukové CD s angličtinou. Koupil ho v obchodě WH Smith na ulici Rivoli, v oddělení „pro děti“. Lehl si vždycky na koberec vedle něho, vyzul si boty, dal si polštář pod hlavu a potmě opakoval věty z první lekce. My name is Marcel, what´s your name? I live in Paris, where do you live? I have a wife… Vlastně a nearly wife, odříkával do tmy. Příjemný ženský hlas, který předříkával věty, ho uspával. Pokaždé usnul dřív, než dohrála první lekce.

„Nemluví ještě plynně, to uznávám, ale říká už některá slova. Já jsem každopádně slyšel, jak říká go-da-ddy-go. Za to dám klidně ruku do ohně!“

„No tak ji zase rychle vytáhni, protože by ses pěkně spálil! Marceli, už se vzpamatuj. Tvůj syn je normální, prostě normální, což vůbec neznamená, že by to nebylo krásné, živé a bystré miminko… Ale nedělej z něho čínského císaře nebo byznysmana, co mluví všemi jazyky! Vždyť ty bys ho nejradši už teď jmenoval do své správní rady!“

„Já ti prostě jenom říkám, že vidím, že mi rozumí. Přece si to nevymýšlím. Ty mi to nevěříš, na to máš samozřejmě právo. Ale až ti jednoho dne řekne: Hello, mummy, how are you, nebo nějakou takovou podobnou větu v čínštině, tak na to buď připravená, abys ho leknutím nepustila na zem! Protože já mám v úmyslu naučit ho taky čínsky, hned jak zvládne angličtinu.“

A nabral si smažená vajíčka na kousek chleba s máslem.

Josiane se k němu otočila zády, ale pozorovala jeho odraz na skle kuchyňské skříňky. Spokojeně snídal, namáčel si kousky bagety do kávy a usmíval se u toho. Občas se zarazil, přestal jíst a zaposlouchal se, jestli neuslyší z vedlejšího pokoje šťastné broukání svého syna. Bylo tam ale ticho, a tak se zkormouceně pustil do dalšího sousta. Chtě nechtě se musela usmát. Marcel senior a Marcel junior. To bude dobrá dvojka, tihle dva. Je pravda, uvažovala, že Junior je chytrý a rychle chápe. To je fakt. Je mu teprve sedm měsíců a už sedí pěkně rovně ve své dětské židličce a prstíčkem velitelsky ukazuje na tu věc, kterou zrovna chce. Když mu nevyhovím, zamračí se a zpraží mě pohledem. Když s někým telefonuju, poslouchá, hlavičku nakloněnou na stranu, a občas přikývne. Někdy to vypadá, že chce něco říct, a zlobí se, protože mu to nejde. Jednou dokonce luskl prsty! Josiane neměla moc zkušeností s malými dětmi, ale i ona musela uznat, že Junior je na svůj věk hodně šikovný. Ale v tom, jestli mu bude přisuzovat ty schopnosti, které viděl jeho otec, měla jasno a nemínila mu ustoupit. Junior bude mít stejné dětství jako každé jiné dítě. Jsem rozhodně proti tomu, aby z něj byl malý domýšlivý génius, co potom nosí ze školy samé jedničky. Chci, aby si můj chlapeček hrál v létě s kbelíčkem v brouzdališti, jenom v tričku a holínkach, chci si jeho dětství co nejvíc užít. Však jsem se na něj něco načekala. Rozhodně nedovolím, aby ho Marcel posílal do školy pomalu ještě v pamperskách.

Osud přivedl Josiane do cesty dva muže, jednoho velkého a jednoho ještě docela malého, a díky nim teď byla konečně šťastná. Byla odhodlaná udělat všechno pro to, aby o ně nepřišla. Tím spíš, že v minulosti k ní osud zrovna laskavý nebyl. Rozhodně nemínila dopustit, aby ji někdo připravil o to, čeho dosáhla. Žárlivě si teď všechno hlídala, odhodlaná vytěžit co nejvíc z každého okamžiku. V otázce štěstí mám totiž u života svoje pohledávky a ty teď míním uplatnit. Teď jsem na řadě já! A půjdu si za svým. Opovažte se na mě něco zkoušet! Nastal čas, aby mi život vrátil, co mi odpíral. Jdu do toho a nenechám se vzít na hůl! Protože ta doba, kdy se mnou zametali, je passé! Všechny ty chvíle, kdy jsem byla jenom malá bezvýznamná Marcelova sekretářka, ze které si on, velký šéf, miliardář, majitel sítě obchodů Casamia, nabízejících veškeré bytové zařízení počínaje nábytkem, koberci až po světla a lustry a drobné bytové dekorace, udělal svou oddanou otrokyni. Teď mě pozvedl k sobě. To se mnou teď sdílí svůj život a svou věčně mrzutou a otrávenou manželku Henriettu zapudil. Jedna etapa skončila a ta šťastná konečně začala.

Několikrát Henriettu zahlédla, jak brousí kolem jejich domu a schovává se za rohem, aby si jí nikdo nevšiml. Ovšem s tím kloboukem, který nosila, to bylo zhola nemožné. Když chce někdo slídit, musí to dělat nenápadně a ne se na to vymódit, aby si ho každý všiml. A nemá smysl předstírat, že jde do superdrahého obchodu s lahůdkami Hédiard, aby si tam nakoupila jejich vyhlášené delicatessen. Jednou možná, ale ne třikrát po sobě. Nic si z té kostnaté ženské nedělala. Ať si klidně slídí. Ale stejně se podvědomě otřásla. Brousí kolem, něco hledá. Číhá na svou příležitost. Zuby nehty se brání rozvodu a vymýšlí další a další záminky. Nechce se vzdát ani toho nejmenšího. Věčně něčím vyhrožuje. Musím si dát pozor, uvažovala Josiane. Zatím jsem se vždycky se všema chlapama spálila, ale teď se nenechám doběhnout. Dej si bacha, varoval ji tichý hlásek kdesi vzadu v hlavě. Nevěř ničemu a měj oči otevřené.

Z úvah ji vytrhlo zazvonění telefonu. Natáhla ruku a zvedla sluchátko.

„Prosím,“ řekla, myšlenkami pořád ještě jinde.

Byla to Joséphine, mladší ze dvou dcer Henrietty Grobzové.

„Chcete mluvit s Marcelem?“ zeptala se suše a podala sluchátko svému muži.

Když si vezmete za muže někoho tak starého jako on, musíte ho brát i se všemi jeho závazky. A Marcel jich měl docela pěknou sbírku: Henrietta, Iris, Joséphine, Hortense, Zoé. Tvořily jeho rodinu tak dlouho, že je nemohla z jeho života prostě a jednoduše vymazat. A ne že by po tom netoužila!

Marcel si otřel ústa do ubrousku a vstal, aby si od ní převzal sluchátko. Josiane raději odešla z místnosti. Šla chystat prádlo do pračky. Začala ho třídit na bílé a barevné. Vždycky jí pomohlo, když se mohla soustředit na nějakou domácí práci. Nejdřív mi straší v hlavě Henrietta a teď zase volá Joséphine. A kdo přijde potom? Že by Hortense? Která umí přimět každého chlapa, aby skákal, jak ona píská?

„To byla Joséphine,“ řekl Marcel, který za ní přišel a zastavil se na prahu. „Stalo se jí něco zvláštního. Její manžel, Antoine…“

„Ten, co ho sežral krokodýl?“

„Jo, ten… Představ si, že Zoé od něj dostala pohlednici, která byla před měsícem odeslaná z Keni. Že žije!“

„No a co to má co dělat s tebou?“

„V červnu za mnou byla Antoinova milenka, jakási Mylène, jestli bych jí nedal nějaké kontakty do Číny. Chtěla rozjet obchod s kosmetikou, měla nějakého Číňana, který to měl financovat, a potřebovala poradit s několika praktickými věcmi. Mluvil jsem s ní asi hodinu a pak už jsem ji nikdy neviděl.“

„Jsi si tím jistý?“

Marcelovi zasvítily oči. Vždycky ho potěšilo, když mohl dát Josiane nějakou záminku k žárlivosti. Hned se pak cítil mladší.

„Naprosto.“

„A Joséphine by teď chtěla, abys jí na tu Mylène dal kontakt.“

„Přesně tak. Budu mít tu její vizitku někde v kanceláři.“

Na chvíli se odmlčel, ale zůstal stát ve dveřích.

„Možná bychom ji mohli některý den pozvat, aby přišla na večeři, však víš, že jsem ji měl vždycky rád. Je to taková malá holka…“

„Jaká malá holka, prosím tě? Vždyť je starší než já!“

„To přeháníš! No možná snad o rok nebo dva, ale o víc ne.“

„Rok nebo dva, každopádně je starší! Ledaže bys zapomněl počítat,“ odpověděla Josiane popuzeně.

„Ale jdi, vždyť já jsem ji znal ještě jako malou holčičku! Byla tehdy sotva odrostlá peřince a tahala za sebou na provázku kačenku.“

„Máš pravdu. Já jsem dneska nějaká nervózní, ani vlastně nevím proč… Máme se až moc dobře, Marceli, to je to. Mám strach, že se něco stane. Čekám, že přiletí havran nebo nějaký takový ohavný černý pták, a přinese nám neštěstí.“

„Ale kdepak! To ne! Vždyť my jsme to štěstí nikomu neukradli, my jsme si ho zasloužili! Takže je jen spravedlivé, že se nám teď daří dobře.“

„Jenomže od kdy je osud spravedlivý? Copak měří všem stejně? Už jsi to snad někdy viděl?“

A pohladila ho po hlavě. Marcel spokojeně držel a celý se přitom natřásal.

„Musíš mi dávat svou lásku najevo, Josiane. Nepřestávej s tím. Mám tě tak rád, že bych za tebe a za Juniora klidně dal život.“

„Nebuď tak rozdávačnej, Marceli,“ smutně se usmála Josiane.

Iris natáhla ruku po zrcadle. Hmatala po desce nočního stolku, ale zrcadlo tam nebylo. Rozzlobeně si sedla na posteli. Sebrali jí ho. Zřejmě ze strachu, aby ho nerozbila a střepem si nepodřezala žíly. Za koho mě to mají? Copak jsem nějakej cvok, co se chce pořezat? A proč bych se ostatně nemohla rozhodnout se vším skoncovat? Co mi mají co odepírat tuhle moji poslední volbu? Copak mě ještě v životě něco čeká? Je mi sedmačtyřicet a půl a už jsem dohrála. Vrásky se začínají prohlubovat, kůže už není tak pružná jak bývala, tuk se na některých místech hromadí a postupně vás zaobaluje, i když se to zpočátku dá trochu maskovat, ale nakonec, když už se z vás stane jen ochablá, měkká a beztvará hmota, nedá se s tím dělat už vůbec nic a člověka to úplně zničí. Pozoruju to den po dni. Svým malým zrcátkem si můžu prohlížet kůži pod koleny a sleduju, jak se mi tam rychle začíná ukládat tuk. A když tady budu bůhvíjak dlouho ležet, už se ho nezbavím. Celá se tady v té posteli rozpadám. Moje pleť začíná být nechutně vosková. Čtu to i v očích lékařů. Vlastně se na mě už ani nedívají. Jednají se mnou, jako bych byla skleněná odměrka, do které se sypou léky. Pro ně už nejsem žena, jen bláznivá pacientka, něco jako laboratorní myš.

Vzala do ruky sklenici a mrštila s ní o zeď.

„Chci se na sebe podívat!“ zakřičela. „Vraťte mi moje zrcadlo!“

Byl to její nejlepší, ale zároveň i ten nejhorší společník. V jeho chladné, jasné ploše se zrcadlilo všechno: jak se proměňovala modř jejích očí, jak jí postupně přibývaly vrásky. Když ho trochu naklonila k oknu, vrhlo na ni jasnější světlo, takže rázem omládla. Když ho otočila směrem ke stěně, jako by jí přibylo deset let.

„Chci svoje zrcadlo!“ křičela a bouchala pěstí do přikrývky. „Dejte mi moje zrcadlo, nebo se zabiju! Nejsem nemocná, nejsem žádný blázen, jenom mě zradila moje sestra. A to nikdo vyléčit nedokáže.“

Popadla polévkovou lžíci, kterou si odměřovala léky z lahvičky, vyleštila ji cípem přikrývky a pokusila se v ní zahlédnout svůj obraz. Uviděla však jen deformovaný odraz svého obličeje. Připadala si, jako by ji poštípalo celé hejno vos. Zlostně s ní mrštila o stěnu.

Ale co se to se mnou vlastně stalo? Proč jsem najednou sama, bez přátel, bez manžela, dítěte, odříznutá od zbytku světa?

A žiju já vlastně ještě vůbec?

Když člověk zůstane sám, má pocit, že vlastně přestal existovat. Byla tady sice Carmen, která ji chodila navštěvovat, ale pomyšlení na ni rychle zavrhla, protože si řekla, že ta se nepočítá. Carmen mě měla ráda odjakživa a bude mě mít ráda pořád. A navíc mě už nudí. Věrnost mě otravuje, stejně jako ctnost, a z toho ticha tady se mi snad rozskočí hlava! Chci, aby tady byl hluk, chci slyšet hlasy a smích, cinkání skleniček se šampaňským, chci vidět tlumené světlo lamp a pohledy mužů, kteří po mně touží, a poslouchat jedovaté komentáře svých přítelkyň. Bérengère tady za mnou nebyla ani jednou. Sama má špatné svědomí, takže mlčí, když mě ostatní na večírcích pomlouvají. Nejspíš to stejně ale dlouho nevydrží a vloží se do hovoru. Pokrytecky řekne: „Jste tak zlí, chudák Iris si to přece nezasloužila, aby teď musela trčet někde na klinice! Jenom prostě nebyla dost opatrná, to je všechno!“ A ostatní budou sborem volat: „Neopatrná? To jsi k ní moc laskavá. Radši bys měla říct nepoctivá! Hrála přece falešnou hru!“ A Bérengère, která se tím pádem už nebude muset držet své role věrné přítelkyně, se k nim ráda připojí a teprve si vychutná každé slovo. „Je pravda, že to, co udělala, správné nebylo. Ani náhodou!“ A pak už se nedá zahanbit v uštěpačných poznámkách k danému tématu. A ta nejjízlivější z nich nakonec řekne: „To jí patří. Aspoň nás už teď nebude otravovat svým povýšeným chováním. Je odepsaná. Už po ní neštěkne ani pes.“ Tím si odbudou pohřební řeč za Iris a rychle si najdou další, novou oběť.

Vlastně mají pravdu, uvažovala Iris a bloudila pohledem po nemocničním pokoji. Všechno je tady tak nemožně bílé. Stěny, povlečení, žaluzie. Kdo vlastně ve skutečnosti jsem? Nikdo. Nic neznamenám. Všechno jsem prohrála, můžu sloužit jako definice slova „neúspěch“ někde ve slovníku. Neúspěch, podstatné jméno rodu mužského, neživotné. Příklad: Iris Dupinová. Měla bych se vrátit ke svému jménu za svobodna, stejně dlouho vdaná nezůstanu. Joséphine mi sebere všechno. Knihu, manžela, dítě i peníze.

Může člověk, odstřihnutý od své rodiny, přátel, manžela a dítěte, vůbec žít? Taky odstřihnutý sám od sebe. Stane se ze mě pouhý duch. Rozplynu se v nicotě, pochopím, že jsem nikdy neměla žádnou podstatu, že jsem vždycky byla jenom pouhý stín.

Dřív jsem existovala, protože se na mě druzí dívali, přisuzovali mi různé myšlenky, schopnosti, určitý styl a eleganci. Dřív jsem existovala proto, že jsem byla manželka Philippa Dupina, že jsem měla jeho platební kartu a využívala jsem jeho kontaktů. Lidé se mě báli, respektovali mě, předcházeli si mě pochvalnými řečmi, které byly ve skutečnosti pokrytecké. Mohla jsem bez problémů několika břitkými slovy usadit Bérengère nebo dělat dojem na svou matku. A dařilo se mi to.

Zaklonila hlavu a drsně se zasmála. Nebyl to hezký smích, byla v něm spousta zášti. Jaképak je to vítězství, když jste do té hry nic nevložili? Když jste si nic nevybojovali vlastním úsilím. Když potom prohrajete, můžete si jít leda sednout s nataženou rukou na ulici a čekat, co vám lidi milostivě dají.

A není to tak dávno, to ovšem ještě nebyla nemocná, co se jednoho večera vracela z nákupů, ruce plné balíčků, spěchala tehdy, aby chytila taxík, a minula žebráka, který tam se sklopenou hlavou klečel na chodníku. Když někdo do jeho kalíšku hodil minci, tichým hlasem mu poděkoval. Nebyl to první žebrák, kterého kdy potkala, ale z nějakého důvodu jí tenhle uvízl v paměti. Zrychlila tehdy krok a odvrátila hlavu. Neměla čas zastavit se a hledat peněženku, taxík by jí ujel a ten večer někam šli, takže se musela připravit, vykoupat se, vybrat si jedny šaty mezi desítkami dalších, pečlivě pověšených na ramínkách, učesat se a nalíčit. Když dorazila domů, řekla Carmen, že by nikdy nechtěla skončit jako ten muž na ulici, že by nechtěla být chudá. Carmen jí tehdy odpověděla, že to se nikdy nestane, že ona, Carmen, bude pracovat do úmoru, bude chodit uklízet, jen aby Iris mohla být dál stejně oslňující a zářivá. Věřila jí to. Dala si pleťovou masku s včelím voskem, napustila si teplou vodu do vany a zavřela oči.

A přesto nejsem daleko od toho, abych vypadala jako nějaká žebračka, pomyslela si a nadzvedla pokrývku, aby se podívala, jestli zrcadlo třeba nesklouzlo na její postel. Možná jsem ho nedala zpátky na noční stolek a bude tady někde v posteli, zapadené pod peřinou.

Chci svoje zrcadlo, vraťte mi ho, chci se ujistit, že ještě pořád existuji, že jsem se nevypařila. Že se ještě můžu někomu líbit.

Léky, které ji dali večer, pomalu začínaly účinkovat. Na chvíli upadla do dřímoty. Zdálo se jí o otci, seděl v nohách její postele a četl noviny, viděla matku, která si kontrolovala, jestli jí klobouk sedí dobře na hlavě, Philippa, jak ji v dlouhých bílých šatech vede středem kostela k oltáři. Nikdy jsem ho nemilovala. Sama jsem nemilovala nikoho, ale chtěla jsem, aby všichni měli rádi mě. Ty chudinko! Je mi tě líto. Věřila jsem, že jednoho dne ten můj princ z pohádky přijde… Gabor. To byl ten princ. Gabor Minar. Režisér, kterého všichni zbožňují a vychvalují. Pouhé jeho jméno září jako silný reflektor a všichni by se rádi v tom světle octli s ním. Kvůli němu jsem byla ochotná opustit všechno: manžela, dítě, Paříž. Gabor Minar. Skoro to jeho jméno vyplivla, jako by ji pálilo v ústech.

Dokud byl ještě chudý a nikdo ho neznal, neměla jsem ho ráda a ničím mě nezaujal. Vrhla jsem se mu kolem krku, teprve až byl slavný. Potřebuju, aby moji volbu vždycky napřed schválilo okolí. I když se jedná o lásku. Jsem opravdu směšná!

Iris dokázala vidět věci jasně, o to to bylo horší. I když byla občas nespravedlivá, zvlášť když se na někoho zlobila, vždycky nakonec zvítězil její chladný rozum a ona pak měla sama na sebe zlost. V takové chvíli si byla vědoma své zbabělosti a lehkovážnosti. Tolik jsem toho od života dostala, úplně zadarmo, a nic jsem s tím neudělala. Nechala jsem se jen unášet proudem událostí, bylo to tak snadné.

Kdyby měla větší úctu sama k sobě, byla by mohla, právě proto, že sebe samotnou dokázala posoudit střízlivě až nelítostně, svoje jednání opravit a začít se mít ráda. Jenže úctu k sobě samému člověk nezíská tím, že si ji přikáže. Vyžaduje to značné úsilí a už jen při tom pomyšlení se Iris znechuceně ušklíbla. A navíc už je na to pozdě, řekla si. Vždycky uvažovala prakticky. Nezačnete přece měnit od základu svůj život, když je vám sedmačtyřicet a půl. Můžete jej trochu jinak uspořádat, sem tam něco pozměnit, ale to je tak všechno.

Ne ne, kdepak, řekla si. Cítila, jak se jí zmocňuje spánek, a snažila se ještě rychle zahlédnout nějaké vhodné řešení. Potřebuju jiného manžela. Bohatějšího, silnějího a významnějšího než Philippe. Někoho skvělého a úžasného, kdo mě okouzlí a podrobí si mě. Před kterým se budu plazit po kolenou jako malá holka. Vezme můj život do svých rukou a znovu mě přivede mezi lidi. Protože bude mít peníze, známosti, bude chodit na večeře s významnými lidmi. Jsem přece ještě hezká. Musím se odtud dostat a pak budu zase ta krásná a okouzlující Iris.

Za celou tu dobu, co tady jsem, je tohle moje první pozitivní myšlenka, napadlo ji, když si přitahovala přikrývku až k bradě. Že bych se přece jenom začínala uzdravovat?

V neděli ráno Luca zatelefonoval. Joséphine mu nechala dva vzkazy na mobilu, ale vůbec se neozval. To nevypadá dobře, říkala si a v zamyšlení si poťukávala nehtem na přední zuby. V sobotu večer zavolala Marcelu Grobzovi, jestli by jí nemohl dát kontakt na Mylène. Musela s ní mluvit. Chtěla zjistit, jestli i ona dostala od Antoina pohlednici. Třeba ví, kde je a co dělá, ale hlavně se potřebovala dovědět, jestli je vůbec naživu. To nemůže být pravda, opakovala si Joséphine pořád dokola. I v dopise, co byl v balíčku, se přece psalo o jeho strašlivé smrti. Ten lístek byl míněn jako kondolence, rozhodně ne jako blahopřání k tomu, že by vstal z mrtvých.

Antoinova pohlednice ji hrozně rozrušila. Dokonce jí skoro vytlačila z mysli vzpomínku na to přepadení. Ve skutečnosti se obě události spojily do jednoho strašlivého zážitku, který nedokázala pochopit a který ji neustále děsil. Jen obtížně nacházela odpovědi na to množství otázek, které jí kladla Zoé. Ta propadla euforii, že se tatínek každou chvíli objeví doma, a už si představovala, jaké to asi bude setkání a co všechno spolu podniknou. Nedokázala chvíli sedět na místě. Věčně poskakovala, vykopávala nohy do vzduchu, takže vypadala jako by tančila nějaký divoký kankán. Kudrnaté vlasy za ní jen poletovaly.

Právě snídaly, když zazvonil telefon.

„Joséphine, tady je Luca.“

„Luco! Kde jste byl? Volala jsem vám včera celý den.“

„Nemohl jsem s vámi mluvit. Máte dnes odpoledne čas? Nechtěla byste se projít kolem jezera?“

Joséphine rychle uvažovala. Zoé měla jít s kamarádkou do kina, bude mít tedy skoro tři hodiny pro sebe.

„Ve tři u lodiček?“ navrhla.

„Budu tam.“

A zavěsil. Joséphine držela oněmělé sluchátko a uvědomila si s překvapením, že je smutná. Byl tak strohý. V jeho hlase nebyla ani stopa po něžnosti. Slzy se jí draly do očí. Rychle zamrkala, aby je zastavila.

„Nějaký problém, mami?“

Zoé se na ni tázavě podívala.

„To byl Luca. Mám obavu, že se něco přihodilo Vittoriovi, tomu jeho bratrovi.“

„Aha,“ oddychla si Zoé. Ulevilo se jí, když zjistila, že matčin ustaraný výraz se týká někoho cizího.

„Mám ti udělat ještě jeden toust?“

„Ano, mami, prosím tě…“

Joséphine vstala, vyndala ze sáčku další plátek chleba a dala ho do toustovače.

„S medem?“ zeptala se.

Snažila se mluvit veselým tónem, aby Zoé nepoznala, že je smutná. Cítila u srdce divné prázdno. S Lucou je mi dobře, ale pokaždé do toho něco přijde. Jako bych si to svoje štěstí pokaždé musela uloupit. A stejně je to jen takové paběrkování. Zavře si oči a veškerou aktivitu nechá na mně. Mám jen to, co si dokážu uzmout.

„Máme ještě ten dobrý med, co ho má Hortense tak ráda?“

Joséphine přisvědčila.

„Určitě by se zlobila, kdyby zjistila, že jí na něj chodíme.“

„Však jí ho nesníš všechen!“

„No to se neví,“ řekla Zoé a mlsně se usmála. „Ještě ani není načatý. Kdes ho koupila?“

„Na trhu. Ten pán, co mi ho prodával, mi řekl, abych ho napřed dala do kastrolku s teplou vodou a trochu ho zahřála, aby se dal dobře nabírat a nezačal nám hned cukernatět.“

Představa, jak zahřívá med jen proto, aby Zoé udělala radost, úplně vytlačila vzpomínku na Lucu.

„Ty jsi taková moje holčička,“ usmála se na dceru a pohladila ji po hlavě. „Měla by ses učesat, jinak se ti vlasy úplně zacuchají.“

„Já bych chtěla být koala… To bych se pak nemusela česat,“ zahihňala se Zoé.

„Sedni si pořádně!“ napomenula ji maminka.

„Život není žádná legrace. Být koala by bylo mnohem lepší,“ povzdechla si Zoé a narovnala se. „Kdy zas přijede Hortense, mami?“

„Nevím…“

„A Gary?“

„Nemám tušení, drahoušku.“

„A Shirley? Máš o ní nějaké zprávy?“

„Zkoušela jsem jí volat včera, ale nebrala to. Asi jela někam na víkend.“

„Chybí mi… Poslyš, mami, my nemáme moc velkou rodinu, že ne?“

„To je pravda. Co se týče rodiny, jsme na tom dost bledě,“ odpověděla Joséphine žertovným tónem.

„A co Henrietta? Nemohla by ses s ní usmířit? Měla bych aspoň jednu babičku, i když Henrietta nechce, abychom jí tak říkaly!“

Všichni říkali Henriettě jménem, nesnášela oslovení babi nebo babičko.

Zoé zdůraznila to slovo jednu. Antoine žádné příbuzné neměl. Byl jedináček a jeho rodiče zemřeli už dávno. S ostatními příbuznými se rozhádal a nevídal se s nimi.

„Vždyť máš ještě strýce a bratrance, to zase není tak málo.“

„To je málo. Holky u nás ve třídě mají opravdické velké rodiny…“

„A vážně ti Henrietta chybí?“

„Jo, chvílema.“

„Neříká se chvílema, ale chvílemi. Nebo bys taky mohla říct někdy nebo občas…“

Zoé přikývla, ale neopravila se. Na co asi myslí, říkala si Joséphine, když ji tak pozorovala. Tvář jí posmutněla. Bradu si podepřela rukama a na výrazu jejího obličeje bylo vidět, že o něčem usilovně přemýšlí. Joséphine ji nerušila a trpělivě vyčkávala, co přijde. Po chvíli Zoé zamrkala, přestala se mračit a celý její obličej se trochu rozjasnil. Podívala se na maminku a trochu nejistě se zeptala:

„Mami, nepřipadá ti, že jsem jako kluk?“

„Vůbec ne! Jak tě to napadlo?“

„Nemám moc široká ramena?“

„Nemáš! Proč si to myslíš?“

„Protože jsem si koupila Elle. Všechny holky u nás ve třídě čtou Elle…“

„No a…?“

„Lidé by takové časopisy neměli číst. Ty holky, co tam jsou na fotkách… Ach jo! Taková já nikdy nebudu…“

Mluvila s plnou pusou, protože právě polykala čtvrtý toust.

„Mně se každopádně zdáš moc hezká a rozhodně nemáš široká ramena.“

„No jo, ale to je normální, že to říkáš ty, seš moje maminka. A maminkám jejich holčičky vždycky připadají hezký. Copak tobě to Henrietta neříkala?“

„Ne, neříkala! Říkala, že nejsem hezká, ale tomu, kdo se pozorně dívá, můžu připadat zajímavá.“

„Jaká jsi byla, když jsi byla malá?“

„Vypadala jsem jako takový legrační mravenec!“

„A mělas kouzlo osobnosti?“

„Moc ne.“

„Tak jaks to udělala, aby ses zalíbila tatínkovi?“

„Dalo by se říct, že pro něho jsem prostě byla zajímavá. Uměl to poznat.“

„Táta je dobrej, viď, mami! Kdy myslíš, že už přijede?“

„To nemám tušení… Máš na pondělí nějaké úlohy?“

Zoé přikývla.

„Tak si je udělej, než půjdeš do kina, protože pak už se ti do toho nebude chtít.“

„A budeme se pak spolu moct podívat na nějakej film večer?“

„Nebude to moc, dva filmy na jeden den?“

„Mohly bychom se dívat na nějakou klasiku, to se pak nepočítá, to prostě patří ke všeobecnému vzdělání. Až budu velká, tak budu režisérka. Natočím Bídníky…“

„Co máš pořád s těmi Bídníky?“

„Hrozně se mi líbí. Víš mami, vždycky je mi do pláče, když vidím tu Cosette, jak nese vědro a svoji panenku…. A potom, jak se zamiluje do Maria a všechno to dobře dopadne. Pak už ji nemusí bolet srdce.“

Co vlastně má člověk udělat, když ho kvůli někomu bolí srdce? Když ho bolí tak moc, že to není k vydržení, uvažovala Joséphine, když šla na schůzku s Lucou. Jak můžu zjistit, co ke mně cítí? Netroufám si mu říct „miluji vás“, mám strach, že je to moc silné slovo. Dobře vím, že v tom mém „miluji vás“ se vlastně skrývá otázka: Máte vy rád mě? Tu už si vůbec netroufám vyslovit nahlas, protože mám strach, že se ode mě odtáhne a schová si ruce do kapes svého kabátu. Copak když je žena zamilovaná, znamená to snad, že ji věčně trápí obavy?

Čekal na ni u lodiček, jak byli domluveni. Seděl na lavičce, s rukama v kapsách, dlouhé nohy natažené dopředu, obličej sklopený k zemi, jako kdyby něco hledal. Pramen vlasů mu padal do obličeje. Zastavila se a chvíli se na něj dívala, aniž by o tom věděl. Moje smůla je, že když někoho miluju, neumím být spontánní a bezprostřední. Chtěla bych se mu vrhnout do náruče, ale bojím se, že ho tím vystraším, a tak jen pokorně nastavím tvář a čekám, až mě políbí. Svou lásku moc neukazuju. Když ke mně zvedne oči, snažím se rozpoznat, jakou má náladu, a jednat podle toho. Stávám se takovou, jakou mě chce mít on. Cítím v sobě tolik lásky, když jsme od sebe vzdáleni. Ale jakmile jsem s ním, začnu se hned kontrolovat. Vy, milý pane, o tom nic nevíte, myslíte si, že jsem jen taková vystrašená šedá myška, ale kdybyste se mohl dotknout mého žhnoucího srdce, rázem byste měl popáleninu třetího stupně. V nějakém podivném smyslu mi tahle moje role vlastně docela vyhovuje. Můžu vás rozesmát, uklidnit, okouzlit, a když budete chtít, proměním se v laskavou a vlídnou pečovatelku. Sbírám drobky, které jste ochoten mi nechat, a dokážu z nich vykouzlit bohatou hostinu. Vídáme se už rok a já o vás nevím víc než to, co jste mi o sobě řekl na první schůzce. Pokud jde o lásku, jste bez fantazie.

Uviděl ji. Vstal a zlehka jí vtiskl na tvář téměř bratrský polibek. Joséphine se stáhla. Cítila, že pochybnosti, s nimiž sem přicházela, spíš sílí. Dnes mu to všechno řeknu, rozhodla se v návalu odvahy, která občas zachvátí každého, kdo se jinak ostýchá. K čemu nám je takový partner, když mu ani nemůžeme povědět o svém trápení a svých starostech?

„Máte se dobře, Joséphine?“

„Mohlo by to být lepší…“

Odvahu, říkala si, buď sama sebou, řekni mu to. Řekni mu o tom přepadení a taky o té pohlednici.

„Já jsem prožil dva úděsné dny,“ řekl on hned poté. „Bratr v pátek odpoledne zmizel, zrovna když jsme se měli sejít tam v té kavárně, kterou já tak nesnáším a vy ji máte v oblibě.“

Otočil se k ní a škádlivě se usmál.

„Byl objednaný k lékaři, ke kterému chodí kvůĺi těm svým záchvatům zuřivosti, ale nepřišel tam. Hledali jsme ho všude, ale objevil se až ráno. Byl v hrozném stavu. Už jsem se bál nejhoršího. Mrzí mě, že jsem vás nechal čekat.“

Vzal Joséphine za ruku. Dotyk jeho teplé, suché dlaně ji rozrušil. Přitiskla svou tvář na rukáv jeho kabátu a několikrát se o něj lehce otřela, jako by tím chtěla říct, že to nevadí, že se na něj nezlobí.

„Čekala jsem na vás a pak jsem šla domů a navečeřela jsem se se Zoé. Říkala jsem si, že asi máte nějaké potíže s… tím… no… s Vittoriem.“

Cítila se divně, když měla vyslovit křestní jméno člověka, kterého nezná, ale ví o něm, že ji nenávidí. Připadalo jí, že se dotýká něčeho temného. Proč mě ale nenávidí? Nic jsem mu přece neudělala.

„Když pak druhý den přišel domů, čekal jsem na něho. Čekal jsem na něho celý ten předcházející den i celou noc. Nemohl jsem dělat nic jiného než sedět a čekat. Podíval se na mě, jako bych byl cizí. Byl úplně mimo. Šel hned do sprchy, za celou tu dobu neřekl jediné slovo. Přesvědčil jsem ho, aby si vzal prášek na spaní a šel si lehnout, byl úplně vyčerpaný.

Luca pevně svíral Joséphininu ruku, jako by na ni chtěl přenést úzkost, kterou prožíval ty dva dny, co čekal na bratra a bál se nejhoršího.

„Vittorio mi dělá starost, už nevím, co s ním mám dělat.“

Blízko nich, kousek stranou, se zastavily dvě hezké mladé ženy, které si byly v parku zaběhat. Stály tam s rukama v bok a hlasitě oddychovaly. Zkoumaly na hodinkách, jaký mají čas a kolik jim toho ještě zbývá uběhnout. Jedna z nich přerývaným dechem prohlásila:

„Tak jsem mu řekla: Co ty vlastně ode mě chceš? A on mi řekl – víš, co se odvážil mi říct? Abych ho už nechala na pokoji a přestala ho otravovat. Já že ho otravuju, chápeš? Něco ti povím, myslím, že to s ním skončím. Už ho mám po krk. Co si vůbec myslí? Že ho budu obskakovat jako nějaká gejša? Že si to nechám líbit? Vařit mu teplé večeře a roztahovat nohy pokaždé, kdy se mu zachce? To budu radši sama. Budu mít aspoň klid a víc času pro sebe!“

Založila si nazlobeně ruce na prsou, aby to svoje rezolutní prohlášení ještě zdůraznila, oči jí v rozhořčení jen plály. Ta druhá souhlasně přikývla a zhluboka se nadechla. Pak ukázala na hodinky, že je čas, aby zas pokračovaly.

Luca se za nimi díval, jak mizí po cestičce.

„Vidím, že nejsem jediný, kdo má problémy.“

Teď je vhodná chvíle k tomu, abys mu vypověděla, co se ti přihodilo. Tak honem, začni, pobídla sama sebe Joséphine.

„Já také… mám problémy.“

Překvapeně zvedl obočí.

„Přihodily se mi dvě věci, jedna hrozně nepříjemná a druhá velmi zvláštní,“ řekla Joséphine a snažila se, aby to neznělo moc vážně. „Kterou mám začít?“

Kolem nich proběhl černý labrador a skočil do vody. Luca přestal poslouchat a zadíval se na něj, jak plave v jezírku. Voda byla už hodně prokvetlá a celá hladina byla pokrytá silnou zelenou vrstvou. Pes plaval s otevřenou tlamou a hlasitě přitom funěl. Jeho pán mu zřejmě hodil balonek do vody a on za ním skočil. Na mokré černé srsti se mu třpytily drobné kapičky, na hladině za ním zůstávala zřetelná stopa. Kačeny se s křikem rozletěly, přistály sice hned o kousek dál, ale nedůvěřivě ho pozorovaly.

„Ti psi jsou neuvěřitelní!“ vykřikl Luca. „Podívejte!“

Pes se už vracel. Otřepal se, až se kapky rozletěly na všechny strany, a běžel položit balonek svému pánovi k nohám. Vrtěl ocasem a štěkal, aby mu ho hodil znovu. A jak na to mám já zase navázat? Joséphine uvažovala a očima sledovala balonek, jak letí do vody, a psa, který tam za ním zase skočil.

„Co jste to říkala, Joséphine?“

„Říkala jsem, že se mi přihodily dvě věci, jedna hrozná a druhá podivná.“

Pokusila se o úsměv, aby svou historku trochu odlehčila.

„Dostala jsem pohlednici od Antoina… tedy… od mého manžela…“

„Ale já jsem si myslel, že je…“

Netroufal si vyslovit to slovo. Joséphine to dořekla za něj:

„Mrtvý?“

„Ano. Řekla jste mi tehdy…“

„Taky jsem si to myslela.“

„No to je skutečně podivné.“

Joséphine čekala, že jí položí nějakou otázku, že přijde s nějakou hypotézou, vykřikne údivem. Čekala, že něco udělá, že to bude nějak komentovat, ale on se jen zamračil a řekl:

„A co ta další zpráva, ta hrozná?“

To se mi snad zdá, řekla si Joséphine užasle. Já mu tady oznámím, že jsem dostala pohlednici od někoho, kdo je mrtvý, a přitom asi šel a koupil známku, nalepil ji na pohlednici a tu pak hodil do schránky, a on se jen zeptá : „A co tam máte dál?“ Zřejmě mu to přijde normální, že mrtví v noci vstávají a píšou dopisy. Možná vůbec mrtví nejsou a houfují se na poštách. Ztěžka polkla a bázlivě vyhrkla:

„A málem mě zavraždili!“

„Vás, Joséphine? To není možné!“

A proč ne? Proč myslíte, že se to nemohlo stát?

„V pátek večer, když jsem se vracela z té naší nevydařené schůzky, mě někdo přepadl a mířil nožem přímo na srdce. Tady sem!“

A rukou se zlehka dotkla hrudníku. Tím gestem chtěla dodat ještě větší vážnost tomu, co říká, ale najednou si připadala směšně. Vypadá to jako historka z černé kroniky, které on zjevně nevěří. Myslí si, že se jen dělám zajímavou, že snad chci přetrumfnout jeho bratra.

„Ta vaše historka nějak moc nedrží pohromadě! Kdyby vás někdo bodl do srdce, tak by vás zabil.“

„Vlastně mě zachránila bota. Antoinova…“

A vyprávěla mu, jak se to stalo. Poslouchal a díval se přitom na oblohu, pozoroval hejno holubů.

„Byla jste to oznámit na policii?“

„Ne. Nechtěla jsem, aby se o tom dověděla Zoé.“

Pochybovačně se na ni zadíval.

„Poslyšte, Joséphine! Pokud by vás někdo napadl, musela byste to ohlásit na policii!“

„Jaképak pokud? To se opravdu stalo.“

„Představte si, že to ten člověk zkusí znovu, a pak za to ponesete odpovědnost vy! Budete mít na svědomí něčí život.“

Nevzal ji do náruče, aby ji utěšil. Nejen že ji neujistil, že je tady a že ji ochrání, ale ještě ji bude obviňovat a přemýšlet o další možné oběti! Úplně ji to ochromilo. Bezmocně se na něj podívala. Co by to už muselo být, aby s ní soucítil?

„Vy mi nevěříte?“

„Ale ano… Věřím vám. Jenom vám radím, abyste šla a podala trestní oznámení na neznámého pachatele.“

„Vypadá to, že se v těchto věcech vyznáte!“

„Kvůli mému bratrovi jsem na komisařství byl už mockrát. Myslím, že tady v Paříži už znám snad všechna.“

Překvapeně se na něj podívala. Zase se vrátil ke svému vlastnímu tématu. Chvíli ji sice poslouchal, ale hned, jak to šlo, zas přehodil výhybku a soustředil se na svoje starosti. Tak tohle je ten úžasný muž, kterého miluji? Který píše knihy o slzách ve středověku? Který cituje z pojednání Julese Micheleta ? „…jsme svědky toho, jak tyto vzácné slzy kanou v průzračně čistých legendách, v nádherných básních, aby se pak vznesly k nebesům a zhmotnily se v obrovských katedrálách, které svými věžemi ukazují k Bohu.“ Ale sám má srdce vyprahlé a celé okoralé.

Po chvíli ji Luca vzal pod paží, přitáhl si ji k sobě a tichým, unaveným hlasem zašeptal:

„Joséphine, já nemůžu vyřešit problémy všech lidí, co žijí kolem mě. Nebudeme s tím začínat, co říkáte? Nebudeme se těmito věcmi vůbec zabývat. Je mi s vámi tak dobře. Jste moje jediná radost, jen s vámi dokážu být veselý a smát se. Jste takový můj ostrůvek něhy. Nekažme si to, prosím…“

Joséphine rezignovaně přikývla.

Pokračovali dál v procházce kolem jezera, potkávali další běžce a další psy, co skákali do vody za balonkem, míjeli děti na kolech, tatínky, kteří za nimi, předkloněni v pravém úhlu, běželi a přidržovali je za sedlo, aby nespadly, i jednoho vysokého černocha, do půl těla svlečeného, s vypracovaným hrudníkem, který celý zpocený proběhl kolem nich. Uvažovala, že se ho zeptá: „A o čem jste to se mnou chtěl mluvit tehdy večer, když jste mě pozval do té restaurace ?“ Ale nakonec mu tu otázku nepoložila.

Luca ji objímal kolem ramen a jí připadalo, že by nejraději utekl.

Toho dne se něco změnilo. Jako by se část jejího srdce už od Lucy odpoutala.

Večer si šla Joséphine sednout na balkon. Bylo to její oblíbené útočiště.

Když začala hledat nový byt, první věc, která ji zajímala, byla, jestli má balkon. Bylo to pro ni mnohem podstatnější než informace o ceně, o tom, jestli je byt slunný, v kterém je patře a v jaké čtvrti, jestli je odtud dobré spojení metrem nebo v jakém stavu jsou střecha a stupačky. „Je v bytě balkon? Opravdový balkon, kam bych si mohla sednout, natáhnout si nohy a pozorovat hvězdy?“

Její nový byt balkon samozřejmě měl. Krásný a velký, s černou balustrádou, dokonce trochu vypouklou, z kovaného železa, které tvořilo propletené ornamenty.

Joséphine chtěla mít balkon proto, aby mohla rozmlouvat s hvězdami.

A se svým otcem. Lucien Plissonnier zemřel, když jí bylo deset. Bylo to právě v předvečer francouzského národního svátku. Venku vybuchovaly petardy a osvěcovaly davy lidí, které tančily v ulicích na dřevěných pódiích připravených pro tuto příležitost. Na obloze zářil všemi barvami ohňostroj, který přiváděl k šílenství všechny psy v okolí, takže štěkali jako zběsilí. Matka se pak znovu vdala. Její druhý muž Marcel Grobz byl hodný a velkorysý člověk. Nedokázal však dost dobře najít své místo mezi nevrlou a věčně mrzutou manželkou a jejími dvěma dcerkami. Nakonec to vzdal a své místo prostě hledat přestal. Měl je rád, ale tak nějak z dálky, jako nějaký turista, který si je dobře vědom toho, že v kapse má už koupený zpáteční lístek.

V době, kdy jí bývalo těžko u srdce, si Joséphine zvykla sedávat večer na balkoně. Počkala, až se setmí, a pak si přinesla deku, zabalila se do ní a povídala si s hvězdami.

Všechno to, co si s tatínkem nestihli říct, dokud byl ještě naživu, si mohli povědět teď. Prostředníkem jim přitom byla Mléčná dráha. Joséphine si byla dobře vědoma, že to, co dělá, není moc racionální. Leckdo by si mohl říct, že nejsem normální, mohl by mě chtít zavřít do blázince a léčit elektrošoky. Ale to je mi jedno. Vím, že tatínek je tady se mnou a že mě poslouchá. Ostatně mi dává znamení. Máme smluvenou jednu hvězdu, takovou docela malou, na samém konci oje Velkého vozu, a on ji schválně nechává svítit ze všech nejvíc. Anebo ji zhasne. Nefunguje to samozřejmě pokaždé, to by bylo až moc jednoduché. Někdy mi taky neodpoví. Ale když jsem u konce se silami a nevím, jak dál, pošle mi malou mlhovinu jako znamení. Nebo někdy rozsvítí a zhasne žárovku v koupelně nebo na mě zabliká světlo kola, které zrovna projíždí dole na ulici, a já vím, že je to on. Má prostě rád světla.

Měla už takový svůj malý rituál. Sedla si do rohu balkonu, lokty se opřela o kolena a zadívala se nahoru na oblohu. Nejdřív vždycky uviděla Velký vůz, pak vyhledala očima jejich hvězdu a začala jí vyprávět všechno, co měla na srdci. Když občas řekla tatínku, cítila, že ji pálí oči, a když ho oslovila můj milovaný tatínku, pokaždé se rozplakala.

I dnes se usadila na balkoně, zadívala se na nebe a vyhledala Velký vůz, poslala mu vzduchem polibek a zašeptala: „Tatínku, tatínečku můj… jsem tak nešťastná. Skoro ani nemůžu dýchat. Nejdřív to přepadení v parku, potom Antoinova pohlednice a teď před chvilkou ještě ta Lucova reakce. Byl tak chladný a odtažitý. Co si má člověk počít se svými city? Chtěl by je vyjádřit, ale když to vezme za špatný konec, všechno zkazí. Když chceme dát někomu růži, taky mu ji přece nepodáme stonkem vzhůru. Protože to by si nemusel všimnout trnů a mohl by se popíchat. Ale když uvidí poupata, napadne ho, že budou mít trny, a dá si pozor. Přesně tohle já dělám s city, taky je těm druhým dávám vzhůru nohama.“

Pozorně se dívala na jejich hvězdu. Zdálo se jí, že občas zazáří jasněji a pak zase trochu pohasne. Jako by tím říkala: Povídej dál, dceruško, poslouchám. – Tatínku, můj život se změnil. Je jako nebezpečný vír. Stahuje mě dolů a já se zalykám a dusím.

Pamatuješ, jak jsem se tehdy dávno, když jsem byla ještě malá, málem utopila? Díval ses na mě bezmocně ze břehu, nemohls nic dělat, moře bylo rozbouřené a tys neuměl plavat… Vzpomínáš si, jak to tenkrát bylo?

Šly jsme si tenkrát s maminkou a Iris zaplavat. V tu chvíli bylo ještě moře úplně klidné. Maminka plavala kraulem, byla daleko vpředu. Iris se držela za ní, ale já jsem jim nestačila. Plavala jsem ze všech sil, ale byla jsem ještě malá. Mohlo mi být tak sedm. A pak se najednou zvedl vítr, udělaly se vlny, byly čím dál větší a silný proud nás začal unášet na otevřené moře. Tys zůstal na pláži, zahlédla jsem tě jako malou tečku kdesi v dálce, něco jsi křičel a mávals rukama. Vypadalo to, že se utopíme. Tehdy se matka rozhodla, že zachrání Iris. Zřejmě nás nemohla zachránit obě, a tak si vybrala ji. Chytla ji jednou rukou kolem hrudníku a odtáhla ji ke břehu. Mě tam nechala samotnou, polykala jsem andělíčky, vypila jsem tehdy strašně moc slané vody, bojovala jsem s vlnami, které se přese mě valily, vždycky jsem zase vyplavala, abych se nadechla. Když jsem pochopila, že mě tam chce nechat, plavala jsem zoufale za nimi. Podařilo se mi je dohonit a chtěla jsem se maminky nějak zachytit. Obrátila se ke mně a zakřičela: ‚Pusť mě!‘ a odstrčila mě ramenem. Nevím, jak se mi podařilo doplavat ke břehu. Nic si nepamatuju, jen mám pocit, že mě tehdy uchopila nějaká ruka, že mě držela za vlasy a táhla mě ke břehu.

Vím, že tehdy jsem se málem utopila.

A dnes je to stejné. Proud je hrozně silný a táhne mě daleko od břehu. Odnáší mě příliš rychle a příliš daleko. A zase s ním bojuju sama. Jsem tak nešťastná, tatínku. Musím snášet Irisinu zlost, a je mi z toho do pláče. Nevím, co si mám myslet o tom podivném Antoinově návratu zpátky mezi živé, a děsí mě, že jsem se stala obětí útoku někoho, koho vůbec neznám. A k tomu ještě ta Lucova lhostejnost. Je toho na mě moc. Necítím se dost silná, abych to všechno vydržela.

Hvězda pohasla a zmizela ve tmě.

Myslíš, že si stěžuju pro nic za nic? To není pravda. A ty to dobře víš.

Hvězda se zase rozzářila, jako by tatínek uznal, že má pravdu. Také tím možná chtěl dát najevo, že si vzpomíná na ten dávno zapomenutý zločin.

Chceš mi říct, že si vzpomínáš? Žes nezapomněl? Tehdy jsem přežila, ale dokážu to i tentokrát?

To je život. Nikdy vás nenechá příliš dlouho v klidu, pokaždé vás zase vtáhne do svého víru.

Nejsme tady na Zemi jen proto, abychom si užívali. Chvíle štěstí střídají období smutku.

Jenže mně se zdá, že moje trápení vůbec nekončí. Snažím se ze všech sil, ale na všechny ty starosti jsem sama.

Že mi ale život přinesl i hezké chvilky? To je pravda.

A že mi přinese ještě další? Víš dobře, že peníze pro mě mnoho neznamenají, nakonec ani úspěch ne. Mnohem víc toužím po lásce. Po muži, kterého bych mohla obdivovat a milovat. Sama nedokážu nic.

Však on přijde, ta chvíle není daleko.

Ale kdy, tatínku? Řekni mi, kdy?

Hvězda neodpovídala.

Joséphine se zaposlouchala do zvuků noci. Foukal vítr a noční ticho ji obklopilo jako zdi kláštera. Představila si dlouhou klenutou chodbu, nerovné dlaždice, pilíře z bílého kamene, rajský dvůr, obklopený zdmi, jako malou skvrnu zeleně. Z dálky jako by k ní zazníval tichý, ale jasný a pravidelný zvuk zvonů. Zdálo se jí, že v ruce drží růženec a odříkává modlitby a slova přímluv, které přitom neznala. Místo nešpor a ranních modliteb odříkávala slova, která si vymyslela sama a která jí nahrazovala breviář. Svůj strach i všechny otázky nechala odplynout a přestala na ně myslet. Poslouchala píseň větru ve větvích stromů a potichu si ji broukala s ním.

Náhle ji napadlo, že když na celé té věci Luca neshledal nic vážného, je to možná tím, že já sama si nemyslím, že by to bylo vážné.

A to, že mi Luca nevěnuje víc pozornosti, je nejpíš tím, že ani já sobě nevěnuju pozornost.

Luca se mnou jedná tak, jako jednám já sama se sebou.

Nevycítil z mých slov nebezpečí, v jakém jsem byla, nerozeznal v mém hlase strach a nepochopil moji bolest, když jsem mu líčila ty rány, protože já jsem je vlastně taky necítila.

Nevím, co se to se mnou stalo, ale připadá mi, jako bych snad ztratila všechen cit. Někdo mě přepadne a zmlátí, a já to ani nejdu ohlásit na policii. Dělám jako že nic a jsem jak pěna.

Jenom to tak po mně sklouzne.

Jasně a nahlas tu situaci pojmenuji, ale mým slovům chybí cit. Jsou neutrální a jakoby hluchá.

Ani on je neslyší. Nemůže je slyšet. Jsou to slova někoho, kdo už dávno nežije.

A ten někdo, to jsem já. To já způsobím, že jsou moje slova jako bezkrevná. A totéž dělám i se svým životem.

Od chvíle, kdy si matka vybrala, že z nás dvou zachrání Iris.

V ten den mě vyškrtla nejen ze svého života, ale ze života vůbec. Bylo to stejné, jako kdyby mi řekla: Tvůj život mi nestojí za námahu, pro mě ani neexistuješ.

A já, malá, sedmiletá holčička, drkotající zuby v ledové vodě, jsem tam stála zmatená a ohromená tím, co udělala, tím, jak mě od sebe drsně odstrčila loktem zpátky do rozbouřených vln.

Tehdy jsem umřela. Dál už jsem pak vždycky jen předstírala, že žiju, ale byla to jen maska. Dělám různé věci, ale mezi nimi a mnou neexistuje žádný vztah, žádná vazba. Přestala jsem být skutečná, jsem jen jako.

Všechno se po mně sveze.

Když se mi podařilo vylézt z vody, když mě tatínek v náruči odnášel na břeh a křičel přitom na matku, že to, co udělala, je zločin, říkala jsem si, že vlastně nemohla jednat jinak. Obě nás zachránit nemohla, a tak si vybrala Iris. Ani jsem se proti tomu nevzbouřila. Zdálo se mi to normální.

Všechno po mně sklouzne. Nic nevyžaduji. Nic si nepřivlastňuji.

Na fakultě jsem uspěla u zkoušek – OK.

Vzali mě do národního výzkumného centra, ze sto dvaceti tří kandidátů nás vybrali tři – taky OK.

Vdala jsem se a stala se ze mě hodná a snaživá manželka, jenomže láska mého roztržitého manžela zatím jaksi vyprchala.

Že mě podvádí? To je normální, má problémy a nedaří se mu. Mylène ho utěší, bude to pro něj vzpruha.

Nemám žádná práva, nic mi nepatří, protože neexistuju.

Ale dál pokračuju ve své cestě, dál dělám všechno jako dřív, jako kdybych žila. Raz, dva, raz, dva. Píšu články, jezdím na konference, publikuju, připravuju habilitační práci, brzy se stanu vedoucí výzkumu a dosáhnu tak vrcholu své kariéry. OK.

Nic ale necítím, nepřináší mi to žádnou radost.

Pak se mi narodí dítě. Holčička. A pak ještě jedna. Je ze mě maminka.

Tehdy ožívám. Kdesi hluboko v sobě nacházím to malé prochladlé dítě, děvčátko, co bezmocně vzlyká na pláži. Beru je do náruče, konejším je a vyprávím mu pohádky před usnutím, ohřívám mu med, co má tak rádo, věnuji mu všechen svůj čas a všechnu svou lásku. Mám je ráda. Chci je zahrnout vším, po čem touží. Nic není dost krásné pro tu holčičku, která tehdy, ve svých sedmi letech, umřela a které teď svou péčí a láskou můžu znovu vdechnout život.

Sestra mě požádá, abych napsala knihu, kterou by ona vydávala za svou a podepsala by ji svým jménem. Souhlasím.

Kniha má obrovský úspěch. Takže OK.

Trpím tím, že mi ji ukradli, ale mlčím a nijak neprotestuji.

Když moje dcera Hortense udělá prohlášení v televizi a řekne, jak to ve skutečnosti bylo, octnu se rázem ve světle reflektorů. Překvapí mě to a snažím se zmizet a rychle se někam schovat. Nechci, aby se na mě lidé dívali, aby mě poznávali na ulici. Vždyť není co ukazovat a čím se pyšnit, jsem přece mrtvá.

Nic se mě nemůže dotknout, protože od toho hrozného zážitku v rozbouřených vlnách Atlantiku jsem přestala existovat.

Později prožívám různé situace, ale neotiskují se do mě.

Jsem mrtvá. Jsem jenom taková figurantka ve svém vlastním životě.

Zvedla hlavu k obloze. Zdálo se jí, že Mléčná dráha celá září tisíci bílých záblesků.

Napadlo ji, že si koupí bílé kamélie. Má je totiž moc ráda.

„Shirley?“

„Joséphine!“

Shirley vyslovovala Joséphinino jméno legračně. Dávala důraz na první slabiku, potom se její hlas vyhoupl do výšky a další slabiky ještě výrazně protáhla: Joooséphiiine! Ta musela rychle zareagovat a bleskově nasadit veselý tón, protože jinak hrozilo, že Shirley hned zahájí svůj obvyklý výslech: „Co je s tebou? Stalo se ti něco? Jsi nějaká bez nálady. Že ty mi něco tajíš…“

„Shiiirley! Hrozně mi chybíš! Přijeď zas zpátky do Paříže, prosím tě! Mám teď velký byt, můžeš bydlet u nás, klidně i s celou družinou!“

„Žádné oddané páže v tuto chvíli nemám. Rozhodla jsem se obléknout pás cudnosti. Vyznávám teď přísnou abstinenci.“

„Tak přijeď…“

„No vlastně bych se možná mohla na pár dní vylodit. Aspoň bych se podívala, co je nového u žabožroutů na druhé straně kanálu a zkontrolovala, jestli jste vy Francouzi pořád stejně arogantní.“

„Místo vylodění bych ti doporučila bleskové obsazení území, něco na způsob Stoleté války!“

Shirley se rozesmála. Joséphine měla její smích moc ráda. Dokázal naplnit celý pokoj a všechny chmury byly jako kouzlem ty tam.

„Kdy se tady objevíš?“ zeptala se Joséphine.

„Přijedu o Vánocích… S Hortense a Garym.“

„Ale zůstaneš tady pak ještě na pár dnů? Bez tebe to tady vůbec není ono.“

„No poslyš, to zní málem jako vyznání lásky.“

„Však taky láska a přátelství si jsou v mnoha ohledech podobné.“

„No a jak sis zvykla v novém bytě?“

„Nic moc. Všechno je to tady jaksi cizí. Když si sednu na pohovku, připadám si jak na návštěvě, a když jdu do obýváku, tak mám dojem, že bych měla zaklepat. Vlastně většinu času trávím v kuchyni, tam se cítím nejlíp.“

„To mě u tebe nijak neudivuje.“

„Vybrala jsem tenhle byt, aby se líbil Hortense, a ona si klidně odjede studovat do Londýna…“

Vzdychla, jako by tím chtěla říct: A takhle je to s Hortense pokaždé. Člověk jí přinese nějakou oběť, ale může ji tak leda položit na práh před zavřené dveře.

„Zoé to myslím vnímá podobně jako já. Připadáme si tady cizí. Jako bychom se přestěhovaly do jiné země, i lidé jsou tu jiní. Jsou chladní, strojení, udržují si odstup. Všichni muži tu nosí elegantní obleky a mají nezvyklá noblesní jména. Vypadá to, že jediná osoba tady v domě, která žije normálním životem, je naše domovnice. Jmenuje se Iphigénie. Každý měsíc má sice jinou barvu vlasů, takže je pro mě někdy těžké ji vůbec poznat, ale usmívá se na mě, když mi přinese poštu, a je to od srdce.“

„Iphigénie? Tak ta ale jistě špatně skončí! Jednoho dne ji její otec nebo manžel obětuje bohům…“

„Bydlí v domovnickém bytě. Má dvě děti, chlapečkovi je pět a holčičce sedm. Ráno ji vždycky slýchám, jak vytahuje popelnice před dům, přesně o půl sedmé.“

„Nech mě hádat: Jistě se s ní brzy spřátelíš… Už tě totiž znám!“

To je klidně možné, pomyslela si Joséphine. Líbí se mi, že si zpívá, když uklízí na chodbě a na schodech, a dovedu si klidně představit, že by byla schopná i tancovat s hadicí od vysavače. Když jsem jednou zaklepala na dveře jejího bytu, otevřela mi převlečená za kovboje, ale co na tom.

„Zkoušela jsem se ti dovolat v sobotu i v neděli, ale nebralas to.“

„Byla jsem na venkově u přátel, v Sussexu. Ale taky jsem se ti chystala zavolat. Tak co, jak se ti vlastně vede?“

Joséphine zamumlala něco v tom smyslu, že by to mohlo být lepší… A pak Shirley všechno podrobně vypověděla. Ta napjatě poslouchala, jen občas Joséphinino vyprávění komentovala stručným: „Oh! Shit! Joooséphiiine!“ aby dala najevo svoje ohromení a zděšení. Když si ho doposlechla do konce, vyptala se ještě na pár detailů, chvíli uvažovala a pak se rozhodla probrat ten problém pěkně popořádku.

„Začněme tím tajemným zabíjákem. Luca má pravdu, rozhodně musíš zajít na policii. Takovej člověk to může udělat zase! Představ si, že by zabil nějakou ženu přímo tobě pod okny…“

Joséphine přisvědčila.

„Pokus se vzpomenout si na všechny podrobnosti. Někdy je přivede na stopu úplný detail.“

„Měl hladké podrážky.“

„Podrážky od bot? Tys je viděla?“

„Ano. Byly hladké a čisté, jako by ty boty právě vyndal z krabice. Byly dost hezké, víš, nějaká taková značka jako Weston nebo Church.“

„Hm…“ řekla Shirley. „Jestli to byla značka Church, tak to nebude nějakej chlápek z předměstí. Navíc to jen zkomplikuje vyšetřování.“

„Proč?“

„Protože z hladkých podrážek nic nevyčteš. Ani váhu ani výšku toho, kdo je nosí. Nebo to, kde naposledy byl. Zato takové pěkně sešlapané podrážky prozradí spoustu cenných informací. Máš představu, jak byl asi starý?“

„To ne. Ale vím jistě, že byl mohutný. Jo a nějak huhňal, když na mě chrlil ty oplzlosti. Jako by mluvil přes nos. Pamatuju si na to přesně. Asi takhle…“

A začala huhňavým hlasem opakovat jeho slova.

„A vlastně taky příjemně voněl. Chci říct, že z něj nebyl cítit pot ani mu nepáchly nohy.“

„To znamená, že to udělal chladnokrevně, že nepropadl panice. Svůj čin si předem připravil, všechno si promyslel. Pečlivě si to zrežíroval. Buď si tím potřeboval vyřídit nějaké účty, nebo to měla být pomsta. Tohle nás učili při výcviku. Takže říkáš, že nedošlo k vyloučení žádných tělesných tekutin?“

Joséphine ten termín nepřekvapil, ani neudivil. V těch několika slovech, která použila, se projevila Shirleina minulost a její znalost prostředí, kde je násilí na denním pořádku. Shirley byla totiž nějakou dobu zaměstnaná u britských tajných služeb, aby nevešel ve známost její utajovaný původ. Prošla výcvikem pro tělesnou stráž, naučila se bít, bránit se, dokázat přečíst ve výrazu obličeje každý úmysl a rozeznat každý, i sebemenší, záchvěv. Poznala muže, kteří byli schopni všeho, zúčastnila se odhalení spiknutí, naučila se proniknout do myšlenek zločinců. Joséphine obdivovala její chladnokrevnost. Každý z nás může sklouznout ke zločinu, říkávala jí Shirley, když se jí Joséphine na tyto věci vyptávala. Neudivuje mě, že se to stane, spíš mě překvapuje, že se to nestává častěji.

„Takže Antoine to být nemohl,“ uzavřela celou věc Joséphine.

„Tys snad uvažovala o tom, že by to byl on?“

„Ano… Až potom, když jsem dostala jeho pohlednici. Nemohla jsem usnout a napadlo mě, že to možná mohl být on. Je mi to hanba, ale je to tak…“

„Jenže Antoine se hodně potil, jestli si dobře vzpomínám.“

„Ano. Když ho čekala nějaká obtížná zkouška, tekly z něj úplné curůčky potu. Vypadalo to, jako by prošel pod vodotryskem.“

„Tak to pak nebyl on. Leda že by se změnil… Ale je zajímavé, že jsi o té možnosti vůbec uvažovala.“

„Víš… hrozně se za to stydím…“

„Já ti rozumím. To, že se znovu objevil, je skutečně podivné. Buď tu pohlednici napsal a požádal někoho, aby ji po jeho smrti dal na poštu, anebo je naživu a brousí kolem tebe. Vzhledem k tomu, že tvého manžela znám a znám i jeho schopnost manipulovat s ostatními podle toho, jak to vyhovuje jemu, si myslím, že možné je všechno. Namlouval si přece spoustu věcí. Především toužil být významný a důležitý. Možná chtěl prodloužit okamžik své smrti jako ti herci v druhořadých cajdácích, co hodiny umírají na scéně a protahují svůj poslední monolog, jen aby si pro sebe urvali co největší slávu.“

„Teď jsi ale zlá, Shirley.“

„Lidé jako on se nedokážou smířit s tím, že by měli umřít, že jednoho dne někdo uloží jejich tělo do jakési díry v zemi a oni přestanou existovat a po čase se na ně zapomene.“

Jakmile se Shirley se dostala do ráže, bylo těžké ji zarazit.

„A tím, že ti poslal tu pohlednici, si vlastně koupil kousek života navíc. On vám tím totiž zabránil, abyste na něj zapomněly.“

„Je pravda, že to byl pro mě šok… A co teprve pro Zoé! Ta se na tu pohlednici úplně upnula.“

„To je mu ovšem jedno! Na to je on příliš velký sobec. Já jsem ho nikdy moc ráda neměla.“

„Přestaň! Vždyť je mrtvý!“

„To doufám. To by tak ještě scházelo, aby se ti znovu nasáčkoval do kvartýru!“

Joséphine ve sluchátku slyšela, jak u Shirley v kuchyni hvízdá konvice. Zřejmě vaří vodu na čaj. Pak asi vypnula plyn, protože hvízdání utichlo. Tea time. Joséphine si představila Shirley, jak stojí v kuchyni se sluchátkem u ucha a přelévá voňavé lístečky čaje horkou vodou. Měla celou sbírku čajů v barevných kovových krabicích. Stačilo zvednout víčko a jejich opojná vůně hned zaplavila celou místnost. Čaj zelený, červený, černý, bílý, Princ Igor, Car Alexandr, Marco Polo. Shirley nechávala čaj tři a půl minuty vyluhovat a pak jej scedila. Vždycky přitom pečlivě sledovala čas.

„A pokud jde o tu Lucovu lhostejnost… Co ti na to mám říct?“ Shirley přecházela z jednoho tématu na druhé a nedala se ničím vyrušit. „Je takový už od začátku a ty ho v tom jeho citovém odstupu ještě udržuješ. Postavila sis ho na piedestal a snášíš mu myrhu a vonné oleje a plazíš se mu u nohou. Vždycky jsi jednala s muži tímto způsobem, skoro se jim omlouváš, že vlastně dýcháš a jsi jim vděčná, že se na tebe vůbec podívají.“

„Myslím, že vlastně neumím přijmout, že mě má někdo rád, i když…“

„I když co? Tak to dopověz, Joséphine!“

„I když mám dojem, že vlastně jen pořád na lásku čekám, hrozně po ní toužím.“

„Měla bys se sebou už vážně něco dělat!“

„Však to jsem se právě rozhodla.“

A Joséphine vyprávěla Shirley, co pochopila, když se dívala na Velký vůz a rozmlouvala s hvězdami.

„Takže ty pořád ještě mluvíš s hvězdami?“

„Ano.“

„No co, je to svým způsobem terapie a navíc je zadarmo.“

„Jsem si jistá, že mě tam nahoře někdo slyší a odpovídá mi.“

„Když tomu věříš… Na to, abych ti řekla, že tvoje matka byla zločinec a ty na sobě necháš už od malička dříví štípat, se žádných hvězd na názor ptát nemusím.“

„Já vím, však jsem to už taky pochopila. Jenom mi to trvalo třiačtyřicet let… Půjdu na policii. Máš pravdu. Jsem tak ráda Shirley, že si s tebou můžu promluvit. Všechno je mi hned jasnější, když si to spolu proberem.“

„Vždycky je snadnější vidět věci zvenku, když se netýkají přímo tebe. A jak ti jde psaní, už jsi nějak pokročila?“

„Moc ne. Zatím jen pořád přešlapuju na místě. Ve dne mě napadají spousty historek, ale do večera se rozplynou jak dým. Na námět Tak pokorné královny jsem přišla, když jsem mluvila s tebou, pamatuješ? Seděly jsme tehdy v kuchyni u nás v Courbevoie. Měla by ses vrátit a být zase tady…“

„Musíš si trochu víc věřit.“

„To není zrovna moje silná stránka…“

„Však tě nic nenutí, abys zas tak dřela.“

„Netěší mě celé dny nic nedělat.“

„Zajdi si do kina nebo na procházku, pozoruj lidi, co sedí v kavárně na terase. Nech svou fantazii volně pracovat a uvidíš, že jednoho dne tě ten příběh, co hledáš, napadne.“

„Leda tak příběh o muži, co v noci přepadává osamělé ženy v parku nebo o manželovi, o kterém si všichni mysleli, že je mrtvý, a on přitom rozesílá pohlednice!“

„A proč ne?“

„Kdepak! Chci na to všechno zapomenout. Vrátím se zase ke své práci.“

„Co tím myslíš?“

„Připravím si podklady pro habilitaci.“

„A v čem to vůbec spočívá?“

„Musíš předložit soubor publikací, který zahrnuje jednak disertační práci a pak řadu publikovaných článků a příspěvků z konferencí. Vydá to na celý fascikl. Už teď mám nejmíň sedmnáct kilo papíru.“

„A co s tím pak?“

„Budu moct nastoupit na nějakou univerzitu a vést tam doktorandy. Nebo se můžu stát vedoucí katedry…“

„A vydělat spousty peněz.“

„Ne, ne! Lidé, co učí na univerzitě, to nedělají pro peníze. Ty pro ně nejsou důležité. Pro ně tahle práce představuje završení kariéry. Každý je uznává. Když se k něčemu vysloví, má to svoji váhu. A to je to, co potřebuju. Aby mě ostatní respektovali.“

„Ty jsi úžasná, Joséphine!“

„Počkej, tak daleko já ale zatím ještě nejsem. Čekají mě ještě dva nebo tři roky tvrdé práce, než se budu moct přihlásit k obhajobě.“

A to pak nastane ještě další martýrium. Práci je nutné obhájit před porotou, složenou výhradně z mužů, kteří na vědeckou práci žen hledí s despektem. Rozcupují disertaci, že se ti o tom ani nezdálo, a když narazí na sebemenší nesrovnalost, bez milosti tě vyhodí. V den obhajoby se doporučuje každopádně nevytahovat rtěnku ze šuplíku a dostavit se v pytlovité sukni a nejlépe v pánských polobotkách.

Vypadalo to, že Shirley snad tajně sleduje tok jejích myšlenek, protože najednou vykřikla:

„Ty jsi zkrátka masochistka, Joséphine!“

„Já vím. Ale rozhodla jsem se, že na sobě budu pracovat a naučím se trochu se bránit. Vůbec jsem při tom hovoru s hvězdami dospěla k řadě dobrých předsevzetí!“

„Jestli on tě nějaký ten meteor nezasáhl přímo do hlavy! A co tvůj milostný život, na ten sis při tom svém racionálním plánování nechala taky nějaký prostor?“

Joséphine se začervenala.

„Na ten bude čas, až když skončím se psaním a uložím Zoé do postele…“

„Však jsem si to myslela. Vidím ti až do žaludku!“

„Každý si holt nemůže upláchnout za mužem v černém!“

„Dobrý, dostalas mě!“

„Tak co je s ním?“

„Nedokážu na něj zapomenout. Je to hrůza. Rozhodla jsem se, že už se s ním nebudu vídat, udělala jsem za tím tlustou čáru, ale hrozně mi chybí. Víš, na co jsem přišla, Joséphine? Láska se sice rodí v našem srdci, ale pak si v nás žije nezávisle na všem ostatním. Mám ho stále v sobě, jako by byl zadřený pod kůží. Ach, Joséphine! Kdybys tak věděla, jak moc mi schází…“

Někdy se stalo, že mě stiskl tak silně, až mi na vnitřní straně stehna zůstala modřina. Měla jsem tu bolest ráda, přemýšlela Shirley, připadalo mi, že mi tím nechal na těle svou stopu, důkaz, že ty chvíle s ním, kdy jsem byla ochotná umřít, protože jsem věděla, že všechno to, co přijde dál, už bude jenom fádní a obyčejné, opravdu existovaly. Kdykoli jsem se na tu modřinu pak podívala, byla jsem zase s ním, a tak jsem si ji opatrovala a přála jsem si, aby nikdy nevybledla. Tohle ti ale, Joséphine, vyprávět nebudu…

„A co tedy děláš, abys na něj dokázala nemyslet?“ zeptala se Joséphine.

„Zatínám zuby… A založila jsem asociaci na obranu proti obezitě. Chodím do škol a učím děti, jak se mají správně stravovat. Tahle civilizace je na nejlepší cestě k tomu, aby vychovala obézní generaci.“

„To tedy v případě Hortense a Zoé rozhodně neplatí.“

„No jistě že ne… Jenže ty jim od malička vaříš sama a stravujete se rozumně. Mimochodem, tvoje dcera a můj syn jsou věčně spolu.“

„Hortense a Gary? Chceš říct, že se do sebe zamilovali?“

„To nevím, ale vídají se hodně často.“

„Zeptáme se jich, až sem o Vánocích přijedou.“

„Taky jsem nedávno viděla Philippa. V Tate Gallery. Stál před jedním tím červenočerným obrazem od Marka Rothka.“

„Sám?“ zeptala se Joséphine, která s překvapením zjistila, že se jí poplašeně rozbušilo srdce.

„No … Nebyl sám. Byl tam s takovou mladou blondýnkou. Představil mi ji jako odbornici na obrazy, která mu pomáhá s nákupem uměleckých děl. Začal si budovat vlastní sbírku. Má teď hodně času, když se stáhl ze světa byznysu…“

„A jak vypadala ta odbornice?“

„Celkem ušla.“

„Kdybys nebyla moje kamarádka, asi bys řekla, že byla dokonce moc hezká…“

„No vypadala hodně dobře. Měla bys přijet do Londýna, Joséphine. Philippe je okouzlující, bohatý, hezký a nemá teď zrovna nic na práci. Žije sám se svým synem, takže si na něj spousta žen brousí zuby.“

„Jenže já přijet nemůžu a ty to dobře víš.“

„Kvůli Iris?“

Joséphine se jen kousla do rtu a neodpověděla.

„Víš, Jo, my když jsme se měli sejít v hotelu, nedokázala jsem ani počkat, až přijede výtah. Běžela jsem pěšky po schodišti do šestého poschodí, brala jsem schody po dvou, prudce jsem otevřela dveře a vrhla se mu do náruče.“

„Jenže já jsem jiná, vždyť mě znáš.“

Shirley si hlasitě povzdechla.

„Možná bys s tím měla něco udělat, Jo.“

„Že bych se jako změnila v divou Amazonku na koni? Vždyť bych z něho spadla, jen by se se mnou rozběhl.“

„Spadla bys jednou a pak bys zase vyskočila do sedla.“

„Ty myslíš, že já jsem nikdy doopravdy zamilovaná nebyla?“

„Myslím, že máš ještě spoustu věcí před sebou, a to je jen dobře. Život tě určitě ještě něčím překvapí,“ řekla jí na rozloučenou.

Joséphine si tiše povzdechla. Kdybych tak věnovala stejné úsilí, jaké věnuju své disertační práci, tomu, abych se naučila rozumět životu, byla bych už teď mnohem ostřílenější.

Rozhlédla se po kuchyni. Je to tady jak v laboratoři, všechno sterilně čisté a bílé. Zajdu zítra na trh a koupím cibuli a česnek zapletené do ozdobného copu, nějaké červené a zelené papriky, žlutá jablka a taky košíky, dřevěný příbor na salát a papírové i látkové utěrky. Na zeď pověsím nějaké fotky a kalendář, aby to tady trochu ožilo. Rozhovor se Shirley ji pokaždé uklidnil a dodal jí chuť rozvěsit všude barevné lampiony. Shirley byla mnohem víc než jen nejlepší přítelkyně. Mohla se jí se vším svěřit a nemusela se pak cítit trapně, že jí řekla něco důvěrného. Shirley z toho nikdy nic nevyvozovala.

„Přijeď už brzy,“ zašeptala do oněmělého sluchátka a pak teprve zavěsila. „Moc tě tady potřebuju.“

Druhý den ráno se Joséphine vypravila na policejní stanici v jejich obvodě. Nejprve musela dlouho čekat na chodbě. Bylo to tam cítit po čisticím prostředku, který měl připomínat vůni třešní. Konečně ji zavolali do úzké kanceláře bez oken. Joséphine měla pocit, jako by vstoupila do akvária. Slabé stropní světlo, které vydávalo nažloutlou zář, ten dojem ještě podtrhovalo.

Policejní úřednice, která měla službu, byla mladá, s výrazným nosem a úzkými rty. Kaštanové vlasy měla stažené dozadu a na levém uchu malou zlatou náušnici. Byla oblečená v bleděmodré košili a tmavých kalhotách vojenského střihu s kapsami. Na stole před sebou měla cedulku se svým jménem: GALLOISOVÁ. Zapsala si Joséphinino jméno a příjmení, adresu a důvod její návštěvy. Všechny její odpovědi vyslechla s nehnutým výrazem v obličeji. Vyjádřila podivení nad tím, že Joséphine tak dlouho vyčkávala, než přišla přepadení ohlásit. Její výraz jasně naznačoval, že jí to připadá podezřelé. Navrhla Joséphine, aby si zašla k lékaři. Ta odmítla. Požádala ji o popis člověka, který ji napadl, a zeptala se, jestli si všimla nějakého detailu, který by mohl pomoct při vyšetřování. Joséphine uvedla hladké čisté podrážky, jeho nosový hlas a to, že se vůbec nepotil. Policejní úřednice zvedla obočí, tento detail ji viditelně překvapil, ale pak dál nezúčastněně zapisovala do počítače slova Joséphininy výpovědi. Zeptala se jí, jestli je jí známo, že by měla nějaké nepřátele, a dále jestli při činu došlo také ke krádeži nebo znásilnění. Mluvila mechanicky, její hlas neprozrazoval žádnou emoci. Pouze se dotazovala.

Joséphine bylo do pláče. Co je tohle za svět? Copak je násilí už něco tak banálního, že ona ani nezvedne hlavu od té své klávesnice a neprojeví ani náznak citu nebo pochopení, přemýšlela Joséphine, když vyšla ven na denní světlo a zase ji obklopil hluk ulice.

Zůstala stát a dívala se na proud aut, který rychle houstl. Nějaký náklaďák zablokoval provoz. Jeho řidič klidně vykládal zboží, odnášel bez nejmenšího spěchu krabice jednu po druhé a spokojeně pozoroval řadu aut, která se za ním tvořila. Nějaká žena s rudou rtěnkou vystrčila hlavu z okénka svého vozu a rozčileně vybuchla: „Co je tohleto za bordel? Jak dlouho, sakra, myslíte, že vám to ještě bude trvat?“ Vyhodila cigaretu oknem a zlostně se opřela o klaxon.

Joséphine se smutně usmála a šla pryč. Oběma rukama si zacpala uši, aby neslyšela další nadávky a křik.

Hortense překročila hromádku oblečení pohozeného na podlaze obývacího pokoje v bytě, který sdílela se svou spolubydlící, bledou anemickou Francouzkou, která lhostejně típala cigarety kdekoli a o cokoli, takže v bytě se množily propálené díry. Svlékla si džínsy, tanga, punčocháče, tričko, rolák i svetr uprostřed pokoje a nechala to všechno ležet na podlaze.

Jmenovala se Agatha. Chodila do stejné školy jako Hortense, ale ke studiu přistupovala s podobným zápalem jako k uklízení. Pokud uslyšela budík, tak vstala, a když ne, tak prostě zůstala v posteli a šla až na další přednášku. Nádobí se vršilo ve dřezu v rohu kuchyně a špinavé prádlo se povalovalo na pohovkách, které už taky měly svoje nejlepší léta za sebou. Na skleněném stolku se mezi zbytky potrhaných časopisů, kůrkami od pizzy a popelníky plnými zahnědlých nedopalků od jointů válely nedopité lahve.

„Agatho!“ zakřičela Hortense.

Agatha však zůstala nevzrušeně zachumlaná v peřinách ve svém pokoji. Hortense se do ní zhurta pustila. Každé slovo doprovodila prudkým kopnutím do dveří Agathina pokoje, aby jim dodala ještě větší důraz.

„Takhle to už nemůže jít dál! Jsi fakt hnusná! Jestli chceš mít bordel ve svým pokoji, tak si ho tam klidně měj, ale nebudeš ho dělat ve společných prostorách! Já jsem teď hodinu uklízela koupelnu, všude tam byly chomáče vlasů, odpady ucpané, zubní pasta nezavřená, v umyvadle se válí použitej tampón, copak tebe nikdy nikdo nevychovával? Nejseš tady sama! Varuju tě, odcházím si hledat jiný bydlení. Už toho mám po krk!“

Nejhorší ale je, uvažovala Hortense, že odsud odejít nemůžu. Nájemní smlouva je napsaná na nás obě, kauci máme zaplacenou na dva měsíce dopředu a navíc kam bych teď tak asi šla? A ta nemožná bordelářka to moc dobře ví. Nestará se o nic, leda o to, jak jíst co nejmíň, aby se vešla do těch svých džín a mohla se pak nakrucovat před starejma pitomcema, co na ní visej očima a úplně slintají, když před nima začne vrtět zadkem.

Zadívala se na konferenční stolek a všechny ty věci na něm, pak šla pro pytel do odpadkového koše a smetla do něj všechno, co se válelo na stole i pod ním. Zacpala si nos, pytel zavázala a vystrčila ho za dveře na chodbu. Až půjde dolů, vezme to do popelnice. Možná bych ji přiměla k nějaké reakci, kdybych jí tak vyhodila i ty její džíny a ona by si je musela jít z popelnice vytáhnout. Ale kdo ví, jestli by to s ní vůbec hnulo, ušklíbla se. Nejspíš by si koupila jiný za ty prachy, který vytáhne z toho starýho kardiaka, co vypadá jak mafián. Vždycky nám tady zasmradí obývák s tím svým nemožným cigárem, když tady čeká, zatímco si naše malá chudinka nalepuje v koupelně umělý řasy. Kam jen ta Agatha na tyhle typy chodí? Stačí se na něj podívat, když sem nakráčí v dlouhém plášti z velbloudí srsti s ohrnutým límcem, a hned má člověk chuť vyklidit pole a zmizet co nejdál. Ti chlápci, co si sem vodí, mě fakt děsí. Když to takhle půjde dál, skončí někde v bordelu v Káhiře.

„Slyšíš mě, ty blbko?“

Natahovala uši, ale Agatha se vůbec neozvala.

Oblékla si gumové rukavice, vzala houbu a čisticí přípravek Domestos, který se na nálepce pyšnil tím, že zahubí všechny choroboplodné zárodky a vyčistí všechny skvrny, a pustila se do úklidu bytu. Gary se tady pro ni za hodinu zastaví a nepřipadá v úvahu, že by ho pozvala do takového chlívku.

V elegantním koberci s dlouhým vlasem se zachytily kousky chipsů, propisky, sponky, starý papírový kapesníček a bonbóny Smarties. Vysavač se trochu zakuckal, když vcucl do hubice hřeben, ale nakonec ho spolkl a nezadusil se. Hortense se spokojeně ušklíbla: aspoň jedna věc tady ještě funguje. Až budu mít peníze, pronajmu si byt jen sama pro sebe, brblala polohlasně, zatímco se snažila odstranit z koberce starou žvýkačku. Až budu mít peníze, zaplatím si paní na úklid, plánovala dál. Až budu mít peníze…

Jenomže teď je nemáš, tak přestaň brblat a uklízej, potichu sama sebe okřikla.

Byt jí platila matka, stejně jako školné, plyn, elektřinu, council tax, oblečení, telefon a sendviče, které si kupovala na oběd a chodila je jíst do parku. Vlastně platila všechno. A v Londýně nic není zadarmo. Dvě libry za džus Tropicana ráno, dvě libry za sendvič v poledne, tisíc dvě stě liber za byt se dvěma pokoji a obývákem. V hezké čtvrti, jistě. Notting Hill, Royal Borough of Chelsea & Kensington. Agathini rodiče musí být dost bohatí, anebo si ji vydržuje ten starej páprda v kabátě z velbloudí srsti. Na to zatím ještě nepřišla. Pach čisticího prostředku ji dráždil v nose a ona se otřásla. Budu cítit Domestosem. Ten sajrajt pronikne i přes rukavice.

Vrátila se k Agathinu pokoji a ještě jednou jí kopla do dveří.

„Nejsem žádná tvoje služebná! Už by ti to konečně jednou mohlo dojít!“

„Too bad!“ ozvalo se z pokoje. „My jsme doma měli služky dvě, to ti možná zavře zobák, ty socko!“

Hortense tam zůstala stát a jen bez dechu zírala na zavřené dveře. Socko! Dovolila si o ní říct, že je socka?

Co mě to vůbec napadlo, že jsem si ze všech ostatních vybrala zrovna ji? To jsem snad musela být slepá na obě oči. Zřejmě na mě udělala dojem. Tvářila se, že je někdo. Působila povýšeně, sebejistě, měla na sobě samé značkové věci – Prada, Vuitton, Hermès. Hledala prostorný byt v pěkné čvrti. Bylo vidět, že na to má prostředky i protřelou sebejistotu. Jen se Hortense zeptala: „Kde bydlíš v Paříži?“ aby si ověřila, jestli by jako spolubydlící byla vhodná. Hortense jí tehdy odpověděla: „V La Muette,“ a ona jen utrousila: „OK, tak to se dohodneme.“ Jako by jí tím prokazovala nějakou milost. Fuck yeah, pomyslela si tehdy Hortense, s touhle udělám terno. Říkala si, že když s ní bude bydlet, trocha odlesku z jejích peněz i společenských styků třeba padne i na ni. Ovšem jediné, co mi to přineslo, byl vstup do Cuckoo Clubu pro VIP bez čekání ve frontě. Pěkně děkuju za takovou výhodu! Byla jsem tak pitomá! Nechala jsem se oblafnout jako naivní husička z venkova, co přijede do hlavního města s loďákem a v podkolenkách.

Gary bydlel ve velkém bytě blízko Green Parku, hned za Buckinghamským palácem, ale vyjádřil se naprosto jasně: nemínil se o něj s nikým dělit. „To není spravedlivé, že bys měl mít stopadesát metrů čtverečních jen sám pro sebe!“ zlobila se Hortense. „Možná,“ pokrčil rameny Gary, „ale s tím nic nenaděláš. Potřebuju mít klid a ticho a dostatek prostoru, abych mohl číst, poslouchat si svou hudbu, v klidu přemýšlet a chodit sem a tam a nepotřebuju, aby ses se mnou dohadovala. Protože ty, Hortense, ať se ti to líbí nebo ne, zabíráš dost místa!“ „Ale vždyť bys o mně ani nevěděl, byla bych ve svém pokoji a vůbec bych tě nerušila!“ „Ne,“ uzavřel to Gary. „A nenaléhej na mě, ať nevypadáš jako ty holky, co věčně fňukají a jsou otravný.“

Hortense se okamžitě zarazila. Nepřipadalo v úvahu, aby se někomu podobala, ať už by to byl kdokoli. Byla jedinečná a tvrdě pracovala na tom, aby taková zůstala. Bylo také nemyslitelné, aby ztratila Garyho přátelství. Ten kluk byl určitě nejžádanější partie v celém Londýně. V žilách mu kolovala královská krev. Nikdo to sice nevěděl, ale ona ano. Slyšela, jak o tom její matka mluví se Shirley. Zkrátka a dobře, to make a long story short, Gary byl vnuk anglické královny. Jeho babička bydlela v Buckinghamském paláci hned za rohem. Mohl se tam klidně procházet se zavázanýma očima a nikdy se neztratil. Oficiální pozvánky na různé večírky, vernisáže, slavnostní otevření různých klubů, na brunche, lunche nebo večeře, které dostával, se hromadily na stolku v předsíni a on se jimi občas roztržitě probíral. Věčně chodil v černém roláku a beztvarém saku a v jedněch plandavých kalhotách. Myšlenka, že by měl mít nějaký look mu byla k smíchu. Měl krásné černé vlasy a výrazné zelené oči, ale když mu tyto skutečnosti připomněla a chtěla, aby je trochu zdůraznil, jen se jí vysmál. Nerad chodil do společnosti a ukazoval se mezi lidmi. Musela ho pokaždé dlouho přemlouvat, aby se odhodlal nějaké pozvání přijmout a ji vzal s sebou.

„Je to pro mě hrozně důležité, Gary! Potřebuju tady v Londýně proniknout do společnosti a seznámit se s významnými lidmi! A ty je všechny znáš!“

„Omyl! Zná je moje matka, ne já. Ode mě se teprve čeká, že se nějak vyznamenám, a mě, jak víš, tohle nijak neláká. Je mi devatenáct, jsem, jaký jsem, snažím se být lepší, ale dá to práci. Žiju tak, jak chci, a líbí se mi to. A sorry, měnit se kvůli tobě nehodlám!“

„Ale tobě přece stačí, když se někde objevíš, a nijak se už vyznamenávat nemusíš.“ Hortense zlostně dupla nohou. Dopalovalo ji, že není schopen to brát trochu víc na lehkou váhu. „Tobě to nic neudělá a mně to hrozně pomůže! Tak nebuď sobec a mysli taky na mě!“

„No way!“

A dál už o tom odmítal mluvit. Mohla se s ním zlobit, jak chtěla, nebo na to znovu zavádět řeč, Gary si jí nevšímal a dal si zase na uši sluchátka. Chtěl být muzikant, básník nebo filozof. Studoval hru na klavír a chodil na přednášky z filozofie, teatrologie a literatury. Díval se na staré filmy a pojídal přitom ekologické chipsy, zapisoval si svoje myšlenky do bloku s čtverečkovaným papírem a trénoval se v imitování veverek, které chodil pozorovat do Hyde Parku. Někdy se stalo, že takhle přiskákal do obývacího pokoje, s rukama překříženým na prsou, s našpulenou pusou a vystrčenými zuby.

„Gary, vždyť jsi nemožně směšnej!“

„Jsem dokonalý exemplář veverky královské. Sleduj můj hedvábný kožíšek!“

A pořád ještě v tom veverčím postoji, s nakloněnou hlavou, recitoval dlouhé pasáže z Oscara Wilda a Chateubrianda nebo celé dialogy ze stařičkého filmu Zjizvená tvář svého oblíbeného režiséra Briana de Palma nebo z Dětí ráje od Marcela Carnéa. „Kdyby všichni bohatí toužili být milováni, co by pak zbylo na ty chudé?“ Usadil se pohodlně do křesla, které zřejmě kdysi patřilo Karlu V., zamyšleně si mnul bradu a vychutnával si krásu té věty.

Musela uznat, že dokázal být okouzlující, brilantní a originální.

Odmítal konzumní společnost, toleroval mobily, ale nesnášel ostatní módní hračky. Když si vybíral oblečení, koupil si od každého vždycky jen jeden jediný kus. I když byly třeba košile zrovna v akci.

„Tak si ale vezmi i tu druhou, když ji dostaneš zadarmo!“ naléhala Hortense.

„Ale proč, Hortense? Na sebe si stejně můžu vzít jen jednu!“

Navíc, uvažovala a nenápadně přivoněla k jeho novým rukavicím, je hezký. Vysoký, hezký, bohatý, z královské rodiny, a k tomu všemu si ještě bydlí v tak velikém bytě s výhledem na Green Park. A vůbec nic pro to nemusel udělat. To fakt není spravedlivé.

Vysála pečlivě opěradla staré klubovky a pokračovala přitom ve svých úvahách. Jistěže se kolem mě točí další kluci. Ale jsou nemožní. Nebo malí. Malý piva nesnáším. To je to nejhorší, co může být. Jsou zlí, popudliví a mstiví. Malej chlap je vždycky zlej. Má vztek na celej svět, že nevyrostl. Gary si může dovolit být bezstarostný flegmatik. Je totiž úžasný. A žádnou smutnou realitou se vůbec nemusí zabývat. Tuhle starost prostě nemá. To je taky to, co oceňuju na penězích: zbavují člověka starosti zabývat se realitou.

Až budu mít jednou peníze, nebudu se muset o otravnou každodenní realitu vůbec starat.

Náhle se zděšeně sklonila k hubici vysavače, protože nemohla uvěřit svým očím. Mezi dlouhými chlupy koberce byl nějaký hmyz! Hemžila se tam celá kolonie švábů. Rozhrnula chlupy koberce, namířila na ně hubici vysavače a představovala si hroznou smrt, která je čeká. Dobře jim tak! Potom ten pytlík z vysavače ještě spálím, abych měla jistotu, že všichni pochcípali. Představila si, jak je olizují plameny, jak budou celí svraštělí a udusí se. Usmála se při té myšlence a spokojeně pokračovala ve vysávání. Nejradši bych s těmi šváby vysála i tu pitomou Agathu. Nebo bych ji pomalu uškrtila některou tou punčochou, co se tady všude povalují. Konečně by s ní něco hnulo. Dusila by se a lapala by po dechu, vypadala by směšně s jazykem vyplazeným z pusy a celá skrčená, prosila by mě, ať ji pustím…

„Myslím, že by sis vážně měla zajít k psychoanalytikovi, drahá Hortense,“ řekl jí jednou Gary, když šli spolu po Oxford Street, „vždyť ty jsi úplná bestie!“

„Protože říkám, co si myslím?“

„Protože si vůbec troufáš myslet si to, co říkáš!“

„Nepřipadá v úvahu. To bych se mohla rovnou rozloučit se svou kreativitou. Nechci být normální, chci být geniální neurotička jako Coco Chanel! Nebo ty si myslíš, že ta chodila k psychoanalytikovi?“

„To nevím, ale zjistím si to.“

„Mám svoje chyby a vím o nich, chápu, proč jednám tak, jak jednám, a dokážu si to omluvit. Hotovo, tečka. Když nejsi upřímný sám k sobě, najdeš si odpověď na všechno. Ti, co si chodí lehnout na pohovku k psychoanalytikovi, namlouvají sami sobě plno věcí. Já jsem sama za sebe odpovědná. Myslím si, že jsem úžasná, krásná, inteligentní a nadaná. A že nemá smysl snažit se, abych se zalíbila všem.“

„Však jsem to říkal, jsi úplná příšera.“

„Něco ti řeknu, Gary. Tolikrát jsem už viděla, jak moji matku někdo podvedl a napálil, že jsem se zařekla, že já nikdy nikomu nedovolím, aby mi zkřivil byť jen jediný vlásek na hlavě.“

„Tvoje maminka je světice, která si vůbec nezaslouží, aby se trápila s takovou dcerou, jako jsi ty.“

„To ano, je to světice, ale taky mě naučila mít naprostou hrůzu z laskavosti a dobročinných skutků. Vlastně mi prokázala stejnou službu jako psycholog, jenomže obráceně: všechny moje neurózy, které jsem kdy měla, jenom prohloubila. Ostatně jsem jí za to vděčná, člověk může uspět jenom tehdy, když se absolutně odstřihne od všech dobrých úmyslů a utvrdí se v tom, že je naprosto jiný než ti druzí.“

„A v čem potom uspěje, Hortense?“

„Může jít dál, neztrácí čas, osvobodí se, zvítězí, může si dělat, co chce, protože vydělává spoustu peněz. Třeba taková Coco Chanel, jak jsme o ní mluvili. A potom, až dosáhnu úspěchu, si budu moct dovolit být zase milá a soucitná. Pak už nebudu muset být tak obezřetná a třeba si to budu i užívat.“

„To už ale bude pozdě. Budeš sama, nebudeš mít žádné přátele.“

„Tobě se to mluví. Ty ses narodil se zlatou lžičkou v puse a to ani nepočítám, kolik jich máš v šuplíku. Já si musím všechno vybojovat, musím tvrdě veslovat…“

„Nevšiml jsem si, že bys měla na rukou od toho veslování nějaké mozoly.“

„Mám je na duši.“

„Takže ty máš duši? No to je pro mě docela novinka.“

Zarazila se a nic na to neřekla. Samozřejmě že mám duši. Jenom ji nestavím na odiv, to je všechno. Když jí Zoé zatelefonovala a řekla jí, že jim tatínek poslal pohlednici, pocítila ostré bodnutí u srdce. A když se jí pak Zoé nešťastným hláskem zeptala, jestli, až přijede příště do Londýna, bude moct zůstat u ní přes noc, odpověděla: To víš, že ano, Zoinečko. To přece je známka toho, že má duši, nebo ne?

City jsou jenom ztráta času. Pláčem se nic nespraví. Dnes se každý v televizi rozpláče kvůli kdejaké blbosti. Je mi z toho nanic. Jenom tím vychovávají generaci, která se pro nic neumí rozhodnout sama a pořád potřebuje vodit za ručičku. Stačí se podívat na dnešní Francouze. V jednom kuse naříkají a hrají si na ubohé oběti systému, neumí si najít práci a věčně jsou jen naštvaní, že jim společnost ubližuje. Tenhle postoj nesnášela. S Garym mohla mluvit o všem a nemusela si přitom hrát na starostlivou ochránkyni zatoulaných psů a opuštěných koček. Sice s ní občas nesouhlasil, ale uměl naslouchat a nebál se říct, co si myslí.

Pátravě se rozhlédla kolem sebe. Obývací pokoj teď voněl čistotou a byl v něm dokonalý pořádek. Gary klidně může přijít a nehrozí, že by šlápl na pohozená tanga nebo uklouzl na kousku avokáda.

Mrkla na sebe do zrcadla – i v tomhle ohledu byla spokojená.

Zálibně si protáhla dlouhé nohy a otevřela poslední číslo Harper´s Bazaar. Nalistovala článek „100 triků, jak se správně nalíčit, které nám prozradily filmové hvězdy, vizážistky a kamarádky“. Zběžně ho přelétla očima, došla k závěru, že tady se nedozví nic nového a otočila na další stránku s nadpisem „Džínsy, ale jaké?“ Zívla. Byl to nejmíň padesátý článek na toto téma, který v poslední době četla. Někdo by už měl těm módním redaktorkám otevřít oči. Jednou budou chodit s žádostí o interview za mnou. Až si vytvořím svou vlastní značku. Minulou neděli si na bleším trhu Camden Market koupila džínsy od Karla Lagerfelda. Prodavač ujišťoval, že jsou vážně pravé. A skoro nové, přesvědčoval ji horlivě, je to oblíbený model Lindy Evangelisty. „Tak teď ho budu nosit já!“ prohlásila a nemilosrdně srazila cenu na polovinu. A ty řeči si schovte pro někoho, kdo se v hadrech nevyzná a spolkne vám to! Se mnou máš totiž smůlu! Bude k nim ovšem muset najít vhodné doplňky: vezme si k nim kšandy, vypasovaný kabátek a hodně dlouhou šálu.

V tom okamžiku vyšla ze svého pokoje Agatha, v ruce láhev likéru Marie Brizard, který pila přímo z láhve. Dovrávorala až k ní, hlasitě říhla a natáhla se na pohovku. Rozhlédla se, kde má své oblečení, protřela si oči a znovu si lokla likéru, aby se probrala. Zjevně se nenamáhala s odličováním, protože měla zbytky řasenky a linek rozmazané kolem očí a po celém bledém obličeji.

„Páni, tady je nějak čisto! Tys to tady vzala wapkou?“

„Radši o tom vůbec nezačínej, nebo tě budu muset zabít!“

„A můžu vědět, kam jsi dala moje věci?“

„Myslíš ty hadry, co se válely na zemi?“

Agatha jen líně přikývla.

„Hodila jsem je do pytle s odpadky, i s těma vajglama, co tady všude byly, chlupama z koberce a zbytkama pizzy. Je to venku na chodbě.“

Agatha začala ječet:

„Tos fakt udělala?“

„Jo, a udělám to znova, jak po sobě nebudeš uklízet.“

„To byly moje oblíbený džíny! Z modelové kolekce, stály dvě stě třicet pět babek!“

„A kdes ty prachy sebrala, ty anemická nádhero?“

„Zakazuju ti, abys se mnou takhle mluvila!“

„Říkám, co si myslím, a to se ještě ovládám. Když tě vidím, napadají mě mnohem horší výrazy, ale jsem slušně vychovaná, takže si je nechávám pro sebe.“

„Ty džíny mi zaplatíš! Pošlu na tebe Carlose, a uvidíš!“

„Toho přičmoudlýho skrčka? Sorry, ale nesahá mi ani po bradu, a to by si ještě musel vylézt na židli!“

„Však on tě ten humor přejde, až na tebe nastoupí!“

„No už se bojím. Vyloženě se třesu strachem.“

Agatha s lahví v ruce odvrávolala ke dveřím, otevřela je a sáhla po pytli s odpadky. Na prahu narazila na Garyho, který tam stál s rukou na zvonku. Vešel do předsíně a hned pokračoval dál do obýváku. Všiml si časopisu a sbalil ho do kapsy.

„Odkdy tebe zajímá Harper´s Bazaar? Takový čtení pro holky!“

„Musím přece taky trochu rozvíjet ženskou stránku své osobnosti.“

Hortense vrhla poslední pohled na svoji spolubydlící, která se skláněla nad pytlem s odpadky a snažila se z něj vylovit svoje džíny. Znechuceně se přitom mračila.

„Pojď, mizíme odtud!“ pošeptala Hortense Garymu a popadla tašku.

Jako z udělání na schodech potkali Carlose, kterým Agatha tak vyhrožovala. Metr padesát osm, sedmdesát kilo, vlasy obarvené na havraní čerň a obličej poďobaný od neštovic. Změřil si je pohledem.

„Proč na nás tak zírá? Čeká, že mu dám autogram?“ zeptal se Gary a otočil se za ním.

Jejich pohledy se střetly.

Hortense popadla Garyho pod paží a táhla ho pryč.

„Nech ho být! To je jeden z těch jejích otrapů.“

„Vy už jste se zase pohádaly?“

Zastavila se a obrátila se k němu. Nasadila svůj nejúčinnější prosebný výraz a sladce se ho zeptala:

„Poslyš, nemohla bych byd…“

„Ne, Hortense! To nepřipadá v úvahu! Nějak si s tou spolubydlící musíš poradit, já potřebuju být sám a mít klid!“

„Dneska mi vyhrožovala, že na mě pošle Carlose a toho druhýho!“

„No zřejmě jsi trefila na holku, která je ještě drsnější než ty! To teda bude zajímavý sledovat! Zamlouvám si místo v první řadě!“

„S pop-cornem nebo bez?“

Gary vyprskl smíchy. Ta holka vážně nejde pro odpověď daleko. Nebylo mu příjemné, že ho musí takhle prosit, a málem už řekl: Tak jo, dobře, sbal si věci a přijď bydlet ke mně! Ale zarazil se.

„S pop-cornem, ale sladkým! S takovou tou růžovou polevou navrchu!“

Kolem obrovské postele, která zabírala skoro polovinu pokoje, ležely rozházené kusy oblečení, které ze sebe v noci ve spěchu shodili. Závěsy na oknech byly ušité z látky s potiskem červených srdíček, na zemi ležel akrylový koberec. Nad postelí byla zavěšená nařasená drapérie z průsvitného tylu, která působila jako neumělá napodobenina středověkého baldachýnu.

Kde to jenom jsem, uvažoval Philippe Dupin a znovu se rozhlédl po místnosti. Pohledem zavadil o hnědého plyšového medvěda, který vypadal velice smutně, zřejmě proto, že mu scházelo jedno skleněné oko. Všude kolem něj byla spousta malých polštářků, na jednom z nich si přečetl nápis WON´T YOU BE MY SWEET HEART? I´M SO LONELY. Na zdi mezi mnoha pohlednicemi s koťátky ve všech možných i nemožných pozicích visel plakát Robbieho Williamse, který drze vyplazoval jazyk. Všude okolo byly nalepené fotky vysmátých kamarádek v křečovitých pózách naznačujících polibek.

Proboha, kolik jí vlastně vůbec je? Včera večer v baru ji odhadoval tak na osmadvacet, třicet. Jenže když se teď rozhlížel po jejím pokoji, nebyl si tím už tak jistý. Nepamatoval si úplně přesně, jak se s ní seznámil. Vybavovaly se mu jen útržky hovoru. Vlastně byly pořád stejné. Jiný byl jenom bar nebo dívka.

„Can I buy you a beer?“

„Sure.“

Dali si jedno, pak druhé a třetí, postávali u baru a na obrazovce přitom koutkem oka sledovali přenos z fotbalového utkání Manchester–Liverpool. Lidé kolem hlasitě fandili, křičeli a bouchali sklenicemi o pult. Na sobě měli trička v klubových barvách a po každé úspěšné akci hráčů si gratulovali a plácali se po ramenou. Mladík v bílé košili, který obsluhoval za barem, se skoro nezastavil a vykřikoval objednávky na svého kolegu, jenž obsluhoval kávovar a vařil jednu kávu za druhou.

Dívka měla jemné blond vlasy, světlou pleť a temně rudou rtěnku, která zanechávala na okraji sklenice výrazné stopy. Brzy jich tam bylo nepočítaně. Obracela do sebe jedno pivo za druhým a bez ustání kouřila. Philippe si vzpomněl na článek, který zahlédl v jakémsi časopise. Jeho autor se pozastavoval nad tím, že čím dál víc žen v těhotenství kouří. Vysvětloval to tím, že si tyto matky zřejmě myslí, že se jim tím pádem narodí menší dítě, takže porod bude snazší. Philippe nenápadně zabloudil pohledem na její břicho. Bylo úplně ploché, těhotná nebyla.

Později jí pošeptal:

„Fancy a shag?“

„Sure. My place or your place?“

Raději šel on k ní. Doma byl Alexandr a jeho chůva Annie.

Trávím teď čas tím, že se probouzím s cizími ženami v cizích pokojích. Připadám si jako linkový pilot, který střídá hotely a partnerky každý večer. Vypadá to skoro, jako bych se vrátil do svých pubertálních let. Možná to nebude dlouho trvat a začnu se ještě s Alexandrem dívat na ty jeho přiblblý seriály. Nakonec se třeba ještě budeme trumfovat v replikách hlavních hrdinů.

Zatoužil vrátit se domů a jít se podívat na svého syna, jak spí. Alexandr se teď měnil, jeho osobnost se začínala rozvíjet a projevovat. Velmi rychle si zvykl na život v Anglii. Naučil se pít mléko, jíst muffiny, přecházet přes ulici tak, aby se mu nic nestalo, jezdit sám metrem nebo autobusem. Chodil sice do francouzského gymnázia, ale stal se z něho malý Angličan. A trvalo mu to jen pár měsíců. Philippe nakonec rozhodl, že se doma bude mluvit francouzsky, aby Alexandr svůj mateřský jazyk nezapomněl. Našel mu tedy francouzskou chůvu. Annie byla z Bretagne, z Brestu, bylo jí kolem padesáti a byla podsaditá. Zdálo se, že si s ní Alexandr dobře rozumí. Doprovázel svého otce do muzeí a vyptával se ho na různé věci, kterým nerozuměl. Chtěl třeba vědět, jak autor dřív než ostatní pozná, jestli to, co namaluje, bude hezké nebo ne? Protože když třeba Picasso začal malovat všechno naruby, tak se to nikomu nelíbilo. A teď všichni říkají, že je to krásné… Tak jak to je? Někdy mu kladl mnohem filozofičtější otázky: Musí člověk milovat, aby mohl žít, nebo je to naopak? Některé se dotýkaly i ornitologie: Tati, může tučňák dostat AIDS?

Jenom o mamince nemluvili nikdy. Když za ní přišli do nemocnice, zůstával Alexandr po celou návštěvu sedět na židli s rukama na klíně a pohledem upřeným do prázdna. Jen jednou je Philippe nechal chvíli samotné, říkal si, že se jim možná v jeho přítomnosti špatně mluví.

Když se pak autem vraceli domů, řekl mu Alexandr: „Tati, už mě nikdy nenechávej s maminkou samotného. Já z ní mám vážně strach. Je tam, ale vlastně není, má úplně prázdný pohled.“ Potom si zapnul pás a dodal dospělým tónem: „Hrozně zhubla, nezdá se ti?“

Philippe měl teď spoustu volného času, který mohl trávit se svým synem, a za nic na světě by se toho nevzdal. Pořád byl ještě šéfem své advokátní kanceláře, ale svou roli velmi omezil a vlastně na chod kanceláře jen z dálky dohlížel. Z této nové funkce pro něj nevyplývaly žádné povinnosti, které by ho nějak výrazně omezovaly a vyžadovaly neustálou přítomnost, jako tomu bylo ještě před rokem. Přitom dividendy, které dostával, rozhodně nebyly zanedbatelné. Občas, když ho o to požádali, se ujal některého složitého případu. Někdy vyhledával nové klienty. Tahle úloha mu nebyla proti mysli. Vedl s nimi úvodní jednání, ale pak celou věc předal některému ze svých podřízených. Však jednoho dne jistě zase najde chuť pustit se naplno do práce.

Teď ale vlastně po ničem zvlášť netoužil. Roztržka s Iris přišla sice náhle, ale zároveň k ní všechno už dlouho směřovalo. Už delší dobu se od ní poznenáhlu odpoutával, jejich cesty se rozcházely a on si postupně zvykal na myšlenku, že už s ní nebude žít. Ta přímá konfrontace Iris s Gaborem Minarem v hotelu Waldorf Astoria v New Yorku zapůsobila, jako když si člověk strhne náplast. Zabolí to, ale zároveň jste rádi, že jste to udělali a že je rána pod náplastí už vyléčená. Byl svědkem toho, jak se jeho žena klidně vrhla do náruče jinému muži, jako by tam on vůbec nebyl, a to ho zabolelo. Zároveň však cítil, že se tím od ní osvobodil. Lásku, kterou vůči Iris celá léta cítil, teď vystřídal pocit pohrdání a jakéhosi zvláštního soucitu. Miloval jsem obraz, sice velmi krásný, ale i já jsem v téhle hře fungoval jen jako kulisa. Jako úspěšný, sebejistý, trochu domýšlivý muž, hrdý na svůj úspěch a rychlost, s jakou ho dosáhl. Ta moje role však neměla pevný základ. Pode mnou byla jen prázdná propast.

On sám se za tu dobu také změnil. Přestalo mu záležet na tom, jak se věci jeví okolí, nepotřeboval už nic předstírat a společenské události mu byly lhostejné. Jakou úlohu v této jeho proměně sehrála Joséphine? Tuhle otázku si občas položil. Nějakou určitě ano, o tom nepochyboval. Ovšem po svém způsobu, nenápadně a jen jakoby z dálky. Joséphine dokáže působit jako lehká mlha nebo opar, který vás zahalí a dovolí vám v klidu se nadechnout, nabrat do plic čerstvý vzduch. Občas si vzpomněl na jejich první kradmý polibek tehdy u něho v kanceláři, v Paříži. Vzal ji za ruku, přitáhl si ji k sobě a lehce ji políbil.

Rozhodl se udělat tečku za svým dosavadním životem, opustit své staré zvyky a začít znovu, v jiném městě. Zvolil Londýn. Měl tam přátele, vlastně spíš jen známé, byl členem jednoho klubu, žili tam jeho rodiče. A do Paříže to měl jen tři hodiny. Jezdil tam často. Alexandra brával s sebou, jen když jel navštívit Iris. Joséphine ale nikdy nezavolal. Zatím pro to nenastala ta pravá chvíle. Tohle je zvláštní období v mém životě, říkal si. Vyčkávám. Ocitám se v mrtvém bodě. Mám pocit, že nic nevím. Všechno se musím učit znovu.

Uvolnil si paži a posadil se. Rozhlédl se, kde má hodinky. Pamatoval si, že si je pokládal na koberec. Bylo půl osmé. Měl by se vrátit domů.

Jak jen se ta dívka jmenuje? Debbie, Dottie, Dolly, Daisy?

Oblékl si slipy a košili, a právě když si chtěl natáhnout kalhoty, dívka se otočila, zamrkala a rukou si zaclonila oči.

„Kolik je hodin?“

„Šest.“

„Ale vždyť to je ještě noc!“

Bylo z ní ještě cítit včerejší pivo. Couvl dál od postele.

„Musím už jít, já… totiž… doma na mě čeká dítě a…“

„Manželka?“

„No… ano.“

Otočila se na druhý bok a zmuchlala si pod hlavu polštář.

„Debbie…“

„Dottie.“

„Dottie… Nebuď smutná.“

„Já nejsem smutná.“

„Ale jsi. Já to poznám.“

„Nepoznáš.“

„Opravdu musím jít.“

„Takhle ty jednáš se všema, Eddy?“

„Philippe.“

„Pozveš je na pět piv, vyspíš se s nima a pak nazdar! Ani jim nepoděkuješ?“

„Máš pravdu, co jsem teď předvedl, moc elegantní nebylo, to uznávám. Ale vážně jsem tě nechtěl zarmoutit.“

„No tak to se ti teda nepovedlo.“

„Debbie, prosím tě…“

„Dottie!“

„Přece jsme to oba chtěli, k ničemu jsem tě nenutil.“

„To je jedno. Užiješ si se mnou a pak se vyplížíš jako nějakej zloděj. Pro toho, kdo zůstává, je to urážlivý.“

„Ale já vážně musím jít.“

„A jak si mám teď podle tebe sama sebe vážit? Co? Po celý zbytek dne teď budu mít mizernou náladu a zítra nejspíš taky!“

Otočila se k němu zády a zabořila obličej do polštáře.

„Můžu pro tebe něco udělat? Potřebuješ peníze nebo si chceš o něčem promluvit?“

„Jdi s tím do háje! Nejsem děvka nebo nějakej labil! Jsem normální účetní u společnosti Harvey & Fridley.“

„OK. Ale zkusil jsem to.“

„Zkusil jsi co?“ vyjela dívka, jejíž jméno si nebyl stavu zapamatovat. „Na dvě a půl minuty ses zkusil chovat jako civilizovanej člověk? Ale moc se ti to teda nepovedlo!“

„Poslyš, ty …“

„Dottie.“

„Jeli jsme spolu taxíkem a vyspali jsme se spolu, nemusíme z toho snad dělat drama. Nebo mi snad chceš tvrdit, že já jsem první, koho jsi sbalila v baru…“

„JENŽE JÁ MÁM DNESKA NAROZENINY! A BUDU ZASE CELÝ DEN SAMA JAKO POKAŽDÉ!“

Vzal ji do náruče a přitiskl ji k sobě. Bránila se.

„Všechno nejlepší k narozeninám…“ pošeptal jí do ucha.

„Dottie. Všechno nejlepší k narozeninám, Dottie.“

„Všechno nejlepší k narozeninám, Dottie.“

Chvíli váhal, jestli se jí má zeptat, kolikáté narozeniny to vlastně slaví, ale trochu se bál, co by se mohl dovědět. Držel ji tedy mlčky v náruči. Už se nebránila.

„Promiň,“ řekl. „Vážně se omlouvám.“

Obrátila se k němu a pátravě se na něj zadívala. Vypadal, že to myslí upřímně. A zdál se smutný. Pokrčila rameny a vymanila se z jeho objetí. Pohladil ji po vlasech.

„Mám žízeň,“ řekl. „Ty ne? Včera jsme toho dost vypili…“

Neřekla na to nic. Roztahovala právě závěsy a upevňovala je červenými srdíčky. Odešel do kuchyně a za chvilku se vrátil s plátkem toustového chleba namazaným marmeládou, do kterého zapíchl pět sirek. Zapálil je jednu po druhé a zazpíval k tomu: „Happy birthday…“

„Dottie,“ zašeptala a upřeně se dívala na hořící sirky. V očích se jí leskly slzy.

„Happy birthday, happy birthday sweet Dottie, happy birthday to you…“

Sfoukla je. Philippe si sundal ze zápěstí hodinky Cartier, které dostal od Iris k Vánocům, a připnul je Dottie na ruku. Ta se na něj nevěřícně zadívala.

„Ty jsi fakt jinej než ostatní…“

Hlavně si neber její telefonní číslo. Neříkej: Já ti zavolám, sejdeme se. Už se s ní stejně neuvidíš. Ta holka má pravdu, naděje je nebezpečný jed. Sám už o tom něco ví, on, který pořád v něco doufá.

Vzal si sako a šálu. Pozorovala ho a nic neříkala.

Zaklapl za sebou dveře a vyšel na ulici. Přimhouřil oči a zadíval se na oblohu. Jsou tyhle mraky vidět taky v Paříži? Ona teď určitě ještě spí. Jestlipak jí už doručili tu bílou kamélii, co jsem jí poslal? Dala si ji na balkon?

Takhle na ni nezapomeneš, napomenul sám sebe v duchu. Pár dnů na ni dokázal nemyslet, jenže pak mu zase začala chybět. Stačil nějaký malý detail, který mu ji připomněl. Šedivé mračno nebo bílá kamélie.

Vedle něho zastavil náklaďák. Začalo drobně mrholit. Vyhrnul si límec kabátu a rozhodl se, že domů půjde pěšky.

Blaise Pascal jednou napsal: „Některé vášně sevřou duši pevně jako do pasti a jiné jí zase umožní rozvinout se, zesílit a vyrůst.“ Poté, co Henriettu Plissonnierovou opustil manžel a rozhodl se žít se svou sekretářkou Josiane Lambertovou, našla si i ona vášeň, která její duši pevně svírala a postupně dusila: tou byla pomsta. Dokázala myslet pouze na jednu jedinou věc: jak oplatit Marcelovi ponížení, které jí způsobil. Toužila se dočkat chvíle, kdy mu bude moci říct větu, kterou si pečlivě zformulovala a mnohokrát ji v duchu vyslovila: Zničil jsi všechno, co jsem si v životě vybudovala, kvůli tobě jsem ztratila pohodlí a jistotu svého domova, a já tě teď za to potrestám. Tebe i tu tvoji couru. Zůstanou vám jen oči pro pláč a to vaše zbožňované děcko bude vyrůstat v bídě, bez nejmenší naděje, že se mu dostane cokoli z toho, co vy jste si pro něj vysnili. Já se budu koupat ve zlatě a budu mít pro vás jen slova pohrdání.

Cítila potřebu Marcela Grobze nějak zranit, nejradši by mu na tělo vypálila znamení žhavým železem. Byl přece jejím majetkem! A teď jí ho někdo sebral! Jak si vůbec mohl troufnout něco takového udělat? Skoro se zalykala vzteky. Zbavil ji všech jejích práv a privilegií, sebral jí doživotní rentu, kterou si, jak vždycky předpokládala, zajistila tím, že si ho vzala. To odpudivé prase, na kterém bylo zajímavé jen jedno jediné – jeho majetek. Šikovnou právnickou kličkou se mu podařilo vyšachovat ji ze hry a to byla přitom přesvědčená, že má smlouvu postavenou tak dobře, že se to nikdy nemůže stát a že je až do konce života bohatě zajištěná. Zkrátka jí ten zlatý poklad, který střežila jako oko v hlavě, ukradl.

Na jeho laskavost a velkorysost, se kterou s ní vždycky jednal, samozřejmě rychle zapomněla. Zapomněla i na to, jaký život připravila ona jemu, na to, že s ním jednala jako s nějakým ubožákem, který není hoden dýchat stejný vzduch jako ona a jíst s ní u jednoho stolu. Na to, jak ho terorizovala tím, že ho nutila používat i doma při jídle tři různé vidličky, na každý chod jinou, nosit nepohodlné obtažené kalhoty a mluvit přísně spisovně. Úplně zapomněla i na to, jak mu odpírala manželské lože a nutila ho spávat v malém přístěnku, kam se sotva vešla úzká postel a malý noční stolek. Jediné, na co zapomenout nemohla a co si pamatovala moc dobře, bylo to, že měl tu neuvěřitelnou zpupnost a domýšlivost, že si troufl se proti ní vzbouřit a pláchnout jí i s penězi!

Celou svou bytostí toužila po pomstě. Ten pocit se jí zmocnil hned, jak se ráno probudila a prošla všemi těmi místnostmi svého rozlehlého bytu, ve kterém se náhle octla úplně sama. Teď už jej nezdobily veliké kytice květin, které jí dřív pravidelně dodávalo květinářství Veyrat. Nebyl tam majordomus, který sestavoval jídelníček, pokojská, která se starala o její oblečení, ani služebná, která jí nosívala snídani do postele. Dokonce jí nezbyl ani šofér, který ji vozíval na všechny její pochůzky po Paříži. S těmi byl ostatně také konec. Teď už nejezdila každý den ke krejčímu, na masáž, k holiči nebo na manikúru. Byla bez peněz. Dočista zruinovaná. Když si předešlého dne na náměstí Vendôme kupovala nový pásek ke svým hodinkám Cartier a došlo na placení, musela se na chvíli v obchodě posadit. Udělaly se jí úplné mžitky před očima, když na účtence zahlédla výslednou cifru. Kosmetiku už nenakupovala v parfumerii, ale v lékárně, oblečení si chodila kupovat do Zary a musela si nechat zajít chuť na nový diář Hermès a na vynikající šampaňské značky Ruinart. Každý den musela přinášet další trpkou oběť.

Marcel Grobz platil nájemné za byt a poukazoval jí na účet jistou částku na živobytí, jenže ta Henriettě zdaleka nestačila. Zažila doby, kdy stačilo otevřít šekovou knížku, a dostala všechno, po čem zatoužila. Zavřela oči, aby si připomněla to slabé vrzání špičky zlatého plnicího pera po hladkém papíře, když vypisovala šek… Poslední model tašky Vuitton, kašmírové šály pastelových barev, tak příjemných jejím unaveným očím, bílé lanýže ze slavného lahůdkářství Hédiard, dvě místa v první řadě v sále Pleyel, jedno, aby si na něj mohla odložit tašku, druhé pro ni. Nesnášela, když se na ni někdo lepil. Marcelovy peníze fungovaly jako kouzelné heslo, které otvíralo všechny zamčené dveře. A teď to všechno najednou skončilo. Výsledek byl stejný, jako když seberete dítěti jeho oblíbenou hračku.

Už neměla peníze. Najednou byla pouhé nic. Ta druhá měla všechno.

Ta druhá. Zdálo se jí o ní každou noc, pokaždé se probudila celá zpocená. Dusila se zlostí. Musela si trochu loknout vody, aby uvolnila zlobu, která jí jako silná křeč svírala hrudník. Většinou už pak neusnula a svítání ji zastihlo v posteli, jak znovu a znovu přemítá o dokonalé pomstě. Neustále vymýšlela další a další detaily. Jen počkej, však já se ti dostanu na kobylku a tomu tvému děcku také, opakovala si s hlavou zabořenou do polštáře z prachového peří. Ještě štěstí, že neodnesl ložní prádlo! To by tak ještě scházelo, aby musela spát na obyčejném polštáři z Monoprix.

Tahle potupná hanebnost musí skončit! Na nějaké nové manželství spoléhat nemůže, v osmašedesáti letech už člověk na ty zbytky půvabů, které mu ještě zůstaly, sotva někoho uloví. Takže musí podniknout něco, co jí umožní získat zpět svá ztracená práva. Jediným řešením je dokonalá, dobře promyšlená pomsta.

Co přesně udělá, však zatím ještě nevěděla.

Jeden čas uvažovala o kyselině sírové. Stačilo by stříknout pár kapek na matku i dítě a byli by nadosmrti slepí a ještě k tomu znetvoření. Při té představě se výraz jejího obličeje úplně proměnil, na tváři pokryté vrstvou velmi světlého pudru se jí objevil široký úsměv a celá se rozzářila. Informovala se o možnostech, kde by se koncentrát kyseliny sírové dal získat a začala dokonce i studovat jeho účinky. Nějakou dobu se jí ta myšlenka velmi zamlouvala, ale nakonec ji zavrhla. Marcel Grobz by nepochybně zjistil, kdo je za to zodpovědný, a neunikla by trestu. Tím by nic nezískala.

Její pomsta by se měla odehrát nenápadně. Měla by to celé řídit z povzdálí.

Rozhodla se proto prozkoumat teritorium své sokyně. Podařilo se jí podplatit služku, která u Marcela pracovala, a obratně zavedla hovor na téma, které ji zajímalo. Tohle byla Henriettina silná stránka. Uměla výborně mluvit s lidmi v podřízeném postavení a vnuknout jim dojem, že se jí můžou se vším svěřit. Naoko souhlasila s jejich názory, podporovala je v jejich domnělých obavách a občas si k nim ještě trochu přisadila, uměla zalichotit, vyslechla se zájmem, jako skutečná přítelkyně, o čem sní a přitom z nich nenápadně vytáhla informaci, kterou potřebovala. Nemá ta Josiane třeba milence?

„To ne… To by madame nikdy neudělala,“ začervenala se služebná. „Na to je příliš hodná. A taky je upřímná. Když má něco na srdci, tak to řekne. Ona není ten typ, co si všechno nechává pro sebe a nic neřekne…“

Nemá třeba sestru nebo bratra, kteří mají potíže a chodí si k ní půjčovat peníze, když kocour není doma? Služka si pečlivě složila bankovku do kapsy kabátu a řekla: „To si nemyslím. Paní Josiane vypadá hrozně zamilovaně a pan Marcel taky. Každou chvíli se líbají, a kdyby tam nebyl malý Junior, který je pozoruje, to vám povídám, dělali by to kdekoli a kdykoli: v kuchyni, v předsíni nebo v obýváku. Je jasné, že se mají hrozně rádi. Jsou jako dvě hrdličky.“

Henrietta vzteky dupla.

„Chcete říct, že se pořád ještě cukrujou? To je ohavné.“

„Ale kdepak, je to moc pěkné! Kdybyste je tak mohla vidět! Člověku se chce zase věřit na lásku, když se na ty dva dívá, jak jim to spolu klape.“

Henrietta se rychle vzdálila. Znechuceně přitom krčila nos.

Uvažovala, jestli se nemá vlichotit do přízně také domovnici a získat od ní informace, které by třeba mohla nějak použít. Musela by ale pečlivě uvážit, jakým způsobem to udělat. Nakonec ale vzdala i tento nápad. Usoudila, že role únoskyně dítěte se pro ni nehodí, a neměla ani v úmyslu hledat někoho, kdo by odstranil jeho matku.

S Marcelem zatím ještě nebyli rozvedeni a ona usilovně vymýšlela všemožné obstrukce a překážky, aby oddálila ten osudný den, kdy ho soud definitivně osvobodí a on se bude moct podruhé oženit. To byl trumf, který měla pořád ještě v kapse – dokud byla vdaná, zákon ji velmi dobře chránil. Rozvádět se tedy v žádném případě nechtěla.

Musela proto kout železo, dokud bylo žhavé, bylo to ovšem třeba dělat nenápadně, ale zároveň tak, aby byl výsledek zaručený. Marcel nebyl žádné neviňátko, dobře věděla, že dokáže být nelítostný. Několikrát ho už viděla v akci. Bez problémů se uměl zbavit svých nepřátel, a to všechno s tím svým andělským výrazem. Doslova je roznesl na kopytech.

Na něco přece musím přijít, říkala si každý den, když kráčela po Avenue des Ternes, Avenue Niel, Avenue de Wagram a zdálky sledovala kočárek, ve kterém Josiane vozila to nenáviděné dítě. Tohle chození ji vyčerpávalo. Její sokyně byla mladší, bylo vidět, že ji procházky s kočárkem těší. Henrietta se vracívala domů vyčerpaná a s bolavýma nohama. Napustila si lavor teplé vody a dlouho pak seděla a uvažovala. Zatím jsem si vždycky se vším dokázala nějak poradit, tak přece mě teď ten starej pitomec nedostane na kolena.

Někdy se jí stalo, většinou časně ráno, když první paprsky ranního světla začaly pronikat závěsy a ona ještě ležela v posteli, že se rozplakala. To byla u ní nevídaná věc. Cítila, jak jí po tvářích stékají studené slzy a s úžasem vychutnávala ten vzácný okamžik. Přemýšlela o svém životě, který býval mohl být tak zářivý a hezký, kdyby si na ni nezasedla smůla. To si musela vybrat zrovna mě, vzlykla nazlobeně. Opravdu jsem neměla kouska štěstí. Život je sázka do loterie a já jsem neměla šťastnou ruku. A to vůbec nemluvím o svých dcerách! Z jedné se vyklubala nevděčnice, která se se mnou odmítla vídat, a ke všemu je to jen taková obyčejná nicka. A ta druhá je lehkomyslná a rozmazlená a nechala si proklouznout mezi prsty svou životní šanci, protože si usmyslela, že z ní bude druhá Madame de Sévigné. Taková ptákovina! Copak měla zapotřebí dělat ze sebe úspěšnou autorku? Přitom měla všechno. Bohatého manžela, krásný byt, dům v Deauville a tolik peněz, že je mohla klidně vyhazovat oknem. A to si představte, pokračovala, jako by se obracela na nějakou imaginární přítelkyni, která sedí u ní na posteli, že ona nikdy nezavírala okna! Copak ze sebe musela dělat velkou spisovatelku? To nemohla ty neužitečné sny už jednou pustit z hlavy? Tak teď to má, nakonec leží v sanatoriu a jenom tam chřadne! Já tam za ní chodit nebudu, jenom mě to zbytečně deprimuje. Navíc je to tak strašně daleko, když máte cestovat veřejnou hromadnou dopravou! Bože můj, jak jen to ti lidé snesou! Nacpaní v autobusech jako sardinky! Pěkně děkuju, to není nic pro mě!

Jednou se takhle zase vyptávala té mladé služky na Marcela a tu jeho děvku. Tak si totiž zvykla říkat Josiane, když o ní přemýšlela. Vyzvídala, jaké mají přátele a kdo k nim chodí na návštěvu. Ke svému překvapení se dověděla, že v nejbližší době čekají na večeři Joséphine. Tak ona to bude Joséphine, kdo vkročí na nepřátelskou půdu! Mohla by jí posloužit jako trojský kůň. Rozhodně se s ní musí usmířit. Je tak hloupá a naivní, že v tom nebude hledat nic zvláštního a bude jí to připadat normální.

Tento její úmysl ještě posílilo setkání s Gillesem, Marcelovým šoférem. Když zase jednou sledovala z dálky kočárek a čekala zrovna na červenou, všimla si, že vedle ní zastavilo Marcelovo auto.

„Tak co, milostivá, vyšla jste si na špacír? Konečně jste zjistila, že se dá taky chodit pěšky, a vyrazila jste si na vzduch?“ zahalekal na ni.

Odvrátila hlavu a zadívala se na vrcholky stromů. Snažila se soustředit se na kaštany, které právě začínaly padat na zem. Připomněly jí ledové kaštany, které měla tak ráda. Kupovala je vždycky u Fauchona. Nikdy dřív ji nenapadlo spojovat je s těmi hladkými hnědými plody v ježatých slupkách.

Zatroubil, aby se na něj musela podívat, a dodal:

„Nevyhledáváte spíš záminku k hádce se šéfem, když tak věčně slídíte za jeho paní a dítětem? Copak myslíte, že si vás celou tu dobu, co tu jezdím, nevšimnu?“

Naštěstí v tu chvíli nebyl nablízku nikdo, koho by ten nemístný rozhovor mohl udivit. Zadívala se na něj, jako by ho chtěla provrtat pohledem. Využil toho, aby vypálil poslední ránu:

„Radím vám, abyste odtud zmizela, a to rychle, jinak o tom řeknu šéfovi. A taky by se mohlo stát, že ten šek, co ho vždycky na konci měsíce čekáte, by k vám jednoho dne nemusel dorazit!“

Od toho dne Henrietta zanechala sledování. Musí rozhodně najít nějaký způsob, jak jim uškodit. Ale ve skrytu. Musí vymyslet, jak se pomstít tak, aby ji přitom nenachytali.

Joséphine se přesvědčila, že má na krku medailonek, a zaklapla za sebou dveře. Vzpomněla si na zásady, které kdysi dávno sepsala Hildegarda z Bingenu a které má člověk dodržovat, když se chce vyhnout nebezpečí. Jedna z nich nabádala k nošení malého váčku s relikviemi některého svatého ochranitele nebo s několika vlasy, kousíčky nehtů nebo kůže zemřelého mužského člena rodiny. Vložila tedy Antoinovu kadeř do malého medailonku a začala ho nosit na krku. Byla přesvědčena, že tehdy při tom útoku ji zachránil právě Antoine, protože nesla pod kabátem na prsou balík s věcmi, které po něm zbyly. Mohl by ji tedy ochránit i podruhé, kdyby se stalo, že by to ten vrah zkusil znovu. A bylo jí docela jedno, že by ji leckdo mohl pokládat za blázna.

Ostatně víra v ochrannou moc relikvií přetrvala ve francouzských dějinách dost dlouho, takže něco na tom jistě být muselo. A to, že žiju v době, která o sobě prohlašuje, že je vědecká a racionální, přece ještě neznamená, že nemám právo věřit na nadpřirozené věci. Zázraky, svatí a různé projevy z vyšších sfér byly ve středověku běžnou součástí každodenního života. Šlo to tak daleko, že schopnost uzdravovat a léčit se přisuzovala dokonce i obyčejnému psovi. Takový příběh existuje, stal se ve 12. století ve farnosti Châtillon-sur-Chalaronne. Ten pes se jmenoval Guignefort a jeho pán ho ubil k smrti. Jedna venkovanka jeho tělo tajně pohřbila na mýtině a pokaždé, když pak kolem toho místa šla, položila na hrob kytičku květů. Jednou se její patnáctiměsíční synáček roznemohl, dostal vysokou horečku a na tváři se mu vyrazily puchýřky neštovic. Matka se vypravila jako obvykle na mýtinu a na chvíli ho položila na hrob, než natrhá kvítí. Když se k němu vrátila, děťátko bylo zdravé, obličejíček mělo jako vyžehlený a radostně k ní natahovalo ručičky a vesele si broukalo, šťastné, že trápení, které ho sužovalo, pominulo. Žena o tom vyprávěla lidem ve vesnici a ti začali tuto událost pokládat za zázrak. Kdykoli pak ve vesnici onemocnělo nějaké dítě, jeho matka ho za doprovodu všech vesničanek zanesla k psímu hrobu. Na zpáteční cestě pak zpívaly a chválily Guignefortovy zázračné schopnosti. Brzy k jeho hrobu začali přicházet lidé z celého kraje, aby na něj položili své nemocné děti. Guigneforta pak uctívali jako svatého, nosili mu dary a obraceli se k němu ve svých modlitbách. Zvěsti o psích zázracích se roznesly do daleka a vyvolaly velké pozdvižení, takže nakonec v roce 1250 dominikánský mnich Étienne de Bourbon tyto praktiky zakázal. Procesí však přesto pokračovala až do 20. století.

Joséphine měla v plánu jít napřed do knihovny a potom na rodičovské schůzky do Zoéiny školy. Začínaly o půl osmé. Nezabereš se do nějakého toho tvého oblíbeného příběhu, co se odehrává na středověkém hradě? Usmála se na Zoé a řekla, že určitě přijde včas.

A tak teď jela metrem. Seděla u okna, ve směru jízdy. Přemýšlela, jak si co nejlépe rozvrhnout práci a které knihy by si měla vypůjčit. Nesmí zapomenout vyplnit žádanky a taky si musí koupit kávu a sendvič. Nají se rovnou v knihovně, zajde si tam do stánku s občerstvením. Měla napsat studii o způsobu oblékání mladých dívek ve středověku. Ten se lišil podle krajů, takže se podle oblečení dalo uhodnout, odkud ta která dívka pochází. Obyčejné dívky z lidu nosily šaty s páskem a čepec. Na pásku měly zavěšeny různé měšce, protože ve středověku nebývaly na šatech kapsy. Přes šaty mívaly oblečený svrchní šat, něco na způsob kabátu. Býval podšitý kožešinou z veverek, které se říkalo popelice nebo popelka. Dneska by vás ochránci zvířat ukamenovali, kdybyste se objevili na veřejnosti v kabátě z veverčích kožíšků!

Otočila hlavu a podívala se na mladíka, který seděl vedle ní. Četl si něco o elektřině, vypadalo to na zápisky z přednášky. Pokusila se přečíst mu přes rameno pár řádků, ale rozluštila jen slova „třífázový proud“. Jinak to byla hotová změť červených šipek a modrých koleček, odmocnin a zlomků. Zahlédla červeně podtržený nadpis „Jak vypadá dokonalý transformátor?“ Joséphine se usmála. Napoprvé to totiž přečetla jako: „Jak vypadá dokonalý muž?“ Její románek s Lucou jaksi skomíral. Už u něj nezůstávala přes noc, protože u něj teď bydlel jeho bratr. Vittorio byl v poslední době silně rozrušený a Lucu jeho psychický stav velmi zneklidňoval. Bojím se ho nechat samotného, ale nechci, aby ho zavřeli do blázince. Jenže on se takhle na vás čím dál víc fixuje. Já vím, ale musím mu přece dokázat, že mi na něm záleží. Vydavatel navíc posunul datum vydání Lucovy knihy o slzách na dřívější termín a on teď musel narychlo dělat korektury. Pravidelně Joséphine volával, vyprávěl jí o filmech a výstavách, na které se spolu určitě musí vypravit, ale žádnou schůzku si s ní nikdy nedomluvil. Uniká mi. Pořád se jí vnucovala otázka, co jí to chtěl říct tehdy večer, když nepřišel na schůzku? „Musím s vámi mluvit, je to důležité…“ Mělo to snad něco společného s jeho bratrem a jeho výtržnickou povahou? Že by mu Vittorio vyhrožoval, že se pomstí Joséphine? Nebo snad nějak ohrožoval Lucu?

Od té doby, co mu vyprávěla o tom přepadení, se mezi nimi rozhostila podivná tíseň. Jednu chvíli si už začala myslet, že mu o tom vůbec neměla říkat. Neměla mu ještě přidělávat starosti svými problémy. Pak se ale vzpamatovala a sama sebe okřikla: To snad nemyslíš vážně, Jo! Přestaň se už konečně shazovat! Jsi přece úžasná! Ten postoj vůči sobě samé musím začít trochu trénovat, takhle to dál nejde, řekla si. Jsem skvělá a to, že existuju, má svůj smysl. Nemám zapotřebí, aby se mnou někdo manipuloval.

Luca byl pro ni stejnou záhadou jako to schéma třífázového proudu, kterému se snažil porozumět její soused. Já bych taky potřebovala nějaké červené šipky, podle nichž bych se mohla zorientovat a najít cestu k jeho srdci.

Naproti ní seděli dva studenti a četli si inzeráty. Hledali byt k pronajmutí a rozčilovali se nad výší nájemného.

Působili sympatickým dojmem a Joséphine napadlo, že by jim mohla nabídnout, že můžou bydlet u ní. Měla v šestém patře ještě volnou svobodárnu. Ale neudělala to. Její poslední záchvat velkorysosti způsobil, že pak musela ještě dlouho snášet přítomnost paní Barthilletové a jejího syna ve svém bytě, protože se jich nedokázala zbavit. Už dlouho o nich neměla žádné zprávy. Na stanici Passy vyjelo metro nad zem. To byl její nejoblíbenější úsek cesty, když se vlaková souprava vynořila z podzemí a jako by se rozjela přímo do nebe. Obrátila se k oknu a čekala na okamžik, kdy se octnou na denním světle. A už to bylo tady. Ten zlom přišel náhle, najednou jeli po nábřeží zalitém sluncem a ona musela přimhouřit oči, protože ji náhlý jas téměř oslnil. I když tudy jezdívala často, pokaždé ji ten prudký přechod do světla překvapil.

Na vedlejší koleji právě zastavila vlaková souprava, která přijela z protějšího směru. Zadívala se na tváře cestujících ve vagonu, který se octl na její úrovni. Představovala si, jak asi žijí, koho milují a co je trápí. Snažila se uhodnout, kteří z nich cestují spolu a podle pohybu jejich rtů rozeznat, o čem mluví. Její pohled upoutala silná zamračená dáma v kostkovaném kabátě. Ty veliké kostky nejsou šťastná volba pro někoho s takovou postavou. A to obočí! Jistě to bude nějaká haštěřivá stará panna. Snoubenec jí zřejmě upláchl už před lety a ona vypadá, že stále nasupeně čeká, až se vrátí a bude mu to moct vytmavit. Joséphine se při té představě usmála. Možná má za zády schovaný váleček na nudle! Vedle paní v kostkovaném kabátě stála hubená žena s výrazně namalovanýma očima. Joséphine zarazilo, že použila pistáciově zelenou barvu. Byla skloněná nad novinami a v ruce držela tužku. Nejspíš luštila křížovku. Měla červeně nalakované nehty, ale neměla snubní prsten. Joséphine usoudila, že to asi bude nějaká inženýrka přes počítače, zřejmě svobodná a bezdětná, která nikdy neumývá nádobí. V sobotu večer si vyjde do klubu a kolem třetí ráno se sama vrací domů. Vedle ní stál muž s úzkými rameny, v červeném roláku a šedém, trochu ošuntělém saku. K Joséphine byl otočený zády. Nějaká paní si chtěla sednout a on se natočil bokem, aby ji nechal projít. Joséphine zahlédla jeho obličej a zůstala jako přimrazená. Antoine! Byl to on. Nedíval se jejím směrem, pohled měl upřený do prázdna, ale byl to on. Zabušila ze všech sil na okno a zavolala: „Antoine! Antoine!“ Vyskočila a dál bouchala do skla. Muž se otočil, udivěně se na ni podíval a neznatelně jí pokynul rukou. Jako by ho to přivedlo do rozpaků a chtěl jí naznačit, aby se uklidnila.

Antoine!

Na pravé tváři měl výraznou jizvu a pravé oko měl trochu přivřené.

Byl to opravdu Antoine?

Najednou si tím už nebyla tak jistá.

Je to on?

Nevypadalo to, že by ji byl poznal.

Dveře se zavřely. Souprava se rozjela. Joséphine prudce dosedla zpět na sedadlo. Stále se otáčela dozadu a až do poslední chvíle se snažila nespustit z očí toho muže, který se tak podobal Antoinovi.

To není možné. Kdyby byl naživu, jistě by za námi přišel. Jenže nemá naši adresu, jako by jí našeptával Zoéin hlásek. Ale adresa se přece dá najít! Ten balík mi taky doručili! A může se zeptat Henrietty!

Jenomže ta mu nemusela otevřít, namítl zase Zoéin hlásek.

Mladík, který seděl vedle Joséphine, otočil další stránku s poznámkami z přednášky. Studenti naproti si červenou fixou zakroužkovali dvoupokojový byt za sedm set padesát euro v ulici Glacière. Muž, který přistoupil na stanici Passy, listoval časopisem realitní kanceláře, která nabízela domy na víkend, financování a daně. Měl bílou košili, šedý oblek se světlemodrým proužkem a kravatu s modrými puntíky. Muž, kterého pokládala za Antoina, měl na sobě červený rolák. Antoine roláky nesnášel. Nesnášel taky červenou. To je barva leda tak pro řidiče náklaďáku, říkával vždycky.

Strávila odpoledne v knihovně, ale vůbec se jí nedařilo pracovat. Nedokázala se soustředit. Pořád měla před očima ten vagon a musela myslet na cestující, které viděla. Silnou paní v kostkovaném kabátě, drobnou ženu se zelenými očními linkami a Antoina v červeném roláku. Potřásla hlavou, aby ten obraz zaplašila, a vrátila se ke svému textu. Svatá Hildegardo z Bingenu, ochraňuj mne a nedopusť, abych se z toho dočista pomátla. Proč se jen vrátil a takhle mě mučí?

Ve tři čtvrtě na šest posbírala svoje poznámky, uložila knihy zpět do polic a rozjela se metrem zase nazpátek do své čtvrti. Na stanici Passy očima hledala Antoina. Možná je z něj teď bezdomovec, žije tady v metru a jezdí vlakem sem a tam. Vybral si linku 6, protože ta nejezdí pod zemí a může tedy vidět Paříž jako na dlani. Může pozorovat svítící Eiffelovku. V noci spí zabalený do starého kabátu pod některým z mostů, po kterých jezdí metro. Pod nimi nachází útočiště spousta lidí, kteří přijedou do hlavního města a nemají kde spát. Neví, kde teď bydlíme. Třeba bloudí a je úplně zmatený. Mohl taky ztratit paměť.

V sedm třicet vstoupila do budovy Zoéiny školy. Profesoři měli hovorové hodiny ve svých pracovnách. Rodiče stáli ve frontě na chodbách a čekali, až na ně přijde řada a budou si moct promluvit o výsledcích svých dětí.

Poznamenala si na lísteček jména profesorů, číslo jejich pracoven a čas, který pro ni měli vyhrazený, a šla se postavit do fronty k prvnímu ze seznamu. Byla to slečna Pentellová, profesorka z angličtiny.

Dveře do kabinetu byly otevřené a slečna Pentellová seděla za stolem. Před ní ležel list papíru, na kterém měla vypsané známky jednotlivých žáků a poznámky o jejich chování. Na každého rodiče si vyhradila pět minut, ale často se stávalo, že někteří starostliví rodiče hovor protahovali ve snaze naklonit si učitele a zlepšit tak pozici svého potomka. Ostatní rodiče zatím přešlapovali na prahu, občas významně vzdychli a podívali se na hodinky. Někdy byl hovor příkrý a občas vyústil dokonce i v hádku. Byla už několikrát svědkem prudké výměny názorů mezi pedagogem a elegantně oblečeným otcem, který se v tu chvíli proměnil ve zlostného hulváta.

Někteří rodiče si čekání krátili četbou novin, matky si povídaly mezi sebou a vyměňovaly si tipy na zájmové kroužky, prázdninové kurzy nebo adresy osvědčených au-pairek. Jiné měly po celou dobu telefon u ucha. Občas se vyskytl nějaký rodič, který se snažil předběhnout ostatní čekající ve frontě, což pokaždé vyvolalo bouři nevole.

Zahlédla svého souseda, pana Lefloc-Pignela. Vycházel právě z vedlejšího kabinetu a přátelsky jí pokynul rukou. Usmála se na něho. Byl sám, bez manželky. Pak už byla řada na ní. Rychle vešla do kabinetu. Slečna Pentellová Joséphine ujistila, že se Zoé je velmi spokojená, její angličtina je na výborné úrovni, má dokonalý přízvuk, pozoruhodně dobrou znalost shakespearovské slovní zásoby a chování ve třídě je rovněž na výbornou. Nic dalšího jí sdělovat nepotřebovala. Joséphine, která nečekala, že uslyší tolik komplimentů, se začala červenat, a když vstávala, převrhla židli.

U ostatních profesorů to probíhalo podobně. Absolvovala pohovor s matikářem, španělštinářem, profesorem ze základů společenských věd, z dějepisu i zeměpisu. Přecházela z jednoho kabinetu do druhého a všude slyšela na Zoé jen samou chválu. Učitelé jí říkali, že může být ráda, že má tak šikovnou a svědomitou dceru, která je navíc velmi oblíbená v kolektivu. Dokonce začala pomáhat jednomu studentovi, který měl s učením potíže. Joséphine ta slova chvály příjímala se stejnou radostí, jako by byla určena jí. Ona sama také oceňovala úsilí a pečlivou a přesnou práci. Zářila štěstím a vydala se za paní Berthierovou. To byla její poslední schůzka.

Přede dveřmi do její pracovny čekal pan Lefloc-Pignel. Jeho pozdrav už nebyl tak veselý, jako když se potkali před chvílí. Stál opřený o zárubeň otevřených dveří a v pravidelném rytmu na ni bubnoval ukazováčkem. Hluk, který působil, byl monotónní a nepříjemný, a jistě musel paní Berthierovou obtěžovat, protože zvedla hlavu a unaveným hlasem se zeptala: „Mohl byste s tím klepáním přestat, prosím?“

Na židli vedle sebe měla pečlivě položenou svoji čapku, která vypadala jako nafouknutý balón.

„Nic tím neuspíšíte a já se kvůli vám nemůžu soustředit,“ dodala už důrazněji.

Pan Lefloc-Pignel si významně poklepal na hodinky, aby ukázal, že už dávno měl být na řadě. Paní Berthierová zavrtěla hlavou a rozhodila rukama na znamení své bezmoci a pak se zase sklonila k matce, která sklesle seděla na židli vedle jejího stolu. Celé její držení těla vyjadřovalo zoufalství a beznaděj – ramena měla shrbená, seděla s koleny vtočenými k sobě a manžety kabátu měla přetažené daleko přes zápěstí. Pan Lefloc-Pignel na chvíli přestal, ale po několika minutách začal zase nervózně bubnovat na futro.

„Pane Lefloc-Pigneli,“ řekla profesorka poté, co si vyhledala jeho jméno v seznamu zapsaných rodičů, „byla bych vám vděčná, kdybyste laskavě v klidu počkal, až na vás přijde řada.“

„Já bych vám byl zase velice vděčný, kdybyste respektovala stanovený časový rozvrh. Máte už třicet pět minut zpoždění! To je skandál!“

„Vidíte, že dělám, co můžu.“

„Co jste to za učitelku, když nevíte, že přesnost je projev zdvořilosti, ke které je třeba žáky vést?“

„A co vy jste to za otce, že nejste schopen naslouchat ostatním a přizpůsobit se jim?“ odpověděla mu na to hbitě paní Berthierová. „Tady nejsme v bance, jsme tady především kvůli dětem.“

„Vy mě nebudete poučovat! Nejsem váš student.“

„To je škoda,“ usmála se paní Berthierová, „klidně bych vás do své třídy vzala, ovšem to byste pak musel být zticha.“

Vyletěl jako čert z krabičky.

„Takhle je to pokaždé,“ řekl a prudce se otočil. Udělal pár kroků k Joséphine a zostra pokračoval: „Ty, co jdou na řadu mezi prvními, ještě vezme na čas. Ale pak postupně začne nabírat zpoždění. Nemá absolutně žádnou disciplínu! A mě nechává čekat naschvál mnohem déle než všechny ostatní! Myslí si, že jsem si toho nevšiml, ale tak naivní já nejsem!“

Zvýšil hlas, aby ho paní Berthierová slyšela.

„A to víte, že vzala děti do Comédie Française? Na večerní představení, v polovině týdne! Ale o tom jste jistě informovaná, nebo ne?“

Paní Berthierová vzala celou třídu na Cida. Zoé se vrátila naprosto nadšená. Vyměnila okamžitě své oblíbené pasáže z Bídníků za verše ze Cida a chodila sem a tam po chodbě a hlasem velké tragédky deklamovala: „Ó zlosti! Ó beznaději! Ó ty nepřátelské stáří! Nežil jsem snad…“ Joséphine měla co dělat, aby se při pohledu na toho malého dona Diega v růžovém pyžamu nezačala smát.

„Takže se dostaly do postele až o půlnoci! To je skandální! Každé dítě přece potřebuje dostatek spánku. Ten je pro jeho rovnováhu i rozvoj mozku nezbytný!“

Mluvil čím dál hlasitěji. Jedna matka se oddělila z hloučku, přišla k nim a začala mu oddaně přizvukovat:

„Navíc po nás chtěla, abychom zaplatili osm euro za vstupné!“

„Když uvážíte, kolik jim už tak platíme v našich daních!“ rozkřikl se další otec.

„To divadlo dostává státní dotace,“ hubovala ta matka. „Takže žáci a studenti gymnázií by měli mít vstup zdarma!“

„Rozhodně!“ přisadila si jiná, která také přišla posílit řady nespokojených. „V téhle nemožné zemi musí být zřejmě člověk chudý, aby se o něj někdo alespoň trochu zajímal!“

„Vy k tomu nemáte co říct?“ otočil se Lefloc-Pignel na Joséphine, značně pobouřený jejím mlčením.

Cítila, že se začíná červenat a shrnula si vlasy, aby nebylo vidět, že jí konečky uší jen hoří. Paní Berthierová vstala a s bouchnutím zavřela dveře. Hlouček rodičů oněměl.

„Zabouchla mi dveře před nosem!“ rozhorlil se Lefloc-Pignel.

Nevěřícně zíral na zavřené dveře.

„Copak jsem vám to neříkala, že tihle mladí učitelé všichni do jednoho pocházejí z předměstí?“ řekla jedna matka a znechuceně se ušklíbla.

„Když ze společnosti mizí elity, není se čemu divit!“ zabručel jeden otec. „Nikdo pak nemá za nic odpovědnost! Kam jen to ta dnešní Francie spěje?“

Joséphine by dala cokoli za to, aby byla jinde. Rozhodla se, že se pokusí uniknout.

„Já si ještě zajdu za profesorem… hm, hm… z tělesné výchovy,“ řekla nesměle.

Jedna z matek si ji změřila pohrdavým pohledem, jakým se generál dívá na dezertéra. Joséphine se otočila a odcházela dlouhou chodbou pryč. Před každým kabinetem postával nějaký rodič. Jakýsi otec se rozčiloval, že to tak nenechá a požene to až k samotnému ministrovi. Dobře se s ním totiž zná. Joséphine pocítila nával solidarity s pedagogy a rozhodla se, že je podpoří tím, že za posledními dvěma ze seznamu už chodit nebude.

Doma o tom vyprávěla Zoé. Zdůraznila, že ji všichni učitelé chválili, a pověděla jí o tom, co si musela vyslechnout od některých rodičů.

„Tys byla klidná, protože jsi byla spokojená,“ řekla jí na to Zoé. „Možná že ti druzí rodiče mají se svými dětmi spoustu problémů, a proto se tak snadno rozčílí…“

„Jenže to míchají hrušky s jabkama. Učitelé za to přece nemůžou.“

Začala sklízet nádobí ze stolu. Zoé k ní přišla a objala ji kolem pasu.

„Jsem na tebe hrozně pyšná, holčičko,“ pošeptala jí Joséphine.

Zoé jí dala pusu a zůstala stát těsně vedle ní.

„Kdy myslíš, že už se tatínek vrátí?“ zeptala se po chvilce.

Joséphine sebou trhla. Úplně zapomněla na toho muže v metru.

Objala Zoé kolem ramen. Představila si červený rolák, tvář s jizvou, přivřené oko. Zašeptala: „Já nevím, Zoé. Nevím.“

Druhý den ráno se od Iphigénie, která jí donesla poštu, dověděla, že večer byla v Passy zavražděna nějaká žena. Vedle jejího těla našli takovou zvláštní mandlově zelenou čapku… Přesně takovou, jako nosíte vy, paní Cortèsová!

Druhá část

U receptu bylo připsáno: Poměrně snadný. Chutná všem. Doba přípravy: 3 hod. Byly Vánoce. Joséphine pekla krůtu. S opravdovou kaštanovou nádivkou, ne s takovým tím pyré nevýrazné chuti, které se prodává zmražené a při jídle se lepí na patro. Jedlé kaštany jsou lahodné a krásně voní, pokud jsou čerstvé, ale jakmile se zmrazí, veškerá chuť se ztratí a zůstane jen mazlavý pocit v puse. Chystala také celerové pyré, dušenou mrkev a tuřín jako přílohu. Také dva předkrmy, salát, několik druhů sýrů, pro které zašla schválně až do vyhlášeného obchodu Chez Barthélemy v Rue de Grenelle, a nakonec vánoční moučník zdobený marcipánovými trpaslíčky a muchomůrkami.

Co to jen se mnou je? Všechno na mě padá a nic mě nebaví. Vždyť krůtu přece peču tak ráda! Každá z věcí, které si musím připravit, je spojena s nějakou vzpomínkou na moje dětství. Stačí zavřít oči a rázem se vidím jako malá holčička, která stojí na stoličce a dívá se na tatínka, jak obřadně porcuje krocana. Na sobě má dlouhou bílou zástěru, na které je modrými písmeny vyšito: JÁ JSEM TADY ŠÉF, TAKŽE OSTATNÍ MĚ BUDOU POSLOUCHAT! Pořád ji mám a pokaždé, když si ji na Vánoce obléknu a přejedu prsty po hrbolcích písmen, připadá mi, jako bych četla příběh svého dětství zapsaný Braillovým písmem.

Podívala se na krůtu, která ležela vybalená na voskovaném papíře tak, jak ji přinesla od řezníka. Byla už oškubaná, křídla měla úhledně složená vedle těla a trčící nohy obalené ozdobným papírem. Bílá kůže s tmavými tečkami vypadala jaksi ochable, na břichu nacpaném nádivkou bylo občas vidět tmavší maso. Vedle ní byl na stole položený dlouhý nůž s lesklou čepelí.

Paní Berthierová byla zavražděna. Čtyřicet šest bodných ran přímo do srdce. Když ji našli, ležela na zádech, nohy podivně zkroucené. Joséphine si předvolali na komisařství. Vyšetřovatel viděl mezi oběma útoky jasnou spojitost. Stejné okolnosti, stejný způsob provedení činu. Musela znovu popisovat, jak ji Antoinova bota, uložená v krabici, kterou držela na prsou, zachránila život. Policistka, která s ní před časem sepisovala protokol, pozorně poslouchala. Rty měla přísně sevřené. Joséphine si dokázala představit, co si asi myslí: Zachránila ji obyčejná bota.

„Je to úplný zázrak, že jste z toho tehdy vyvázla,“ uzavřela Joséphininu výpověď policistka a zakroutila nevěřícně hlavou. „Rány, která paní Berthierová utrpěla, byly mimořádně surové. Jejich hloubku odhadujeme na deset až dvanáct centimetrů. Ten muž je rozhodně silný a umí dobře zacházet s nožem. Není to žádný amatér.“

Když Joséphine slyšela ta úděsná čísla, celá se roztřásla. Musela si pevně stisknout rukama stehna, aby zastavila třes, který se jí zmocnil.

„Podrážky bot musely být hodně tvrdé,“ řekla policistka, jako by uvažovala nahlas. „Kopl ji několikrát do hrudníku, mířil přímo na srdce, jako tomu bylo ve vašem případě.“

Požádala Joséphine, aby přinesla Antoinův balíček. Chtěla ho poslat do laboratoře.

„Vy jste paní Berthierovou znala?“

„Byla to třídní profesorka mé dcery. Jednou jsme se spolu vracely společně ze školy. Byla jsem tehdy za ní, abych se jí zeptala na Zoé.“

„Nepamatujete si, že byste se v hovoru zmínily o něčem zvláštním?“

Joséphine se usmála. Vzpomněla si, jak mluvily o Mozartově hudbě, ale pak se zarazila. Komisařka by ji možná podezírala, že si to vymyslela nebo že ji třeba nebere dost vážně.

„Ano. Měly jsme stejnou čapku. Takový legrační, trochu extravagantní třípatrový čepeček. Netroufala jsem si ho nosit a ona mě přesvědčovala, abych si ho klidně vzala… Bála jsem se, že v něm budu moc nápadná.“

Policistka se sklonila nad stůl a chvíli něco hledala. Pak podala Joséphine fotografii.

„Je to tahle?“

„Ano. Tehdy, když mě ten muž přepadl, jsem ji měla na hlavě,“ zašeptala Joséphine a nedokázala z té fotografie spustit oči. „Ztratila jsem ji v parku. Neměla jsem odvahu se tam pro ni vrátit.“

„A zaujalo vás ještě něco jiného?“

Joséphine váhala, jestli se má zmínit i o té druhé věci, ale nakonec řekla:

„Neměla ráda Mozartovu Malou noční hudbu, vyjádřila se o ní, že je to jenom taková nudná odrhovačka. To si myslím troufne říct jen málokdo. Je ale pravda, že ta melodie se dost opakuje.“

Policistka po ní loupla očima. Joséphine si nebyla jista, jak si ten pohled má vysvětlit.

„Dobře,“ řekla nakonec. „Budete nám i nadále k dispozici. Když vás budeme potřebovat, ozveme se.“

Rozběhlo se vyšetřování. Policie začala hledat spojnice mezi jednotlivými událostmi, prověřovala různé hypotézy, věnovala pozornost každému detailu. V tom jim Joséphine už nemohla být nijak nápomocná. Oba útoky spojoval zvláštní detail – zelená třípatrová čapka. Vrah nezanechal žádnou stopu, ani jediný otisk.

Joséphine také neustále hledala souvislost mezi oběma případy. Nedokázala paní Berthierovou a toho vraha pustit z hlavy. Třeba bydlí v této čtvrti? Možná chtěl ve skutečnosti zabít mě. Poprvé se mu to nepovedlo, zkusil to tedy znovu a jednoduše si nás spletl. Uviděl čapku a myslel si, že jsem to já. Jsme zhruba stejně vysoké, obě chodíme rychle… Tak dost, okřikla se Joséphine. Zkazíš celý večer. Shirley, Gary a Hortense přijeli včera z Londýna a Philippe s Alexandrem dnes s nimi přijdou na večeři.

Musím se od toho oprostit a vyhnat tyhle myšlenky z hlavy. Jako když si připravuju přednášku. Když se na ni soustředím, zapomenu na všechny chmurné myšlenky. Nakonec i to vaření ji přivádělo zpět k její milované badatelské práci. Nic nového jsme vlastně nevymysleli, přemýšlela Joséphine, když se snažila vyloupnout kaštany z tvrdé slupky. Fast-foody existovaly i ve středověku. Lidé, kteří žili ve městě, neměli všichni svou vlastní kuchyni. Obydlí byla tehdy příliš malá a stísněná. Vdovy a vdovci i svobodní se stravovali mimo dům. Existovali lahůdkáři a pekaři, kteří připravovali jídlo a doručovali ho až do domu, nebo uzenáři, kteří měli na ulicích rozložené stoly a prodávali klobásky, paštiky nebo koláče s masovou nádivkou. Byli to vlastně předchůdci hot-dogů nebo MacDonaldů. Vaření a všechno, co se týkalo kuchyně, představovalo velmi důležitou součást každodenního života. Na tržištích v Paříži se dala koupit spousta věcí: olivový olej z Mallorky, raci a kapři z Marny, chléb z Corbeil, máslo z Normandie, slanina z Ventoux. V domech bohatších měšťanů na všechno, co se týkalo jídla, dohlížel „mistr kuchař“. Ten nejenže přiděloval práci kuchtíkům, ale také dohlížel na děti, které se často do kuchyně snažily dostat, zmocnit se nějakého jídla, nacpat si ho potají do pusy a rychle spolknout. Jídla se připravovala s ohledem na náboženské rituály. Recepty uváděly, že „pokrm je třeba vařit od ranních nešpor až do večera“, ravioly plněné masem se vařily po čas odříkání jednoho Otčenáše, ořechy po dobu tří Zdrávas Maria. Kuchtíci se po celou dobu přípravy jídla modlili. Ve šlechtických domech se jídla servírovala zdobená dokonce plátky zlata a představovala hotový obřad, velmi pečlivě promyšlený a starostlivě dodržovaný. Kuchaři se snažili kombinovat na stole jídla co nejpestřejší. Tmavé zvěřinové ragú, bílou pečenou rybu s kořeněnou omáčkou nazývanou šalše, dort ze světlého máslového těsta. Barva podporovala chuť k jídlu. Bílé potraviny se podávaly nemocným, aby je jídlo příliš nerozrušilo. Pokrmy navíc měnily své barvy podle ročních období: dršťková polévka byla na podzim tmavší, zatímco v létě byla téměř žlutá. Vrcholem kulinářské rafinovanosti byla italská omáčka nebesky modré barvy. Na počest vznešených hostů kuchaři zdobili jídla jejich erby, které vytvářeli z želé, ze zrníček granátových jablek nebo kvítků fialek. Vymýšleli nejneuvěřitelnější pokrmy, které by dnes klidně mohly děsit diváky ve filmových hororech. Vytvářeli fantastická zvířata tím, že skládali k sobě části různých zvířat. Jako druhý chod často servírovali jídla, která měla hosty překvapit: místo chlebové střídky objevili v bochníku zapečené ptáče, když nadzvedli ozdobný poklop mísy, vyletěl z ní ptáček a řádně je vyděsil. To bych mohla taky někdy zkusit, napadlo Joséphine a usmála se, když si to představila.

Kdykoli se vydala na pomyslnou výpravu do středověku, všechna její trápení zmizela jako mávnutím kouzelným proutkem. V poslední době zaujala její pozornost Hildegarda z Bindenu. Nebylo divu. Musela to být obdivuhodná žena. Zajímala se o rostliny a bylinky, jídlo, hudbu, medicínu, zkoumala vliv duševních stavů na lidské tělo. „Dělá-li člověk to, po čem touží jeho duše, pak je jeho dílo dobré. Když však naslouchá tomu, co mu velí jeho hříšné tělo, pak je i jeho dílo špatné.“

„Příprava nádivky: smíchejte nahrubo pomleté maso s vyloupanými kaštany, nasekanými játry a srdíčkem, přidejte lístky tymiánu, osolte a opepřete.“ Měla bych se vrátit ke své habilitační práci a pokračovat v ní. Na další román teď nemám žádnou inspiraci. A vlastně ani chuť. Ale nebudu kvůli tomu věšet hlavu. Jistě ji jednoho dne najdu a zase se pustím do psaní.

Musím si pospíšit, řekla si Joséphine a začala opatrně loupat kaštany. Dávala přitom pozor, aby se neřízla. Proč se vlastně říká krocan s kaštanovou nádivkou? Kde se ten název vůbec vzal? Přitom je tak sugestivní. Když ho člověk vysloví, hned cítí vůni pečeně a zvláštní chuť kaštanů, vybaví si jejich barvu a jako kouzlem tím přivolá vánoční atmosféru. Detaily mají tuto schopnost. Stačí je dodat k popisu nějaké události nebo předmětu a rázem se z něj stane příběh. Někdy vám pomohou pochopit i běh dějin. Mnoho důležitých detailů ze života ve středověku bylo objasněno díky vykopávkám v prostých domech chudých rolníků. Ty poskytly často mnohem zajímavější materiál než archeologické výzkumy na hradech. Třeba ty hliněné hrnce, na jejichž dně byly nalezeny stopy medu. V klášteře v Cluny vytvořili tehdejší stavitelé důmyslný systém přívodu vody i kanalizace, mniši zde používali latríny a místnosti určené k hygieně, které jsou velmi podobné našim dnešním koupelnám.

Manželé Van den Brockovi ji přišli navštívit brzy poté, co se dověděli o smrti paní Berthierové. Jednoho dne prostě zazvonili u jejích dveří. Oba byli svátečně oblečeni. Paní Van den Brocková byla kulaťoučká, spontánní a impulzivní. Pan Van den Brock byl naopak hubený a vážný. Ona těkala očima po všech koutech a bylo vidět, že se snaží nepůsobit moc zvědavě; on se mračil a střídavě svíral a natahoval dlouhé prsty, takže jeho ruce trochu připomínaly velké nůžky. Jako dvojice působili velmi nesourodým dojmem, jako kdybyste dali dohromady Drákulu se Sněhurkou. Vypadali, že jsou oba naprosto vzdáleni běžné denní realitě. Joséphine si neuměla představit, jak spolu tihle dva mohou sdílet společný život, a už vůbec jí nebylo jasné, jak přišli ke svým dvěma dětem. „To je prostě hrůza,“ rozhodila paní Van den Brocková bezmocně rukama. „Když ten vrah útočí na ženy, kdo ví, co ho napadne příště? Musíme především chránit naše děti,“ řekla ustaraně. „Může přece klidně zaútočit i na ně! Ano, ale co máme dělat?“ Horlivě pokyvovala hlavou, až se jí malý drdůlek sepnutý dvěma sponkami natřásal. „Otcové by mohli vytvořit stráž a po večerech hlídkovat,“ navrhli Van den Brockovi. Joséphine se usmála a řekla, že to je tedy smůla, protože tohle zboží ona nemá na skladě. Zatvářili se nechápavě, takže jim spěšně vysvětlila, že chtěla říct, že nemá manžela. Na chvíli se odmlčeli, zřejmě jim připadalo, že je tento nesmělý pokus o vtip trochu nemístný. Pak ale opět navázali přetrženou nit hovoru. „Od policie nemůžeme nic čekat, pro ně tahle událost nepředstavuje žádnou prioritu, předměstí jsou v plamenech a oni rozhodně nemají čas zabývat se jedním incidentem, který se odehrál v elegantní bohaté čtvrti.“ Konec té poslední věty vyzněl poněkud jízlivě a příliš neladil s vážností situace.

Joséphine se omluvila, že se nebude moct zúčastnit tohoto bojového úsilí a dodala, že nemá rozhodně v úmyslu nechat se ovládnout strachem. Bude od této chvíle velmi opatrná, bude na Zoé čekávat večer po vyučování před školou, ale opravdu nemíní propadnout panice. Navrhla, že by se mohli střídat, když budou chodit dětem naproti, protože Van den Brockovy i Lefloc-Pignelovy děti i její Zoé chodí do stejné školy. Dohodli se, že si o tom ještě znovu promluví po svátcích.

„Povím panu Lefloc-Pignelovi, aby se za vámi zastavil. Celá ta situace ho velice zneklidňuje,“ řekl pan Van den Brock a snažil se, aby to znělo rozhodně a mužně. „Jeho žena si vůbec netroufá vycházet z bytu. Neotvírá už dokonce ani domovnici.“

„Poslyšte, vám to nepřijde divné, že ta naše domovnice má každé tři týdny jinou barvu vlasů? Co když má třeba přítele, a ten…“ Paní Van den Brocková se zatvářila vystrašeně.

„…má za zády schovaný dlouhatánský nůž a právě ho pustili z vězení?“ dopověděla Joséphine s neskrývanou ironií v hlase. „Ne, já nevěřím, že by s tím Iphigénie měla cokoli společného!“

„Já jsem ale slyšela, že její přítel už nějaké opletačky s policií měl,“ nedala se paní Van den Brocková.

Rozloučili se s tím, že za ní pošlou pana Lefloc-Pignela, hned jak se s ním uvidí.

Tak já tady snad ještě nakonec budu dodávat odvahy všem obyvatelům našeho domu, povzdychla si Joséphine, když za nimi ten večer zavírala dveře. To se mi snad vážně jenom zdá! Já jsem byla přepadena a teď je mám uklidňovat? Udělala jsem jen dobře, že jsem o tom nikomu neřekla, chodili by se teď na mě dívat jako na nějakou kuriozitu.

V prvním poschodí jejich domu bydlel syn s matkou, nějací Pinarelliovi. Jemu muselo být kolem padesáti, jí aspoň osmdesát. Syn byl vysoký, štíhlý a barvil si vlasy na černo. Vypadal jako trochu starší Anthony Perkins ve filmu Psycho. Když někoho potkal, zatvářil se podivně. Trochu se pousmál a mírně nadzvihl jeden koutek úst. Nedalo se poznat, jestli to má být přátelský pozdrav, nebo výzva, abyste mu ustoupili z cesty. Nechodil do práce, zřejmě pečoval o svou matku. Každé ráno chodili společně nakupovat. Šli pomalým krokem a drželi se za ruku. On za sebou táhl nákupní tašku na kolečkách, jeho matka držela v ruce seznam věcí, které mají koupit. Nebrala si servítky a jedovatým způsobem všechno komentovala, jako to dělají někteří staří lidé, kteří si myslí, že je jejich vysoký věk zbavuje nutnosti brát na ostatní ohled. Joséphine jim pokaždé podržela dveře, ale oni jí nikdy nepoděkovali. Prošli kolem ní bez pozdravu a tvářili se jako dvě královská veličenstva, která procházejí špalírem stráže, jež jim nad hlavami drží zkřížené meče.

Ostatní obyvatele domu, kteří bydleli v budově B ve dvorním traktu, neznala. Bylo jich víc než v budově A, kde na každé patro připadal vždy jen jeden byt. V budově B byly na jednom patře byty tři. Iphigénie jí vysvětlila, že obyvatelé budovy A jsou bohatší a ostatní je nemají rádi. Na schůzích společenství vlastníků proto dochází často k ostrému vyřizování účtů a někdy dojde dokonce i na nadávky. Obyvatelé budovy A k malé radosti ostatních nájemníků pokaždé zvítězí. Následně to přinese zvýšení nejrůznějších poplatků a zahájení stavebních prací, které se začnou provádět ve všech bytech, což je jen další důvod k vzájemné nevraživosti.

Podívala se na velké hodiny na zdi. Bylo půl sedmé. Hortense, Gary a Shirley se co nevidět vrátí. Šli ještě obstarat nějaké poslední nákupy. Zoé byla zavřená ve svém pokoji, balila dárky. Od chvíle, co ti tři dorazili z Anglie, byl dům rázem mnohem hlučnější, plný smíchu a veselí. Neustále někomu zvonil telefon. Byli tu od včerejška. Joséphine je provedla po bytě, byla ráda, že má pro ně pro všechny dost místa. Hortense otevřela dveře svého pokoje a s radostným výkřikem Home sweet home! se vrhla na postel. Joséphine její slova dojala. Nemohla si pomoct. Shirley požádala o sklenku whisky a Gary, který se usadil na pohovce se sluchátky na uších, se zeptal: „Co budeme mít na večeři, Jo? Cos nám nachystala dobrého?“ Dveře bouchaly, někdo je neustále otvíral a zavíral, všichni mluvili jeden přes druhého a z každého pokoje se ozývala jiná hudba. Joséphine došlo, že tenhle byt je prostě jenom příliš velký, když v něm se Zoé bydlí samotné. A to je to, co jí na něm vadí. Jakmile se naplnil smíchem a křikem a všude ležely otevřené kufry, rázem se ukázalo, že je vlastně docela útulný.

Na sporáku už v hrnci vřela osolená voda, stačilo do ní už jen vhodit vyloupané kaštany. Joséphine vaření bavilo. Ráda připravovala v kuchyni nějaké jídlo nebo jen tak něco poklízela. Vždycky tak přišla na jiné myšlenky. Bylo to stejné, jako když se šla proběhnout kolem jezera. Když se zaměstnala pohybem, mohla pak nechat myšlenky volně plynout. Vždycky přitom spolehlivě zapomněla na všechny svoje starosti.

Každé ráno si oblékla elastické tepláky a tričko, obula si tenisky a šla si zaběhat. Navykla si udělat každý den své pravidelné kolečko kolem jezera v Buloňském lesíku. Když běžela, mohla pozorovat hráče pétanque, cyklisty i ostatní běžce. Obratně se vyhýbala psím výkalům, často ale vběhla přímo do kaluže. Z toho měla vždycky radost. Hrozně ráda běhala ve vyjetých kolejích nebo malých pěšinách, když bylo po dešti. Dělala to, jen když nebyl nablízku nikdo, kdo by ji mohl zpražit káravým pohledem. Vychutnávala si pocit, kdy podrážky tenisek pleskly do vody a ta prudce vystříkla.

Jakmile doběhla k jezeru a octla se na místě, kde začínal její okruh kolem jezera, zrychlila. Obvykle ho zvládala za dvacet pět minut. Potom se zastavila, vydýchala se a udělala sadu strečinkových cviků, aby ji pak druhý den nebolely svaly. Ráno vybíhala přesně v deset hodin a v deset dvacet pravidelně míjela muže, který chodil kolem jezera na procházku. Vykračoval si s rukama v kapsách, modrý dvouřadý krátký kabát zapnutý až ke krku. Čepici měl naraženou hluboko do čela, na nose černé brýle a kolem krku omotanou šálu. Říkala mu sama pro sebe tajemný muž bez tváře. Bylo na něm vidět, že je zabraný do svých myšlenek. Kráčel tak nějak mechanicky, jako by jen odpovědně plnil doporučení lékaře: Jednou nebo dvakrát za den se projděte kolem jezera, nejlépe ráno, choďte zpříma a zhluboka přitom dýchejte. Někdy se potkali i dvakrát, to když on šel rychleji nebo když se Joséphine rozhodla udělat místo jednoho kolečka dvě. Běhám už takhle víc jak čtrnáct dní a pokaždé ho potkám, ale on se přesto tváří, jako by mě vůbec neviděl. Nikdy mi ani nepokývne hlavou na znamení, že zaregistroval moji přítomnost. Je bledý a hubený. Možná právě skončil detoxikační kúru. Nebo je nešťastně zamilovaný? Taky mohl mít autonehodu, při které utrpěl popáleniny třetího stupně. Nebo že by to byl uprchlý vězeň? V duchu probírala všechny možné eventuality. Co jenom může vést nějakého muže k tomu, aby se den co den, mezi desátou a půl jedenáctou, vypravil na procházku kolem jezera? V jeho držení těla byla jakási umanutost, vypadalo to, jako by se těmi procházkami úporně snažil udržet se při životě.

Z hrnce jí na ruku vystříkla kapka vařící vody. Vykřikla a stáhla plamen. Nasypala do vody první várku kaštanů a pustila se do loupání dalších.

„Kaštany třicet minut povaříme a pak je vytahujeme a ještě horké zbavíme poslední slupky.“

Tatínek kaštany pokaždé nařízl do kříže, aby pak šly snadněji vyloupnout. Vánočního krocana vždycky připravoval on. Krátce předtím, než zemřel, přepsal svůj oblíbený recept na krocana s kaštanovou nádivkou na čistý list papíru a dolů pak připojil místo podpisu krátkou větičku: „Od tatínka, který rád vaří, pro jeho milovanou dcerušku.“ Napsal pro dcerušku, ne dcerušky. Až teď poprvé si všimla tohoto drobného detailu. Každý rok o Vánocích ten ručně psaný recept vytáhla a vzpomínala přitom na tatínka. Vždycky jsem byla jeho malá holčička. K Iris se choval jinak, v její přítomnosti byl jakoby zakřiknutý. Mě si ale brával na klín a poslouchali jsme spolu jeho oblíbené desky. Léo Ferré, Jacques Brel, Georges Brassens, to byli zpěváci, které měl rád. Iris vždycky jen pokrčila rameny, když nás tam spolu viděla, a odešla do jiného pokoje.

A co Philippe? Umí on vůbec vařit? Rozhlédla se po nějakém papírovém kapesníčku, ale žádný neviděla. Opatrně se poškrábala na špičce nosu ostrým koncem škrabky. Philippe. Pokaždé ji píchlo u srdce, když si na něj vzpomněla. Forget me not, řekl jí tehdy na nádraží. To bylo v červnu. Od té doby se neviděli. Když se dověděla, že budou s Alexandrem na Vánoce sami, pozvala je na Štědrý večer k nim.

Vymýšlet si příběhy je jedna věc. Jistě, proč ne. Ale musím si stanovit mez, kterou nepřekročím. Všechno pak bude mnohem snadnější. Nezaškodí, když si člověk některé věci předem vyjasní. Musím se rozhodnout, kam až to celé nechám zajít. A pak se tím řídit. Je to stejné, jako když zastavím na červenou. Musím přijít na to, co mě k němu přitahuje a proč, abych s tím pak mohla něco udělat. Když tady Philippe není, tak na něj nemyslím. Ale když má přijet, všechno se hned zamotá.

„Troubu nastavíme na dolní pečení (termostat na stupeň 7) a necháme asi dvacet minut vyhřát.“ Naše vztahy se postupně proměnily, jenže ty změny byly tak pozvolné a nenápadné, že jsem si jich dlouho ani nevšimla. Zpočátku to vypadalo, že moji přítomnost snad ani neregistruje, později jsem mu začala připadat jiná než ostatní, něčím zvláštní. Možná se mu zdálo, že mě potřebuje, a třeba po mně i zatoužil. Jenže se dotkl zakázaného ovoce. Pokud jde o moje city k němu, tak ty také prošly velkou proměnou. Z chladného, odtažitého muže, v jehož přítomnosti jsem se cítila celá stísněná, se vyklubal někdo, s kým se dá příjemně povídat, kdo je laskavý, pozorný, ale také přitažlivý a nebezpečný. Tato oboustranná proměna našich citů nás postupně a téměř nepozorovaně přivedla až na samý okraj propasti. Bílá kamélie, kterou mi poslal, je právě tou hranicí, kterou je nebezpečné překročit. Když ji zalévám, myslím na něho. Občas se rty zlehka dotknu jejích listů. Philippe to neví a taky se to nedozví. Nikdy mu to neřeknu.

Možná by se mi smál.

Řekl by mi, že jsem naivní a hloupá. Vittorio to Lucovi taky neustále opakuje. Tak co, uvidíš se dneska s tou svou jeptiškou, ptá se ho prý každou chvíli. Co bude dělat o Vánocích? Pojede do Vatikánu políbit papeži střevíc? Jistě dělá na chlebu křížek, než ho nakrojí. A když spolu jdete do postele, pokropí se napřed svěcenou vodou? Luca mi ty urážky neměl opakovat, měl si ty jeho řeči nechat pro sebe. Jen mě zraňují a působí mi bolest. Říká, že jeho bratr je čím dál zmatenější, že někdy ani neví, co mluví. A protože na sobě pozoruje známky stárnutí, horší se to ještě víc. Dokonce přemýšlí, že by si měl nechat udělat lifting, ale na to nemá dost peněz. Co kdybys pumpnul tu svoji, řekl mu prý onehdy. Ta jistě neví co s prachama. Možná by se z ní dalo něco vytáhnout. Ten román jí musel vydělat pěknej balík. Tyhlety knížky pro ženy! Tomu ty říkáš literatura? Luca si jen povzdechl. Vidíte sama, jak to s ním je. Nemůžu za to, že vás v poslední době vídám míň. Vittorio mě teď potřebuje.

Ve třech měděných hrncích se vařily mrkev, tuřín a celer. Za chvíli z nich připravím pyré. Kaštany už taky budou co nevidět hotové. Stačí jen vyloupat tu poslední várku. Jako předkrm připravila studená husí játra naložená v sádle a plátky mořského lososa. Zoé tahle jídla milovala. Byla velký labužník a taky měla výborně vyvinuté smysly. Jen podle toho, jakou měla ryba barvu a jestli se její šupiny leskly nebo ne, dokázala poznat, jestli bude dobrá nebo přímo vynikající. Když spolu na trhu kupovaly ryby a Zoé nakrčila nos, znamenalo to: Tyhle nejsou dobré, mami. To jsou lososi ze sádek, jsou tam namačkaní jeden vedle druhého a musí se živit i tím, co ti ostatní vypouštějí do vody. Jejich maso pak proto smrdí. Zoé milovala nejrůznější chutě a vůně, ráda přesně určovala jednotlivé barvy nebo zvuky. Zavřela pokaždé oči a bylo na ní vidět, jak se soustředí, aby je správně zařadila do palety svých známých a už prozkoumaných vjemů. Joséphine vždycky bavilo poslouchat, jakými slovy její dcera popisuje, jaká je venku zima, když se vrátila domů do tepla: Je ostrý mráz, až to štípe do tváří. Venku je taková vlhká zima a hodně chladno. Anebo přišla a řekla: Mračna jsou nízko a to znamená, že bude sněžit. Dnes je taková měkoučká zima, mami, nejlepší bude usadit se u krbu. Mám zimu hrozně ráda, mami, připadá mi, že mě hřeje u srdce. Hrozně ráda balila svoje dárky do různých krabic a papírů, lepila na ně kousky vlny nebo látek, používala sponky a svorky, lepicí pásky a flitry. Vyráběla nádherné panenky nebo z různých věcí sestavovala pohyblivá zvířátka, malovala obrázky a zdobila je. Nerada dárky kupovala, na rozdíl od Hortense. Zoé je jako děvčátko ze starých časů, říkala si Joséphine. Nemá ráda změny, chce, abychom o svátcích jedli vždycky stejné jídlo, ráda zdobí stromeček vánoční ozdobami a řetězy, co jsme měli i loni a předloni, a poslouchá tytéž koledy. To kvůli ní také dávám pozor, abych nevynechala žádný z vánočních obyčejů. Děti nemají rády, když rodiče mění už jednou zavedené zvyky. Nedělají to proto, že by byly sentimentální, ale touží být znovu a znovu ujišťovány, že všechno je tak, jak má být. Jsem si jistá, že když Zoé jí vánoční moučník, vzpomíná na všechny Vánoce, které jsme společně prožili. Určitě přitom myslí i na tatínka. Kde asi bude trávit Vánoce ten muž, kterého jsem zahlédla v metru? Je možné, že by to byl opravdu Antoine? Že by měl jizvu na tváři a přivřené oko? Jestli je naživu, tak nás jistě hledá. Možná teď bezradně obchází kolem domu v Courbevoie, kde jsme dřív bydleli. Mají tam teď jinou domovnici, a ta nás nezná. A v telefonním seznamu moje jméno uvedeno není.

Zoé maminku požádala, aby u stolu nechala jedno místo volné.

„Bude to vánoční překvapení, mami. To budeš koukat!“

„Určitě nám sem přitáhne nějakého bezdomovce,“ předpovídala Hortense. „Jestli to udělá, tak já odcházím!“

Shirley se jen mlčky usmála.

„Když to neudělá Zoé, udělá to tvoje matka, takže to vyjde nastejno!“ řekla.

„Já prostě nemám ráda pomyšlení, že my tady budeme večeřet a venku zatím spousta lidí…“

„Prosím tě zadrž, mami!“ zvolala Hortense. „Já už jsem skoro zapomněla, že ty jsi taková naše Matka Tereza! Nakonec proč bychom si tady nezřídily sirotčinec plný malých roztomilých černoušků? To by šlo, ne?“

„Do nádivky dáme tvaroh a sušené švestky. Dobře promícháme a touto směsí pak krůtu naplníme.“ Když jsem byla malá, hrozně ráda jsem tatínkovi pomáhala plnit krůtu hustou, voňavou nádivkou. Celá krůta se jako by nafukovala a pamatuji se, že jsem se jednou zeptala: Tati, a co když nám praskne a všechno kolem dokola bude od nádivky? Maminka a Iris jen obrátily oči v sloup, ale tatínka to pobavilo. Dnes večer tady Iris nebude a Henrietta taky ne. A já se ve vzpomínkách nebudu vracet k vánočním zážitkům z časů svého dětství, ani si nebudu vybavovat kytici jmelí zavěšenou nade dveřmi, tři řady perel, které Henrietta nosívala k černým svátečním šatům ani fialově modrou sametovou stužku, kterou mívala Iris stažené vlasy. Henrietta to rok co rok komentovala stejnými slovy: „Vím, že bych to neměla říkat tady před tou malou, ale ještě nikdy jsem neviděla tak podivuhodnou barvu očí! Takový odstín se jen tak nevidí! A ty bílé zuby a jemná pleť!“ Šťastně se rozesmála, jako by právě objevila safírový náhrdelník zabalený v hedvábném papíru. A co já? Já jsem se cítila ošklivá a bylo mi jasné, že se na mě nikdo nikdy ani nepodívá. Tahle rána se ostatně nikdy nezahojila.

„Okraje kůže přiložíme k sobě a sešijeme tenkým lněným provázkem. Celou krůtu potřeme máslem nebo margarínem, osolíme, opepříme a dáme péct. Přibližně za čtyřicet pět minut zmírníme teplotu a ještě hodinu zvolna pečeme. Krůtu často podléváme.“

Když Lucien Plissonier zemřel, prožily několikery smutné Vánoce, kdy místo u stolu určené pro hlavu rodiny zůstávalo prázdné. A pak přišel Marcel se svými kostkovanými vestami a lurexovými vázankami. Na talířích obou holčiček se hromadily drobné dárky. Iris je přijímala s blahosklonnou noblesou a neopomněla mu dát najevo, že Marcel je pro ni člověkem, který pouze zaujal místo jejího otce. Joséphine by se mu byla ráda vrhla kolem krku, ale netroufala si, když na sobě cítila přísné pohledy své matky i sestry. Dnes bude Marcel Grobz slavit první Vánoce s Josiane a se svým chlapečkem. Musí se za nimi brzy vypravit. Matka bude pravděpodobně tu návštěvu brát jako přechod do tábora nepřítele a tedy podlou zradu, ale to je její problém.

Někdo zazvonil u dveří. Krátce a důrazně. Joséphine se podívala na hodinky, bylo sedm. Asi si zapomněli klíče.

Byl to pan Lefloc-Pignel. Přišel se omluvit za případný hluk v průběhu večera. Budou mít společnost, oba, jeho žena i on, pozvali své příbuzné. Byl už ve smokingu, s motýlkem, měl zářivě bílou košili s drobnými sklady na prsou a černý saténový pás. Vlasy měl pečlivě rozdělené pěšinkou a natřené brilantinou. Joséphine ta přísná dokonalost připomněla symetrickou úpravu keřů ve francouzských zahradách.

„Neomlouvejte se,“ usmála se Joséphine a hbitě si uložila tento obraz do paměti. Třeba se jí bude někdy hodit. Své hodnocení účesu však nakonec uzavřela s tím, že ona osobně dává přednost neuspořádanému a spontánnímu půvabu anglické zahrady. „U nás bude pravděpodobně také dost hlučno!“

Napadlo ji, že by mu možná měla nabídnout sklenku šampaňského. Chvíli váhala, ale protože nevypadal, že by se chystal odejít, pozvala ho dál.

„Nerad bych vás obíral o čas,“ omluvil se, ale přitom bez váhání vstoupil do haly.

Joséphine si chvatně otřela ruce, přesto však měla dojem, že ruka, kterou mu podává, je pořád ještě trochu mastná.

„Nevadilo by vám jít za mnou do kuchyně? Mám v troubě krocana a raději bych na něj dohlédla.“

Pan Lefloc-Pignel ji bez rozpaků následoval a odpověděl veselým tónem:

„Aspoň tak budu moct nahlédnout do vaší alchymistické dílny! Je to pro mě skutečně velká čest.“

Zdálo se, že chce ještě něco dodat, ale pak se odmlčel. Joséphine vytáhla z ledničky láhev šampaňského a podala mu ji, aby ji otevřel. Přiťukli si a popřáli si veselé Vánoce a šťastný nový rok. Je vlastně docela okouzlující, když si odmyslím ten účes, napadlo ji. Jak asi vypadá jeho žena? Ještě nebyla příležitost se s ní seznámit.

„Víte, na jednu věc jsem se vás chtěl zeptat,“ začal zeširoka. „Vaše dcera… tedy… jak ona reagovala na to, co se stalo paní Berthierové?“

„Byl to pro ni šok. Hodně jsme o tom spolu mluvily.“

„Víte, náš Gaétan o tom nemluví vůbec.“

Vypadalo, že ho to skutečně trápí.

„A ostatní vaše děti?“ zeptala se Joséphine.

„Charles-Henri, náš nejstarší, ji neznal, je už na gymnáziu. Dceru Domitille nikdy neučila… Ale Gaétan mi dělá starost. A protože chodí do třídy s vaší dcerou, napadlo mě, že o tom možná spolu mluvili.“

„Zoé mi nic takového neříkala.“

„Doslechl jsem se, že jste byla předvolána na policii.“

„Ano. Nedávno jsem byla napadena.“

„Stejným způsobem?“

„Kdepak! To se s tím, co se stalo ubohé paní Berthierové, vůbec nedá srovnat!“

„Na policii mi ale řekli něco jiného. Požádal jsem vyšetřovatele o schůzku, a on mi vyhověl.“

„Víte, oni na policii vždycky hodně přehánějí.“

„To si nemyslím.“

Řekl to přísným tónem, jako by tím chtěl říct: „Myslím si, že lžete.“

„Každopádně to není důležité, mrtvá nejsem. Jsem tady a piju s vámi šampaňské,“ snažila se hovor odlehčit Joséphine.

„Nechtěl bych, aby se něco stalo našim dětem,“ pokračoval pan Lefloc-Pignel. „Měli bychom požádat policii o ochranu. Měli by nám sem přidělit nějakého policistu, který by hlídkoval před domem.“

„Myslíte nepřetržitě?“

„Nevím. O tom jsem se s vámi právě přišel poradit.“

„Proč by ale měli hlídat právě náš dům?“

„Protože jste byla napadena. Přece to nechcete popírat?“

„Není jisté, že to byl tentýž člověk. Nerada míchám dohromady fakta s dohady a na rychlé soudy si nepotrpím.“

„Tak poslyšte, paní Cortèsová…“

„Můžete mi říkat Joséphine.“

„Já… nemyslím, že… zůstal bych raději u paní Cortèsové.“

„Jak chcete…“

Jejich hovor přerušil příchod Shirley, za kterou šli v těsném závěsu Gary a Hortense. Všichni nesli spousty balíčků. Nosy i tváře měli zčervenalé mrazem, setřepávali si sníh z rukavic a hlučně se dožadovali sklenky šampaňského. Joséphine se pustila do představování. Když si pan Lefloc-Pignel podával ruku se Shirley a Hortense, zdvořile se uklonil. „Velice mě těší, že vás poznávám,“ řekl Hortense. „Vaše matka mi o vás vyprávěla.“ No to je mi novina, pomyslela si Joséphine, nikdy jsem se o Hortense ani nezmínila. Hortense mu věnovala jeden ze svých oslňujících úsměvů. Joséphine z toho usoudila, že pan Lefloc-Pignel její dceru velice přesně odhadl. Rozhodně si ji nenápadně dokázal naklonit na svou stranu.

„Vy studujete módu, nemýlím-li se?“

Jak to může vědět, přemýšlela Joséphine.

„Ano. V Londýně.“

„Kdybych vám mohl být nějak nápomocen, neváhejte a obraťte se na mě. Znám hodně lidí, kteří se v tomto prostředí pohybují. V Paříži, v Londýně i v New Yorku.“

„Děkuji mnohokrát. Ráda vaší nabídky využiju. Určitě se mnou můžete počítat. V nejbližší době si totiž budu muset začít shánět nějakou stáž. Dal byste mi, prosím, číslo, na kterém bych vás případně mohla zastihnout?“

Joséphine sledovala s úžasem hru, kterou Hortense vzápětí rozehrála. Bylo vidět, že umí kout železo, dokud je žhavé. Vesele švitořila, souhlasně přikyvovala, zapsala si číslo jeho mobilu a už dopředu mu děkovala za jeho laskavou pomoc. Mluvili pak ještě o životě v Londýně, o škole a o tom, jaká je to výhoda, když člověk dokonale hovoří dvěma jazyky. Hortense vysvětlovala, jak vypadá její práce ve škole, zašla pro velký skicák, do kterého si lepila kousky látek, které se jí líbily, a ukázala mu svoje kresby, při kterých se nechala inspirovat barvami, různými materiály a postavami lidí, které potkala na ulici. „Všechno, co člověk nakreslí, musí také umět vyrobit, to je u nás na škole zásada číslo jedna.“ Pan Lefloc-Pignel se jí na různé věci vyptával a ona mu uvážlivě odpovídala. Shirley i Joséphine byly odsunuty do rolí statistek. Když za ním zaklaply dveře, zvolala Hortense: „To by byl muž pro tebe, mami!“

„Je ženatý a má tři děti!“

„No a? Jeho žena to vůbec nemusí vědět, ne? A se svým svědomím se o tom taky radit nemusíš!“

„Hortense!“ okřikla ji Joséphine.

„To šampaňské je vynikající! Který je to ročník?“ zeptala se Shirley, aby stočila hovor jinam.

„Nevím. Jistě to bude ale uvedené na vinětě.“

Joséphine odpověděla roztržitě. Hortensiny řeči o jejich sousedovi se jí vůbec nelíbily. Tohle nemůžu jen tak přejít, copak nechápe, co to znamená, když k sobě lidi patří? A že člověk přece nemůže mít jen tak paralelní vztahy, i když k tomu má třeba příležitost?

„A jak jsi na tom ty, Hortense,“ zeptala se, „jsi teď právě do někoho zamilovaná?“

Hortense se pomalu napila šampaňského a povzdechla si:

„Už je to tady! Back home! Zase ta velká slova! Možná bys chtěla slyšet, že jsem potkala krásného, bohatého a inteligentního muže a bláznivě jsem se do něho zamilovala?“

Joséphine neurčitě přikývla.

„Ne,“ řekla po krátkém zaváhání Hortense. „Ale pravda je, že…“

Přisunula k matce sklenku, aby jí dolila, a pokračovala:

„… že jsem se s někým seznámila. Parádní kousek!“

Joséphine jen hlasitě vydechla.

Shirley ten hovor se zájmem sledovala. Kdyby to bývalo bylo možné, ráda by si vzala Joséphine stranou a tiše by jí řekla: „Nedělej si iluze, Jo, a neber to všechno tak vážně. Jinak si naběhneš. Vždyť ji znáš, že umí být nelítostná.“ Gary se usmíval a se zájmem vyčkával, co bude dál. Tušil, co přijde. Joséphine dnes byla mimořádně sentimentální a bylo jasné, že si Hortense tuhle příležitost nenechá ujít.

„Jak dlouho to trvalo?“

„Dva týdny. Strávili jsme je prakticky nepřetržitě v objetí… horoucí vášeň, chápeš!“

„A co bylo pak?“

„Pak šmitec. Konečná! Spadla klec! Jednou si sedl na pohovku a trochu si povytáhl nohavice a víš, co jsem uviděla? Krátké ponožky, které mu sahaly jen těsně nad kotník, takže mu byly vidět chlupy na nohách! Jen si to představ! Ještě k tomu byly ty ponožky bílé! Totální humus!“

„Ale Hortense, láska přece…“ nadechla se Joséphine.

„Ale mami, tady přece nikdo nemluví o lásce!“

„Tahle generace spolu napřed spí a teprve pak se zamilovává,“ pospíšila si s vysvětlením Shirley.

Hortense zívla.

„Zamilovaní muži jsou hrozně nudní!“

„Já rozhodně nemám v úmyslu začít si s Hervé Lefloc-Pignelem nějakou takovou horoucí vášeň,“ zamumlala Joséphine, která měla pocit, že je všem jenom pro smích.

„Za něj bych ale ruku do ohně nedala!“ zasmála se Hortense. „Je přesně tvůj typ a díval se na tebe dost zálibně. Tvářil se jak mlsný kocour. Nic bych za to nedala, že už si představoval, že tě drží v náruči! Jako by tě chtěl uhranout!“

Shirley viděla, že je Joséphine v rozpacích. Řekla si, že je nejvyšší čas tohle Hortensino nemístné žertování ukončit. Joséphine tohle téma zjevně brala velmi vážně. Co se to s ní jen děje? Kam se poděl její obvyklý smysl pro humor? Že by ji ten muž skutečně přitahoval? Nakonec, proč ne? My God, he is really good looking.

„Já vážně nevím, jak to ta maminka dělá, že je vždycky obklopena samými zajímavými muži,“ uzavřela však překvapivě smířlivě toto nebezpečné téma Hortense. Zřejmě jí také došlo, že je potřeba uklidnit situaci, a rozhodla se pro kompliment.

„To je od tebe milé, Hortense,“ řekla Joséphine a proti své vůli se musela usmát. Celá ta situace připomínala ozbrojené příměří. „A co ty, Gary? Tobě jde doufám o city, nebo se na vztahy díváš podobně jako Hortense?“

„Musím tě zklamat, Jo, já jsem v tuhle chvíli teprve na lovu. Ovšem ta, kterou mám vyhlídnutou, se rozhodně nedá přehlédnout!“

„Je mi to jasné. To jen já jsem věčně sama. Jsem prostě nemožná. Ale to nakonec není nic nového pod sluncem.“

„Ale jak to? Vždyť ty přece nejsi sama!“ zvolala Hortense. „Je tady přece ten krasavec Luca, ne? A proč tady vlastně dnes večer není? Tys ho nepozvala?“

„Bude na Vánoce se svým bratrem.“

„Tak jsi měla pozvat i bratra! Viděla jsem jeho fotku na internetu. Pracuje pro agenturu Saphir, co sídlí v pasáži Vivienne. Vypadá úžasně. Je snědý a k tomu ty tmavé vlasy! Je úplně jiný než ostatní modelové. Má v sobě cosi tajemného. Na první pohled je vidět, že si od všeho toho módního cirkusu udržuje odstup. Už jenom to jméno: Vittorio Giambetti! To by byl přesně můj typ! Ten by mě moc dlouho přesvědčovat nemusel!“

V tu chvíli jejich hovor přerušilo další zazvonění. Ve dveřích se objevil Philippe s kartónem šampaňského pod paží. Alexandr, celý zamračený a zjevně otřesený, šel mlčky za ním.

„Přinesl jsem nějaké šampaňské.“ oznámil Philippe.

Hortense nadskočila radostí. Šampaňské Roederer, navíc rosé, přímo milovala. Philippe kývl na Joséphine a pod záminkou, že potřebuje ukázat, kam si mají s Alexandrem odložit kabáty, ji zdržel v předsíni.

„Musíme začít s rozdělováním dárků co nejdřív! Jdeme sem rovnou z kliniky. Dneska to bylo hotové fiasko!“

„Mám už prostřeno. Krůta je sice ještě v troubě, ale je už prakticky hotová, takže během dvaceti minut můžeme začít jíst. A pak se hned pustíme do rozbalování dárků.“

„Ne, začneme je rozbalovat hned. Alexandr tak přijde na jiné myšlenky. Najíst se můžeme potom.“

„Dobře,“ řekla Joséphine, kterou Philippův autoritativní tón překvapil.

„Zoé není doma?“

„Je u sebe v pokoji, dojdu pro ni…“

„A co ty, jak se máš?“

Vzal ji za ruce a přitáhl si ji k sobě.

Přes vlněnou látku saka ucítila teplo jeho těla a hned jí zčervenaly konečky uší. Spěšně odpověděla: „Ale ano, dobře… Myslíš, že bys mohl rozdělat oheň v krbu? Skočila bych si obléknout šaty a trochu si přečísnout vlasy.“ Mluvila rychle, aby na ní nepoznal, že je v rozpacích. Přiložil si prst na rty, aby jí naznačil, že nemá už nic říkat, a dlouhou chvíli, která se Joséphine zdála nekonečná, se na ni jen mlčky díval a pak ji nerad pustil ze svého objetí.

V krbu plápolal oheň. Odlesky plamenů se třpytily na lesklých obalech dárků navršených na zemi do vysoké pyramidy. Kolem nich se utvořily dva hloučky. Joséphine, Shirley a Philippe doufali, že se jim podařilo vybrat dárky, které se jejich dětem budou líbit. Zoé, Hortense a Alexandr i Gary zase s napětím čekali, jestli se dnes večer vyplní jejich tajná přání. Možná přemýšleli i o tom, jestli budou muset svoje případné zklamání maskovat, nebo budou moct dát průchod své radosti.

Joséphine tenhle rituál s dárky neměla ráda. Pokaždé přitom cítila těžko vysvětlitelný pocit marnosti. Jako by si vždycky v té chvíli uvědomila, že je těžké vyjádřit dárkem to, jak máme někoho rádi. Měla pocit, jako kdyby se všechny ty emoce v hromadách dárků někam vytrácely. Jsem si jistá, že Gary chápe, co cítím, uvažovala Joséphine, když zachytila jeho pohled. Jako by jí svým úsměvem říkal: Come on, Jo, usmívej se, jsou Vánoce, nechceš přece tenhle večer kazit tím, že se budeš tvářit jako boží umučení. To tak opravdu vypadá? naznačila Joséphine zvednutým obočím. Gary souhlasně přikývl.

Obrátila se k Shirley, která zrovna vysvětlovala Philippovi, v čem spočívá její boj s obezitou v anglických školách.

„Každý den na celém světě zemře osm tisíc sedm set lidí jenom kvůli obrovským koncernům, které prodávají cukr! Jen v Evropě přibude každý rok čtyři sta tisíc obézních dětí! Dřív spousty otroků umíraly kvůli pěstování cukrové třtiny, a teď to musí odnášet naše děti tím, že je všichni výrobci doslova zasypávají cukrem!“

Philippe ji udiveně přerušil.

„Nepřeháníš trochu?“

„Dávají ho do všeho! Strkají ty svoje automaty na limonády a čokoládové tyčinky do škol, takže se pak není co divit, že děti mají zkažené zuby a že tloustnou! A to všechno pochopitelně kvůli prachům! Tobě to nepřijde skandální? Měl by ses v té věci trochu angažovat. Konec konců máš syna, kterého se ten problém týká taky.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Philippe a zamyšleně se zadíval na Alexandra.

Mého syna ohrožuje spíš strach než cukry, pomyslel si.

Pro Alexandra byly tohle první Vánoce bez maminky.

I Philippe je poprvé za celou dobu svého manželství stráví bez přítomnosti Iris.

Pro oba to byla nová situace.

Z kliniky odešli mlčky. Pokračovali pak pěšky dlouhou alejí, vysypanou štěrkem. Oba měli ruce v kapsách a mlčeli. Bylo slyšet jen vrzání štěrku pod podrážkami jejich bot. Večer se ochladilo a na cestě ležela jinovatka. Nechávali za sebou tmavé stopy, které se jasně rýsovaly na bílé cestě. Oba vypadali opuštěně. Bylo by stačilo jen málo, aby se vzali za ruku nebo pod paží, ale neudělali to. Šli důstojně každý sám, zahaleni do svého smutku jako do dlouhého pláště.

„To máš šest mrtvých každou minutu, Philippe! Ani tohle s tebou nepohne?“ Shirley se podívala na Alexandra. Byl hubený a vytáhlý. „Máš pravdu, o něj strach mít nemusíš. Dobrá, tak já už toho nechám. Neříkal tady někdo, že začneme vybalovat dárky?“

Zdálo se, že Alexandr všechny ty třpytivé balíčky na zemi ani nevnímá. Pohled měl upřený do prázdna a v myšlenkách byl stále ještě v té pochmurné prázdné místnosti, kde na posteli ležela jeho matka. Byla vyhublá a nemluvila. Ruce měla nehybně složené na prsou, a ani když odcházeli, neudělala jediný pohyb směrem k němu. „Bavte se dobře,“ řekla jenom. „Vzpomeňte si na mě, jestli ovšem budete mít čas a příležitost.“ Byl by jí rád dal pusu, ale zjevně o to nestála, a tak odešel vlastně bez pozdravu. Když se teď díval na tančící plameny v krbu, uvažoval o tom a snažil se pochopit, proč je jeho matka tak chladná. Možná mě ani nikdy neměla ráda? Třeba člověk nemusí své dítě milovat? To pomyšlení v něm vyvolávalo nepříjemný pocit závrati. Jako by se před ním náhle otevřela hluboká propast.

„Joséphine,“ zavolala Shirley, „dáme se už do toho rozbalování?“

Joséphine několikrát tleskla do dlaní, počkala, až vzrušené hlasy ztichnou, a pak slavnostně oznámila, že letos výjimečně se dárky budou vybalovat ještě před půlnocí. Zoé s Alexandrem je budou rozdělovat. Pokojem se rozezněla hudba a zahalila jako závojem dobře maskovaný smutek toho večera. „Tichá noc, svatá noc, v spánku svém, dýchá zem, půlnoc odbila, město šlo spát…“ Zoé zavřela oči a rukou zalovila v hromadě balíčků.

„Pro Hortense, od maminky,“ ohlásila a pak přečetla i další slova napsaná ozdobnými písmeny na podlouhlé obálce: „Veselé Vánoce, Hortense. Mám tě moc ráda.“

Hortense si od ní vzala obálku a s lehkými obavami ji otevřela. Co to bude? Jistě nějaké vánoční přání s vysvětlením, že život v Londýně a její studium jsou drahé, takže vánoční dárek musí být jen symbolický. Její napjatý výraz však zmizel jako mávnutím proutku, když si přečetla: „Poukázka na celodenní nákupy, které podnikneme spolu!“ Vrhla se mamince kolem krku.

„Děkuji, mami! Jak jsi jen uhodla, že tohle si přeju ze všeho nejvíc?“

Protože tě už znám, měla na jazyku Joséphine. Mírně se usmála. Vím, že jediná věc, která nás dvě může spojit a která by se obešla bez narážek a dohadování, je den strávený v obchodech bez ohledu na výlohy. Neřekla ale nic, jen nastavila tvář, aby jí Hortense mohla dát pusu.

„A půjdeme opravdu do všech obchodů, které ti ukážu? Vážně spolu budeme celý den nakupovat?“ ujišťovala se Hortense, která ještě pořád nevycházela z údivu.

Joséphine přisvědčila. Uhodla jsem to správně, pomyslela si. Zároveň cítila lehkou úzkost. Po kom to dítě je? Je vůbec možné, že by byla tak povrchní, že jenom vyhlídka na den strávený utrácením peněz ji přiměje, aby šla maminku obejmout? Kdo za tohle může? Já mám na tom také svůj podíl viny. Všechno se nedá házet na druhé nebo říct, že doba už je teď zkrátka taková. Začalo to tím, že jsem nebyla dost pozorná, že jsem jí nedokázala naslouchat a pochopit ji a že jsem ji vlastně vždycky jen utěšovala slibem nějakého dárku, který spolu půjdeme vybrat. To já jsem se mimoděk nechala vtáhnout do té role, kdy jsem s úžasem pozorovala, jak báječně jí sluší šaty, které si zkouší, jak jí padne nový svetřík nebo jak džíny dokážou zdůraznit její dlouhé štíhlé nohy, a ona jen milostivě přijímala moje komplimenty i všechny dárky. Pyšnila jsem se její krásou a myslela jsem si, že tak na chvíli přestanu myslet na těžkosti, které mi život přinášel. Ale je snadnější vytvořit takovou iluzi než umět jí poradit a být s ní ve chvíli, kdy to potřebuje, a pomoct jí, když je jí smutno. Nic z toho jí nedokážu nabídnout, brání mi v tom jakási moje nešikovnost nebo neobratnost. Za to, co jsem nezvládla, platíme teď obě dvě, milá Hortense. A přitom tě mám tak ráda.

Sevřela ji na chvíli v náruči a tu poslední větu jí pošeptala: „Mám tě tak ráda, Hortense.“

„Já tebe taky, mami,“ špitla Hortense.

Joséphine neměla pocit, že by ta slova byla jen formální. Zalila ji vlna radosti. Zvedla hlavu a s úsměvem se rozhlédla po ostatních. Hned viděla všechno veseleji a cítila se plná elánu. Život jí najednou připadal mnohem hezčí, když se jí dostalo ujištění, že ji má Hortense ráda. Klidně by vyplnila ještě dvacet dalších šeků, jen aby mohla ta slova slyšet ještě jednou.

Rozdělování dárků zatím pokračovalo. Zoé a Alexandr vyvolávali jména obdarovaných, vzduchem poletovaly papíry, které pak končily v krbu, na zemi se povalovaly barevné stužky a utržené visačky. Gary občas přiložil do krbu velké poleno, Hortense zuby překusovala netrpělivě stužky a Zoé se samou nedočkavostí třásly prsty, když rozbalovala další a další tajemné balíčky. Shirley dostala krásné kozačky a kompletní dílo Oscara Wilda v angličtině, Philippe elegantní světle modrou kašmírovou šálu a krabici doutníků, Joséphine kompletní kolekci cédéček Glenna Gouldy a iPod. „Jenže s tímhle já nebudu umět zacházet!“ „Já tě to naučím,“ slíbil jí Philippe a objal ji kolem ramen. Zoé měla tolik dárků, že je skoro nemohla pobrat, když je chtěla odnést do svého pokoje. Alexandr se usmíval a celý okouzlený si prohlížel dárky, které dostal. Potom se najednou zeptal jen tak, neadresně, jak to u něj bylo obvyklé, na to, co s danou situací vůbec nesouviselo, ale jemu to právě vrtalo hlavou: „Jak je možné, že žluny nikdy nebolí hlava?“

Všichni se nahlas rozesmáli. Zoé nechtěla zůstat pozadu, a tak řekla:

„Myslíte, že když s někým hodně dlouho mluvíte, tak že si pak ten druhý ani nevšimne, že máte velký nos?“

„Jak tě to napadlo?“ chtěla vědět Joséphine.

„Protože jsem včera odpoledne ve sklepě tak dlouho hustila do Paula Mersona, až mě nakonec pozval na koncert jeho kapely do Colombes. Tuto neděli!“

Udělala piruetu, hluboce se uklonila a zjevně byla připravená začít přijímat gratulace.

Odpolední melancholie se rozplynula jako pára nad hrncem. Philippe otevřel láhev šampaňského a zeptal se, co bude s krocanem.

„Bože můj! Ta krůta!“ Joséphine přestala pozorovat svoji malou baletku, vyskočila a rozběhla se do kuchyně.

Zoé vypadala v tu chvíli tak šťastně. Joséphine věděla, jak moc jí záleží na tom, aby se s Paulem Mersonem skamarádila. Našla totiž náhodou v jejím diáři jeho fotku. Bylo to vůbec poprvé, kdy si Zoé schovala fotku nějakého kluka.

Joséphine se rozběhla do kuchyně, otevřela troubu a povytáhla plech, aby se mohla podívat, jak je pečení daleko. Ještě by to chvíli chtělo, řekla si a rozhodla se, že trochu zvýší teplotu.

Stála u trouby v bílé zástěře, mhouřila oči samým soustředěním, jak se snažila podlít krůtu, a dávala pozor, aby jí šťáva nevystříkla na rozpálenou pečící mřížku, a náhle měla pocit, že za ní někdo stojí. Otočila se, stále ještě s naběračkou v ruce, a octla se ve Philippově náruči.

„Je hezké tě zase vidět, Jo. Je to už přece tak dlouho…“

Zvedla k němu hlavu a celá zčervenala. Přitiskl ji pevněji k sobě.

„Naposledy jsem tě viděl, když jsi přivezla Zoé na nádraží, tehdy jak jela se mnou a s Alexandrem do Evianu…“

„A tys jim tam zaplatil jezdecký kurz…“

„Sešli jsme se na nástupišti…“

„Bylo krásně, pravé červnové počasí, na peronu trochu foukalo…“

„Bylo to na začátku prázdnin a spousta lidí odjížděla na dovolenou. Říkal jsem si: Tak zase už je za námi další školní rok… Co kdybych se Joséphine zeptal, jestli by nechtěla jet taky?“

„Děti šly koupit nějaké pití na cestu…“

„Mělas na sobě semišové sako, bílé tričko, kostkovaný šátek a k tomu zlaté náušnice a ty svoje oříškově hnědé oči.“

„Zeptal ses mě: Tak jak se ti daří? A já jsem řekla: Dobře!“

„A měl jsem hroznou chuť tě obejmout.“

Zvedla hlavu a podívala se mu do očí.

„Jenže jsme se neobjali…“ začal.

„Ne.“

„Řekli jsme si, že nemůžeme.“

„…“

„Že to nejde.“

Kývla souhlasně hlavou.

„A měli jsme pravdu.“

„Ano,“ zašeptala a pokusila se odtáhnout.

„Opravdu nesmíme.“

„Opravdu ne.“

Přitáhl si ji k sobě, pohladil ji po vlasech a řekl jí potichu:

„Děkuji ti, Jo, za tyhle Vánoce.“

A lehce ji políbil. Trochu se zapotácela a odvrátila hlavu.

„Philippe, ty víš, že… Já myslím… Neměli bychom…“

Podíval se na ni, jako by nechápal, co říká, několikrát se zhluboka nadechl nosem a vykřikl:

„Copak ty nic necítíš, Jo? Co ta nádivka? Nevytekla už všechna ven? O vysušenou prázdnou kostru tady nikdo nestojí!“

Joséphine se otočila a otevřela troubu. Měl pravdu, nádivka už začala překypovat ven, na okrajích pomalu karamelizovala a začínala se připalovat. Uvažovala, co by se s tím dalo honem udělat, když vtom Philippe položil svou ruku na její a společně pak lžící opatrně zatlačili překypující nádivku zpět na její místo.

„Jaká je? Chutnala jsi ji?“ zeptal se Philippe a jeho rty ji hřály na krku.

Zavrtěla hlavou.

„A co sušené švestky, namočilas je přes noc?“

„Ano.“

„Do vody s trochou armagnacu?“

„Ano.“

„Tak to je dobře.“

Cítila na krku jemné šimrání jeho rtů. Ruku měl ještě pořád položenou na té její, která držela lžíci. Jemně ji vedl, aby nabrala trochu sekaného masa smíchaného s kaštany, sušenými švestkami a tvarohem a pak pomalu zvedla lžíci s kouřící a voňavou nádivkou k ústům. Oba zároveň se k ní naklonili a jejich rty se přitom dotkly. Se zavřenýma očima vychutnávali tu dokonalou kombinaci doměkka upečených sušených švestek, které se rozplývaly na jazyku, a lahodné šťávy z masa. Jejich rty se spojily v dlouhém něžném polibku.

„Možná by to chtělo ještě trošku přisolit,“ řekl Philippe.

„Philippe, prosím tě…“ vydechla Joséphine a odstrčila ho. „Neměli bychom…“

Přitiskl ji pevněji k sobě a usmál se. V koutku úst se mu zachytil malý kousek švestkové slupky, a ona ho zatoužila znovu políbit.

„Ty jsi vážně legrační, Jo.“

„Proč?“

„Jsi ta nejlegračnější osoba, jakou jsem kdy viděl!“

„Já?“

„Ano. Jsi tak neuvěřitelně vážná, že člověk má chuť tě rozesmát, a sám se přitom musí smát taky…“

Jeho slova jí připadala jako malý obláček, který se vznášel nad jeho rty, na něž se pořád musela dívat.

„Philippe!“

„Tu nádivku máš mimochodem moc dobrou, Joséphine…“

Znovu ji nabral lžící a zvedl ji k Joséphininým rtům. Pak se sklonil, jako by chtěl říct: Mohl bych ochutnat? A jeho rty se zase dotkly Joséphininých. Byly jemné, plné, voněly po švestkách a trošku i po armagnacu, a Joséphine zaplavil ohromující pocit blaženosti. Pochopila, že tady už není o čem se rozhodovat, že už dávno překročila všechny hranice, které si umínila důsledně zachovávat. V určité chvíli, napadlo ji, člověk pochopí, že hranice, které si vytyčil, nemohou udržet ty druhé v bezpečné vzdálenosti, že ho neochrání před problémy a pokušením. Jen ho odříznou od života a uzavřou před světem. Takže se musí rozhodnout – buď zůstane sám a bude pomalu usychat, nebo je překročí a zažije radost a pocit štěstí.

„Já úplně slyším, jak se ti honí hlavou spousta myšlenek, Jo. Co kdybys už konečně jednou přestala poslouchat svoje svědomí?“

„Ale…“

„Budeš s tím vážně muset přestat, jinak budu mít pocit, že objímám nehybnou sochu!“

Jenže jsou určité meze, které člověk nesmí nikdy překročit, protože jsou příliš nebezpečné. A to právě já v téhle chvíli dělám. Co teď, panebože? Když je tak krásné cítit jeho paže, jak mě drží v náruči!

„Jenomže…“ pokusila se ještě říct, „mám pocit, že…“

„Joséphine, mohla bys mě už konečně políbit?“

Přitáhl si ji k sobě a prudce jí přitiskl rty na ústa. Jeho polibek byl rázný a bylo v něm i něco panovačného, přinutil ji trochu ucouvnout až k rozpálené troubě a ona udělala prudký pohyb, aby se vymanila z jeho objetí. Stiskl ji a ona ucítila jeho jazyk, jak jí proniká mezi zuby. Znovu cítila v ústech lahodnou chuť nádivky a pečených švestek a přímo fyzicky si vybavila, jak se bříšky prstů dotýkala pomleté směsi masa, a zatoužila po tom, aby vzal špičky jejích prstů do úst a to těsto z nich olízl. Philippe, vydechla, ach Philippe! Ovinula mu paže kolem krku a polibek mu oplatila. Už tak strašně dlouho na tohle čekám, Jo, tak hrozně dlouho… Přitiskl ji na skleněná dvířka trouby a jeho ruce obratně pronikly pod bílou zástěru. Líbal ji a rozepínal přitom knoflíčky její bílé blůzy, pak sklouzl rty na teplou kůži na krku a k jejím ňadrům. Líbal ji na každý kousíček kůže, kterou se mu podařilo odhalit, a Joséphine připadalo, že tím dělá definitivní tečku za dlouhými dny nekonečného čekání na tuto chvíli.

Z obývacího pokoje k nim dolehl veselý smích. Joséphine leknutím ztuhla.

„Počkej!“ zašeptala a snažila se uniknout z jeho objetí. „Nesmí nás tady…“

„Je mi to úplně jedno, nedovedeš si vůbec představit, jak moc!“

„Tohle už nesmíme dál…“

„Co nesmíme dál?“ zeptal se prudce.

„Chci říct, že…“

„Joséphine! Dej mi okamžitě zpátky ruce kolem krku, já jsem rozhodně neřekl, že něco skončilo…“

Byl to najednou jiný, cizí hlas a taky jiný muž. Takového ho neznala. Přestala se vzpírat a oddala se tomu novému pocitu. Měl pravdu. Proč by měla odolávat? Toužila po jediném – aby ji zase začal líbat. Tohle je tedy polibek? Bylo to jako v knihách, kde se píše, že se zem otevřela a hory se pohnuly. Měla pocit, že tohle je chvíle, za kterou je člověk schopen dát cokoli na světě. Připadalo jí, že se snad ani nedotýká země. Ve Philippově náruči zapomněla na sestru, své dvě dcery v obývacím pokoji, tuláka s jizvou, kterého zahlédla v metru, i na Lucův smutný pohled. Náhle k ní odněkud znovu pronikla znepokojivá myšlenka: Je to manžel mé sestry! Zarazila se a chtěla se odtáhnout, ale svíral ji v náruči, pevně ji k sobě tiskl, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. Vnímala jeho blízkost celým tělem. Zašeptal: „Teď už nebudeme mluvit, nebo jen úplně potichu!“

Na prahu kuchyně se objevila Zoé, ruce plné balíčků, které si nesla do svého pokoje. Chvíli tam zůstala stát a pozorovala strýce, jak objímá její matku, pak mlčky sklopila hlavu a odešla.

„Tak na koho čekáme teď?“ zeptala se Shirley. „Připadám si tady jako na návštěvě v kouzelnické rodině. Každou chvíli někdo z vás zmizí!“

Philippe a Joséphine se vrátili z kuchyně a vesele hlásili, že krůtu zachránili opravdu v poslední chvíli. Jinak hrozilo, že se spálí. Jejich vzrušení bylo na hony vzdálené stísněné atmosféře, která tu vládla na začátku večera, a Shirley se na ně zvědavě zadívala.

„Čekáme na Zoé a na toho jejího záhadného hosta,“ povzdechla si Hortense. „Zatím jsme se pořád ještě nedověděli, kdo to je.“

Zkontrolovala svůj odraz ve skle příborníku a shrnula si za ucho jeden neposlušný pramen vlasů. S výsledkem však nebyla spokojená a pramínek zase vrátila na původní místo. Udělala jsem dobře, že jsem se nenechala ostříhat, uvažovala. Měla husté, lesklé vlasy a jejich měděná barva se jí dobře hodila k očím. Vzpomněla si na Agathu, která do písmene dodržuje všechny návody z časopisů. Kde vůbec je teď o Vánocích? Ve Val-d‘Isère s rodiči nebo v nějakém klubu v Londýně, ve společnosti těch pochybných týpků, co jim kriminál kouká z očí? Až se vrátím, zakážu jim přístup k nám do bytu. Nesnáším ty jejich slizký pohledy. Gary je taky nemůže ani cítit.

„Nebude to třeba někdo z domu?“ napadlo Shirley. „Možná se seznámila s nějakou starou paní nebo pánem, kteří budou na Vánoce sami, a pozvala je sem.“

„Nemám tušení, kdo by to mohl být,“ řekla Joséphine. „Van den Brockovi slaví Vánoce v rodinném kruhu, Lefloc-Pignelovi také, Mersonovi…“

„Lefloc-Pignelovi?“ zeptal se Philippe. „Já jednoho Lefloc-Pignela znám. Je bankéř, myslím, že se jmenuje Hervé.“

„To bude jistě on,“ řekla Hortense, „velice hezký muž, a na mamince může oči nechat.“

„Aha,“ řekl Philippe a podíval se na Joséphine, která úplně zrudla. „Dělá ti snad nějaké návrhy?“

„Ale kdepak! Hortense si hrozně vymýšlí!“

„To by svědčilo o tom, že má dobrý vkus!“ zasmál se Philippe. „Ale ten, kterého já znám, není zrovna, abych tak řekl, rozverný typ.“

„Vyká mi a odmítá mě oslovovat jménem, říká mi paní Cortèsová! Rozhodně nevypadá na to, že by si ke mně chtěl dovolit nějaké důvěrnosti nebo že by vůbec uvažoval o nějakém svádění!“

„Pak to musí být on,“ řekl Philippe. „Bankéř, hezký, dost přísný na pohled. Našel si vynikající partii, vzal si dceru velmi úspěšného majitele obchodní banky. A ten pak svého zetě usadil do vedení…“

„Jeho ženu jsem ještě nikdy neviděla…“

„Je blondýnka, velice nenápadná, vždycky se hned stáhne a sama téměř nemluví, všechen prostor nechává jemu. Mám dojem, že mají tři děti. Pokud se nepletu, tak to první jim umřelo ještě jako miminko. Mělo devět měsíců nebo tak nějak. Maminka ho v takovém tom nosítku položila na pár minut na parkovišti na zem, když hledala klíče od auta, a auto, které projíždělo kolem, ho srazilo.“

„Panebože!“ zvolala Joséphine. „To ji muselo úplně zničit! To je přece hrozné!“

„Bylo to příšerné. Nikdo si vůbec netroufal s ním o tom mluvit, dokonce ani jeho nejbližší kolegové ne. Zpražil je pohledem hned, jakmile otevřeli ústa a chtěli mu kondolovat.“

„Museli jste se s ním minout na chodbě, zastavil se tady těsně před tím, než jste přišli.“

„Kdysi jsem s ním jednal v nějakých obchodních záležitostech. Všechno se ho hned dotkne a není snadné s ním vyjít, ale zároveň je velice šarmantní a vzdělaný, a když chce, umí velmi dobře jednat s lidmi. My jsme mu mezi sebou říkali Dvojí tvář.“

„Něco jako oboustranná lepicí páska?“ zeptala se Joséphine pobaveně.

„Je nesmírně chytrý. Absolvent elitní školy, nevím, jestli chodil na ÉNA1, Polytechniku nebo École des Mines. Možná má diplomy ze všech tří. Čtyři roky učil na Harvardu. Měl nabídky i z MIT. Všude, kam přišel, budil respekt…“

„No vida! A teď bydlí v našem domě a pokukuje po mamince! Z toho by se mohl vyvinout zajímavý románek,“ prohlásila Hortense.

„Tak co je s tou Zoé? Já už mám hlad,“ řekl Gary. „Úžasně to voní, Jo!“

„Šla si odnést dárky do svého pokoje,“ řekla Shirley.

„Půjdu nachystat předkrm, budeme mít lososa a studená husí játra. Jistě do té doby přijde,“ rozhodla Joséphine. „Běžte zatím ke stolu a usaďte se. Nachystala jsem pro každého kartičku se jménem, najdete je na stole vedle ubrousku.“

„Já půjdu s tebou. S mizením je teď řada na mně!“ řekla Shirley.

Když se octly v kuchyni, zavřela dveře a bojovně na Joséphine ukázala prstem.

„Tak, a teď to vyklop! Protože ta vaše společná starost o krocana mi připadá víc než podezřelá!“

Joséphine se začervenala a sehnula se pro mísu, na které chtěla servírovat husí játra.

„On mě políbil!“

„No konečně! Však už jsem si říkala, na co pořád čeká!“

„Jenže je to můj švagr! Copak jsi na to zapomněla?“

„A bylo to hezký? Každopádně jste si dali na čas, už jsme si říkali, co tam v té kuchyni tak dlouho děláte.“

„Bylo to nádherný! Tohle jsem si vůbec neuměla představit, Shirley! Teď už vím, co je to polibek! Celá jsem se roztřásla. Od hlavy k patě. A to mě držadlo od dvířek u trouby pálilo do zad!“

„No konečně!“

„Nesměj se mi!“

„Vůbec se nesměju! Žhavé polibky já neberu na lehkou váhu.“

Joséphine špičkou nože namočeného v horké vodě vyndala opatrně játra z konzervy a dala je na mísu, ozdobila želatinou a listy zeleného salátu.

„A co mám teď udělat?“

„Zaneseš to do pokoje a začneme jíst! S opečenými tousty budou ta játra vynikající…“

„Já myslím, co mám udělat s Philippem! Přestaň si dělat legraci!“

„No jsi v pěkným průšvihu! Deep, deep shit! Welcome v klubu zakázaných lásek!“

„Radši bych byla v jiném klubu! Shirley, ale vážně, co mám teď dělat?“

„Dej na talíř lososa a nakrájej na něj plátky citronu. Opeč tousty, připrav máslo do nějaké hezké máslenky a otevři láhev dobrého vína… Přece nejsi malá!“

„Děkuju ti, tos mi opravdu pomohla! Mám v mozku totální zmatek! Je to souboj mých dvou hemisfér, pravá volá: No sláva! Konečně jsi přestala přemýšlet! Takhle vypadá opravdová láska! A ta levá křičí: Pozor! Nebezpečí! Seber se a dělej něco!“

„Tohle já dobře znám,“ usmála se Shirley.

Joséphine se znovu začervenala.

„Bylo to tak krásné, když mě líbal! A chtěla bych, aby ještě pokračoval! Ach, Shirley! To je taková nádhera! Přála bych si, aby to nikdy neskončilo!“

„Ó jé. Čekají nás napínavé časy.“

„Myslíš, že to bude bolet?“

„Velká vášeň je vždycky provázena velkým utrpením.“

„O tom ty už něco víš…“

„To je fakt.“

Joséphine se dlouze zamyslela. Mimoděk se podívala na tyčku od trouby a pohladila ji očima. Těžce vzdychla.

„Jsem tak šťastná, Shirley! I kdyby to štěstí mělo trvat jen těchto deset minut. Jsem si jistá, že někteří lidé nezažijí ani těch deset minut opravdového štěstí za celý svůj život!“

„Kdo jsou ti exoti? Ukaž mi je, ať se jim můžu zdaleka vyhnout!“

„Pro mě těch pár minut závratného štěstí představuje hotový poklad! Budu si ten polibek přehrávat ve vzpomínkách jako filmovou smyčku a to mi bude stačit. Podívám se na něj, pak ten film stopnu, převinu zpátky, pustím si ho znovu zpomaleně, zase ho stopnu a tak pořád dál…“

„To máš tedy před sebou vyhlídku na skutečně vzrušující večery!“ Shirley se rozesmála.

Joséphine se zády opřela o troubu a znovu se zasnila. Shirley s ní zatřásla.

„A neměli bychom už konečně začít večeřet? Bude jim divné, co tady tak dlouho děláme.“

V obývacím pokoji zatím ostatní čekali na Zoé.

Hortense listovala sebranými spisy Oscara Wildea a některé pasáže předčítala nahlas. Gary seděl u krbu a snažil se měchy rozfoukat dohasínající oheň. Alexandr čichal k otcovým doutníkům a tvářil se přitom káravě.

„Krása je v očích toho, kdo se dívá,“ přečetla Hortense.

„Very thoughtfull indeed,“ podotkl Gary.

„Ženy můžeme rozdělit do dvou kategorií: na ošklivé a na ty, které používají líčidla. Matky nepatří do žádné z těchto kategorií.“

„Měla by tam být doplněna ještě kategorie XXL,“ připomněl Gary a trochu se začervenal.

„Když jsem byl mladý, myslel jsem, že v životě jsou nejdůležitější peníze. Teď, když jsem starý, to vím už najisto.“

Gary se zasmál:

„To na tebe docela sedí!“

Hortense dělala, že to přeslechla, a předčítala dál:

„V životě jsou pouze dvě tragédie: první prožíváme tehdy, když nemůžeme mít to, po čem toužíme, druhou jakmile se nám to podaří získat.“

„Nesouhlasím!“ zavolal Philippe.

„Já se pod to naopak klidně podepíšu,“ ozvala se Shirley. „Když po něčem toužíme a nedaří se nám to získat, o to víc naše touha vzrůstá.“

„Taky si myslím,“ řekl tiše Philippe.

Seděl vedle Joséphine na pohovce u krbu. Nenápadně ji vzal za ruku, kterou měla opřenou za zády. Joséphine úplně ztuhla a očima ho prosila, aby ji pustil. Dělal, že to nevidí a lehce ji hladil, napřed po hřbetu ruky, pak ji opatrně otevřel dlaň a zlehka se dotýkal jednotlivých prstů. Joséphine mu nemohla ruku vytrhnout, protože by tím prudkým pohybem na sebe jenom upozornila, a tak zůstala sedět bez hnutí a předstírala, že poslouchá, co Hortense předčítá. Ve skutečnosti ji ale vůbec nevnímala a zasmála se pokaždé až tehdy, když viděla, že se smějí i ostatní. Její reakce byla tím pádem vždycky trochu opožděná a ostatní si toho brzy všimli.

„Tys něco pila, mami? Co je to s tebou?“ zeptala se Hortense.

Právě tenhle okamžik si Zoé zvolila pro svůj příchod. Vstoupila do pokoje a obřadně oslovila přítomné:

„Chci vás požádat, abyste všichni zaujali svá místa. Protože já za chvíli zhasnu…“

Zamířili ke stolu a podle jmenovek položených vedle talířů se usadili a na klín si rozložili ubrousky. Pak se zvědavě otočili k Zoé, která tam stála s rukama za zády.

„Teď zavřete oči! A ne aby někdo podváděl!“

Mlčky ji poslechli. Hortense se pokusila trochu pootevřít jedno oko a zjistit, co se děje, ale Zoé zhasla světlo, takže nebylo vidět vůbec nic. Po chvíli, když si její oči přivykly na tmu, dokázala rozeznat obrys jakéhosi těla, které se objevilo na jedné židli. Zdálo se, že ho Zoé podpírá. Co má tohle jenom znamenat? Ten její tajemný host bude jistě nějaká zoufalá troska, nějaký chudák, co sotva chodí. To tedy bude překvapení! První, co udělá, bude, že se nám tady pozvrací rovnou u stolu nebo ještě něco horšího. Nakonec ještě budeme volat záchranku. No potěš! To tedy budou Vánoce!

„Hortense, ty švindluješ! Vidím tě! Hned ty oči zavři!“

Hortense neodporovala, ale alespoň natahovala uši, seč mohla. Zaslechla zvuk, který se podobal zašustění balicího papíru. Že by ještě ke všemu neměl boty a měl nohy jenom tak obalené do novin? Zřejmě nám sem dotáhla nějakého bezdomovce. Zacpala si nos. Když oni ti chudáci tak hrozně smrdí! Pak ale uvolnila sevření prstů a opatrně nasála vzduch, jestli ucítí nějaký zápach. Necítila ale nic podezřelého. Zřejmě ho Zoé přinutila se osprchovat. A proto jsme museli tak dlouho čekat. Pak ale rozeznala slabou vůni čerstvého lepidla. A zase ten zvláštní zvuk. Jako když se vám kočka zlehka otře kožíškem o židli. Nevěděla, co si má o tom myslet. Vzdychla a rezignovaně vyčkávala, co přijde.

Přivedla nějakého bezdomovce, pomyslel si Philippe. Některého z těch chudáků, co spí na složeném kartonu na ulici. To by mi nijak nevadilo. Konec konců tak můžeme dopadnout všichni. Zrovna včera potkal na Gare du Nord, když čekal na taxík, svého bývalého kolegu. Šel ztěžka a opíral se o hůlku. Vysvětlil Philippovi, že nemůže došlápnout na pravou nohu, protože má velmi slabou chrupavku v koleni, ale na operaci jít nechce. Však to znáš, Philippe, na měsíc, na dva vypadneš z rytmu a je konec. Nikdy už tu ztrátu nedohoníš. Já nepracuju už půl roku, odpověděl mu Philippe, a vůbec mi to nechybí. Užívám si života a těší mě to, pomyslel si, když se za ním díval, jak pomalu odchází. Nakupuju obrazy a jsem šťastný. A líbám jedinou ženu na světě, která je mi zapovězená. Ještě cítil na rtech chuť toho polibku. Snažil se připomenout si chuť sušených švestek a armagnacu. Šťastně se usmál do tmy. Až pojedu příště do New Yorku, mohl bych ji vzít s sebou. Tam bychom spolu mohli být šťastní. Nikdo by o nás nevěděl a my bychom se kochali krásou města. Chodili bychom na dražby uměleckých děl. Za poslední dva týdny obrat z prodeje v New Yorku dosáhl svého maxima, jedné miliardy tří set tisíc dolarů, což je tak zhruba dvěstěpadesátkrát víc, než činí roční rozpočet na nákupy celého pařížského Centre Pompidou. Docela si umím představit sám sebe jako ředitele nějaké soukromé galerie. Mohl bych tam vystavovat díla ze své sbírky. Naučil bych Alexandra kupovat obrazy. Nedávno na jedné aukci v Christie´s viděl, že sochu Vape Colder Troll od Jeffa Koonse koupil desetiletý kluk. Seděl tam mezi otcem, bohatým podnikatelem v nemovitostech, a matkou, známou psychiatričkou. Za jediný dětský rozmar svého syna zaplatili tři sta padesát dva tisíc dolarů, ale vypadali, že jsou na to velice hrdí! Alexandr, Joséphine, New York, sochy a obrazy, to všechno se mu teď ve zmateném víru honilo hlavou.

„Já teď rozsvítím a vy už můžete otevřít oči,“ ohlásila Zoé.

Překvapeně vykřikli. Na židli, kterou nechali u stolu navíc, teď seděl… Antoine. Přesněji řečeno jeho fotografie v životní velikosti, nalepená na polystyrénové desce.

„Dovolte, abych mezi námi uvítala tatínka,“ prohlásila Zoé a oči jí jen zářily.

Všichni zírali v údivu střídavě na fotografii a na Zoé a nevěděli, co říct. Nakonec se jejich pohledy zastavily u Antoina, jako by čekali, že se třeba pohne a ožije.

„Doufal, že bude moct na Vánoce přijet, jenže mu to nevyšlo. Tak jsem si myslela, že by bylo hezké, kdyby tady s námi dnes večer byl aspoň takhle, protože Vánoce bez tatínka ani žádné Vánoce nejsou. Tatínka nemůže nikdo nahradit. Vůbec nikdo. A tak bych chtěla, abychom pozvedli sklenice a připili na jeho zdraví a řekli nahlas, že nám tady schází a že se už nemůžeme dočkat, až tady zase bude s námi.“

Musela si tu řeč předem připravit, protože ji ze sebe vychrlila na jedno nadechnutí. Nespouštěla přitom oči z fotografie svého otce v loveckém úboru.

„Málem jsem zapomněla říct ještě jednu věc: Není sice dost vhodně oblečený pro tuto slavnostní příležitost, ale říkal, že to jistě pochopíte… Že po tom všem, co teď prožil, je elegance to poslední, čím by se chtěl zabývat. Protože on v poslední době zažil spoustu neobyčejných dobrodružství!“

Antoine měl na sobě béžovou sportovní košili, lovecké kalhoty v barvě khaki s mnoha kapsami a kolem krku bílý šátek. Rukávy měl vyhrnuté, aby bylo dobře vidět jeho opálená předloktí se světlými chloupky. Kaštanové vlasy měl ostříhané nakrátko, obličej osmahlý sluncem. S hrdým výrazem se díval přímo do objektivu. Usmíval se. Vypadal jako odvážný lovec velkých šelem. Pravou nohu měl opřenou o ležící antilopu, ale tento detail už nebylo vidět, protože spodek fotografie zakrýval ubrus. Joséphine ten obrázek poznala, byl ještě z doby, kdy pracoval u Gunmana a na obzoru se nerýsovalo nic znepokojivého, o fúzi a propouštění tehdy ještě nikdo nemluvil.

Účinek té scény byl nečekaný a impozantní, na prvních pár vteřin měli skutečně všichni dojem, že Antoine tady s nimi sedí u stolu.

Alexandr se lekl a trhl sebou. Vrazil do vedlejší židle, na níž byla postavená fotografie, a ta spadla na zem.

„Ty mami tatínka ani nijak nepřivítáš?“ zeptala se Zoé a zvedla Antoina zase zpátky na původní místo.

Joséphine zavrtěla hlavou. Nemohla se ani pohnout. To není možné. Opravdu je živý? Setkala se s ním Zoé, aniž bych já o tom něco věděla? A tahle groteskní scénka, to byl jeho nápad, nebo to celé připravila Zoé úplně sama? Seděla bez hnutí, celá strnulá, a jen zírala přes stůl na Antoinovu fotografii. Nebyla schopná to pochopit.

Philippe a Shirley se na sebe podívali. Chvíli to vypadalo, že se začnou smát, ale rychle se ovládli. To by mu tak bylo podobné, že by sem přišel jako nějaký hrdina z operetky, a zkazil nám vánoční večeři, pomyslela si Shirley. Přitom když měl proslovit jen jedinou větu na veřejnosti, okamžitě se celý zpotil!

„To od tebe není ani trochu hezké, mami, že tatínka nechceš mezi námi přivítat a dát mu pusu! Jsou přece Vánoce a vy jste pořád manželé.“

„Zoé,… prosím tě,“ vypravila ze sebe Joséphine ztrápeně.

Hortense se dívala na fotografii svého otce a ovíjela si mechanicky pramen vlasů kolem prstu.

„Na co si to tady hraješ, Zoé? Předvádíš nám tady nějakou svoji verzi filmu Dobyvatelé nebo scénku Tatínkův šťastný návrat?

„Když tady nemůže být tatínek s námi, tak mě napadlo, že pro něj připravím místo u stolu, a chtěla bych, abychom mu všichni připili na zdraví!“

„Už to chápu! Papundeklovej tatínek! Tos myslela? Takhle přece říkají těmhle fotkám nalepeným na kartonu v Americe a ty to moc dobře víš, Zoé!“

Zoé ani nemrkla.

„Tohle totiž není z její hlavy! Četla o tom v novinách v Anglii,“ pokračovala Hortense. „Flat Daddy! To sem do Evropy přišlo z Ameriky. Celé to začalo tím, že jednu manželku vojáka, který byl na vojenské misi v Iráku, mrzelo, že jejich čtyřletá holčička tatínka nepoznala, když se pak vrátil na dovolenou, a tak jí vyrobila jeho obraz. Chytila se toho Národní garda a hrozně rychle se to rozšířilo mezi lidmi. Teď už každá rodina, která má nějakého vojáka na zahraniční misi, dostane takovýho Flat Daddyho na požádání poštou! Zoé nic nového nevymyslela. Jenom se nám jednoduše rozhodla pokazit Vánoce.“

„To není pravda! Chtěla jsem jenom, aby tady byl s námi!“

Hortense vyletěla jako čert z krabičky.

„O co ti jde? Abychom všichni měli pocit viny? Chceš nám všem ukázat, že jediná ty jsi na něj nezapomněla? Že jenom ty ho máš doopravdy ráda? Jenže to máš smůlu, protože on umřel. Už před půl rokem! Sežral ho krokodýl! Nikdo jsme ti to neřekli, protože jsme tě toho chtěli ušetřit, ale tak to prostě je!“

„To není pravda!“ rozkřičela se Zoé a zacpala si uši dlaněmi. „Nemohl ho sežrat krokodýl, protože nám poslal pohlednici!“

„Ale to je jenom nějaká stará pohlednice, kterou zašantročili kdesi na poště!“

„To není žádná pravda! To je lež! Tatínek nám napsal! Ty jsi jenom hnusná lhářka, která by chtěla, aby všichni umřeli a jenom ty jediná abys zůstala naživu! Ty lhářko jedna pitomá, ulhaná!“ ječela Zoé jako smyslů zbavená a dala se do pláče.

Hortense dosedla zpátky na židli a pohybem ruky rezolutně naznačila, že už toho má právě dost. „To už nevydržím, končím!“ Joséphine se rozplakala, smetla ubrousek z klína a odešla od stolu.

„Výborně, Zoé!“ vykřikla Hortense. „Máš v rukávu ještě nějaký další podobný překvapení? Abychom se ještě trochu pobavili, když už jsem v tom?“

Gary, Shirley a Philippe stísněně vyčkávali, co se bude dít. Alexandr se díval z jedné své sestřenice na druhou a snažil se pochopit, co se to děje. Antoine tedy zemřel? Sežral ho krokodýl? Jako ve filmu? Husí játra se pomalu roztékala na talíři, tousty okoraly a ztvrdly, plátky lososa změkly. Z kuchyně bylo cítit, že se něco pálí.

„Ten krocan!“ zvolal Philippe. „Zapomněli jsme vypnout troubu!“

V tu chvíli se na prahu objevila Joséphine v bílé zástěře.

„Krocan je spálený na škvarek,“ oznámila nešťastně.

Gary jen vzdychl. Bylo na něm znát, že je celou tou situací opravdu znechucený.

„Je jedenáct a pořád jsme ještě ani nezačali jíst. Ty vaše nerváky jsou fakt děsný! Sem už na Vánoce nikdy nepřijedu!“

„Co má tohle všechno znamenat? Copak jste se všichni zbláznili nebo co?“ zlobila se Shirley.

„Tak to se vám teda fakt povedlo!“ zaječela Zoé, sbalila tatínka pod paži a odkráčela bojovně do svého pokoje.

Gary si přitáhl mísu s lososem, nabral si dva plátky, dal si je na talíř a totéž udělal s husími játry.

„Promiňte, že začínám jíst jako první,“ řekl s plnou pusou, „rád bych měl ale něco v žaludku, než začne druhé jednání!“

Alexandr ho okamžitě napodobil a podal si rukou na talířek taky jeden plátek lososa. Philippe odvrátil hlavu. Neměl chuť zrovna v tuhle chvíli začít svého syna poučovat o tom, jak se má chovat u stolu. Joséphine seděla sklesle na židli, zasmušilým pohledem se dívala na stůl, aniž by ho opravdu vnímala, a mechanicky přejížděla prstem po písmenech vyšitých na zástěře, která radostně hlásala, že: JÁ JSEM TADY ŠÉF, TAKŽE OSTATNÍ MĚ BUDOU POSLOUCHAT!

Philippe navrhl, aby už o spáleném krocanovi nemluvili a přešli rovnou k sýrům a moučníku.

„Začněte beze mě,“ řekla Joséphine a vstala. „Zajdu se podívat na Zoé.“

„No skvěle! Tak už nám ta hra na postupné mizení zase hezky začíná,“ řekla Shirley. „Vezmu si raději taky rychle předkrm, co kdybych se vypařila?“

Mylène Corbierová hodila svou tašku Hermès – opravdovou, zakoupenou v Paříži a ne nějakou ubohou imitaci, na kterou natrefíte na každém rohu – na červenou koženou pohovku v předsíni a spokojeně se rozhlédla kolem sebe. To je krása, řekla si potichu. Opravdu nádhera! A patří mně! A koupila jsem si ho za peníze, které jsem vydělala úplně SAMA!

Za těch šest měsíců, které strávila v Šanghaji, se skoro nezastavila. Ale stálo to za to! Byt toho byl výmluvným důkazem. Prostorný, s velkými okny a dlouhými závěsy z krémového lněného plátna, s dřevěným obložením na stěnách, které jí připomínalo babiččin dům v Lons-le-Saunier, ve kterém bydlela, když se vyučila kadeřnicí. Lons-le-Saunier pro ni bylo synonymem nekonečné nudy. Jedinou pýchou toho města bylo, že se v něm narodil Rouget de Lisle. A dnes? Zastávka Lons-le-Saunier, vlak za dvě minuty pokračuje v jízdě!

Byt byl prostorný, vlastně to byl jeden dlouhý loft rozdělený vysokými přepážkami se žaluziemi. Na stěnách byla moderní vymývaná omítka v odstínu vaječných skořápek. „Absolutně šik!“ řekla Mylène nahlas a luskla přitom prsty. Musela mluvit jen sama se sebou, protože neměla nikoho, s kým by se o svou radost mohla podělit. Mluvit sám se sebou není nic moc, ale aspoň něco! A zvlášť teď o svátcích! Vánoce a Nový rok oslaví sama u plastového stromečku, koupeného přes internet. Dá si pod něj malé jesličky, které dostala od babičky předtím, než odjela do Číny. „A nezapomeň se tam každý večer pomodlit! Aby tě Panenka Maria ochraňovala!“

Prozatím Panence Marii neměla co vyčítat, svou roli patronky plnila dobře. Samozřejmě že by občas uvítala nějakou společnost, bylo by fajn, kdyby jí sem tam někdo řekl něco hezkého nebo ji povzbudivě pohladil po ruce, ale nezdálo se, že by tohle byla pro Mylène priorita. Člověk nemůže mít všechno, to já dobře vím, povzdechla si. Rozhodla se, že odjede do Šanghaje a že tam dosáhne úspěchu, no a na slova uznání si holt bude muset počkat, však taky jednou přijdou. Až bude bohatá. Moc bohatá. Teď byla bohatá tak středně. Měla pěkný byt, šoféra na plný úvazek (za padesát euro měsíčně!), ale prozatím váhala, jestli má investovat i do nějakého domácího mazlíčka. Aby platila pět tisíc euro na daních každý rok za zvíře, když bude jen o trochu větší než čivava! Ona by chtěla pořádného psa, chlupatého a s velkou tlamou, který sice slintá, ale zase vám olízne ruku, a ne nějaký zmenšený model, který se vám vejde do kabelky. Jenže v téhle zemi, jakmile přidáte dalšího obyvatele na metr čtvereční její už tak dost obsazené plochy, nezbývá než platit. Musíte počítat s tím, že vás to bude stát pět ročních platů, když si budete chtít pořídit druhé dítě! Takže prozatím se spokojila s tím, že rozmlouvala sama se sebou, nebo si pustila televizi. Když už na mě samota bude doléhat přespříliš, koupím si červenou rybku v akváriu. Za tu se žádné poplatky platit nemusí. A navíc nosí štěstí. Začnu s červenou rybkou, potom vydělám jmění a pak… Nebo si koupím želvu. Želvy přece taky nosí štěstí. Mohla bych si koupit páreček. Jsou legrační, s těma vypoulenýma očima a zobanem, který mají místo nosu. A říká se, že jsou dost přítulné… Jenže když je něco vyleká, začnou vydávat příšerný puch.

K jesličkám patřily i figurky vola a oslíka, pastýře s ovečkami a vesničanů, kteří nesli na zádech otepi klestí. Ježíšek a jeho rodiče do chléva zatím ještě nedorazili. Dnes o půlnoci položí spícího Ježíška do jesliček na slámu, pomodlí se, otevře si láhev nějakého dobrého šampaňského a usadí se s ním na pohovku u televize.

Z předsíně bylo dobře vidět do jejího pokoje. Na světlých širokých parketách tam stála velká kovová postel s baldachýnem a bílým povlečením, naleštěný nábytek a velké lampy na podstavcích. Naučila se rozeznávat, co je vkusné a co ne, aby to uměla poznat jako ti, kteří se už narodili s přirozeným smyslem pro správné materiály, barvy a proporce. Prostudovala kvůli tomu spoustu časopisů o bytových dekoracích. Dál už pak jen stačilo platit faktury. Koupit se dá všechno. A když říkám VŠECHNO, myslím skutečně všechno. Dáte jim tu nejsložitější věc na světě a oni vám ji okopírují do sebemenšího detailu. Čáry máry fuk! Udělají do dřeva dokonce i chodbičky jako od červotoče, aby vytvořili dojem stáří a patiny.

Od té doby, co opustila tu stísněnou svobodárnu v Courbevoie, urazila pořádný kus cesty. „Ale ano, byla stísněná, nazvěme věci pravými jmény!“ řekla nahlas a sundala si lodičky, ze kterých ji bolelo v kříži, jak byla prohnutá. Nábytek byl z druhé ruky, kuchyňka miniaturní a špatně odvětrávaná, jediný pokoj sloužil zároveň jako obývák, jídelna, ložnice i úložný prostor. Přehoz přes postel byl z bílé bavlněné látky, na něm několik polštářů poházených jen tak bez ladu a skladu. Na posteli často zůstaly drobky chleba, které ji pak škrábaly do zad, když si lehla. A když rozložila prkno na žehlení, mohla se špičkou žehličky skoro dotknout nosu moderátora, který v televizi uváděl večerní zprávy. Nazdárek, Patriku, oslovila ho vždycky, když žehlila límeček blůzky. Vymyslela si k tomu takovou rýmovačku: Patriku, Patričku, vidíš tu žehličku? Mávám ti vesele od nohy postele. Vždycky dbala na to, aby byla jako ze škatulky, a každý večer si žehlila oblečení, které si nachystala na druhý den. „Když člověk nic moc nemá, neznamená to ještě, že by se měl chovat jako nějaká nicka!“ svěřila jednou televiznímu hlasateli, který z obrazovky pochmurným hlasem komentoval nejrůznější neštěstí, která se toho dne přihodila na naší planetě.

Byla to hrozná doba! Čekala na sebemenší spropitné, které pro ni představovalo vítané přilepšení k mizernému platu, s nímž jen tak tak vyšla do konce měsíce. Když zazvonil telefon a na displeji se objevilo číslo jejího bankovního poradce, dělala, že není doma, a nezvedla sluchátko. A při pohledu na úřední obálku se jí málem protáčely panenky. To že byl nějaký život? Dokonce jednu dobu vážně přemýšlela o tom, že by si přivydělávala jako prostitutka. Třeba jednou dvakrát za týden, jen aby přežila. Některé její kamarádky sháněly zákazníky přes internet. Už se na to psychicky připravila, říkala si: No co, aspoň si můžeš sama vybrat klienta a rozhodnout se, jestli s ním půjdeš nebo ne, určíš si cenu, délku schůzky a co s ním budeš dělat. Ty jsi tady šéf. Je to takovej tvůj malej byznys. Nikdo tě nebude sekýrovat. A za chvilku to máš z krku. Nebo máš snad nějaký jiný řešení? Z čeho chceš zaplatit nájem, daně, místní poplatky, pojistky, plyn, elektřinu a telefon? Z těch pár šupů, co vyděláš? Věděla, že se za ní chlapi otáčejí a dívají se jí do výstřihu. Málem už jednomu takovýmu zjevně zazobanýmu týpkovi řekla ano, když se objevil Antoine.

Jako princ na bílém koni. Antoine Cortès, rytíř bez bázně a hany. Vyprávěl jí o Africe, divokých šelmách, bivakování v buši, výstřelech z pušky za noci, o podílu na zisku a o úspěchu, který ho čeká. Přitom pojídal quiche, který kupovala zmražený a ohřívala ho v mikrovlnce, a potom ji objímal na posteli s bílým bavlněným přehozem.

Pak s ním odjela do Afriky. Croco Park v Kilifi, mezi Mombasou a Malindi. Bílé pláže s jemným pískem. Kokosové palmy. Krokodýli. Velkolepé plány. Dům se služebnictvem. Najednou neměla nic na práci. Antoinovy dcery za nimi přijížděly na návštěvu. Byly roztomilé, zvlášť malá Zoé. Obstarala pro ni kompletní novou garderobu a oblékala ji jako panenku, natáčela jí vlasy. Ta starší dělala sice dost dlouho drahoty, ale Mylène si ji nakonec získala. Když byly u nich, docela to šlo. Bylo to dokonce moc fajn. Měla obě holky hrozně ráda. Brávala je s sebou na pláž, nachystala vždycky piknikový koš s jejich oblíbenými sendviči a čerstvou ovocnou šťávu z manga a ananasu. Hrály karty, vařily a hodně se u toho nasmály. Vzpomínala, jak jednou dělala wapiti se sladkým bramborem, které se jí úplně připeklo na dno hrnce a nedalo se nijak odškrabat ani vyklopit. Drželo tam jako kus betonu! Hortense ho překřtila na What a pity. Kdy zas budeš dělat to svoje What a pity? vytrubovala po celém domě. Hlavně to neříkej tatínkovi, prosila ji Mylène, říká, že jsem nemožná kuchařka. Zůstane to jenom mezi námi. Bude to naše tajemství, ano? Dobře, ale co za to? odsekla Hortense. Naučím tě svůdně mrkat umělýma řasama a udělám ti francouzskou manikúru. A Hortense k ní natáhla ruce.

Ale jinak… Trávila celé dny nicneděláním, maximálně tak četla časopisy a lakovala si nehty. Čekala na Antoina schoulená v houpací síti. Na Antoina, který pracoval, postupně víc a víc ztrácel odvahu a motivaci a měnil se jí před očima. Začaly potíže s těmi hnusnými krokodýly, nechtěli se rozmnožovat a požírali zaměstnance. Pan Wei začal Antoinovi vyhrožovat. Ten pak přestal úplně pracovat a dal se na pití. Mylène se v houpací síti začala nudit. Přece si tady nebudu jen donekonečna leštit nehty! Já přece nejsem zvyklá zahálet! Toužila něco dělat, chtěla pracovat a vydělávat peníze. Ale vždycky ji jen odbyl. A pil víc a víc. Takže vzala věci do svých rukou. Sedla si k jeho stolu, pustila se do účetnictví, zapisovala si položky do velkého sešitu, zkoumala příjmy, amortizaci, zisky, postupně začala chápat, jak věci fungují. Naučila se napodobit Antoinovo písmo, tenké a hubené nožičky písmene „m“, úzké „o“ a hubené zakroucené „s“ i jeho podpis. Šlo to jako po másle. Pan Wei si ničeho nevšiml. Až do toho nešťastného dne…

Máchla párkrát rukou, aby zahnala tu hroznou vzpomínku. Na tu příšernou věc musíš zapomenout, řekla si. Otřásla se a zatřepala hlavou. Tápala rukou po stolku, až našla cigaretu. Zapálila si a hladově vtáhla kouř do plic. To dřív nedělala. Nikdy nekouřila. Nebylo to dobré pro pleť. Svou kosmetickou řadu pojmenovala „Pařížská kráska“ a make-up „Francouzská lilie“. Na krabičce byl schematicky načrtnutý její květ.

Z toho make-upu se stal můj bestseller. Spojoval několik funkcí: zesvětloval pleť, vyhlazoval ji, zakrýval její drobné nedostatky a zároveň sloužil jako líčidlo. Když žila v Croco Parku a lámala si hlavu, čím by se tam mohla zabavit, napadla ji kosmetika. Protože krása a všechno, co s ní souvisí, to byla její parketa. Vždycky pečlivě dbala na to, jak vypadá. Navíc vždycky obdivovala malířství. Nejvíc se jí líbil Renoir a ženy z jeho obrazů, silné, s růžovou pletí. Byly impozantní a nebylo náhodou, že měl impresionismus takový úspěch a že dodnes vyvolává velký zájem. Svěřila se se svým plánem Antoinovi, ale ten jen pokrčil rameny. Zkusila pana Weie a ten po ní hned chtěl podnikatelský záměr. Do háje, řekla si, to jako myslí co?

Tak se začala vyptávat Číňanek, které žily v Croco Parku. Na internetu se totiž dočetla, že právě takhle postupovaly zahraniční firmy, když chtěly proniknout na čínský trh. Je důležité strávit s klienty dostatek času a poznat jejich spotřebitelské zvyky. Vývojáři od firmy General Motors se vydali přímo do provincie Guangxi, aby se s lidmi, kteří budou kupovat jejich dodávky, setkali u nich doma, na farmě. Sedli si s nimi na kraj cesty a diskutovali o tom, co jim na autech vadí a co by se mělo zlepšit a s čím jsou naopak spokojení. Mylène to udělala taky tak. Lámanou angličtinou si povídala s Číňankami a pochopila, že všechny bez rozdílu touží po jediné věci – chtěly by nějaký kosmetický přípravek, který dokáže vybělit pleť. White, white, opakovaly pořád dokola a prsty se obdivně dotýkaly jejích tváří. Za kelímek takového zázračného bělidla byly ochotné dát klidně i celý svůj plat. A tehdy ji napadla geniální myšlenka: vytvoří kosmetický prostředek, který bude v sobě spojovat vlastnosti make-upu a ZÁROVEŇ bude mít bělící účinky. Přidá do něj trochu čpavku. Jenom kapinku. Nebyla si zrovna jistá, jestli to nebude škodlivé pro pleť, ale každopádně to fungovalo. A pan Wei souhlasil s tím, že se stane jejím obchodním partnerem.

V Číně bylo všechno tak snadné. Mohli jste vyrábět, cokoli jste chtěli, stačilo jen dobře vysvětlit, o co vám jde, a šup! Celá ta výrobní mašinérie se dala do pohybu! Návratnost, prodejní cena, zisk, kolik, how much, celý výpočet byl hotový za pár minut. Smlouvu nikdo nepotřeboval. Nedělali žádné zkušební testy, nedělali si starosti s tím, jestli je to pro pleť dobré nebo ne. Udělali jednu zkoušku, a když to fungovalo, rozběhli hned výrobu.

Pan Wei otestoval prodejnost výrobku na dělnicích v jedné továrně. Během několika málo minut rozprodal celou vyrobenou dávku, kterou měl na skladě. Rozhodl se, že se zaměří na zemědělskou oblast a pak že bude prodávat prostřednictvím internetu. Vysvětlil Mylène, a oči přitom přimhouřil do neznatelné štěrbinky, že padesát milionů Číňanů bydlí na venkově, že příjmy na jednoho obyvatele v této zemi prudce stoupají a toho on chce využít. A jako příklad uvedl značku Wahaha, největšího čínského výrobce nápojů, který svůj úspěch založil na tom, že oslovil venkov. Celý jeho marketing spočíval v tom, že na každou větší vesnickou zeď nechal namalovat svoje logo. Mylène zavřela oči a představila si obrázek královské lilie na zdech domků z mazaniny. S dojetím pomyslela na Ludvíka XVI. Měla pocit, že se tím dotýká jeho dávné slávy.

„Nadnárodní korporace mají před sebou obrovskou výzvu v podobě distribuce výrobků do zemědělských oblastí Číny,“ zdůrazňoval neustále pan Wei. „Není dobré řídit se příkladem lidí ze Západu, kteří se zaměřují jenom na města.“

Důvěřovala jeho úsudku. On se staral o výrobu a ona vymýšlela kosmetické řady. Každý měli pětatřicet procent, zbytek šel na zprostředkovatele. Ti se měli postarat o to, aby se výrobek stal jedničkou na trhu. Kolečka se prostě musí dobře promazat, tak už to tady u nás chodí, řekl jí tím svým nosovým hlasem. Párkrát se ho chtěla na něco zeptat, ale on pokaždé významně zakašlal. Znělo to káravě, jako by jí chtěl ukázat, že tohle je jeho práce a on si nepřeje, aby se mu do ní pletla. Musím být opatrná, uvědomila si, a musím pamatovat na to, že je potřeba mít víc želízek v ohni. Tehdy jí pomohl Marcel Grobz. Musím se mu zase ozvat, je fakt, že opatrnosti nikdy nezbývá. Nesmím si to ale rozlít u pana Weie, jeho rady v oblasti investic se mi zatím vždycky vyplatily. Přesvědčil mě, abych koupila akcie pojišťovny China Life, a ty od prvního dne, kdy byly kotovány na burze, už víc jak zdvojnásobily svou hodnotu! Samotnou by mě to nikdy nenapadlo.

Přitom nápadů měla víc než dost. Dnes ráno, například, když vstávala, jí hlavou bleskla myšlenka na mobilní telefon, do kterého by se dal uložit make-up a rtěnka. Z jedné strany by byla klávesnice a z druhé malá odklápěcí přihrádka na líčidla. No není to geniální myšlenka? Musím si ji nechat patentovat. A nesmím zapomenout zavolat advokátovi Marcela Grobze. Dobrý den, jsem dcera Alberta Einsteina a Esthée Lauder! Pak už se o tom jenom zmíní tomu prohnanému Weiovi a bude to!

Zítra odjíždí do Kilifi. Promluví s ním o tom, až se zase vrátí. Našel si nového člověka, který se mu staral o Croco Park. Nějakého Holanďana, takový ten brutální typ, kterému ani za mák nevadí, že mu tam krokodýli požírají zaměstnance. Krokodýli se konečně začali rozmnožovat. Nechal je vyhladovět natolik, až u nich nakonec základní životní instinkt, touha přežít, získal vrch a začali se požírat navzájem. Nastal hrozný masakr a ti nejsilnější, kteří vyhráli, začali v kolonii vládnout. Samice se najednou poslušně nechávaly oplodňovat. „Vycítily, kdo je tady pán a podřídily se,“ pyšnil se ten Holanďan do telefonu panu Weiovi, který ho poslouchal, pohodlně rozvalený na židli. Taky mi chce připomenout, kdo to tady řídí, pomyslela si Mylène a přinutila se k tomu, aby se na něj slabě usmála.

Musí ještě zanést na poštu dopis. Vstala a přešla k sekretáři v odstínu plaveného dřeva, na kterém byly vystavené fotografie Hortense a Zoé. Otevřela zásuvku a vyndala z ní jednu složku. Z každého odeslaného dopisu si dělala kopii, aby se třeba neopakovala. Sedla si s ní ke stolu, vzdychla a chvíli kousala vršek od pera. Musí si dát pozor na pravopisné chyby. Proto také nikdy nepsala dlouhé dopisy.

„V kolik hodin přijdou?“ zeptala se Josiane. Vyšla právě z koupelny a masírovala si záda v kříži.

Už druhý týden špatně spala. Měla úplně ztuhlou krční páteř a bolela ji záda. Jako by ji podél páteře bodaly špičky nožů, takových, co používají v cirkusu, když házejí na cíl.

„O půl jedné. Přijde i Philippe s Alexandrem. A pak ještě jakási Shirley se synem Garym. Mám radost, že budeme mít tolik hostů! Kdybych byl kocour, hned bych začal příst samou blažeností. Konečně jim tě budu moct ukázat a představit! Na tenhle Nový rok hned tak nezapomenu! Je to pro mě velký den.“

„A vážně myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Ale tak už toho nech! Vlastně s tím přišla Joséphine, zavolala mi, že by nás chtěla pozvat na večeři do toho svého nového bytu. Ale myslel jsem si, že by ses asi cítila líp, kdyby přišli oni sem k nám. Musíš taky myslet na Juniora. Rodinu bude v životě vždycky potřebovat.“

„Oni ale přece žádná jeho rodina nejsou!“

„No když my žádné příbuzné nemáme, nezbývá, než si je vypůjčit.“

Josiane přecházela kolem postele, nakláněla hlavu na jednu i druhou stranu a snažila se protáhnout si krk. Byla ještě pořád v negližé.

„Dneska rodina není v módě, nikdo už na tyhle věci nedrží,“ durdila se.

Neposlouchal ji, v myšlenkách byl docela jinde. Představoval si už ten nový okruh lidí a přátel, který teď pro Juniora vybuduje.

Znaly mě jen jako člověka, kterého jejich matka jen neustále peskuje, sráží a ponižuje. Teď už chci hrát jinou úlohu. Budu jako král Slunce, co si pyšně vykračuje svou Zrcadlovou galerií ve Versailles. Jen se všichni dobře podívejte, jaký teď mám palác, spousty lokajů a dokonce i malé princátko! Ženo, přines mi mou napudrovanou paruku a střevíce s mašlí!

Seděl napůl oblečený na posteli, jen v bílé košili, jejíž cípy mu zakrývaly silná stehna, porostlá zrzavými chlupy. Vesele se zasmál a převalil se na posteli na záda. Pomněnkově modré oči mu jen zářily.

Josiane se natáhla vedle něho. To byl celý on, ten její Marcel! Vždycky veselý a v dobré náladě. Věděla, že mu na téhle návštěvě hodně záleží. Byl čerstvě oholený a navoněný. Na židli měl rozložený oblek z šedé vlny alpaka, vedle něho už byla připravená modrá kravata a manžetové knoflíčky ve stejném tónu.

„Vidím, že sis dal záležet. Budeš celý nastrojený…“

„Strojím se rád, mám radost, že mi to teď sluší.“

Položila si mu hlavu na rameno a usmála se.

„A dřív ti to neslušelo?“

„Dřív jsem vypadal jak stará ropucha. Víš, někdy se tak sám sebe ptám, jak sis mě vůbec mohla tehdy všimnout?“

Je pravda, zamyslela se Josiane, že jako nějaký krásný řecký bůh ten její Marcel nikdy nevypadal. Zpočátku, a to musela uznat, ji zaujaly víc jeho peníze než přitažlivý zevnějšek nebo nějaký půvab. Ale brzy si ji získal svou velkorysostí a nakažlivou vitalitou, takže se stala nejdřív jeho milenkou a potom i jedinou ženou jeho života a matkou jeho dítěte.

„Já jsem se tehdy na detaily moc nezaměřovala, důležitý byl pro mě celek!“

„Tohle nám ošklivcům říkají všechny. A vždycky zdůrazňují, že o krásu přece nejde, ze všeho nejdůležitější je prý šarm! Ale mně je to fuk, protože teď jsem velký sultán.“

„A já tvoje věrná otrokyně…“

„Přestaň, broučku, takhle mě hrozně vzrušuješ! Podívej se na moje slipy! Vždyť on mi trčí jako stožár plachetnice v bouři! Jenže když teď hupneme do postele, hned tak rychle z ní nevstaneme!“

V posteli měl pořád stejný apetit. Byl to muž jako stvořený pro to, aby jedl, pil, smál se a veselil, dokázal by klidně i hory přenášet. A ta jedovatá zmije Henrietta z něj chtěla udělat načesanýho pudlíka! Josiane se o ní ještě občas v noci zdávalo. Neměla z toho žádnou radost. Co má co pohledávat v mých snech, bába jedna?

„Máš nějaké nové zprávy o Špejli?“ zeptala se opatrně.

„Všechno je při starém. Rozvést se pořád nechce. Podmínky, které si klade, jsou přemrštěné a já na ně nepřistoupím. Ale proč se na ni ptáš? Chceš, aby mě spolehlivě přešla chuť?“

„Ptám se na ni, protože mě chodí strašit ve snu.“

„Aha! Tak proto teď chodíš jak tělo bez duše…“

„Cítím se hrozně smutná a nic po mně není. Už ani po ničem netoužím…“

„Ani po mně ne?“

„Dokonce ani po tobě ne, i když jsi pořád můj šedý vlk.“

Stěžeň byl najednou ten tam, jako by ho smetla prudká vlna.

„To myslíš vážně?“

„Jenom se tak ploužím, nemám ani chuť k jídlu…“

„To musí být vážné!“

„A pořád mě bolí v zádech. Jako by mě tam bodaly nože.“

„Že by to byl ischias? To bude tím těhotenstvím, to víš, na kostech se to vždycky projeví…“

„Taky je mi pořád do pláče. Nejradši bych si někam sedla a jenom plakala. Už ani Junior mě nedokáže rozveselit.“

„Tak proto se v poslední době tak mračí. Všiml jsem si, že se teď vůbec neusmívá.“

„Asi se trochu nudí. Dřív jsme si pořád hráli. Vymýšlela jsem pro něj rodeo na ledě, dělala jsem s ním velkou houpačku, předváděla jsem mu francouzský kankán s vířením sukní…“

„A teď nemáš na nic náladu? A u doktora jsi byla?“

„Ne.“

„A u madame Suzanne?“

„Taky ne.“

Marcel se zase posadil na posteli. Tohle tedy bylo vážné. Když už nezabírá ani Madame Suzanne… Madame Suzanne předpověděla podepsání kontraktu s Číňany, přestěhování do velkého bytu, narození Juniora, Henriettin pád a dokonce i smrt někoho z rodiny v zubaté tlamě nějaké obludy. Madame Suzanne stačilo zavřít oči a všechno viděla. Oči jsou zrádné, ty vás jen klamou, tvrdila, nejlíp vidíte, když je zavřete. Protože to správné vidění nemá s očima nic společného, je to otázka vašeho nitra. Nikdy se nezmýlila, a když neviděla nic, rovnou to řekla. Nikdy si taky nevzala žádné peníze, říkala, že jen tak má šanci zachovat dar, který dostala do vínku, a nezničit ho.

Na živobytí si vydělávala tím, že pracovala jako pedikérka. Strouhala lidem tvrdou kůži na prstech u nohou a na patách, vyšetřovala orgány pomocí akupresury, a zatímco hbitými prsty přejížděla po nártu a jednotlivých článcích prstů svých klientů, nořila se do hlubin jejich duše a pokoušela se dešifrovat cesty osudu. Pouhým stiskem určitého bodu na nožní klenbě dokázala proniknout až k životně důležitým orgánům a rozpoznat povahové vlastnosti člověka, jehož nohu držela ve svých dlaních. Věděla hned, jestli je hodný nebo zlý, a dokázala vyhnat z jeho těla jakési bílé fluidum, ve kterém odhalila přílišnou velkodušnost, uhlově černý prach, kterým se projevovalo spiklenectví, hořkou žluč zloby, nažloutle zbarvenou žárlivost, modrou vypočítavost a chamtivost a rudou sraženinu, která prozrazovala chlípnost. Skláněla se nad třemi kostmi klínovými a přitom zkoumala duši svého klienta a četla jeho budoucnost. Její prsty se obratně pohybovaly a ona si pro sebe tiše mumlala jakési nesouvislé věty. Člověk musel pořádně natahovat uši, aby zaslechl, co říká. Když bylo poselství, které chtěla sdělit, důležité, začala se kývat ze strany na stranu a stále hlasitěji opakovala výslovné příkazy tajemného hlasu, který k ní promlouval. Tímto způsobem se Josiane dověděla, že se jí narodí syn: „Krásný chlapeček s dobře vyvinutýma ručičkama a nožičkama, vlásky barvy ohně, s darem stříbrného slova, mozkem jako z platiny, z jeho úst se budou řinout proudy zlata a paže bude mít brzy tak silné, aby mohl zatřást mohutnými sloupy chrámu. Nebude dobré mu odporovat, protože v těle dítěte dosud zavinutého v plenkách přebývá už teď duše muže.“

Někdy ovšem také vstala, sbalila své kleštičky, pilníky a rašple, vonné balzámy a oleje a milému klientovi řekla: „Myslím, že k vám už nepřijdu, vaše duše je příliš ošklivá, je cítit sírou a hnilobou, ani čert by se v ní nevyznal.“ Klient většinou protestoval, ale marně. „Nepřemlouvejte mě,“ řekla mu Madame Suzanne rozhodně. „Polepšete se a já se vám pak možná na nohy zase přijdu podívat.“

Jednou za měsíc se paní Suzanne objevovala se svým kufříkem u Marcela a Josiane. Někdy se stávalo, že jí Marcel nohy neukázal. Bylo to většinou tehdy, když se mu podařilo provést nějakou kulišárnu nebo pochybnou finanční transakci. Víc než na čemkoli jiném mu totiž záleželo na tom, aby si zachoval svou důstojnost. Paní Suzanne mu jednou vysvětlila, že v tom nelítostném světě, ve kterém se on pohybuje, je občas zapotřebí použít stejných zbraní jako jeho protivníci a že pokud nebude škodit lidem, kteří jsou slabší než on, bude mu takové jednání odpuštěno.

„Mám pocit, jako by ze mě někdo odčerpal všechnu energii,“ pokračovala Josiane. „Připadám si, jako bych byla pouhý stín. Jsem tady, díváš se na mě, a přece tady nejsem.“

Marcel Grobz nevěřícně naslouchal. Takhle s ním jeho Josiane nikdy nemluvila.

„Nemohla by to být nějaká deprese?“

„Je to možné. Já takovou nemoc ale neznám. Na tohle se u nás v rodině nikdy nedrželo.“

Nechápal to. Položil jí ruku na čelo, aby zkusil, jestli nemá teplotu. Neměla. Nevěřícně zakroutil hlavou.

„Možná jsi trochu anemická. Nechala sis udělat rozbor krve?“

Josiane zavrtěla hlavou.

„No tak tím možná začneme…“

Josiane se usmála. Dělám mu starost, je to na něm hned poznat. Když viděla jeho ustaranou tvář, uvědomila si, jak moc mu na ní záleží. To ji hned uklidnilo.

„Pověz mi, Marceli, máš mě pořád ještě tak rád jako Panenku Marii?“

„A ty o tom snad pochybuješ, broučku? Ještě i teď?“

„Ne. Ale vždycky mě potěší, když mi to řekneš…“

„Musíš mi věřit, broučku, není dne ani hodiny, abych Pánu Bohu neděkoval za to velké štěstí, kterého se mi dostalo tím, že mi tě poslal do cesty.“

Seděli na posteli opřeni jeden o druhého a uvažovali spolu o tom nepochopitelném trápení, které Josiane potkalo. O tom zvláštním a podivném splínu, který ji v poslední době pohltil, obral ji o veškerou chuť do života, připravil ji i o fyzickou touhu a chuť k jídlu, což byly vlastnosti, které ji už od dětství spolehlivě udržovaly naživu.

Oběd měl ohromný úspěch. Junior na své dětské židličce trůnil v čele stolu a vypadal skutečně jako malé princátko a budoucí následník. V ručičce držel láhev s dudlíkem a důrazně s ní bouchal o kraj židličky, kdykoli se něčeho dožadoval. Viditelně se mu líbilo, že je stůl pěkně prostřený a sklenice a příbory jsou na svých místech. Když někdo z pozvaných tohle uspořádání náhodou porušil, bouchal svou lahvičkou tak dlouho, dokud hříšník svoje provinění nenapravil. Zjevně se velice snažil sledovat hovor u stolu, bylo to poznat podle toho, že usilovně mhouřil oči. Soustředil se natolik, že v obličeji celý zrudl.

„Já myslím, že právě kaká,“ pošeptala Zoé Hortense.

Marcel připravil pro každého dárek a položil mu ho vedle jeho talíře. Každé dítě dostalo dvouseteurovou bankovku. Hortense, Gary a Zoé jen polkli, když otevřeli svoje obálky a našli tam žluté bankovky přeložené na polovinu. Zoé málem vyhrkla: „A to jsou opravdové?“ Hortense vstala a šla dát Marcelovi a Josiane pusu. Gary se stísněně podíval na matku a naznačil očima, že neví, co má dělat. Má protestovat? Shirley zavrtěla hlavou, že ne, Marcela by se to třeba dotklo.

Philippe dostal láhev raritního vína z vinařství Château Cheval Blanc, z oblasti Saint-Émilion, ročník 1947, 1er Grand Cru Classé A. Otáčel opatrně láhev v ruce, zatímco mu Marcel odříkával hodnocení sommeliéra a vinaře, u kterého toto mimořádné víno koupil: „Velice strukturované, jemné, elegantní a náročné víno. Vinice leží na písčito-štěrkových půdách. Štěrk ve dne zachycuje sluneční paprsky a v noci se půda tímto teplem ohřívá.“ Philippe se zdvořile zlehka uklonil a navrhl Marcelovi, že ho vypijí společně, až bude Junior slavit desáté narozeniny.

Ten si na znamení souhlasu hlasitě odbrkl.

Joséphine a Shirley našly ve svých balíčcích náramky z šedého zlata vykládané třiceti drobnými diamanty. Pro Josiane koupil Marcel pár diamantových náušnic zdobených velkými šedými perlami z Tahiti. Shirley začala protestovat, že takový dárek rozhodně nemůže přijmout. Marcel jí odpověděl, že v takovém případě on odchází od stolu, protože by se ho to dotklo. Shirley trvala na svém, Marcel přidal další argumenty, Shirley byla proti, ale Marcel se nedal, rozhodně se nemínil vzdát bez boje.

„Já si totiž strašně rád hraju na Ježíška, navíc mám ten koš tak plný, že mi některé dárky padají na zem, takže chápete, že je přece musím rozdat, jinak bych tu nůši vůbec nemohl nést!“

Josiane si zamyšleně prohlížela svůj dárek. Pak vzhlédla a usmála se:

„Tos vážně přehnal, Marceli, vždyť budu vypadat jak reklama na klenotnictví!“

Joséphine zašeptala:

„Ty ses úplně zbláznil, Marceli!“

„Leda štěstím, Jo. Ani nevíš, jak velký dárek jste mi dali vy tím, že jste k nám dnes přišli. Nikdy bych si to nebyl vůbec pomyslel, že… Vždyť já jsem z toho úplně naměkko, holčičko!“

Hlas se mu roztřásl, musel několikrát rychle zamrkat a pak se hlučně vysmrkal, aby zahnal ten příval citu, který ho přemohl. Joséphine taky cítila slzy až v krku a Josiane se spěšně pootočila od stolu, aby si nikdo nevšiml, že si utírá oči.

To už ale Junior usoudil, že citů a melancholie bylo právě tak dost, a začal bouchat lahvičkou o židličku a dožadovat se nějaké akce.

Všichni se k němu překvapeně otočili. Zářivě se na ně usmíval a otáčel hlavičku střídavě na každého z nich, jako by je chtěl povzbudit, aby si s ním začali povídat.

„Vypadá, jako by nám chtěl něco říct,“ řekl Gary, celý udivený.

„Viděls, jak k nám natahuje krk?“ zeptala se Hortense a v duchu si pomyslela, že tohle dítě je mimořádně ošklivé, s tou velkou hlavou, bezzubými dásněmi a vypoulenýma očima.

„Pořád se dožaduje, aby na něj někdo mluvil,“ povzdechla si Josiane.

„To musí být dost únavné,“ poznamenala Shirley.

„A navíc mu nemůžete vykládat, co vás napadne, protože to se hned rozzlobí! Chce, abyste mu vykládali něco legračního, aby se tomu mohl smát, nebo nějakou dramatickou příhodu, nebo se dožaduje, abyste ho něco učili.“

„To myslíte vážně?“ zeptal se Gary. „Je přece moc malej na to, aby vám rozuměl.“

„To si taky vždycky říkáme, jenže stejně nás pokaždé překvapí.“

„To ale musíte být hrozně unavená,“ pokývala soucitně hlavou Joséphine.

„Tak počkejte,“ řekl Gary, „zkusím mu říct něco, čemu určitě nebude rozumět.“

„Tak to zkus,“ povzbuzoval ho Marcel, který neměl nejmenší pochybnost o mimořádných schopnostech svého potomka.

Gary dlouho soustředěně přemýšlel, snažil se přijít na něco duchaplného a zároveň dost obtížného, na čem by to malý škvrně mohl vyzkoušet. Vypadá fakt zvláštně, uvažoval. Junior ho celou dobu nespouštěl z očí a občas dal hlasitým zavýsknutím najevo svou netrpělivost.

„Už vím!“ vykřikl Gary vítězně. „A uvidíš, chlapečku, že na tohle budeš krátkej!“

Junior zvedl bradičku jako nasupený gladiátor v aréně a změřil si svého protivníka pohledem. Pak natáhl ručičku s kojeneckou láhví, jako by to byl jeho štít.

„Bezhlavý eunuch vypráví příběhy, které nemají ani hlavu ani patu.“ Gary pečlivě artikuloval, jako by ta slova diktoval někomu, kdo špatně chápe.

Junior pozorně naslouchal, hlavičku na stranu a ramínka nahnutá dopředu, krček natažený a tělo celé strnulé, paže svěšené podél těla. Chvíli nehybně setrval v této pozici, usilovně se mračil a tvářičky mu postupně rudly. Občas si něco nespokojeně zabroukal. Pak se tělíčko uvolnilo, Junior pohodil hlavičkou dozadu a šťastně se rozesmál, tleskal ručičkama a kopal nožkama, aby ukázal, že porozuměl. Potom dlaničkou ukázal na krk, jako by si ušmikl hlavu, a na spodek bříška.

„Myslíte, že opravdu pochopil, co jsem řekl?“ zeptal se Gary.

„Zjevně ano,“ řekl Marcel pyšně a rozložil si na kolena ubrousek. „Není divu, že se směje, je to skutečně hrozně legrační.“

Gary celý zkoprnělý pozoroval to růžové mrně s rezavými vlásky v modrých dupačkách, které se na něj pobaveně dívalo a jako by mu pohledem říkalo: „Ještě, ještě mi něco vyprávěj, zkus mě rozesmát, protože ty miminčí řeči, který se mnou všichni vedou, mě už otravují, to jistě chápeš…“

„To je fakt trhlý!“ vyhrkl Gary. „This baby is crazy!“

„Craizzzy!“ opakoval po něm Junior a slintal si na dupačky.

„Ten mrňous je prostě geniální!“ zvolala Hortense.

Když Junior zaslechl slovo „geniální“, spokojeně zabroukal, a aby ukázal, že se Hortense ve svém hodnocení nemýlí, namířil dudlík na světlo na stropě a jasným hláskem vyslovil:

„Lam-pa!“

„No ale tohle…“

Když viděl jejich nevěřící výrazy, klokotavě se rozesmál a pak, se spikleneckým mrknutím, ještě dodal:

„Light!“

„No to je…“

„Neuvěřitelné! Vždyť jsem vám to říkal,“ pospíšil si s odpovědí Marcel. „A nikdo jste mi nevěřili!“

„Luz,“ pokračoval Junior, s prstíčkem ještě pořád namířeným nahoru ke stropu.

„Španělsky to umí taky! To dítě mě nepřestává…“

„Deng!“

„No tak tohle už konečně neznamená nic,“ řekla Shirley, které se viditelně ulevilo.

„Kdepak,“ opravil ji Marcel. „To znamená slunce. Je to čínsky.“

„Pomoc!“ zvolala Hortense. „To mrně je polyglot!“

Junior se na Hortense mile podíval. Byl jí vděčný, že dokázala odhalit jeho schopnosti.

„Není to žádný mrně, je to naopak obr! Vidělas jak veliké má ruce a nohy?“

Gary obdivně hvízdl.

„Šišek…“ křičel Junior a plival vodu, kterou si nabral do pusinky ze své láhve s dudlíkem tím směrem, kde seděl Gary.

„A tohle znamená co?“ zeptal se Gary.

„Strýček. Je to čínsky. Asi si tě vybral za strýčka,“ triumfoval Marcel.

„Můžu ho pochovat?“ zeptala se Joséphine a vstala. „Už hrozně dávno jsem nedržela v náruči žádné miminko… A takového krásného chlapečka, jako je tenhle, bych si ráda prohlídla trochu zblízka.“

„Pokud to ale nebudeš brát jako inspiraci, že bys měla mít ještě nějaké další dítě!“ brblala Zoé.

„Copak ty bys nechtěla mít ještě malého bratříčka?“ zeptal se Marcel s úsměvem.

„A můžeš mi říct, kdo by asi tak byl jeho otec?“ odpověděla Zoé a sekla po mamince pohledem.

„Zoé, …“ zakoktala se Joséphine, kterou nečekaná jízlivost její dcery úplně vyvedla z konceptu.

Popošla blíž k Josiane, která vzala Juniora do náruče, a chtěla ho políbit na rezavé kudrnaté vlásky. Junior se na ni upřeně zadíval, obličej se mu celý nakrabatil a pak si vydatně říhl. Vyprskl mrkvovou kaši na Joséphininu hedvábnou blůzu a zasáhl i Josianinu halenku.

„Juniore!“ okřikla ho Josiane a poplácala ho po zádečkách. „Moc se omlouvám…“

„To nic,“ odpověděla Joséphine a snažila se očistit blůzu kapesníkem. „Aspoň je vidět, že má dobré trávení.“

„Ty jsi, miláčku, taky celá zamazaná!“ řekl Marcel a vzal si od ní Juniora.

„Jako kdyby na vás namířil,“ řekla Zoé a rozesmála se. „Vůbec se mu nedivím, všichni by ho chtěli chovat a sahat na něj, jistě toho už musí mít po krk! Miminka by se měla respektovat, měli bychom se jich vždycky zeptat, jestli o to vůbec stojí, dřív než se kolem nich začneme točit a šišlat na ně!“

„Nechtěla byste se zajít trochu umýt?“ navrhla Josiane Joséphine.

„Navíc to začíná pěkně smrdět!“ řekla Hortense a zacpala si nos. „Já nikdy nebudu mít děti. Všechny děsně páchnou, nezdá se vám?“

Junior po ní střelil vražedným pohledem, který jasně říkal: „A to jsem si myslel, že jsi můj spojenec!“

Josiane zavedla Joséphine do pokoje a nabídla jí, že jí půjčí čistou halenku. Joséphine souhlasila a začala se svlékat. Přitom se zasmála a řekla:

„To nebylo říhnutí, to byla úplná sopečná erupce. Možná jste tomu vašemu chlapečkovi měli raději dát jméno Stromboli.“

Josiane otevřela skříň a vytáhla dvě bílé blůzy s krajkovým fiží pod krkem. Jednu podala Joséphine, která jí poděkovala.

„Nechcete se také osprchovat?“ navrhla Josiane. Byla v rozpacích. Uvědomila si, že s tím bílým fiží se asi úplně netrefila do Joséphinina vkusu.

„Ne, děkuji. Váš chlapeček je skutečně obdivuhodný!“

„Někdy si tak říkám, jestli je vůbec normální,“ povzdechla si Josiane. „Na svůj věk je až příliš vyspělý!“

„To mi připomíná jeden příběh o dítěti, které ve středověku hájilo svou matku v soudním procesu. Matka byla obviněna, že počala své dítě v hříchu, protože vydala své tělo muži, který nebyl jejím manželem. Měla být zaživa upálena. Předstoupila před soudce s dítětem v náruči…“

„A jak bylo staré to její dítě?“

„Asi tak jako Junior… Matka tehdy dítě pozvedla do vzduchu a přede všemi ho oslovila: Synáčku můj drahý, budu teď kvůli tobě usmrcena, třebaže si nezasloužím zemřít. Ale o pravdu tady nikdo nestojí.“

„A co se stalo pak?“

„Ty kvůli mně nezemřeš, řeklo dítě. Já vím, kdo je můj otec, a vím, že jsi nezhřešila. Kmotry, které se na proces přišly podívat, byly jeho slovy nadšeny a soudce, kterému se zdálo, že snad špatně slyšel, požádal dítě, aby vysvětlilo, co tím vlastně myslí. Moje matka upálena nebude, zvolal chlapec silným hlasem. Jinak by museli být posláni na smrt všechny ženy a mužové, kteří se v lásce odevzdali jinému muži nebo jiné ženě. Jenže to by pak na hranici museli jít všichni zde přítomní!“

„Copak to dítě tak dobře mluvilo?“

„V knihách se to tak píše… A pak ještě ten chlapec dodal: Protože já svého otce znám lépe než vy toho svého, což soudci zavřelo ústa. Matku bez trestu propustil a ještě jí zaplatil.“

„Tu příhodu jste si určitě vymyslela, jen abyste mě potěšila!“

„Kdepak! Ta je z románů o rytířích kulatého stolu.“

„Je to opravdu výhoda, když je někdo vzdělaný. Já jsem to ve škole moc daleko nedotáhla.“

„Vás zase všechno naučil život. A to je často mnohem užitečnější než jakýkoli diplom!“

„To je od vás moc milé. Mně to občas chybí, že nemám žádné vzdělání. Jenže tyhle věci už člověk nikdy nedožene.“

„Ale to vůbec není pravda! Klidně to doženete, o tom vůbec nepochybujte!“

„Kdepak, to já moc dobře vím…“

A přátelsky šťouchla Joséphine loktem do boku. Joséphine to v první chvíli překvapilo. Na okamžik zaváhala, ale pak jí to šťouchnutí s vervou oplatila.

Tím se z nich staly přítelkyně.

Seděly vedle sebe na posteli, každá si zapínala svou halenku s fiží a najednou si začaly povídat. O dětech, těch malých i o těch, které jsou už velké a skoro dospělé, o mužích, kteří si o sobě myslí, že jsou velkorysí, jenže pak se ukáže, že to není pravda. I o tom, že naštěstí to někdy funguje také naopak. Z takového povídání se sice člověk nic moc nového nedozví, ale zato toho druhého pozná. Někdy člověk čeká na jediný náznak, slovo nebo větu, které mu prozradí, že se může druhému svěřit, anebo se naopak zarazí a neřekne už nic. A po očku se dívá, jak bude ten druhý reagovat. Jestli se pousměje nebo zůstane vážný. Josiane narovnala Joséphine ohrnutý límeček. Joséphine jí s úsměvem poděkovala. V pokoji zavládla přátelská a milá atmosféra.

„Cítím se u vás tak dobře…“

„Děkuju, to mě moc těší,“ řekla Josiane. „Víte, já jsem se hrozně bála, jaké to bude, až přijdete. Nijak jsem se s vámi netoužila setkat. Představovala jsem si vás jinak…“

„Víc jako mou matku, ne?“ zeptala se Joséphine a usmála se.

„Já vaši matku moc ráda nemám.“

Joséphine si povzdechla. Nechtěla o Henriettě mluvit ve zlém, ale chápala, co asi Josiane cítí.

„Jednala se mnou jako s poslední služebnou!“

„Vy máte Marcela hodně ráda, viďte?“

„Ano. Zpočátku to ale nebylo snadné. Byl moc hodný, a já jsem byla zvyklá spíš na muže, kteří jsou tvrdí a zlí. Když je někdo hodnej, tak je mi to hned podezřelý. Ale potom, později… Když on má Marcel tak hrozně laskavé srdce, a čisté, že stačí, když se na vás podívá, a hned je vám na světě líp. Jako kdybyste se vykoupala v horském prameni. Smyl ze mě všechnu bídu a trápení. A díky jeho lásce jsem se i já změnila. Jsem teď lepší, než jsem byla dřív.“

Joséphine si vzpomněla na Philippa. Když se na mě podívá, cítím se hned jinak, mám pocit, že jsem hezká a sebejistá. Ničeho se pak nebojím. Pomyslela na těch deset minut štěstí, které s ním prožila v kuchyni. Přehrála si od té doby v hlavě ten film o jejich polibku už nejmíň tisíckrát. Začervenala se a rychle se zase v myšlenkách vrátila k Marcelovi.

„Já vím, že s mojí matkou byl dlouho nešťastný. Zacházela s ním hrozně škaredě. Bylo mi ho vždycky líto. A já sama… Od té doby, co se s ní nevídám, je mi mnohem líp.“

„Je to už dlouho?“

„Asi tři roky. Když Antoine odešel…“

Joséphine si vybavila tu scénu u Iris, když ji matka tak zdrtila svým pohrdáním. Děvče drahé, vždyť ty si neumíš udržet ani tak ubohého manžela, jako je ten tvůj Antoine, nejsi schopná vydělat peníze a nedokážeš v ničem vyniknout. Tak jak si potom myslíš, že zvládneš žít sama se dvěma dětmi? Tehdy jsem se vzbouřila a řekla jsem jí všechno, co jsem už tak dlouho měla na srdci. Od té doby jsme se neviděly.

„Mně matka už umřela. Jestli se ovšem té osobě dá říkat matka…

Nepoznala jsem jediné pohlazení nebo polibek, jenom bití a křik. Když ji pochovali, rozplakala jsem se. Se smutkem je to stejné jako s láskou, taky ho nedokážeme mít pod kontrolou. Když jsem stála na hřbitově u jejího hrobu, najednou jsem si uvědomila, že to přece byla moje maminka, že ji nějaký muž miloval a měl s ní děti, že se kdysi taky smála, plakala, doufala… Najednou mi připadala blízká a chápala jsem ji.“

„Já vím, já o tom taky někdy přemýšlím. Že bychom se měly usmířit, dokud je ještě čas.“

„S ní ale musíte hodně opatrně! A nesmíte na ni být moc hodná. Víte, jak se to říká: Kdo je moc hodnej, je taky moc hloupej!“

„To v mém případě platí přesně: jsem hodná a hloupá taky.“

„To ne!“ protestovala Josiane. „Hloupá rozhodně nejste! Já jsem četla tu vaši knihu, a ta se fakt povedla!“

Joséphine se usmála:

„Děkuju. Proč si nikdy nejsme jisté samy sebou? Není to nějaké ženské prokletí?“

„Možná máte pravdu. Znám jen moc málo mužů, kteří o sobě pochybují. A i když ano, tak to aspoň nikdy nedají najevo.“

„Můžu vám položit jednu indiskrétní otázku?“ zeptala se Joséphine a zadívala se Josiane do očí.

Josiane přikývla.

„Vezmete si Marcela?“

Zdálo se, že Josiane ta otázka překvapila, ale v zápětí důrazně zavrtěla hlavou.

„Nač potřebujeme mít na ruce kroužek? Copak jsme nějací holubi?“

Joséphine se rozesmála.

„A teď je zase řada na mně!“ prohlásila Josiane a poklepala rukou na pokrývku na posteli. „Taky bych se vás ráda na něco zeptala. Kdybych se vás ale nějak dotkla, tak mi jednoduše neodpovídejte.“

„Jen do toho,“ řekla Joséphine.

Josiane se zhluboka nadechla a zeptala se:

„Vy Philippa milujete? On vás ano, to se nedá přehlédnout.“

Joséphine vyskočila.

„Ono je to tak poznat?“

„Tak jednak jste strašně zkrásněla… A za tím je vždycky nějaký muž! To platí už celé věky.“

Joséphine se začervenala.

„A pak… Dáváte si tak hrozně pozor, abyste se na sebe nepodívali, abyste se jeden na druhého v hovoru neobrátili, že je to opravdu nápadné. Zkuste být víc přirozená, nebude to pak tolik vidět. Říkám to jen kvůli vašim dcerkám, protože mně on se líbí. Cítím, že se mu dá věřit. A navíc je moc hezký! Je to skutečně výjimečný muž!“

„Je to manžel mé sestry,“ řekla Joséphine smutně.

Pořád jenom opakuju ta stejná slova, když o něm mluvím, pomyslela si. Taky bych už mohla vymyslet něco jiného. Používám pořád jen to samé, „manžel mé sestry“.

„S tím nic nenaděláte! Láska přijde kolikrát bez varování. Překvapí vás, vnutí se vám, a co naděláte? Jenže, jak vás znám, stejně si nemyslím, že byste se mu bez rozmýšlení vrhla kolem krku!“

„To ne!“

„Řekla bych, že jste honem zařadila zpátečku!“

„Máte pravdu.“

„Ale buďte opatrná. Protože co se jednou rozbije, to už většinou nejde slepit.“

„To spíš se mnou to špatně dopadne, jestli to bude takhle dál pokračovat.“

„Já myslím, že tyhle věci se vždycky nějak vyřeší. Nedělejte si s tím víc starostí, než je potřeba! Já se na vás zeptám paní Suzanne. Nechte mi tady pramínek vlasů. Jí stačí, když na něj sáhne, a řekne vám, jestli to mezi vámi dvěma bude fungovat nebo ne.“

A Josiane jí vysvětlila, kdo je paní Suzanne, co všechno umí a jak je to s tím jejím darem. Joséphine se zdráhala, tvářila se pochybovačně a nebyla tou nabídkou nijak nadšená. „Ne, opravdu, já na tyhle vědmy vážně nevěřím.“

„Ta by vám dala, kdyby se dověděla, že o ní říkáte, že je vědma! Ona dokáže číst lidem v duši.“

„Navíc já asi raději ani nechci vědět, co mě čeká. Dávám přednost sladké nevědomosti…“

„Vy zkrátka nechcete stát nohama na zemi. Já vám rozumím. Ale dejte si pozor na děvčata! Zvlášť ta mladší mi připadá, že je odhodlaná vám nic nedarovat.“

„To je tím věkem. V poslední době je nazlobená na všechny kolem sebe. Člověk musí dát dětem čas, musí mít s nimi velkou trpělivost. S Hortense to bylo podobné. A tohle období dospívání je prostě náročné. Večer usnou ještě jako andělíčci a ráno se probudí už jako rozzlobené fúrie!“

„No když myslíte!“

Zdálo se, že Josiane už přemýšlí o něčem jiném.

„To je ale škoda, že se nechcete s paní Suzanne seznámit. Ona totiž předpověděla smrt vašeho manžela. ‚Nějaké zvíře s tlamou plnou ostrých zubů…‘ Je to přece pravda, že ho sežrali krokodýli, nebo se pletu?“

„Až doposud jsem tomu věřila, ale nedávno jsem v metru…“

A Joséphine jí všechno vypověděla. Jak potkala muže v červeném roláku, s jizvou na tváři a přivřeným okem. O pohlednici z Keni. Svěřila se jí s tím vším bez obav. Viděla, že ji Josiane pozorně poslouchá a její pohled ji hřál u srdce.

„Myslíte si, že mám vidiny?“

„Ne, to ne… ale paní Suzanne ho jasně viděla v tlamě krokodýla. A ona se jen málokdy splete. Rozhodně je to hodně neobvyklá smrt!“

„To máte pravdu. Každopádně je to ta nejoriginálnější věc, která se mu nejspíš kdy přihodila.“ Joséphine se nervózně zasmála, ale hned zase zvážněla. Byla v rozpacích a nevěděla, co říct.

„Možná ho skutečně viděla, jak už ho krokodýl drží v tlamě, ale nakonec se mu třeba podařilo nějak uniknout,“ uvažovala Josiane.

„Myslíte, že je to vůbec možné?“

„No vysvětlovalo by to tu jizvu a přivřené oko…“

Josiane se chvíli odmlčela a pak, jako by jí právě něco došlo, se zeptala:

„Tak proto vy jste chtěla adresu té ženy… Té Mylène… Chtěla jste se jí zeptat, jestli má od vašeho manžela nějaké zprávy!“

„Byla jeho milenkou. Jestli napsal nám, určitě se ozval i jí. Nebo jí třeba zavolal…“

„Vím, že ona nedávno volala Marcelovi. Často se ptá na vaše dcery. Zajímá se vždycky, jak se jim daří. Chtěla, aby jí Marcel dal vaši adresu, aby vám mohla poslat vánoční přání.“

„Má smysl pro tradice. Všimla jsem si, že když člověk žije v zahraničí, víc na všechny tyhle věci myslí. Přijde mi, že u nás ve Francii máme tendenci na ně zapomínat. Takže Marcel její adresu má…“

„Napsal si ji někam na papír, ještě ráno mi ho ukazoval. Chtěl, abych mu připomněla, že vám ji chce dát.“

Josiane vstala, chvíli hledala na nočním stolku, až našla malý lístek a podala ho Joséphine.

„To je myslím ono… Každopádně je to ta adresa, kterou mu dala naposled. Občas se Marcelovi ozve, když potřebuje s něčím poradit…“

„Ale vám se to moc nelíbí, že?“

„Připadá mi dost prohnaná. Takže si na ni dávám pozor… Víte, všechny tyhle holky jdou po penězích. No a ten můj bručoun na sebe teď víc dbá, chodí pěkně oblečený a pořád se pohybuje mezi lidmi. Nedivila bych se, kdyby po něm vyjela. Když má chlap prachy, pak na nějakým tom kile nebo roku navíc až tak moc nesejde!“

Cestou domů Joséphine přemýšlela o Josiane. Došla k závěru, že se jí moc líbí a že je jí sympatická. Předtím ji viděla jen párkrát, když se náhodou zastavila za Marcelem v práci na Avenue Niel, a představa, kterou si o ní udělala, byla zřejmě hodně zkreslená. Nikdy s ní nemluvila, znala ji jen od vidění, takže se ve svém úsudku zřejmě nechala ovlivnit matkou. Ta o ní vždycky mluvila jako o „té drzé sekretářce“. Joséphine si tuto informaci spojila s obrazem jednoduché a dost obyčejné holky, která působí laciným dojmem, trochu jako od kolotoče. A přitom je to přesně naopak, povzdechla si. Josiane je hodná, milá, pozorná a hrozně příjemná.

Shirley a Gary se šli ještě projít do čtvrti le Marais. Vracela se tedy domů jen s Philippem, děvčaty a Alexandrem. Philippe řídil a nic neříkal. Pustil rádio, dávali právě Bachův koncert. Zoé a Alexandr vzadu na sedadle zívali. Hortense v kapse bundy automaticky přejížděla prsty po hranách obálky, kterou dostala od Marcela. Padal déšť se sněhem, který se rychle rozpouštěl. Stěrače kreslily na přední okno v pravidelném rytmu tmavé půlkruhy.

Joséphine se dívala z okna. Pozorovala stromy ozdobené vánočními řetězy i zářící výzdobu na Champs-Élysées a na Avenue Montaigne. Vánoce. Nový rok. Jeden rok končí a druhý začíná. S tímto obdobím je odedávna spojeno tolik zvyků a rituálů. Tady ve městě se projevují jenom věšením girland na holé větve stromů bez listí. Vypadáme jako nějaká rodinka, která se v neděli odpoledne vrací domů z návštěvy. Děti se ještě na chvíli zabaví, než nachystáme večeři. Nikdo ani vlastně nemá hlad, před chvílí jsme vstali od stolu, ale něco přece sníst musíme. Joséphine zavřela oči a usmála se. Kdykoli uvažuju o budoucnosti, pokaždé si představuju scény z manželského života, nikdy nepřemýšlím o „tajné spalující vášni“. Vážně jsem beznadějně obyčejná a není se mnou žádná zábava. Prostě se neumím odvázat a vymyslet si něco bláznivého. Philippe se brzy vrátí do Londýna. Zítra nebo pozítří ještě zajede za Iris na kliniku. O čem s ní při těch návštěvách asi tak může mluvit? Je něžný? Vezme ji do náruče? A co ona? Jak ona se chová? Je tam s nimi pokaždé Alexandr?

Philippe ji lehce pohladil po zápěstí. Jeho dlaň byla krásně teplá. Opětovala to pohlazení, ale pak ruku odtáhla. Nechtěla, aby si toho všimly děti.

Ve vestibulu potkali Hervé Lefloc-Pignela, který je minul bez povšimnutí. Utíkal za svým synem a křičel: „Vrať se, okamžitě se vrať! Řekl jsem o-kam-ži-tě!“ Gaétan neposlechl, otevřel dveře a vyběhl na ulici.

Prošli chodbou a zamířili k výtahu.

„Viděli jste, jak byl rozcuchaný?“ zašeptala Zoé. „On, který je vždycky tak upravený!“

„Vypadal jako vzteklej cvok. Nechtěl bych být na Gaétanově místě!“ vydechl Alexandr a podíval se přes rameno do vestibulu.

„Tiše, už se vracejí!“ zašeptala Hortense.

Hervé Lefloc-Pignel se objevil v chodbě i se synem. Držel ho za límec od bundy. Zastavil se s ním u zrcadla a obořil se na něho:

„Jen se na sebe podívej, ty ničemo! Zakázal jsem ti, abys na ni sahal!“

„Ale já jsem ji chtěl jenom vzít na vzduch. Vždyť ona se doma nudí, jako my všichni! Všichni se tam nudíme! Nesmíme nic dělat! Mám už po krk těch vyblitých barev, já bych chtěl něco veselého a výrazného!“

Ta poslední slova úplně křičel. Otec s ním hrubě zatřásl, aby byl zticha. Chlapec se lekl a mimoděk zvedl ruce, jako by si chtěl chránit hlavu. Přitom mu z ruky cosi vyklouzlo. Bylo to hnědé a mělo to oválný tvar. Hervé Lefloc-Pignel zařval:

„Podívej se, cos udělal! Okamžitě ji zvedni!“

Gaétan se sklonil, vzal tu věc do ruky a jen z dálky, jako by se bál, aby nedostal facku, ji v natažené ruce podal otci. Ten ji vzal, opatrně si ji položil do dlaně a pohladil ji.

„Nehýbá se! Tys ji zabil! Zabil jsi ji!“

Sklonil se nad svou dlaní a tiše něco říkal.

Philippe s Joséphine a dětmi stáli za rohem, ale na stěně chodby bylo velké zrcadlo, takže mohli nepozorováni celou scénu sledovat. Viděli všechno. Philippe si položil prst na rty před pusu, aby naznačil, že mají být potichu. Mlčky pak nastoupili do výtahu.

„Určitě je to on, poznal jsem ho… vůbec se nezměnil. Je to k nevíře, jak se někteří lidé dovedou vytočit,“ řekl Philippe, když za sebou zavřel dveře od bytu.

„Byl hrozně rozčilený, vypadal, že ho každou chvíli trefí šlak,“ řekla Joséphine s povzdechem. „Mně vůbec v poslední době připadá, že je kolem nás čím dál víc agresivity. Je to vidět na ulici, v metru, připadá mi, jako by lidé byli všichni hrozně podráždění. Ani není divu. Ze všech stran je na ně vyvíjený hrozný tlak a oni se mu snaží uniknout i za cenu toho, že si vylévají zlost na druhých. Navzájem se napadají kvůli hloupostem a někdy reagují tak, jako by se skoro chtěli pozabíjet. Děsí mě to. Dřív jsem nic takového nevnímala…“

„Nechci si ani představit, co asi ten chudák kluk doma zkusí,“ řekl Philippe.

Byli v kuchyni. Holky a Alexandr šli hned do obývacího pokoje pustit televizi.

„Slyšel jsi ten jeho hlas? Tolik zloby… Až jsem se bála, že ho začne bít.“

„Nepřeháníš to trochu, Joséphine?“

„Ale ne, myslím to vážně. Já zlobu poznám, ta pronikne vším, i zdí. Dokáže úplně zamořit celý prostor. A tam jsem ji cítila přímo hmatatelně.“

„Co kdybychom si teď otevřeli láhev nějakého dobrého vína? Uvaříme těstoviny a něco k tomu a zkusíme už na to zapomenout,“ navrhl Philippe a objal ji.

„Nevím, jestli to pomůže,“ vzdychla Joséphine a podvědomě se narovnala v zádech.

Ten pocit nespokojenosti, který už delší dobu vnímala, se stupňoval, až ji nakonec celou pohltil. Sedl na ni jako velký černý mrak. Překvapilo ji to a nevěděla, co má dělat. Nebyla si už ničím jista. Dřívější chuť schoulit se mu do náruče ji teď úplně přešla.

„Nesmíš to vidět tak černě. Prostě mu jenom povolily nervy. To se chlapům občas stává. Někdy bych tě měl vzít s sebou na fotbal! To bys byla teprve v šoku!“

„Nějak je toho na mě v poslední době moc. Já už se pomalu rozbrečím i nad reklamou L´ami Ricoré! Vždycky když vidím v televizi, jak se celá ta šťastná rodina sejde u stolu, říkám si, že tohle bych chtěla taky zažít…“

Nešťastně se na něho podívala. Pokusila se o úsměv, ale moc se jí nevydařil. Chtěla mu nějak naznačit, že moc touží sdílet s ním svou úzkost a sklíčenost, které byla plná.

„Jsem tady a nedám tě. Se mnou se nemusíš ničeho bát,“ řekl a vzal ji do náruče.

Joséphine uhla pohledem. Náhle jí došlo, že ta scéna, které byli před chvílí svědky, jí byla něčím povědomá. Byla to hrubost nebo nějaký záchvěv v hlase či pohyb, který jí něco připomněl? Horečně pátrala v paměti, ale na nic podobného si nemohla vzpomenout. Přesto se cítila ohrožená. Je to snad nějaké další tajemství, něco, co prožila kdysi dávno v dětství, a teď se jí ta vzpomínka teprve vybavuje? A přivede ji k odhalení dalšího dramatu? Kolik takových dramat člověk jako dítě vidí, ale snaží se na ně zapomenout, aby jimi nemusel trpět? Já jsem na celých třicet let dokázala zapomenout, že mě moje vlastní matka málem nechala utopit. A dnes večer, v tom vestibulu se zrcadlem a květinami, jsem cítila, jako by se mě zase dotklo nějaké nebezpečí. Byl to jen slabý náznak, jen lehounký dojem, který hned zase zmizel, ale přesto mě vyděsil. Otřásla se. Ten pocit ohrožení, který mám, nedokážu nikomu vysvětlit, nikdo ho nepochopí. Vždyť ho ani neumím popsat, vím jen, že cítím divný, neurčitý strach, který na mě padne a úplně mě pohltí. Jsem sama. Nikdo mi nemůže pomoct. Nikdo mě ani nepochopí. Člověk je nakonec pořád sám. Měla bych si už konečně přestat namlouvat pohádky a hledat útěchu v náruči krásných princů na bílém koni. To přece není řešení.

„Co je to s tebou, Joséphine?“ zeptal se Philippe znepokojeně.

„Nevím…“

„Vždyť víš, že mi můžeš všechno říct.“

Potřásla hlavou. Náhle si zcela jasně uvědomovala, že je sama a v nebezpečí. Ten pocit byl tak jednoznačný, jako kdyby dostala úder pěstí. Nevěděla, kde bere tuto jistotu. Podívala se na Philippa a s překvapením zjistila, že se na něj vlastně zlobí. Jak si může být tak jistý sám sebou? A jak si může být jistý mnou? Jak ví, že mi pouhá jeho přítomnost bude stačit ke štěstí? Copak je život takhle jednoduchý? Připadalo jí, že ji vlastně nechce ochraňovat, ale že se pokouší o nemístnou manipulaci.

„To se pleteš, Philippe. A snažíš se to namluvit i mně. Ty pro mě nejsi žádné řešení. Naopak. Představuješ pro mě problém.“

Mlčel a jen na ni překvapeně hleděl.

„Co tě to popadlo?“

Joséphine se na něj nedívala. Zamyšleně hleděla přes jeho rameno někam do dálky. Po chvíli tiše řekla:

„Jsi ženatý. Jsi manžel mé sestry. Brzy odjedeš do Londýna. Předtím se ještě zastavíš za Iris. To je normální, je přece tvoje žena, ale zároveň je to moje sestra, a to už normální není.“

„Joséphine, nech toho!“

Naznačila mu, aby mlčel, a pokračovala:

„Mezi námi dvěma nikdy nic nebude. Není to možné. To, co jsme prožili, byl jenom náš sen. Vánoční romantika, takový příběh z pohádky. Jenže teď se musíme zase vrátit zpátky na zem, a já už jsem to udělala. Neptej se mě jak, sama to nevím.“

„Ale… Teď ty poslední dny… Přece jsi vypadala, jako že…“

„Tyhle poslední dny jsem prožila jako ve snu… Jenže už jsem se z něj probudila.“

Že by tohle byl ten důvod, proč jsem byla najednou tak znepokojená? Že mě najednou zaskočilo vědomí, že se ho musím vzdát? Cítila, že každé slovo, kterým ho od sebe odstrkuje, naplňuje její srdce bolestí. Ucouvla od něj na pár kroků a řekla důrazně:

„Zkus mi tvrdit, že to tak není! Ani ty sám s tím nemůžeš nic udělat. Iris bude vždycky mezi námi.“

Díval se na ni, jako by ji viděl poprvé. Tak tvrdou a odhodlanou Joséphine neznal.

„Nevím, co ti na to mám říct… Možná máš pravdu… A možná se pleteš…“

„Já se obávám, že mám pravdu.“

Stála proti němu, ruce založené na prsou, a čekala, co řekne.

„Když mám trpět, chci, aby to bylo hned a najednou…. Nechci se trápit dlouho a pomalu.“

„Když myslíš…“

Mlčky přikývla. Ustoupila o krok a pak ještě o jeden. A zároveň ho v duchu prosila, ať to tak nenechá, ať něco řekne. Chtěla slyšet: Vždyť ty ses úplně zbláznila, Joséphine! Mám tě hrozně rád. Proč něco takového vůbec říkáš? Vzpomeň si přece… Philippe ale mlčel. Stál tam a jen se na ni zachmuřeně díval. Joséphine věděla, že myslí na těch pár posledních dnů, které spolu strávili, na okamžiky, kdy se jejich prsty tajně dotkly pod stolem nebo v přítmí chodby, na uloupené něžné doteky, když jí podával kabát, podržel jí otevřené dveře nebo podal klíče, které jí spadly na zem, náznaky polibků jen odečítaných ze rtů a ten jediný dlouhý polibek v kuchyni u trouby, s příchutí sušených švestek, nádivky a armagnacu… Všechny ty obrazy následovaly za sebou jako němý film a ona ten příběh mohla číst v jeho očích. Pak ale několikrát zamrkal, film se zastavil, on si zajel rukama do vlasů, jako by si zakázal, aby se jí dotkl. Pak se otočil a odešel z místnosti. Na prahu se na okamžik zastavil, zdálo se, že chce ještě něco říct, ale pak si to rozmyslel a zavřel za sebou dveře.

Slyšela, jak volá do pokoje na syna:

„Změna plánu, Alexi, vracíme se domů.“

„Ale my máme zrovna rozdívané Simpsonovy, tati! Ještě deset minut, prosím!“

„Ne! Jedeme hned! Pojď si vzít kabát…“

„Jen deset minut, tati!“

„Alexandře…“

„Ty seš hroznej!“

„Alexandře!“

Zvýšil hlas. Jeho tón byl nesmlouvavý. Joséphine se zachvěla. Nevěděla, že dokáže takhle mluvit. Byl to cizí hlas muže zvyklého rozkazovat, který očekává, že jeho příkazy budou okamžitě splněny. Poslouchala dál, ale bylo ticho. Marně natahovala uši a čekala, že se dveře otevřou a on se vrátí. A řekne: Joséphine…

Dveře do kuchyně se pootevřely. Joséphine udělala několik kroků kupředu.

Alexandr nakoukl do kuchyně.

„Tak ahoj, Jo!“ zavolal. Ani se na ni nepodíval.

„Ahoj, drahoušku!“

Klaply domovní dveře. Uslyšela Zoé, jak křičí: „Ale proč odjíždějí? Ani jsme se nemohli dodívat na Simpsonovy.“

Joséphine se kousla do kloubů prstů, aby se nerozplakala nahlas.

Druhý den ráno byla v poště pohlednice od Antoina. S razítkem pošty v Mombase. Adresa byla napsaná tlustou fixou.

Veselé Vánoce, holčičky moje!

Moc na Vás myslím. Mám Vás rád. Daří se mi už líp, ale ještě ne tak dobře, abych se mohl vydat na cestu a přijet za Vámi. Přeju Vám v novém roce spoustu překvapení, lásky a úspěchů.

Pozdravujte maminku a dejte jí za mě pusu! Těším se, že se už brzy uvidíme.

Váš tatínek.

Joséphine pečlivě zkoumala rukopis, opravdu to bylo Antoinovo písmo. Písmeno „j“ psal zvláštním způsobem, jeho dolní nožičku končil vždycky dole pod linkou, jako by už neměl sílu šplhat se zpátky nahoru, a „s“ bylo takové ubohé a zakroucené, jako nožky Číňanek, které si je po staletí stahovaly obvazem, aby jim nikdy nevyrostly a zůstaly drobné.

Pak se podívala na poštovní razítko. Bylo z 26. prosince. Teď už se tedy nedalo předpokládat, že je to dopis, který Antoine odeslal ještě předtím, než zahynul. Přečetla si pohlednici několikrát za sebou. Byla v kuchyni sama, holky ještě spaly a Shirley s Garym také, vrátili se včera domů pozdě. Položila pohlednici na stolek do předsíně, aby tam byla všem na očích, a šla si uvařit čaj. Když tak čekala opřená o lokty, až se voda v konvici začne vařit, napadlo ji najednou: Proč Antoine vlastně nikdy nenapíše svoji adresu nebo telefon, kam by se mu dalo zavolat?

Byla to už druhá pohlednice, kterou jim poslal, ale ani na jedné neuvedl žádný údaj, podle kterého by ho mohly kontaktovat. E-mailovou adresu, P.O. Box, telefonní číslo, jméno hotelu, cokoli! Má strach a potřebuje se skrývat před někým, kdo si s ním potřebuje vyřídit nějaké účty? Nebo byl opravdu zraněný a teď je natolik znetvořený, že se bojí děvčatům ukázat? Žije opravdu někde v metru v Paříži? A posílá svým kamarádům do Crocodile Café v Mombase dopisy, aby je tam dali na poštu a holky si myslely, že tatínek je ještě v Africe? Anebo je tohle všechno jenom nějaký podvod a on je mrtvý? Jenomže v tom případě… Kdo by mohl mít zájem na tom, aby budil dojem, že je stále na živu? A proč by to dělal?

Aby jí nahnal strach? A vytáhl z ní peníze? Byla teď bohatá. To žádný z novinářů, kteří psali o ohromném úspěchu její knihy, neopomněl zdůraznit. Časopisy vždycky rády píší o všech těch horentních sumách, které kdy autoři dostali za své knihy.

Dověděl se Antoine o tom, že autorkou Tak pokorné královny je ona? Jestli není mrtvý, jistě čte noviny. Nebo je aspoň četl v době, kdy Hortense způsobila svým prohlášením v televizi ten skandál. A jestliže je to tak, existuje potom nějaký vztah mezi přepadením, jehož obětí se stala, a tím, že se teď Antoine znovu objevil na scéně? Protože kdyby se s ní něco stalo, všechny peníze by zdědily její dcery. A Antoine.

Nezacházím už moc daleko? Uvažovala a dívala se přitom z okna. Antoine nebyl schopný zastřelit ani králíka! Ano, jenom-
že lidé, kteří jsou hodní a citliví, často sní o tom, že budou drsní a mužní. Ty představy pro ně znamenají únik před každodenní realitou, před tlakem, který na ně vyvíjí jejich okolí, před tím, aby si nemuseli přiznat svou neschopnost. Dnešní společnost lidi nutí k násilí jako k jedinému možnému potvrzení sebe sama. Jestli se Antoine doslechl o mém úspěchu, musel ho nutně brát jako osobní útok namířený proti němu. Já, která jsem vždycky žila izolovaná od světa ve svém středověku a nad kterou on držel ochrannou ruku, mám najednou úspěch! Vždyť to musel vnímat jako úplný výsměch svým opakovaným nezdarům. Mohlo to v něm vyvolat pocit méněcennosti a frustrace a ten mohl zahnat jenom tím, že by se mě pokusil zničit. To je snadná rovnice a každý muž, který je v úzkých, si do ní snadno dosadí vlastní hodnoty.

Antoine vždycky věřil na úspěch, zvlášť na ten snadný. Nevěřil v Boha, nevěřil moc ani ostatním lidem, věřil jen sám sobě. Tonio Cortès, slavný lovec s puškou přes rameno v klobouku Indiana Jonese mezi svými trofejemi. Takhle zůstane zvěčněný na velké fotografii. Kolikrát jsem mu jen říkala, že člověk dojde úspěchu jen postupnými kroky. Že jednotlivé etapy nelze přeskakovat. Že úspěch musí vycházet z jeho nitra. Že nestačí jen mávnout kouzelnou hůlkou. Můj román měl u čtenářů takový úspěch proto, že za ním stály dlouhé roky trpělivého studia. Právě to množství různorodých detailů, které jsem díky svým znalostem mohla do knihy vložit, čtenáře zřejmě nějak oslovilo a zaujalo je. Do všeho, co děláme, musíme přece vložit svou duši. I já jsem ji do svého románu musela vložit, spolu s úsilím, trpělivostí a pokorou. Dnešní společnost na ni ale nevěří. Nevěří ani v Boha. Dokonce ho už ani kolikrát nepíše s velkým „b“. Jenže tím se jen podporuje beznaděj a hořkost u těch, co jsou slabí, a touha najít nějaký únik z dnešního světa u všech ostatních. Moudří a vzdělaní lidé jsou dnes bezmocní a marně si kladou otázky, co bude dál? Jejich místo zaujímají chtiví hlupáci, kteří prahnou po úspěchu a penězích.

Ano, ale… Proč by zabíjel paní Berthierovou? Protože měla stejnou čepici jako já a on si nás ve tmě spletl? To by ale bylo možné jenom tehdy, kdyby byl už nějakou dobu ve Francii. Kdyby mě sledoval a znal moje zvyky.

Poslouchala, jak se voda v konvici vaří. Bublinky narážely na její stěny a dělaly stále větší hluk, až se pak ozvalo klapnutí. Vzala konvici a horkou vodou přelila lístky černého čaje. Musíš je nechat luhovat přesně tři a půl minuty, říkala vždycky Shirley. Když je tam necháš déle, je čaj hořký a ostrý, a když čaj sliješ dřív, je bez chuti. Každý, i ten nejmenší detail, je důležitý. Nezapomínej na to, Jo.

A tady jeden malý detail nesedí. Vím to, vím to celou dobu. Znovu si to všechno zkusila zrekapitulovat. Antoine. Můj manžel. Zemřel ve věku třiačtyřiceti let. Střední postavy, kaštanové vlasy, boty velikosti třicet devět. Poznávací znamení: ve společnosti se potí. Francouz. Záliby: soutěžní pořad Otázky pro šampiona, který uvádí Julien Lepers, slabost pro blonďaté manikérky, bivaky pod africkým nebem a kožešinové předložky u postele. Můj manžel prodával pušky, ale nikdy je nemusel nabíjet ostrými náboji. U Gunmana ho zaměstnali, protože byl milý, měl příjemné vystupování a uměl dobře konverzovat s klienty. Teď už ale vážně mluvím z cesty. Od včerejšího večera se mnou nic není a nedokážu ani pořádně myslet.

Zůstala chvíli zamyšleně stát, ohřívala si ruce o čajovou konvici a myslela nejdřív na Antoina a pak na muže v červeném roláku, na jeho přivřené oko a jizvu…

Antoine není žádný vrah. Je možná slabý, to ano, ale nepřeje mi nic špatného. Tohle přece není detektivka, je to můj život. Musím se uklidnit. Možná je opravdu v Paříži a sleduje mě z dálky, chce se ke mně přiblížit, ale netroufá si. Bojí se jen tak zazvonit u dveří a říct: Tak tady mě máte. Chce, abych ten první krok udělala já, abych ho oslovila, nabídla mu, že u nás může bydlet a jíst, že mu pomůžu. Tak jak jsem to ostatně dělala vždycky.

Vybavila si nástupiště v metru…

Právě se míjejí dvě vlakové soupravy…

Proč jsem ho potkala zrovna na lince 6, kterou pravidelně jezdím? Měla tuhle trasu ráda a Antoine to přece musí vědět. Vede napříč celou Paříží, občas se vynoří i na povrch, z vysokých mostů je hezký výhled na střechy domů. Cestující mohou z okna zahlédnout scény z každodenního života. Milence, jak se líbají, stařečka s bílými vousy, ženu, která si u okna kartáčuje vlasy, dítě, jenž si namáčí kousek bagety do bílé kávy. Vlak jede chvíli nad zemí a pak se zase zanoří. Cestující se dívají z okna na ulice a rázem jsou zas ve tmě. Je jako pařížská Lochneska. Joséphine ráda nastupovala na stanicích Trocadéro nebo Passy, kde musela sejít po dlouhém schodišti hluboko pod zem. Když bylo hezky, chodívala pěšky až na zastávku Bir-Hakeim, kde musela přejít po mostě. Byl odtud hezký pohled na náměstíčko s parkem, kde často stávali milenci v objetí a společně pozorovali odlesky světel ve vlnách Seiny.

Náhle ji něco napadlo. Rychlým krokem přešla do předsíně a vzala do ruky pohlednici, kterou tam nechala na stolku, aby si přečetla adresu. Byla to opravdu jejich adresa. Ta současná. Napsaná jeho vlastní rukou. Nenaškrábala ji žádná úřednice na poště.

Takže ví, kde teď bydlíme. Muž v červeném roláku tedy na trase linky 6 nebyl náhodou. Zvolil si ji, protože věděl, že ji tam jednoho dne musí potkat.

Měl spoustu času.

Napila se čaje a ušklíbla se. Je hrozně hořký. Zase ho nechala luhovat moc dlouho.

V kuchyni zazvonil telefon. Zaváhla, jestli ho má zvednout. Co když je to Antoine? Jestli zná jejich adresu, zná jistě i telefonní číslo. Ale ne, to není možné! Její číslo přece není uvedené v telefonním seznamu! Uklidnila se a zvedla sluchátko.

„Pamatujete se na mě ještě, Joséphine? Nebo jste na mě už úplně zapomněla?“

Luca! Nasadila veselý tón.

„Dobrý den, Luco! Máte se dobře?“

„Děkuji za optání.“

„Jak jste se měl o svátcích?“

„Nesnáším tohle období, kdy se lidé na potkání objímají a pečou ty odporné krocany…“

Ucítila v ústech chuť krůtího masa. Zavřela oči. Deset minut prchavého štěstí.

„Přečkal jsem Boží hod jen s jednou mandarinkou a krabičkou sardinek.“

„Sám?“

„Ano, jak je u mě zvykem. Nesnáším Vánoce.“

„Někdy lidé svoje zvyky změní… Třeba když jsou šťastní.“

„Ale jděte, Joséphine. Nač taková zprofanovaná slova?“

„Když myslíte…“

„A jak jste se měla vy? Zdá se, že u vás bylo veselo…“

Mluvil pochmurným tónem.

„Proč to říkáte, když ani jediné slovo nemyslíte vážně?“

„Ale myslím, Joséphine! Já vás už znám. Vím, že se dovedete radovat i z maličkostí. A že máte ráda tradice.“

Cítila v té poslední větě náznak blahosklonné přezíravosti, ale rozhodla se, že si jí nebude všímat. Neměla chuť se dohadovat, chtěla jen porozumět tomu, co se to s ní děje. Protože něco se s ní dělo, sice jakoby bez jejího vědomí, ale cítila to. Jako by se jí ze srdce pomalu odloupl kus staré, uschlé slupky a tiše se snesl k zemi. Ona zatím mluvila o ohni v krbu, zářících dětských očích, o dárcích, vyprávěla mu o spáleném krocanovi a dokonce se mu odvážila popsat i nádivku a chuť tvarohu a sušených švestek. Chtěla vyzkoušet, co se stane, když si vyvolá tuto nebezpečnou vzpomínku, ale kromě podivného pocitu jakéhosi rozdvojení nepociťovala nic. Zaplavila ji vlna nově nalezené svobody. Došlo jí, že to nic se vztahuje k němu. Čím déle mluvila, tím jasněji si uvědomovala, jak mizí z jejího života. Ten krásný Luca, kterému stačilo vzít ji za ruku, a ona se hned celá roztřásla, se jí teď rozplýval před očima jako vzdálená postava v mlze. Člověk se zamiluje a pak si jednoho dne uvědomí, že to zamilování jaksi přešlo. Kdy se to ale začalo rozpadat? Ten okamžik si dokázala vybavit úplně přesně, bylo to ten den, kdy se spolu vydali na procházku kolem jezera. Dvě ženy kolem nich proběhly, pak se zastavily a povídaly si, labrador vylezl z vody a otřepal se, a Luca ji neposlouchal. Tehdy se její láska začala vytrácet. A Philippův polibek v kuchyni za tím vším udělal tečku. Ani si to neuvědomila a jednoho muže nahradila jiným. Všechny ty vlastnosti, které si dřív na Lucovi vysnila, mu náhle odňala a přiřkla je Philippovi. A láska se vypařila. Hortense měla pravdu: stačila chvíle nepozornosti, příliš se soustředila na nějaký detail, a než se nadála, kouzlo bylo pryč. Je to tedy všechno jen iluze?

„Nechtěla byste si zajít do kina? Máte dnes večer čas?“

„No, víte… Mám tady teď Hortense a ráda bych si ji trochu užila, než zase odjede…“

Na druhé straně bylo ticho. Zjevně se ho tím dotkla.

„Dobrá. Tak mi zavolejte, až se vám to bude hodit… Až nebudete mít nic lepšího na práci…“

„Luco, prosím vás, vážně mě to mrzí, ale ona jezdí tak málokdy domů a…“

„Je mi to jasné, chápu vaše něžné mateřské srdce!“

Jeho posměšný tón Joséphine dopálil.

„Vašemu bratrovi se už daří líp?“

„Jeho stav je stabilizovaný, nic nového.“

„Aha…“

„Nemusíte se na něj ptát. Jste až moc zdvořilá. Taková zdvořilost snad ani nemůže být upřímná…“

Cítila, jak v ní narůstá zlost. Připadal jí najednou jako někdo, kdo se vetřel do jejího soukromí a s kým nemá chuť se dál bavit. Pozorovala tu novou situaci s údivem a zároveň i s jakousi zvláštní sebejistotou. Stačí, aby řekl ještě jednu větu v tomto duchu, a ona ho bez lítosti hodí přes palubu. Zatím ale přece jen trochu váhala.

„Jste tam ještě, Joséphine?“

Pořád ještě mluvil tím lehce posměšným tónem. Sebrala všechnu svou odvahu a řekla:

„Máte pravdu, Luco, je mi opravdu srdečně jedno, jak se daří vašemu bratrovi, který o mně říká, že jsem nemožná a vy na tom nevidíte vůbec nic špatného!“

„Víte, on tím hrozně trpí, nedokáže se dobře přizpůsobit situaci, která je pro něho nová…“

„Ale to vám nijak nebrání v tom, abyste se mě zastal! Mrzí mě, že mě nikdy nebráníte. A že mi o tom ještě ke všemu klidně vyprávíte. Jako kdyby vás těšilo mě ponižovat. Tenhle váš postoj se mi nelíbí, Luco, doufám, že to říkám dost jasně.“

Bylo toho ještě hodně, co by mu chtěla říct. Slova se jí drala na jazyk, zřejmě proto, že o tom všem tak dlouho mlčela. Cítila, jak jí prudce tluče srdce a pálí ji konečky uší.

„Ale ale! Naše sestra samaritánka se nějak bouří!“

A teď ještě začne používat stejný slovník jako jeho bratr!

„Na shledanou, Luco…“ řekla Joséphine. Neměla už mu co říct.

„Dotkl jsem se vás?“

„Myslím, že nemá cenu, abychom si ještě někdy volali, Luco.“

Cítila, že už má zase situaci pod kontrolou. Zopakovala ještě jednou, tentokrát pomaleji a záměrně lhostejným tónem:

„Na shledanou.“

A zavěsila. Podívala se na telefonní přístroj, jako by to byla málem vražedná zbraň. Byla sama překvapená smělostí téhle nové Joséphine, která klidně zavěsí, když mluví s nějakým mužem. Opravdu jsem to udělala? Najednou se rozesmála. Rozešla jsem se s ním! Poprvé v životě jsem nějakýho chlapa poslala k vodě! Troufla jsem si to! Já, ta nešika, kterou už málem prohlásili za nezvěstnou a utopenou v moři, kterou manžel opustil kvůli jakési manikérce a ještě jí hodil na krk svoje dluhy, jsem to dokázala!

Zvedla hlavu. Na to, aby si šla popovídat s hvězdami, je zatím ještě brzy, ale večer jim to bude vyprávět. Řekne jim, že splnila svůj slib: už nikdy nikomu nedovolí, aby s ní jednal jako s nějakou nulou. Nikdo ji už nikdy nebude drtit svým pohrdáním a ona se už pokaždé, když ji někdo napadne, bude bránit. Svoje slovo dodržela.

Rozběhla se vzbudit Shirley a oznámit jí tu skvělou novinu.

Henrietta Grobzová vystoupila z taxíku a uhladila si sukni z přírodního hedvábí. Naklonila se ke dveřím vozu a požádala řidiče, aby na ni počkal. Muž začal brblat, že má ještě spoustu jiných věcí na práci. Když mu Henrietta slíbila tučné spropitné, neochotně přikývl, ale ani se na ni nepodíval a dál si ladil rádio na jinou frekvenci. Nabízím mu peníze jen za to, že zůstane sedět na svém místě za volantem. Nemusí se ani pohnout a ještě se bude tvářit jako milostpán, zlobila se Henrietta a kráčela rázně po cestičce, až jí pod masivními podpatky odskakovaly kamínky štěrku. Na tyhle lenochy by patřilo vzít bič!

Přijela si na kliniku pro dceru. „Tak to by stačilo. Odpočinutá už jsi, nebudeš tady přece donekonečna trčet zavřená v pokoji, i když ti to možná vyhovuje. Sbal si kufr a připrav si věci. Pojedeš odtud!“ řekla jí do telefonu a zavěsila.

Lékaři s tím souhlasili, Philippe zaplatil účet a Carmen doma všechno připravila na její příchod.

„Co teď ale budu dělat?“ zeptala se Iris, jakmile nastoupily do taxíku. „Tedy kromě toho, že si zajdu na manikúru.“ Zadívala se na svoje ruce složené na klíně a zakryla si je rychle taškou, aby nebylo vidět neudržované nehty.

„Byla jsem v tom svém pokojíku úplně spokojená. Nikdo mě nechodil vyrušovat.“

„Musíš se pustit do boje. Musíš získat zpět svého manžela, zařadit se na své místo ve společnosti a hlavně se dát do pořádku, abys byla zase tak krásná jako dřív! Mám dojem, že právě tuhle stránku v poslední době dost zanedbáváš! Jsi už jen kost a kůže! Člověk aby se tě bál pomalu dotknout! Žena, která na sebe nedbá, nemá před sebou žádnou budoucnost. Jsi ještě moc mladá na to, aby ses zavřela do kláštera.“

„Jsem vyřízená,“ řekla Iris netečným hlasem, jako by jen konstatovala skutečnost.

„To jsou řeči! Začneš trochu cvičit, koupíš si něco na sebe, zajdeš na kosmetiku a získáš manžela zpátky. Chlapa ulovíš vždycky, když se trochu snažíš. Musíš se naučit trochu víc kroutit zadkem!“

„Philippe,“ povzdychla si Iris, „za mnou chodí jen ze soucitu.“

Překážím mu, opravila se v duchu. Neví, co si má se mnou počít. A já nikomu překážet nehodlám. Když člověk pozná, že se láska ze vztahu vytrácí, měl by se snažit chovat pokud možno nenápadně, aby ještě víc neurychloval svůj pád. Měl by tiše počkat, až ten druhý trochu pozapomene. Až zapomene na věci, které vám vytýkal. Pak se dá doufat, že se k vám po čase třeba zase vrátí.

„Tak se trochu snaž!“

„Už nemám chuť…“

„Však ji zase najdeš! Jinak skončíš jako já: budeš nosit svetry z obyčejné vlny, která kouše, a místo večeře v restauraci si budeš doma ohřívat tuňáka a hrášek z konzervy.“

Iris se narovnala a v očích jí bleskl pobavený výraz.

„Tak proto jsi mě odtam vytáhla? Došly ti peníze a čekáš, že je teď vyrazíš z Philippa?“

„No, vidím, že už je ti líp a že ses konečně trochu vzchopila.“

„Moc často jsi za mnou nechodila! Všimli si toho všichni a taky to neopomněli komentovat.“

„To prostředí mě deprimovalo.“

„A teď najednou přijít můžeš, protože mě potřebuješ, nebo přesněji řečeno potřebuješ Philippovy peníze. To je k nevíře!“

„Jestli je tady něco k nevíře, pak jedině to, že ty na všechno rezignuješ, zatímco tvoje sestra si užívá na výsluní! Byla na obědě u toho tlusťocha Marcela. A nesla se tam zavěšená do tvého manžela!“

„Já to vím, Philippe mi o tom řekl. Nic přede mnou neskrývá, chápeš? Ani za tohle úsilí už mu nestojím… Byla bych raději, kdyby mi lhal, v tom by byla aspoň nějaká naděje. Mohla bych si říct, že mě toho chce ušetřit, že mu na mně ještě záleží.“

„A ty to necháš jen tak?“

„A co mám podle tebe dělat? Plakat? Plazit se za ním po kolenou? To možná fungovalo za tvých časů. Dneska se už soucit ani lítost nenosí. Život je boj a v lásce to platí dvojnásob. Je potřeba mít pevné nervy, velkou porci sebejistoty a nezbytnou drzost, jenže toho se mi momentálně nedostává.“

„To nevadí, všechno se to zase naučíš…“

„Navíc si nejsem vůbec jistá, že ho mám ráda. Nemám ráda nikoho. Dokonce i vlastní syn je mi lhostejný. Když za mnou přišel na Vánoce, tak jsem mu nedala ani pusu. Dokonce se mi ani nechtělo se k němu sehnout! Co jsem to za matku? Úplná zrůda. Takže pokud jde o manžela…“

Poslední slova vyslovila tak lehkovážně, jako by jí situace, kterou popisovala, přišla komická. Rozhodně nevypadala zarmouceně.

„A chce snad po tobě někdo, abys ho milovala? Teď jsi trochu staromódní ty, má milá!“

Iris se pobaveně otočila k matce. Rozhovor konečně začínal nabírat zajímavý směr.

„Copak tys našeho otce nikdy nemilovala?“

„Toho idiota? Prostě jsem si ho vzala, a hotovo. Takovými otázkami jsme se v té době nezabývali. Vzali jsme se, žili jsme spolu, občas jsme měli důvod ke smíchu a někdy zase ne, ale nijak moc jsme se tím netrápili.“

Iris si nepamatovala, že by někdy slyšela otce a matku, jak se spolu něčemu smějí. On se smál často, ale sám, vymýšlel rád různé přesmyčky. Byl to zvláštní člověk. Nijak se neprosazoval, mluvil málo a zemřel tak, jak žil: tiše a nenápadně.

„Ať je to, jak chce,“ pokračovala Henrietta, „láska je nesmysl, se kterým přišli obchodníci, aby se líp prodávaly knížky a časopisy, krémy a vstupenky do kina. Ve skutečnosti je láska všechno možné, jen ne romantika.“

Iris zívla.

„Možná sis to měla líp rozmyslet, než jsi nás přivedla na svět… Teď už je trochu pozdě, ne?“

„A pokud jde o sex, se kterým vy dnes tolik naděláte, o tom bych vůbec nemluvila… Je to nutné zlo, které se žena musí přinutit nějak přečkat, aby uspokojila muže, který na ní leží a třepe se a funí.“

„No čím dál tím líp. Zřejmě chceš, abych se zase rychle vrátila zpátky na kliniku, když ses rozhodla začít z tohoto konce!“

„Ale ty odtud přece neodcházíš proto, aby ses honem zamilovala! Tvým cílem je teď zase zaujmout místo ve společnosti, které ti právem patří, a vrátit se do svého bytu, k manželovi a svému synovi…“

„A ke svému bankovnímu kontu, abych se o něj mohla s tebou podělit! Chápu to dobře. Ale obávám se, že tě asi zklamu.“

„Nedovolím ti, abys zase jednoduše sklouzla do té svojí deprese. To by totiž bylo moc jednoduché, holčičko! Vezmu tě za ruku a dohlédnu na tebe! To se můžeš spolehnout!“

Iris se unyle usmála a obrátila svou krásnou tvář k oknu. Co pořád všichni mají s tím, že se mám hýbat? Lékař, který ji ošetřoval, jí doporučil zkušeného cvičitele, který by za ní docházel domů a pomohl jí „zase navázat spojení se svým tělem“. Co je tohle za nemožnou hantýrku? Jako kdybych byla toustovač, který je potřeba zapnout do elektřiny! Její ošetřující lékař byl mladý, vysoký, hnědovlasý a působil trochu melancholicky. Tento dojem ještě umocňovala pečlivě přistřižená bradka a laskavé hnědé oči. Byl to takový ten typ muže, který dělá věci přesně tak, jak se dělat mají, chodí vždycky všude včas, mluví jasně a okamžitě ve vás vzbudí pocit, že si bude umět poradit s každou bolestí a rozhodně vás nenechá trpět. Oslovoval jí paní Dupinová a ona mu říkala pane doktore. Díval se na ni jen jako lékař na pacientku. V jeho pohledu si mohla přečíst pouze svoji diagnózu, stejně jako seznam léků, které jí hodlal předepsat. Zjevně v něm nevyvolávala žádné vzrušení. Než jsem přišla na tuhle kliniku, uvažovala, tak jsem byla v očích mužů zvyklá vídat něco jiného. Jejich pohledy rozhodně nebyly tak neutrální jako ten, kterým se na mě dívá doktor Dupuy. Matka má pravdu, musím se už konečně vzchopit a začít zase předstírat, že je mi aspoň o pět roků míň, no a ten rozdíl mezi iluzí a realitou vyplnit botoxem.

Sáhla do kabelky a vytáhla pudřenku. Otevřela ji a podívala se na sebe do zrcátka. První, co uviděla, byly ohromné modré oči. Dojem, který vyvolávaly, zastiňoval všechno ostatní. Vždyť mám ještě svoji tajnou zbraň, svoje oči! Ty se nezměnily! A dokud je mám, nemusím se ničeho bát. Protože oči nestárnou.

„Je to fajn, být pryč z nemocničního prostředí,“ řekla a usmála se. Byla hned klidnější. To, že se ubezpečila o své kráse, jí rázem zlepšilo náladu.

Chvíli si prohlížela ulice, kterými projížděli. Pršelo. Náhle řekla:

„Tady je všechno tak ošklivé! Jak jenom lidé můžou v těchhle krabicích žít? Už chápu, proč vznikají ty nepokoje na předměstích. To je taky nápad, nacpat lidi do takových králíkáren! Není divu, že jim jednoho dne rupnou nervy a zapálí to tady.“

„No tak se nad tím trochu zamysli! A uvědom si, že jestli nechceš skončit taky v takovém věžáku, měla by ses dát rychle dohromady a získat si zpátky svého manžela. Jinak se totiž budeš muset rychle začít učit oceňovat skrytou krásu předměstí.“

Iris se zasmála. Nebyl to ale hezký smích. Neřekla na to ani slovo a zase se obrátila k oknu.

Moje poznámka se jí nelíbila, pomyslela si Henrietta a zadívala se na dokonalý profil své prvorozené dcery. Tvářila se zarputile. Pokaždé, když je Iris konfrontována s nějakou nepříjemnou skutečností, uvažovala, pokusí se ji obejít. Nikdy se jí nepostaví čelem. Svět, ve kterém žije, nemá nic společného se skutečností. Je to takový ideální svět, kde stačí jen máchnout kouzelnou hůlkou a všechny problémy a těžkosti se rázem vyřeší. V tom jejím světě je všechno oblé, bez ostrých hran, o které by se mohla poranit, a Iris v něm nemusí nic dělat. Stačí jen, že existuje. Moje dcera by byla schopná uvěřit kterémukoli šarlatánovi, který by jí nabídl, že jí prodá poukaz na štěstí. Klidně si ho koupí, jen když nebude muset vyvinout sebemenší úsilí. Je schopná uvěřit všemu, co jí zaručí štěstí, a může to být cokoli, botoxem počínaje a Bohem konče. Klidně by se stala řádovou sestrou a nechala se zavřít do kláštera, jen aby nemusela bojovat. Všichni si o ní myslí, jak je silná, a ona přitom nedělá nic jiného, než že se urputně drží svého snu, který je ale ve skutečnosti naprosto bezcenný. Udělá cokoli, jen aby si nemusela špinit ruce realitou všedního dne. Jenomže teď bude třeba, aby ten svůj postoj rychle změnila a začala se snažit. Protože získat Philippa zpět nebude tak snadné. Iris je zvláštní. Upře na člověka ty svoje modré oči, zářivě se usměje a okamžitě si každého získá. Ve skutečnosti se ale na lidi kolem sebe vůbec nedívá. V jejím úsměvu a pohledu není ani stín vřelosti nebo zájmu. Klade je mezi sebe a ty druhé jako zeď, jako nějaký paraván, kterým se chrání před okolním světem. Přesto jí všichni podlehnou, je přece tak krásná. Je to divné, že takhle přemýšlím o vlastní dceři. Někdo by si mohl myslet, že ji nekriticky zbožňuji, jako ta Carmen, co na ni teď čeká doma. Tenhle taxík ovšem rozhodně platit nebudu. Takové ježdění sem a tam by mě brzy zruinovalo!

Jak teď asi bude vypadat můj život, uvažovala Iris a konečky prstů mechanicky přejížděla po zamlženém okénku taxíku. Brzy se budu muset vypravit mezi lidi a nějak čelit všem těm pomluvám, které jistě už pěkných pár měsíců vesele kolují ve společnosti. Úplně slyšela, jak si lidé na večírcích potajmu zlomyslně šeptají: Víte, že Iris Dupinová je na klinice někde kousek od Paříže a jde to s ní z kopce? Musím najít něco, co mi zase dodá lesk, který jsem mívala, abych se mohla znovu vrátit do toho starého známého světa společenské smetánky, který je ve své podstatě tak ošklivý a krutý. Potřebuji vymyslet nějaký šikovný trik, něco jako byl trojský kůň. Ale koho použít? Bérengère? Ta nemá ve společnosti žádnou váhu. Nějakého muže? Musel by být bohatý a mocný. Aby vidina, že se k němu dostanou blíž, byla pro ty snoby tak lákavá, že by kvůli tomu přijali i mě. Trochu se pousmála. Copak je to vůbec možné? V tomto stavu? Vždyť si mě nikdo ani nevšimne. Nezbude mi skutečně nic jiného, než abych se pokusila svést svého vlastního manžela. Matka má pravdu. Ostatně jako vždycky. Je chytrá a tvrdá. Zbývá mi jenom Philippe. Nemám na výběr. On je ta jediná karta, kterou ještě můžu hrát. Je ovšem zamilovaný do Joséphine. Do mé naivní sestry, která se chová jako slon v porcelánu, kdykoli ji pozvu na oběd někam do restaurace. Je schopná jít poděkovat paní do šatny, že jí pěkně pověsila kabát na ramínko. Iris se najednou posadila zpříma a položila obě ruce na kabelku, kterou držela na klíně.

Proč ji to nenapadlo už dřív?

Ten trojský kůň bude Joséphine! No jistě! Začne se ukazovat na veřejnosti právě v jejím doprovodu! Pro pařížskou smetánku to bude ten nejlepší signál, že celá ta záležitost s knihou byla jen nesmyslně nafouknutá bublina! Jen tak namluví těm zlým pomlouvačným klepnám, že to bylo hrozné nedorozumění, které vzniklo z přátelské úmluvy mezi dvěma sestrami. Jedna chtěla psát, dlouho toužila po tom, že napíše knihu, ale neměla dost odvahy vyjít s ní na veřejnost. Druhé to připadalo jako povedený žert a souhlasila s tím, že sehraje roli autorky a knihu uveřejní pod svým jménem. Obě se prostě chtěly jen pobavit. Když byly malé, také se rády vzájemně zastupovaly. Měla to být nevinná zábava, jenže to přerostlo do nepříjemného nedorozumění. Jestli se něčím provinily, tak jenom tím, že nepředpokládaly, že by kniha mohla mít takový úspěch.

Proč mě to nenapadlo už dřív? Asi proto, že jsem na klinice pořád jen v duchu dokola přemílala to samé. Byla jsem jak zpitomnělá z té nekonečné řady barevných pilulek a úplně jsem tam přestala normálně myslet. Nejdřív se musím zaměřit na to, abych získala zpět na svou stranu Joséphine. Manžel přijde na řadu až potom. Ona bude taková moje kouzelná sezamová skála, klíč, který mi otevře všechny zamčené dveře, a já se budu moct zase vrátit do světa, ve kterém jsem žila dřív. Joséphine je určitě celá nešťastná z toho, že jsme se pohádaly a trápí se výčitkami, že mi svedla manžela. Vsadím se, že má pocit, že jí pekelné plameny už skoro olizují prsty u nohou a výčitky svědomí ji pronásledují na každém kroku. Pozvu ji na oběd do nějaké známé restaurace. Zamluvím tam stůl, kde budeme všem na očích. Jen to, že se objevím na veřejnosti se svou sestrou, kterou všichni považují za ubohou oběť, těm jedovatým zmijím zacpe pusu. Začala si hned představovat, co si asi budou u sousedních stolů povídat: Nesedí tamhle u okna ty dvě znesvářené sestry? Ano, jsou to ony. Myslela jsem, že spolu nemluví! Zřejmě to nebude tak hrozné, když tady teď spolu obědvají. Tihle lidé nemají dobrou paměť. Opakují tolik jedovatostí, že si ani nemohou dovolit ten luxus si je všechny pamatovat. A já tak budu moct elegantně skoncovat se všemi klepy a pomluvami. A nebudu se přitom muset snižovat k potupnému vysvětlování a omluvám. Vynikající nápad! Jednoduché a přitom účinné řešení! Měla skoro chuť sama sobě zatleskat. A pak, rozhodla se, celá rozveselená a s lehkým srdcem, už bude stačit jen získat si zpět manžela. Spokojeně přejela rukou po své tašce Chanel.

Vyndala rtěnku a poopravila si nalíčené rty.

Budu si muset koupit novou.

A trochu obnovit šatník.

Objednat se ke kadeřnici.

Nechat si prodloužit vlasy, aby byly takové jako dřív.

Zajít na manikúru a pedikúru.

A nechat si trochu upravit obličej.

Zahájit vitamínovou kůru.

Koupit si dvojdílné plavky.

Začít chodit na břišní tance. Je nejvyšší čas!

Charakter ulic, kterými projížděli, se mezitím změnil. Zahlédla mrakodrapy na La Défense a o kus dál pak koruny stromů v Bouloňském lesíku. Betonové věžáky vystřídaly několikaposchoďové domy z tesaného kamene a také lampy pouličního osvětlení teď byly elegantnější. Dostala se už z horších situací. Vždycky se jí podařilo přijít na nějaký šikovný způsob, jak to udělat. Možná jsem v životě nic mimořádného nedokázala, ale svoje prohřešky jsem vždycky uměla elegantně zamaskovat.

Protáhla se a natáhla ruce nad hlavu.

„Vypadá to, že už je ti líp,“ podotkla Henrietta. „Zřejmě ti zlepšilo náladu, že se blížíš k domovu.“

„Víš dobře, drahá máti, že věci jsou ve své podstatě často úplně jiné, než jak se nám jeví. A ty nejrafinovanější úmysly dřímají pod zdánlivě klidným povrchem. Ale to přece tobě nemusím povídat! Nejsme nikdy docela takoví, za jaké nás druzí pokládají.“

Naklonila se k šoférovi a požádala ho, aby zastavil.

„Myslím, že zbytek cesty dojdu pěšky. Udělá mi to dobře a navíc se potřebuju hýbat, jak jsi mi sama řekla.“

Henrietta se nasupeně zadívala na displej taxametru. Iris ten pohled zachytila.

„Nechám dnes placení na tobě… Nemám u sebe žádné peníze. Je mi líto.“

„Kdybych to věděla, jely bychom autobusem,“ mračila se Henrietta.

„Nepřeceňuj své síly… Veřejné hromadné prostředky přece nesnášíš.“

„Protože to tam páchne!“

Iris jí věnovala jeden ze svých zářivých úsměvů, který zcela ignoroval vysoké účty za taxík a jiné podobné nástrahy, které vám život klade do cesty. Henrietta zahlédla v Irisiných očích záblesk dřívější jistoty. Rázem byla klidná. Zaplatí tuhle cestu, však se jí ty peníze brzy stonásobně vrátí. Měla teď v poslední době řadu výdajů, se kterými nepočítala. Ale pokud se bude všechno vyvíjet tak, jak o tom byla právě ujištěna, pak ta protivná sekretářka už brzy tu svou hanebnou hru dohraje. Možná že už teď o ni Marcel ztrácí zájem.

Možná ho už dokonce nezajímá vůbec.

Když se Henrietta Grobzová vrátila domů, převlékla se do noční košile, ale pak se zamyšleně zastavila uprostřed koupelny. Uvažovala. Plán A se sice ukázal jako neuspokojivý, zato plán B, ten s Iris, se rozběhl dobře. Dnešní den byl rozhodně pozitivní. Navzdory té nehorázné částce, kterou musela zaplatit za taxík. Devadesát pět euro, a bez tringeltu!

Příště už se takhle doběhnout nenechá. S Marcelem udělala tu chybu, že přestala být ostražitá. Zdálo se jí, že má celý život nalinkovaný na dlouho dopředu. Jednu věc se přitom ale naučila: člověk se nikdy nesmí nechat ukolébat zdánlivou jistotou, musí být pořád ve střehu, všechno sledovat a neustále se snažit předvídat, co by se mohlo stát. Život ženy v domácnosti má svá přísná pravidla, a je potřeba ho řídit stejně pečlivě jako nějaký podnik. Konkurence číhá všude a je připravená vás kdykoli zničit. Příliš se nechala ukolébat a pozapomněla na to, a probuzení do reality bylo drsné.

Teď však měla plán A i plán B. Byla připravená.

Zadívala se na zahojenou jizvu po popálenině, kterou měla na stehně, a tiše se usmála. Měla tvar obdélníku, kůže byla v těch místech bledě růžová, jemná a hladká.

Pocítila nezvyklé dojetí a dokonce jakousi vděčnost. Protože tím vlastně všechno začalo! Jednoho dne, bylo to někdy začátkem prosince, se totiž rozhodla, že přestane chodit ke kadeřnici a bude si už drdol nadále česat sama. A to byl výborný nápad. Musela si k němu zpětně blahopřát.

Zašla tehdy do koupelny najít ve skříňce kulmu. Nepoužila ji už celé věky! Zapnula ji do zásuvky a mezitím si začala rozčesávat vlasy. Šlo to těžko, vlasy byly docela dlouhé a každou chvíli se zacuchaly. Když s tím byla konečně hotová, rozdělila je na stejnoměrné prameny a trpělivě čekala, až se kulma dostatečně nahřeje, aby je mohla jeden po druhém natočit a přichytit sponkami na temeno hlavy. Rozhodla se, že se naučí pečovat o své vlasy sama a obejde se bez pomoci kadeřnice Clochette. Dřív, v těch požehnaných časech, kdy ještě Marcel Grobz štědře platil všechny její účty, přicházela Clochette každé ráno, aby Henriettu učesala, a teprve pak pokračovala dál do svého salónu. Byla ohromně šikovná a zručná a dokázala jí vykouzlit na hlavě hotové zázraky. Henrietta jí říkala Clochette, protože si nedokázala zapamatovat její jméno. Navíc to působilo jaksi důvěrněji a trochu to kompenzovalo nemilou skutečnost, že jí byla nucena dávat čím dál menší spropitné.

Jenže teď už si Clochettiny služby nemohla dovolit vůbec, neměla na to dost peněz. Musela začít šetřit. Když šla v noci na toaletu, nerozsvěcela světlo a svítila si baterkou. Také už tak často nesplachovala. Zpočátku ji ten fakt rozčiloval a cítila se ponížená. Ale pak se to naučila brát jako určitou hru a po nějaké době se přistihla při myšlence, že ji to vlastně docela baví a přináší jí to do života trochu vzrušení. Rozhodla se, že si každé ráno stanoví určitou sumu peněz, kterou za ten den utratí, a tu nepřekročí. Tak třeba dneska to bude osm euro! A je pravda, že pak potřebovala notnou dávku představivosti a musela hodně pečlivě počítat, aby daný limit opravdu dodržela. Ale když něco skutečně musíte udělat, dokážete v sobě vyburcovat netušenou vynalézavost. Jednou ráno se v návalu nečekaného odhodlání rozhodla, že ten den neutratí vůbec nic! Ani jediné euro! Samotnou ji to zarazilo. Ani euro? Co ji to jenom napadlo? Měla sice doma ještě nějaké sušenky, šunku, Oranginu a toustový chleba, ale aby si mohla ráno zajít do pekařství pro čerstvou, ještě teplou bagetu a do Monoprix pro novou červenou rtěnku Bourjois, k tomu už bude nutné vymyslet nějakou lest. Zůstala tedy v posteli déle než obvykle a promýšlela a zkoumala různé možnosti, jak by se to dalo nejlépe provést. Mohla by sebrat nějakou minci, která někomu spadne na zem, nebo si počkat, až z pultíku s vystavenými rtěnkami jedna sklouzne, a obratně ji pak odkopnout někam do rohu, kde by si jí ostraha u vchodu nevšimla. Blaženě si povzdechla, trochu nakrčila nos a její vrásčitá tvář, jindy tak umíněná a zachmuřená, se rozjasnila neobvyklým a vzácným úsměvem. Několikrát naprázdno polkla. Takové dobrodružství! Pak už ale najednou nemohla v posteli vydržet, vstala tedy, oblékla si blůzu a sukni, stočila si vlasy do uzlu a nasadila si klobouk, vzala si kabát a rázným krokem a s odhodlaným výrazem vyšla z domu. Odvahu, řekla si, když se do ní opřel vítr, až se jí rozslzely oči a téměř se nemohla nadechnout. Mráz ji štípal za nehty, když si oběma rukama přidržovala klobouk, protože hrozilo, že jí ho vítr odfoukne. Prošla kolem pekařství, odkud na ni z otevřených dveří zavanula vůně čerstvého pečiva. Rozhlédla se kolem sebe, jestli by nenašla něco, co by jí pomohlo dosáhnout vytčeného cíle. Pomalu začínala svého rozhodnutí litovat. Vždyť je to nesmysl, neutratit ani jediné euro, to už skutečně přehání! Ale pak zatla zuby a zvedla bojovně bradu. Zůstala tak chvíli stát. Zoufale hledala nějaké řešení, ale bezúspěšně. Mohla by si vzít bagetu a odejít bez placení. Nebo si ji vzít na dluh. To by ale znamenalo zpronevěřit se vlastnímu rozhodnutí. Slzy ji studily na tvářích. Zatřásla hlavou. Skoro už ztrácela naději, když najednou zahlédla na ulici žebráka. Byl slepý, misku s penězi měl položenou vedle sebe na zemi, aby na ni snadno dosáhl. A byla plná mincí! Je zachráněná! Chtivě se zadívala na drobné, které ležely v misce u jejích nohou. Prudce se nadechla a celá se zachvěla radostí. Rychle se ale uklidnila. Setřela si pot z čela a v klidu zvážila situaci. Rozhlédla se, jak daleko od ní jsou ostatní chodci. Slepec seděl na chodníku, hubené nohy měl natažené před sebou a klepal bílou hůlkou o asfalt, aby na sebe upoutal pozornost. Henrietta se rychle podívala na jednu a na druhou stranu a pak rychlým pohybem vyprázdnila misku. Bylo tam devět eurových mincí, šest padesáticentových, šest dvacetníků a osm desetníků! Byla rázem bohatá! Málem toho slepce z vděčnosti objala. Ale otočila se a kvapně se vydala zpátky domů. Na vrásčité tváři se jí rozhostil spokojený úsměv. Jakmile za sebou zavřela dveře bytu, dala naplno průchod své radosti. Jen aby tam byl i zítra! Protože když zase přijde a ničeho si nevšimne, budu si moct ten den s nulovou útratou zopakovat!

To dobrodružství jí báječně rozproudilo krev a dokonce ji přešel hlad.

Druhý den tam ten žebrák opravdu byl. Seděl na chodníku, čepici měl staženou do očí, na očích černé brýle, kolem krku roztrhanou šálu. Ruce měl jaksi podivně zkroucené. Dávala si pozor, aby se na něj moc nedívala, bála se, aby místo příjemného lehkého mravenčení, které vyvolával pocit nebezpečí, nezačala pociťovat výčitky svědomí. Krást přece jenom zvyklá nebyla.

Díky této nově vynalezené hře se její dny najednou proměnily. Přibylo v nich vzrušení. Často se zapomíná, přemýšlela Henrietta, že lidem, kteří jsou nuceni se uchylovat k drobným krádežím, to přináší nebývalou slast. Tato zakázaná vášeň dokáže proměnit každičký okamžik života v dobrodružství. Protože kdyby se stalo, že by ten můj žebrák změnil své stanoviště, musela bych si najít jinou oběť. Rozhodla se tedy, že mu bude krást vždycky jen několik mincí a pokaždé mu nechá v misce dost na to, aby měl z čeho žít. A aby ji nikdo nemohl podezírat, že mu krade peníze, zacinkala pokaždé mincemi, které mu sebrala, aby to vypadalo, že mu naopak peníze do misky hází.

Když tedy to ráno čekala, než se jí nahřeje kulma, přepadla ji najednou obava, že tentokrát třeba žebrák na svém místě nebude. Chtěla se ujistit, že její denní dávka není ohrožena, proto rychle vstala a přitom na sebe strhla rozpálenou kulmu. Žhavé železo se jí otisklo na kůži na stehně a strašně ji spálilo. Když se ho snažila zbavit, strhla si i kusy kůže. Vykřikla bolestí. Z rány hned začala téct krev. Zazvonila na domovnici, ukázala jí ránu a poprosila ji, aby skočila na roh do lékárny pro mast na spáleniny nebo se alespoň zašla zeptat, co si má s tou ránou počít. Domovnice, kterou Henrietta kdysi zahrnovala spoustou dárků, o které vůbec nestála, ji pozvala dál, zvedla telefon a vyťukala jakési číslo. Tvářila se přitom velice tajemně.

„Za pár minut vás to přestane pálit a do týdne se vám rána zacelí, kůži budete mít zase hlaďoučkou a bez jediné jizvičky,“ řekla a poklepala významně na svůj mobil.

Pak jí předala telefon.

A skutečně to potom tak bylo. Pálení jako kouzlem zmizelo, ztratily se i puchýře. Henrietta každé ráno viděla výrazný pokrok v hojení.

Léčitelka na druhém konci drátu ji hned na úvod varovala, že ji to bude stát padesát euro. Henrietta se vehementně zpěčovala, ale marně. Léčitelka byla neústupná. Tohle je zkrátka její cena, a jestli ji nechce zaplatit, stačí říct, ona jen foukne do telefonu a bolest se okamžitě vrátí. Henrietta tedy slíbila, že zaplatí.

Později, když už měla to vzácné číslo zapsané na papírku a byla zpátky doma, léčitelce zavolala znovu. V duchu ji už mezitím překřtila na čarodějnici. Poděkovala jí a zeptala se, na jakou adresu jí má poslat šek. Když už se loučila a chtěla zavěsit, léčitelka jí nabídla:

„Kdybyste třeba ode mě potřebovala ještě někdy něco jiného…“

„A co ještě umíte kromě uzdravování spálenin?“

„Léčím podvrtnutí, bodnutí hmyzem, různé otravy, pásové opary…“

Monotónním hlasem začala odříkávat jednotlivé položky, jako kdyby je předčítala z reklamního letáčku.

„Záněty, výtoky, ekzémy, astma…“

Henrietta ji přerušila. Najednou ji totiž něco napadlo.

„A co duše? Pracujete také s duší svých klientů?“

„Ano, ale to už je pak dražší… Návrat citu, deprese, vyhánění nečistých duchů, působení proti očarování…“

„A očarování děláte taky?“

„Ano, ale to je ještě dražší. Protože se musím sama chránit proti působení kouzla z druhé strany.“

Henrietta rychle uvažovala. Hned si domluvila schůzku.

A jednoho dne, pár dnů před Vánoci, které počítala, že stráví v osamění, se vypravila za Chérubine. Bydlela v ošumělém činžáku ve dvacátém obvodu, v ulici des Vignoles. V domě nebyl výtah. Na chodbě byl zelený prošlapaný koberec s mnoha skvrnami a páchlo to tam po zatuchlém vařeném zelí. Byt byl ve třetím patře. Vedle zvonku byla malá tabulka s nápisem: Jste-li v koncích, zazvoňte. Otevřela jí tlustá žena. Uvedla ji do miniaturního bytečku, kam se sama sotva vešla.

Všechno tam bylo růžové. Růžové a ve tvaru srdce. Polštáře, židle, rámečky obrázků na stěnách, talíře, zrcadla i květiny z krepového papíru. Dokonce i čelenka, kterou měla Chérubine na vypouklém lesklém čele, byla ozdobená motivy malých srdíček. Kolem ramen měla růžový šál, pod kterým prosvítaly tlusté paže s povislou kůží. Vypadaly, jako by byly z tvarohu. Henrietta měla pocit, že se ocitla v maringotce nějaké obézní kočovné cikánky.

„Přinesla mi fotografii?“ zeptala se Chérubine a na malém bridžovém stolku pokrytém růžovým ubrusem zapálila několik svíček. I ty byly růžové.

Henrietta vytáhla z kabelky Josianinu fotografii v ozdobném rámečku se stojánkem a položila ji před ni na stůl. Chérubine hlasitě dýchala a vydávala přitom lehce hvízdavé zvuky. Mohutný hrudník se jí rytmicky zvedal. Měla jen málo vlasů a velmi bledou pleť. Zřejmě byla trochu anemická. Henrietta v duchu uvažovala, jestli vůbec někdy vychází ven z bytu. Možná prostě kdysi dávno vešla dovnitř, jenomže teď už je moc tlustá a těmi úzkými dveřmi se nemůže dostat ven.

Chérubine začala vytahovat jakousi krabici, kterou měla uloženou pod stolem. Henrietta se nenápadně rozhlédla kolem sebe a všimla si velké sochy Panny Marie se sepnutýma rukama. Na splývavém závoji měla posazenou zlatou korunku. Stála na rohu komody a vypadalo to, že se k nim ze svého místa sklání.

„Co přesně chce?“ zeptala se Chérubine. Ve tváři měla stejně zbožný výraz jako socha Panny Marie a dokonce byla i podobně nakloněná dopředu.

Henrietta na vteřinku zaváhala, protože si nebyla jistá, jestli se Chérubine obrací na ni nebo na Pannu Marii. Rychle se však vzchopila a řekla:

„To, co chci, není úplně přesně návrat citu. Já vlastně nepotřebuji, aby mě osoba, která mě přestala mít ráda, zase začala milovat. Jde mi o to, aby moje rivalka, kterou vidíte na téhle fotografii, upadla do hluboké deprese. Aby jí všechno, čeho se jen dotkne, hned zhořklo v ústech. A aby se můj manžel vrátil ke mně.“

„Dobře, dobře…“ řekla Chérubine, zavřela oči a sepjala ruce na mohutném hrudníku. „To je velice křesťanský požadavek. Manžel má zůstat se ženou, kterou si jednou vyvolil za svoji životní družku. Manželský svazek je posvátný. A ten, kdo ho porušuje, na sebe přivolává boží hněv. Požádáme proto o kouzlo prvního stupně. Nechce snad její smrt?“

Henrietta zaváhala. Chérubine k ní mluvila ve třetí osobě jednotného čísla, což ji mátlo. Dělalo jí problém rozlišit, na koho se vlastně Chérubine s otázkami obrací.

„Nechci její fyzickou smrt, chci jen, aby zmizela z mého života.“

„Dobře, dobře…“ řekla Chérubine monotónním hlasem. Oči měla stále ještě zavřené a rukama si neustále přejížděla po prsou, jako by si je masírovala.

„A to… kouzlo prvního stupně,“ zeptala se Henrietta, „co přesně to obnáší?“

„Osoba, na kterou je přivolám, se bude cítit velmi unavená a přestane mít do čehokoli chuť. Nebude ji těšit sex ani jahodové zákusky, hovory s přítelkyněmi a dokonce ji ani nebude bavit hrát si s dětmi. Den po dni bude uvadat jako utržená květina bez vody. Její krása, úsměv i živost se postupně budou vytrácet. Zkrátka bude pomalu hynout, budou ji pronásledovat černé myšlenky a začne dokonce pomýšlet na sebevraždu. Jako utržená květina bez vody, jak jsem povídala… Nevím, jak líp bych to řekla.“

Henriettu napadlo, že to je možná ten důvod, proč je byt přeplněný kytkami z krepového papíru. Jedna květina za každou oběť.

„A můj manžel se pak ke mně vrátí?“

„Nuda a znechucení se budou šířit kolem všeho, čeho se ta žena dotkne, a on se od ní odvrátí. Leda že by ho k ní poutal zcela výjimečný cit, silnější než osud, to by pak kouzlo nefungovalo.“

„Výborně,“ řekla Henrietta a celá se zatetelila. „Potřebuju, aby zase fungoval jako dřív, aby se mohl naplno věnovat obchodu a vydělávat peníze.“

„Tak to ho budeme muset ochránit… Bude zapotřebí, aby mi přinesla jeho fotografii.“

Hm. Tak to se sem ještě budu muset vrátit! Henrietta stiskla pevně rty.

„Má s tou ženou nějaké děti?“

„Ano. Syna.“

„Chce, abychom působily kouzlem i na něj?“

Henrietta zaváhala. Přece jenom, je to ještě dítě… Zavrtěla hlavou a řekla:

„Ne. Nejdřív se chci zbavit jí…“

„Dobře. Tak teď může odejít, já se začnu soustředit na fotografii. Účinek se dostaví okamžitě. Na tu osobu padne skleslost, tíseň a splín a nebude se moct toho pocitu zbavit. Ztratí chuť úplně do všeho.“

„Jste si tím jistá? Opravdu?“

„Může si to ověřit, pokud bude mít jak… Chérubine se nikdy neplete.“

Obrátila se k sádrové sošce a sepjala ruce, jako by jí pohled na Pannu Marii přinášel úlevu.

„Když se muž ožení, nemá opouštět svou manželku. Svátost manželská je posvátná. Však uvidí,“ obrátila se k Henriettě, „a přijde mi to říct. Má nějakou možnost, jak by si mohla ověřit účinek mé práce?“

Henrietta pomyslela na mladou služebnou, kterou potkávala s kočárkem v parku a kterou pravidelně podplácela, aby se od ní dověděla poslední novinky z té nestoudné domácnosti.

„Ano. Skutečně mám možnost sledovat, jak bude působit vaše…“

Chtěla říct práce, ale nedokázala to slovo vyslovit. Cítila se v tom přetopeném malém prostoru čím dál stísněněji a zdálo se jí, že se k ní všechny kusy nábytku pomalu přibližují a každou chvíli ji musí zavalit.

„Dělá to šest set euro. Hotově. Na menší sumy přijímám i šeky, ale jakmile jde o větší částku, chci platbu v hotovosti. Rozuměla mi?“

Henrietta jen naprázdno polkla. Počítala, že ta čarodějnice bude chtít dvě stě, v nejhorším případě tři sta euro.

„Jenže já mám u sebe jen tři sta euro…“

„To nevadí, dá mi tedy tři stovky a zbytek mi přinese, až sem zase přijde s manželovou fotografií. Ale musí to být brzy,“ dodala. V jejím hlase Henrietta vnímala nevyslovenou hrozbu. „Protože jak se dám jednou do práce…“

Její dech byl teď prudší a rychlejší a každé nadechnutí doprovázel hvízdavý zvuk. Položila si ruku na hrudník, těžce nabrala vzduch do plic a výdech zakončila slabým zasténáním. Henrietta se trochu otřásla. Uvažovala, jestli neudělala velkou chybu, když se na tuto ženu obrátila. Ale pomyšlení na Marcela a Josiane, kteří si na její úkor nerušeně užívají svoje štěstí v krásném novém bytě, všechny pochybnosti rychle zahnalo.

Vytáhla bankovky schované v podprsence a položila je na stůl.

Když pak vyšla ven na ulici, připadala si jako omráčená. Byla úplně bez peněz. Zamířila k metru, ale musela vyvinout velké úsilí, aby se odhodlala sejít po schodech a rozjet se zpátky domů. Hlavou se jí honila spousta starostí. Bude nutné výrazně zvýšit počet dnů s nulovou útratou, aby mohla nadále platit Chérubine.

O tři týdny později zašla do parku Monceau, aby tam vyhledala Marcelovu služebnou. Měla štěstí, našla ji téměř okamžitě. Seděla na lavičce a četla si časopis. Dítě v kočárku bylo zaujaté zkoumáním ulepeného papírku od karamely.

„Dobrý den,“ řekla a sedla si vedle ní na lavičku.

„Dobrý,“ odpověděla dívka a zvedla oči od rozečteného článku.

„Jak jste se měla o Vánocích?“

„Docela dobře…“

„Tak vám přeju šťastný a veselý nový rok,“ řekla Henrietta, které připadalo, že dívce není do řeči.

„Děkuji. Já vám také.“

„Co to má?“ zeptala se Henrietta a ukázala na chlapečka špičkou boty.

„To je papírek od karamelové tyčinky Carambar,“ řekla dívka a naklonila se, aby mu utřela tvářičku umazanou od bonbónu. „Má je hrozně rád. Klubou se mu teď zoubky a asi mu to žvýkání dělá dobře…“

„Měla bych strach, že to spolkne i s papírem,“ řekla Henrietta.

„Kdepak, snaží se přečíst, co je tam napsané.“

„Chcete říct, že umí číst?“

„To si pište! To dítě je hotový zázrak! Nemůžu se tomu ani dost vynadivit! Nevím, jak to ti jeho rodiče udělali, ale rozhodně jsem z toho paf!“

Henrietta nechala služebnou, ať se vymluví. Ta spokojeně rozprávěla o neuvěřitelných pokrocích, které chlapeček den po dni dělá, jak se tváří, když má radost nebo když se naopak zlobí, jak mu rostou zoubky a jaké má silné nožky, i o tom, jestli má nebo nemá pravidelnou stolici.

„Už schází jedině, aby promluvil! A jestli chcete vědět, co si o tom myslím, tak vám říkám, že dlouho už to trvat nebude!“

Henrietta se naoko tvářila, že ji to zajímá, vyslechla ještě několik veselých příhod, velmi překvapivých vzhledem k věku dítěte, ale pak ji přerušila.

Neměla v úmyslu začít se rozněžňovat nad capartem, který žužlá v puse papírek od karamelu a slintá přitom.

„A co jeho matka? Daří se jí dobře? Už ji tady v parku vůbec nevídám…“

„Ani mi nemluvte! Ta má teď jiné starosti.“

„Ale neříkejte! Co se stalo?“

„Má hrozný splín.“

„Jak je to možné? Při všem tom štěstí, které jí tak znenadání spadlo do klína?“

„Já tomu taky nerozumím,“ řeklo děvče a nevěřícně potřáslo hlavou. „Celé dny jen poléhává v posteli. A pořád jen pláče. Jednou proplakala dokonce celé dopoledne. Ráno se probudila, posadila se na posteli, jednu nohu spustila na zem a řekla mi: „Myslím, že budu mít chřipku, je mi nějak slabo a mám pocit, že se se mnou všechno točí.“ A zase si lehla… A od té doby je to s ní takhle pořád. Chudák pán vůbec neví, co má dělat! Jen tak bezmocně přechází po bytě, už je z toho celej špatnej! Ani ten malej si už teď tak šťastně nebrouká jako dřív. Čte všechno, na co přijde, a říkám vám, nebude to už dlouho trvat a bude číst úplně sám! Je to určitě tím, že se jím nikdo nezabývá a nesnaží se ho pobavit, nudí se, a tak má aspoň ta písmenka!“

Henrietta ji užasle poslouchala, až se jí dělaly mžitky před očima. Takže ono to funguje! Bylo to k nevíře: Josiane snad opravdu díky té čarodějce zmizí ze světa!

„Bože můj! No to je ale hrozné!“ řekla a snažila se předstírat lítostivý tón, i když v nitru jásala radostí. „Chudák váš pán!“

Dívka přisvědčila a dodala:

„Neví už kudy kam. Paní celý den jen leží, nechce nikoho vidět, dokonce ani nechce, abychom roztáhli závěsy. Do Vánoc to ještě jakž takž šlo. To vstala, dokonce měli pozvané hosty, ale od té doby je to úplná hrůza!“

Každé slovo, které děvče vyslovilo, jen násobilo Henriettin pocit vítězství.

„Musím se teď starat o všechno! O domácnost, o prádlo, musím uvařit a ještě se starám o dítě! Pro sebe už nemám ani minutku! Vydechnu si, jenom když s ním jdu ven… To mám aspoň chvíli čas něco si přečíst.“

„To se občas stává, že člověka přepadne pocit sklíčenosti. Říká se tomu poporodní deprese, aspoň za mých časů jsme tomu tak říkávali.“

„Jenže paní odmítá jít k doktorovi. Odmítá úplně všechno! Říká, že má pocit, jako by jí v hlavě poletovala velká hejna černých motýlů! Ujišťuju vás, že to jsou její vlastní slova! Chápete to? Černí motýli!“

„Bože můj,“ zavzdychala Henrietta, „ono to jde až tak daleko?“

„Vždyť vám to povídám! Jsem z toho už dočista na nervy! Jenže ona nechce žádný rozumný argument slyšet! Říká, že to časem přejde. Akorát všichni vezmeme roha, to bude celý výsledek!“

„To snad ne! On jistě neodejde! Vždyť ji přece tolik miluje,“ oponovala jí Henrietta a dalo jí moc práce, aby nedala najevo, jakou má radost.

„Copak vy znáte nějakýho chlapa, co dokáže snášet, že je jeho žena nemocná? Čtrnáct dnů možná, ale víc ani náhodou! A tohleto trvá už kolik týdnů! Já bych na tu jejich domácnost nesázela. Jen toho dítěte je mi líto. Děti to vždycky nejhůř odnesou…“

Zadívala se na chlapečka v kočárku, který na ni upíral pronikavý pohled, jako by se snažil porozumět, o čem to ty dvě ženy nad jeho hlavou mluví.

„Chudáček malý,“ zašeptala Henrietta. „Je tak roztomilý. Jen se podívejte na ty červené tvářičky a růžovou pusinku!“

Sklonila se ke kočárku a chtěla chlapečka pohladit po hlavě. Ten však okamžitě spustil křik, celý se narovnal a posunul se až dozadu do kočárku, aby se jejímu pohlazení vyhnul. Co však bylo horší, spojil oba palečky a ukazováčky a vytvořil tak jakýsi kosočtverec, který proti ní napřáhl jako na obranu a přitom neustále křičel, jako by ji chtěl zastrašit.

„No tohle! Copak jste snad ďábel? Ve Vymítači ďábla přesně takhle postupují, když chtějí od sebe odvrátit Satana!“

„Ale kdepak, to ten můj klobouk! Polekal se ho. Děti se ho většinou bojí, už se mi to stalo několikrát.“

„No je pravda, že je dost zvláštní. Vypadá trochu jako létající talíř! Do metra asi moc praktický nebude.“

Henrietta se na ni málem zlostně obořila, ale v poslední chvíli se ovládla. Vypadám snad na to, že bych jezdila metrem? Ústa se jí stáhla do zlostné grimasy, ale podařilo se jí tu břitkou repliku zadržet. To děvče bude ještě potřebovat.

„Tak já už se rozloučím a nechám vás, abyste si mohla v klidu číst…“

Do pootevřené kabelky jí vsunula bankovku…

„To jste nemusela! Já si tady jen stěžuju, a oni jsou přitom ke mně tak hodní…“

Henrietta odešla. Na rtech jí pohrával spokojený úsměv. Chérubine odvedla dobrou práci.

Tohle mě sice stojí hromadu peněz, uvažovala Henrietta v noční košili a mechanicky si přejížděla rukou po hladké kůži na místě uzdravené spáleniny, ale je to zároveň i investice. Josiane bude už zanedlouho vyřízená. Sama od sebe Marcela odežene. Ten nebude chtít zůstat sám a vrátí se k ní, k Hen-
riettě. To se opravdu může stát, je to skutečně hlupák. Vždycky ji udivovalo, že muž, který je tak mimořádně schopný obchodník, dokáže být tak naivní, když jde o vztahy. Navíc ta holka měla pravdu, muži nemají rádi nemocné ženy. Chvíli je dokážou snést, ale brzy je to přestane bavit.

Teď by možná bylo dobře přejít k další etapě mého plánu, uvažovala, když si lehla do postele a přikryla se. Měla bych se nenápadně přiblížit ke Grobzovi pod záminkou, že musíme probrat některé věci kolem rozvodu, být k němu laskavá, pozorná, projevit trochu lítosti. Ukolébat ho a pak mu utáhnout smyčku. Tentokrát pořádně, aby už nemohl uniknout.

A kdyby to nevyšlo, pořád je tady plán B. Iris se vrátila do života, jak se zdá. Její úsměv, který Henrietta zahlédla, když vystupovala z taxíku, tomu rozhodně nasvědčoval. Ať už přijde ke slovu plán A nebo plán B, každopádně bude zachráněna!

Gary a Hortense seděli v kavárně Starbucks a pili cappuccino. Gary se pro Hortense stavil v její obědové pauze. Dívali se, jak venku po ulici chodí lidé, a upíjeli kávu s bílou hustou pěnou. Bylo nádherně. Modré nebe, ostrý zimní vzduch, jasné světlo. Jeden z těch zimních dnů, pro které mají Angličané označení glorious. What a glorious day, říkají si navzájem, když se ráno s širokým úsměvem na rtech zdraví. Přitom se tváří, jako by to byla jejich osobní zásluha.

Hortense se zadívala na muže, který se k nim blížil po chodníku. Jednou rukou si spěšně zapínal kabát, v druhé držel donut a za chůze z něj ukusoval. Jistě pospíchá na nějakou schůzku a má zpoždění, napadlo ji. Vypadal trochu jako tučňák. Byl svou činností tak zaujatý, že si nevšiml průhledné stěny autobusové zastávky a plnou rychlostí do ní vrazil. Lekl se a všechny věci, které nesl, mu spadly na zem. Hortense vyprskla smíchy a postavila šálek na stůl.

„Zdá se, že jsi dneska v dobrém rozmaru,“ komentoval to Gary pochmurným tónem.

„Jak to myslíš?“ odpověděla Hortense a nespouštěla přitom oči z muže na ulici. „A ty snad máš důvod se mračit?“

Muž klečel na chodníku a snažil se rychle posbírat všechny věci, které mu vypadly z aktovky. Lidé, kteří kráčeli kolem, se mu spěšně vyhýbali. Vypadalo to jako proud, který se před ním rozestoupil a sotva ho minul, splynul zase v jednu masu a valil se dál.

„Včera večer si pro mě poslala babička…“

„A kam jsi za ní měl přijít? Do paláce?“

Gary přisvědčil. Na horním rtu se mu zachytila trocha pěny z cappuccina, takže vypadal, jako by měl vousy. Hortense mu ji zlehka setřela prstem.

„A co ti chtěla?“ zeptala se trochu nepřítomně. Oči pořád ještě upírala na muže na ulici, který teď, stále ještě vkleče, s někým telefonoval a zároveň se snažil zavřít aktovku.

„Řekla mi, že jsem se až doteď flákal a že je na čase s tím skončit. Mám se rozhodnout, co budu dělat příští rok. A nemám na to moc času, v lednu probíhají zápisy na univerzity…“

„A cos jí na to odpověděl?“

Muž venku zatím domluvil a chystal se vstát, ale najednou si začal zmateně prohmatávat náprsní kapsu saka a zkoumat obsah všech svých ostatních kapes, i u kalhot. Tvářil se přitom naprosto vyděšeně a zoufale se rozhlížel kolem sebe.

„No právě že nic. Víš, ona vážně vzbuzuje respekt. Člověk se před ní chtě nechtě musí mít na pozoru…“

Hortense se musela hodně přemáhat, aby se nerozesmála nahlas. Co to tam ten chlap pro všechno na světě dělá?

„Dala mi na výběr mezi vojenskou akademií nebo studiem práv na některé univerzitě nebo něčím takovým. Zdůraznila přitom, že všichni muži v rodině si alespoň na krátkou dobu odbyli službu v armádě, dokonce i ten pacifista Charles!“

„To tě ale ostříhají úplně na krátko!“ vykřikla Hortense. Vůbec se však na Garyho nepodívala a se zaujetím sledovala dění na ulici. „A budeš nosit uniformu!“

Muž podle všeho nemohl najít mobil a snažil se zjistit, jestli mu nevyklouzl někam na zem. Chodci se mu vyhýbali a on se jim pletl pod nohama.

„Já na žádnou vojenskou akademii nepůjdu, vojenskou kariéru dělat nebudu ani za nic a rozhodně ani nebudu studovat právo, byznys nebo něco podobného!“

„No hlavně že v tom máš jasno… A tak v čem je problém?“

„Problém je, že na mě bude tlačit! Ta se jen tak nevzdá, chápeš?“

„Ale rozhodovat se stejně budeš ty! Je to tvůj život! Musíš jí říct, co bys ty sám chtěl dělat.“

„Hudbu… Ale zatím ještě nevím jakou formou. Chtěl bych být klavírista. Ale copak se tím člověk může živit? A brát to jako povolání?“

„Když máš talent a dřeš jak blázen, tak určitě!“

„Můj profesor říká, že mám absolutní sluch a že rozhodně musím s muzikou pokračovat, ale… Já nevím, Hortense. Fakt nevím. Doopravdy hraju teprve osm měsíců… Je to hrozná představa, že bych se měl teď rozhodnout o tom, co budu dělat po celý zbytek života…“

Muž venku na ulici svůj mobil konečně našel a stále ještě v podřepu se snažil do něj vložit zpátky baterii, která při pádu na zem vypadla. Naditou aktovku přitom pořád svíral pod paží, což mu celou operaci notně ztěžovalo.

„Asi bys to měl zabalit a dneska už nikam nechodit. Asi nemáš svůj den,“ komentovala to jen tak pro sebe Hortense.

„Tak to ti pěkně děkuju!“ zareagoval prudce Gary. „Ty máš řešení vždycky a na všechno! A jsi s tím hotová raz dva!“

„To jsem nemyslela na tebe! Dívala jsem se na toho chlápka na ulici, co upadl. Copak tys to neviděl?“

„Myslel jsem, že posloucháš, co ti říkám! Ty seš vážně nemožná, Hortense! Zajímáš se jen o sebe! A na ostatní kašleš!“

„Ale ne… Jenom jsem komentovala, co dělá ten člověk venku. Dívala jsem se na něj ještě před tím, než jsi začal mluvit. Ale tím končím a už je pro mě vzduch, vážně!“

Přece jen na něj ale ještě koutkem oka mrkla. Muž se už narovnal, ale pořád se ještě po něčem rozhlížel po zemi. Nehledá snad ten svůj donut? Malinko se nadzvedla na židli, aby na něj dobře viděla. Uviděl ho o kousek dál, jak leží na chodníku až u zastávky, shýbl se pro něj, otřel z něho prach a spokojeně se do něho zakousl.

„No to snad ne! To je ale čuně!“

„Tak ti vážně děkuju,“ řekl Gary a vstal. Vypadal rozzlobeně. „Ty fakt dovedeš člověka vytočit, Hortense!“

Vstal, vyšel z kavárny a práskl za sebou dveřmi.

„Gary,“ zakřičela Hortense, „vrať se…“

Ze svého cappuccina si zatím jenom jednou lokla a nechtělo se jí ho nechat nedopité na stole. Byl to její oběd.

Vyběhla za ním na ulici a rozhlédla se, na kterou stranu šel. Zahlédla jeho vysokou postavu a široká záda na konci Oxford Street, právě zatáčel za roh.

„Gary! Please! To jsem nemyslela na tebe, to bylo ještě k tomu chlápkovi!“

Nereagoval. Kráčel dál dlouhými kroky a ona měla co dělat, aby ho doběhla.

„Vzhledem k tomu, že měříš o osmnáct centimetrů víc než já, jsou tvoje kroky taky o kus delší než moje. Takže jestli budeš pokračovat touhle rychlostí, přestanu ti za chvíli stačit, jenže to pak nebudeme moct mluvit…“

„A kdo tady říká, že s tebou mluvit chci?“

„Ty, před chvílí.“

Šel mlčky dál, pořád stejně chvatně, a ji přitom držel pod paží a táhl ji za sebou.

„Přestaň, já už nemůžu,“ řekla Hortense celá udýchaná.

„Jdi do háje.“

„Skvělý argument! Tvoje babička má pravdu, je nejvyšší čas, abys začal chodit do školy a trochu si rozšířil slovní zásobu, protože dost upadá.“

„Seš otravná!“

„A ty o nic lepší!“

Šli dál. What a glorious day! What a glorious day! Hortense ta věta pořád zněla v uších. Přesně vystihovala její pocit. Měla radost. Dnes dopoledne na semináři o módním stylu získala nejvíc bodů z celé skupiny a podařilo se jí splnit i zadání na dnešní odpoledne. Měli za úkol vymyslet a nakreslit efektní ozdobu do knoflíkové dírky. Pracovala na tom celý večer a s výsledkem byla spokojená. Ostatní studenti ji budou nenávidět. Cenila si stylu, ale techniku pokládala za neméně důležitou. Jednou si v jakémsi časopise přečetla větu, kterou si dobře zapamatovala: Stylista, který nezvládá techniku, je pouhý kreslíř.

„Dávám ti šanci támhle na roh ulice, a jestli tě tyhle manýry nepřejdou, tak se tam rozejdeme. Protože tohle k ničemu nevede.“

Zastavil se tak prudce, že do něj vrazila.

„Chci dělat hudbu, to je to jediné, čím jsem si jist. Nekouřím, nepiju, neberu drogy, hadry mě neberou a luxus je mi taky ukradenej. Jediný, co mě zajímá, je hudba.“

„No tak jí to všechno řekni…“

Pokrčil rameny a shlížel na ni dolů ze své výšky. Bylo vidět, že se vážně zlobí.

„Stihnu si ještě opatřit hromosvod nebo mě smeteš z povrchu zemského rovnou tady a teď?“

„Kdyby to bylo tak jednoduchý!“ řekl s povzdechem.

„A co máma, co ta na to říká?“

„Že si mám dělat, co chci. Že na rozhodování mám fůru času…“

„A má pravdu!“

Posadil se na nízkou zídku a vyhrnul si límec kabátu, jako by v něm hledal úkryt před okolním světem. Vypadal dojemně, jak tam tak seděl se zvednutým límcem, černé vlnité vlasy mu padaly do očí a zakrývaly jeho pohled upřený do prázdna. Hortense se šla posadit vedle něj.

„Poslyš, Gary, ty máš to úžasné privilegium, že si můžeš dělat, co chceš. Přitom si vůbec nemusíš dělat starosti s penězi. Kdo jiný než ty by tedy měl zkusit dělat v životě to, co ho nejvíc baví?“

„To ona nepochopí.“

„Od kdy necháváš druhé, aby rozhodovali za tebe?“

„Ty ji neznáš. Jen tak se nevzdá. Začne tlačit na mámu a ta se nakonec ještě bude obviňovat, že se o mě dost nestará,“ naznačil prsty ve vzduchu uvozovky, „a vloží se do toho.“

„Tak babičku požádej, ať ti dá ještě rok na rozmyšlenou…“

„Jenomže rok nestačí! Na to, abych mohl dělat hudbu se vším, co to obnáší, potřebuju mnohem víc času… To není, jako kdybych začal chodit do kurzu vaření!“

„Tak se zapiš do hudební školy. Do nějaké dobré, která na ni udělá dojem.“

„Nebude o tom chtít ani slyšet…“

„Tak si jí nebudeš všímat!“

„To se líp řekne, než udělá!“

„Co je to s tebou? Nikdy jsem si o tobě nemyslela, že bys byl takovej looser!“

„Hrozně vtipný!“

Sklonil hlavu, jako by chtěl říct: Tak jo, jen do mě! Pustit se do někoho a vynadat mu, to ti vážně jde! V tom nemáš konkurenci!

„Ještě jsi to ani nezkusil a už to vzdáváš. Jestli netoužíš po ničem jiném a je to tvoje vášeň, tak jí to dokaž a uvidíš, že ti uvěří. Protože jinak to bude vypadat, že házíš do ringu ručník ještě dřív, než tam vůbec vlezeš!“

Jejich pohledy se střetly a chvíli se na sebe beze slova dívali.

„Takže takhle ty to děláš?“ zeptal se a nespouštěl z ní oči, jako by na tom, co odpoví, záleželo, jestli se celý jeho život změní nebo ne.

„Ano.“

„A funguje to?“

Díval se na ni tak vážně, že jí z toho skoro naskočila husí kůže.

„No to si piš! Na všechno. Ale musíš makat. Chtěla jsem odmaturovat s vyznamenáním a taky jsem odmaturovala, chtěla jsem jet do Londýna a jsem tady, chtěla jsem chodit na tuhle školu a přijali mě. Bude ze mě známá stylistka nebo možná dokonce slavná návrhářka. Nikdo mě nepřinutil uhnout ani o píď z cesty, kterou jsem si vytyčila, protože jsem se rozhodla, že se to nikomu nepodaří. Prostě jsem si stanovila cíl, na tom není nic těžkého. Když něco chceš a jdeš za tím, vždycky toho dosáhneš. Stačí si stát pevně na svém a neuhnout. Pak přesvědčíš i ostatní. Dokonce i královnu!“

„Je ještě něco jiného, o čem ses rozhodla, že to chceš mít?“ zeptal se a cítil, že tohle je vzácná chvíle, která se jen tak nebude opakovat. Že se Hortense na chvíli přestala mít na pozoru a odkryla karty, se kterými byla zvyklá hrát svou vysokou hru.

„Ano,“ řekla a ani nemrkla. Věděla přesně, co chce slyšet, ale nemínila mu na to odpovědět.

Stáli tam a dívali se na sebe.

„Jako třeba?“

„Not your business!“

„Ale ano. Řekni mi to…“

Zavrtěla hlavou.

„Řeknu ti to až potom, až dosáhnu svého cíle.“

„Protože tobě se to samozřejmě podaří.“

„O tom nepochybuj!“

Na tváři se mu mihl záhadný úsměv, jako by na okamžik připustil, že by mohla mít pravdu, ale že ta věc ještě není definitivně rozhodnutá. Ještě zdaleka ne. Jsou tu ještě nějaké detaily, které bude potřeba vyřídit. Byla to zvláštní chvíle, taková, jakou oni dva spolu ještě nezažili. Jako by každý z nich dovolil tomu druhému nahlédnout do své duše a do srdce. Věděli naprosto přesně, aniž by nahlas vyslovili jediné slovo, na co ten druhý právě myslí. Řekli si to pohledem. Že to „něco“ dosud neexistuje, nebo zatím ještě existovat nemá. Jako by se v té chvíli jejich duše potichoučku objaly a něžně se políbily na rty. Udělaly několik tanečních kroků, jednou dvakrát se zatočily a zase se vrátily na zem a sestoupily zpátky do jejich těl, která tam zatím poslušně stála na rušné ulici. Kolem nich projížděla auta, bylo slyšet hluk motorů a troubení klaksonů, chodci je rychlým krokem míjeli a obcházeli.

„Dobrá, takže si to teď shrneme,“ řekla Hortense, kterou ta chvíle nečekané důvěrnosti vyvedla z rovnováhy, ale rychle to chtěla zamaskovat. „Najdeš si dobrou hudební školu. Uděláš všechno, co bude třeba, aby tě na ni přijali. Budeš usilovně pracovat…“

Gary se na ni díval, jak tam stojí a maluje mu před očima jeho budoucnost. Pozorně poslouchal.

„Pak zajdeš za babičkou. Tuhle část partie vyhraješ, protože budeš mít argumenty a ona uvidí, žes udělal něco pro to, abys jí dokázal, že hudba je skutečně tvoje vášeň. Že to není jenom nějaká přechodná zábava, něco, čím jen zabíjíš nudu. Uděláš na ni dojem a vyslechne tě. Ty totiž dovedeš být báječně nonšalantní, když chceš.“

„No však to je právě jeden z mých půvabů!“ zasmál se a máchl rukama ve vzduchu.

Ustoupila o pár kroků a vážným tónem řekla:

„V devatenácti ano. Ale za deset let z tebe bude už jenom starý a rozčarovaný donchuán. I když budeš jistě pořád okouzlující. Takže se sebou rychle něco udělej a dokaž ostatním, že si jejich důvěru zasloužíš…“

„Když mně se někdy vůbec do ničeho nechce. Jsou chvíle, kdy bych si přál být nejradši malá veverka a žil si klidně někde v Hyde Parku…“

Zafoukal studený vítr a Garymu zčervenala špička nosu. Zabořil ruce hluboko do kapes, zadupal a na dlouhou chvíli se odmlčel. Zjevně o něčem uvažoval. Hortense ho s pobaveným výrazem pozorovala. Znali se už tak dlouho, s nikým jiným si nebyla tak blízká. Popošla k němu, vzala ho pod paží a opřela si hlavu na jeho rameno.

„Ty nikdy nic nevzdáš!“ řekl a zakabonil se.

Zvedla k němu oči a usmála se.

„Nikdy! A víš proč?“

„…“

„Protože se nebojím. Ty se třeseš už teď. Říkáš si, že v hudebním světě je mnoho povolaných a málo vyvolených a bojíš že, že ty ten vyvolený nebudeš…“

„Docela ses trefila…“

„Jenomže když máš strach, nikdy nic nedokážeš. Drží tě při zemi a nedovolí ti přeměnit tvůj sen ve skutečnost.“

Poslouchal ji, trochu dojatý, ale zároveň i překvapený jasností jejího úsudku. Trochu ho děsilo, s jakou přesností dokázala všechny ty věci pojmenovat.

„Nechtěla bys jít dnes večer do kina?“ zeptal se ve snaze vrátit se k lehkému tónu, kterým spolu mluvívali dřív.

„Ne. Musím pracovat. Zítra odevzdávám seminárku.“

„A to budeš pracovat celý večer?“

„Ano. Ale koncem týdne už budu mít volněji, tak jestli chceš, můžem něco podniknout potom.“

„Kolik ti budu dlužen za konzultaci?“

„Koupíš mi lístek do kina.“

„Tak jo.“

Hortense se podívala na hodinky a vykřikla:

„Do prčic! Přijdu pozdě!“

„Jsi stejná jako tvá matka. Ta taky nikdy neřekne: Do prdele!“

„Za tenhle kompliment jsem ti obzvlášť vděčná!“

„Ale já jsem to myslel hezky. Mám tvoji mámu moc rád!“

Neodpověděla. Vždycky, když s ní někdo začal mluvit o její matce, stáhla se do sebe. Doprovodil ji až ke škole.

„Víš, co mi babička ještě říkala?“

„Že by ti prozradila, kolikátý jsi v pořadí čekatelů na trůn?“

„No way. Já se chci živit hudbou, vždyť ti to tady celou dobu povídám!“

Hortense se pousmála, jako by chtěla říct: Tak se mi líbíš, a přidala do kroku.

„Rozhodla se promluvit si se mnou o mých citových dobrodružstvích, jak tomu noblesně říká. A připomněla mi s tou svou královskou dikcí: Můj drahý Gary, když člověk dává tělo, dává s ním i svou duši.“

„Je úžasná!“

„Spíš člověka zmrazí. Po takové replice tě rázem přejde všechna chuť si s někým něco jen tak začít.“

„Jen se moc nelituj! Takové privilegium jako ty má jen málokdo, na to nezapomínej. Kolik je na světě kluků, co mají babičku královnu! Navíc máš v kapse ještě jeden trumf: Jsi z královské krve, ale nikdo o tom neví. Takže shut up!“

„To je moje jediné štěstí! Dovedeš si představit, jakej by to byl život? S celým hejnem paparazziů v patách?“

„Mně by to vyhovovalo. Byla bych slavná a moje fotky by byly všude. To by pak bylo snadný vytvořit si vlastní značku a taky ji prosadit!“

„To by ses potom ale musela obejít bez mé společnosti. Okamžitě bych zmizel na ten nejopuštěnější ostrov a víckrát bys mě už neviděla!“

Mezitím došli k Hortensině škole na Picadily Circus. Vlepila mu rychlou pusu na tvář a zmizela ve dveřích.

Gary se za ní díval, jak mizí v davu studentů, kteří se tísnili v hale. Tahle holka tedy vážně umí řešit problémy. Nezdržuje se žádnými zbytečnými úvahami a neohlíží se na city. Jde jí o fakta a činy. A má pravdu. Pustím se do hledání školy, začnu se učit solfeggio a budu cvičit stupnice. Hortense ho nakopla, aby se probudil k nějaké činnosti. Byl jí za to vděčný. Když nic jiného, tak člověka takové nakopnutí aspoň posune o kus dál a on se pak přestane zabývat černými myšlenkami. Najednou měl pocit, že teď už nemusí vláčet svůj život na zádech jako těžký náklad. Jako by ho konečně složil tady na ulici na chodník a teď si ho ze všech stran prohlížel. Je na něm, aby se rozhodl, jakým směrem se vydá. Všechny možnosti má otevřené. Najednou ho zalila vlna dobré nálady, cítil se veselý a odhodlaný. Nejradši by se za Hortense rozběhl a dal jí pořádnou pusu. Zavolal na ni, ale už byla pryč.

Otočil se a zadíval se na ulici před sebou. Na semaforu se rozsvítila červená, auta i motorky se na chvíli zastavily, ale chodci a lidé na kolech pokračovali dál ve své cestě a bezstarostně se mezi nimi proplétali.

„What a glorious day!“ napadlo ho a nevědomky to řekl nahlas. Ulicí se k němu majestátně blížil červený dvoupatrový autobus, jasně se rýsoval proti modré obloze. Nebude to dlouho trvat a tyhle krásné koráby nahradí obyčejné jednopatrové vozy. Ale to nevadí, život stejně půjde dál. Život je krásná věc. Je čas už jednou shodit z ramen všechny starosti a vzít ho konečně do svých rukou.

Odpolední vyučování začínalo přednáškou z dějin umění. Profesor měl na sobě šedý oblek s vestičkou vínové barvy, pod kterou se mu rýsovalo malé bříško. Byl bledý a zdálo se, že jeho pleť má stejný šedavý odstín jako sako. Límeček u košile měl příliš těsný a celý působil tak nějak sešněrovaně. I jeho projev byl takový bezkrevný, mluvil monotónním hlasem, který silně připomínal uspávače hadů. Chtělo by to všechno víc vzdušnosti a trochu velkorysosti, uvažovala Hortense a rychle si na list papíru skicovala návrh jeho oblečení. Širší rukávy a otevřený límeček, a to sako by mělo být delší. Profesor právě vysvětloval, jak umění a politika dlouhou dobu kráčely ruku v ruce, i když se jejich cesty a cíle občas rozcházely. Najednou se obrátil na poklimbávající posluchače s otázkou, kdy vznikly první politické strany.

„Ve světě?“ zeptala se Hortense a zvedla hlavu od svého papíru.

„Ano, slečno Cortèsová. Přesněji řečeno v Anglii, protože, jak je vám jistě známo, první třídy vznikly právě zde. Demokracie není jen vaší výsadou, třebaže se pyšníte Velkou francouzskou revolucí.“

Hortense neměla tušení.

„Společenské třídy vznikly v Anglii v 17. století,“ řekl a popotáhl si vestičku směrem dolů. „Na počátku celého tohoto procesu stáli tzv. agitátoři, kteří přesvědčovali muže, aby vstoupili do armády. Později, v roce 1679, se dostali do sporu členové parlamentu a šlechta, která v tomto království držela v rukou moc. Debaty byly velmi ostré a obě strany se navzájem osočovaly. Jedni nazývali druhé ‚toryové‘, což bylo označení pro zloděje dobytka, a oni zase je slovem ‚whighové‘, což byli lapkové, kteří loupili na cestách. Tato označení se zachovala a dodnes stojí v názvu dvou největších politických uskupení v Anglii. Později, v roce 1830, byla založena první politická strana, strana konzervativců. Byla to první politická strana, která vznikla v Evropě, a dá se říct i na světě…“

Zde se ve výkladu zastavil. Pravou rukou si spokojeně poklepal na kulaté bříško. Hortense vzala opět do ruky tužku a začala si kreslit návrh, jak by měl být oblečený, aby měl trochu formát a styl, který by odpovídal jeho postavení. Tak vzdělaný muž přece musí být elegantní. Začala košilí: nakreslila límec, rukávy, knoflíky, dala si záležet na střihu. Upravila délku a zvažovala, jestli bude lepší nechat zadní cípy delší nebo ne.

Pomyslela na Garyho a načrtla jeho postavu v elegantním kabátě s kapucí a dvouřadým zapínáním. Vypadal skutečně královsky. Představila si, jak ho pronásledují paparazziové, a nakreslila mu úzkou upnutou košili, usmála se a přidala ještě černé brýle. Gary v Buckhinghamském paláci na slavnostní recepci pořádané královnou? Načrtla romantickou smokingovou košili s ozdobnými sámky na náprsence. Nesmí být moc široké. Špička tužky, kterou kreslila, se zlomila a kousek tuhy se vydrolil na papír. „Kruci!“ uklouzlo jí. Jak to ten Gary řekl? Jsi stejná jako tvá matka. Ta taky nikdy neřekne: Do prdele! S matkou je to těžké. Její láska tíží jako balvan a člověk skoro ani nemůže dýchat. Hortense věděla, že to s ní přitom myslí dobře. Ostatně to tak dělá většina rodičů. Touží dát milovanému dítěti všechno, po čem by jen mohlo zatoužit, a ono se pak cítí jaksi zavázané, ví, že by mělo dávat najevo svou vděčnost. Není to matčina chyba. Vlastně za to nemůže, jenže co naplat? Občas je to k neunesení.

Hortense měla pocit, že city jsou luxus, který si nemůže dovolit. Pokaždé, když už jim málem podlehla, zaklapla rychle všechny přívody vzduchu a jako ponorka zajela pod hladinu. Jen tak mohla zůstat nestranná a nezávislá a dokázat pak sama sobě poradit. Sama sobě byla tou nejlepší přítelkyní. S city je totiž problém, vždycky člověka zradí a většinou tehdy, když to nejmíň čeká. Dokážou ho totálně znejistit a někdy dokonce i zahubit. U většiny holek to funguje tak, že když se zamilují, cítí se najednou zranitelné. Začnou se posuzovat hrozně přísně. Mají pocit, že jsou tlusté nebo naopak moc hubené, zdá se jim, že mají buď moc malá, nebo zase příliš velká prsa, chtěly by být menší a podruhé zas vyšší, nelíbí se jim jejich nos, protože je moc velký, pusu mají nemožně malou, zuby málo zářivé a skoro zažloutlé, vlasy mastné a vůbec si připadají hloupě. Jednou odsekávají a jindy jsou až vlezlé, nevděčné, pořád jen melou jedno a to samé dokola, anebo jenom mlčí. Najednou už nedokážou vyjít ani samy se sebou. Hortense se tohle nestávalo. Sama na sebe se dokázala dívat s odstupem.

Vzpomněla si, jak se s matkou nedávno vracely z nákupů a čekaly na taxík. Stály na chodníku a vtom si obě všimly na kraji silnice malého šneka. Byl schovaný v ulitě a z části zakrytý listem, takže ho skoro nebylo vidět. Matka se sehnula, vzala ho do ruky a přenesla přes silnici. Hortense se okamžitě načepýřila a hrozně ji to popudilo.

„Co je to s tebou?“ zeptala se Joséphine, jakmile postřehla první známku její špatné nálady. „Nejsi spokojená? Myslela jsem si, že budeš mít radost, když ti dám to celodenní nakupování jako dárek…“

Hortense jen beznadějně zakroutila hlavou.

„Copak je nutný, aby ses starala o každýho šneka, kterýho uvidíš?“

„Ale vždyť by ho tady jistě něco přejelo!“

„Co víš? Možná mu to trvalo tři týdny, než tu silnici přešel, a teď tady seděl a oddychoval, než se vydá za svou šnečicí! A ty ho v několika vteřinách vrátíš zase zpátky tam, odkud přišel!“

Matka se na ni podívala, celá zmatená. V první chvíli to vypadalo, že se snad rozpláče. Pak ale potřásla hlavou a rozběhla se nazpět přes ulici pro šneka, jen tak tak, že ji přitom nesrazilo auto. Hortense ji popadla za rukáv a strčila ji do prvního taxíku, který zrovna přijel. To byl právě ten problém s její matkou. City jí vždycky zatemnily pohled na všechno ostatní. S otcem to bylo stejné. Měl všechny předpoklady pro to, aby uspěl, ale pokaždé, když byl konfrontován se sebemenším náznakem nepřátelství nebo nevraživosti, celý se sesypal. A začal se potit. Vždycky hrozně trpěla, když bývali pozvaní na oběd k Iris nebo Henriettě, seděli u stolu a ona spatřila na jeho čele první kapky potu. Seděla a pod ubrusem tiše svírala ruce na klíně a toužebně si přála, aby ten pot nějak dokázal zarazit. Navenek se ovšem usmívala a tvářila se jakoby nic. Pokaždé raději odvrátila pohled, aby se na jeho trápení nemusela dívat.

Tehdy se naučila ovládat. Dokázala pak zastavit kapičky potu, které by jí snad chtěly vyrazit na čele, i slzy, když se jí draly do očí. Uměla si říct ne a ani se nedotkla tabulky čokolády, protože se rozhodla, že nechce přibrat ani jediný gram. Zakázala si všechny emoce, rozhodla se, že je zkrátka nebude prožívat. Nebude projevovat žádné city vůči spolužačce, která se chtěla stát její nejlepší kamarádkou, ani vůči klukovi, který ji doprovázel domů a chtěl ji políbit. Nechtěla to riskovat. Pokaždé, když už málem podlehla pokušení, vzpomněla si na otcovo zpocené čelo a tím spolehlivě každý cit okamžitě zahubila.

Takže ať se jí teď někdo opováží vykládat, že se podobá své matce! Zpochybnil by tak její mnohaleté úsilí.

To ale nebyl jediný důvod, proč se tak ovládala. Byla to také otázka cti. Otec svoji čest pozbyl. Ale ona na ni věřila. A čest, tím si byla naprosto jistá, nemá rozhodně nic společného s emocemi. Když ve škole probírali Cida, úplně ji uchvátily dlouhé monology Rodriga a Chimény. Na začátku on miluje ji, ona jeho, ten hluboký cit je trýzní, takže sami sebe litují a působí téměř ustrašeně. Ale pak Rodigo zabije Chiménina otce a ona jej musí pomstít. Jejich čest je náhle ve hře, oba se napřímí a pozvednou hlavu. Corneille měl v této věci zcela jasno: čest je tím, co člověka dokáže pohnout k hrdinským činům, díky ní člověk roste. City jej oslabují a hrbí. V tom je největší rozdíl mezi ním a Racinem. Toho nesnášela. Jeho hrdinka Bérénice jí šla příšerně na nervy, kdykoli o ní byla v hodině literatury řeč.

Čest byla ovšem už dlouhou dobu velmi vzácné zboží. Nahradil ji soucit. Souboje byly dávno zakázané. Toho Hortense opravdu litovala. Ona by se tak ráda utkala s nepřítelem v přímém souboji. Těšilo by ji vyzvat toho, kdo jí neprokazuje náležitou úctu, a pak ho skolit jedinou ranou meče. Je tady mezi mými apatickými spolužáky někdo, s kým bych toužila zkřížit meč, napadlo ji a nenápadně se rozhlédla kolem sebe.

Zavadila pohledem o profil své spolubydlící. Seděla nalevo od ní. Podpírala si čelo rukou a předstírala, že si dělá poznámky, ale ve skutečnosti spala. Zepředu od katedry to mohlo vypadat, že pozorně poslouchá profesorův výklad, ale z boku bylo jasně vidět, že má zavřené oči a podřimuje. Vrátila se domů ve čtyři ráno. Hortense ji slyšela, jak zvracela v koupelně. Ta nikdy za nic nebojuje. Jen každému podlízá. Nechává si těmi zakrslými zbohatlíky diktovat, co má dělat a co ne. Nemine skoro jediný večer, aby se pro ni nestavili. Přijdou a už ve dveřích vyštěknou: „Tak dělej, oblékni se! Jdeme ven!“ A ona poslechne, ani nemrkne. Nevěřím, že by do některého z nich byla zamilovaná. Jsou to takoví vulgární, namyšlení skrčci, co se zjevně s nikým nemazlí. I hlasy mají divné, drsné, vyráží jednotlivá slova, jako by je pálila v krku, a mluví tak, aby druhým každou větou nahnali strach. Hortense se jim pokud možno vyhýbala, ale když je přece jen potkala, snažila se jejich výhružky nevnímat, aby se jim nepodařilo jí nahnat strach. Brala to jako trénink. Držela si od nich odstup, představovala si, že jsou od ní na kilometr daleko. Bylo to ale těžké cvičení, protože z nich přece jenom strach šel, i když se tvářili naoko přátelsky.

Přitom Agatha byla šikovná. Uměla si výborně poradit se střihem, dokázala skvěle realizovat představu stylisty a doslova vdechnout šatům život. Sama nekreslila, ale instinktivně rozeznala dokonalou linii každého kusu oblečení a uměla jí přizpůsobit střih. Přidala jeden drobný detail, a rázem skvěle zvýraznila pas nebo prodloužila siluetu. Uměla také výborně pracovat s krejčovským plátnem. Ale nebavilo ji o něco usilovat, nebyla cílevědomá. Ona i Hortense byly vybrány jako jediné dvě z padesáti uchazečů na stáž u Vivienne Westwoodové s tím, že do posledního kola konkurzu postoupí jen jedna z nich. Hortense pevně věřila, že vyhraje. Čekal je ještě ústní pohovor. Prošla si všechny dostupné informace o historii značky, aby je případně mohla při pohovoru uplatnit a získat tak oproti Agathě výhodu. Ta na to jistě nemyslela. Měla plnou hlavu večírků, kde tančila, pila, kouřila a užívala si. A potom zvracela.

Story of her life, pomyslela si Hortense, když kreslila poslední dírku na bílé smokingové košili. Takové, kterou by si Gary klidně mohl obléknout, až půjde na večeři do Buckinghamského paláce.

„Copak ty nechceš jet do Londýna?“

Zoé zavrtěla hlavou a dívala se do země.

„Ty už tam vůbec nechceš jezdit?“

Zoé dlouze vzdychla že ne a znovu naznačila hlavou, že nechce

„Pohádali jste se s Alexandrem?“

Zoé uhnula pohledem. Podle výrazu jejího obličeje se nedalo poznat, jestli se zlobí, je nešťastná nebo má z něčeho strach.

„No tak už něco řekni, Zoé! Jak myslíš, že to mám uhodnout?“ rozčilila se Joséphine. „Dřív jsi byla bez sebe radostí, kdykoli jsi měla jet do Londýna, a teď najednou tam nechceš jezdit! Co se stalo?“

Zoé se na matku dopáleně podívala.

„Je tři čtvrtě na osm. Přijdu pozdě do školy.“

Popadla tašku a hodila si ji přes rameno, upravila si délku popruhu a otevřela dveře. Než odešla, ještě se otočila a řekla výhružně:

„A nebudeš chodit do mého pokoje! Tam máš vstup zakázán!“

„Počkej, Zoé, vždyť jsi mi ani nedala pusu na rozloučenou!“ zavolala na ni Joséphine, ale bylo to zbytečné. Zoé už k ní byla otočená zády a odcházela pryč.

Joséphine zůstala stát celá zkoprnělá. Pak za ní vyběhla na chodbu, brala schody po dvou a dohonila Zoé ve vestibulu. Koutkem oka zahlédla svůj obraz v zrcadle. Byla v pyžamu, přes které si jen rychle přetáhla mikinu s nápisem SMRT UHLOHYDRÁTŮM, kterou dostala od Shirley. Zastyděla se, když si všimla, že si ji Gaétan Lefloc-Pignel, který čekal na schodech na Zoé, zvědavě prohlíží. Otočila se a zamířila do výtahu. Málem vrazila do mladé, světlovlasé ženy, která vypadala, že na tom není o nic lépe než ona.

„Vy asi budete Gaétanova maminka?“ zeptala se. Byla ráda, že má možnost se s paní Lefloc-Pignelovou konečně seznámit.

„Zapomněl si vzít banán, co jsem mu nachystala na svačinu. Jemu někdy hrozně prudce klesne energie a potřebuje rychle doplnit cukry. Tak jsem se za ním rozběhla a… Neměla jsem ani čas se obléknout, vyběhla jsem jen tak…“

Přes noční košili měla přehozený baloňák a byla naboso.

Zimomřivě si třela paže a vyhýbala se Joséphininu pohledu.

„Těší mě, že vás poznávám. Ještě jsme ani neměly příležitost se setkat…“

„Víte, on můj manžel nemá rád, když…“

Zarazila se, jako by se bála, že ji uslyší.

„Hrozně by se zlobil, kdyby mě tady viděl takhle neupravenou!“

„Já jsem se taky ještě nestihla převlíct,“ usmála se Joséphine. „Rozběhla jsem se za Zoé. Odešla a ani mi nedala pusu. Nerada takhle začínám den…“

„Já také ne,“ povzdychla si paní Lefloc-Pignelová. „Mám pocit, že se mi pak celý den nic nedaří!“

Působila téměř dětským dojmem. Drobná, bledá, s velkýma, jakoby trochu ustrašenýma očima. Světlé vlasy měla spletené do dvou copů, ze kterých se jí uvolnilo několik pramenů. Dívala se na špičky svých bot, kabát měla těsně přitažený k tělu a celá se chvěla. Výtah zastavil a ona vystoupila. Několikrát po sobě řekla: Nashledanou, ale nějak se neměla k tomu, aby vystoupila. Těžké dveře výtahu přitom pořád přidržovala otevřené. Joséphine připadalo, že se jí chce třeba s něčím svěřit. Paní Lefloc-Pignelová se neklidně rozhlédla na obě strany.

„Nechcete zajít ke mně na kávu?“ zeptala se Joséphine.

„Ne, to ne! To by nebylo…“

„Aspoň bychom se seznámily, mohly bychom si třeba popovídat o dětech. Bydlíme ve stejném domě a ani se neznáme.“

Paní Lefloc-Pignelová si zase začala zimomřivě třít paže.

„Mám sepsaný seznam věcí, které je třeba dnes vyřídit. Musím to všechno stihnout…“

V jejím hlase bylo poznat, že má obavu, aby na něco nezapomněla.

„Ale je to od vás moc hezké. Třeba někdy jindy…“

Dveře výtahu však pořád držela otevřené.

„Kdybyste mluvila s mým manželem, neříkejte mu prosím, že jste mě viděla takhle neupravenou, ještě v negližé… On je tak… On velmi dbá na etiketu!“

Stísněně se usmála a otřela si hřbet nosu předloktím, takže jí na chvíli nebylo vidět do tváře.

„Gaétan je moc milý chlapec. Občas u nás zazvoní,“ pokusila se Joséphine změnit téma hovoru.

Paní Lefloc-Pignelová se na ni vyplašeně podívala.

„Vy jste o tom nevěděla?“

„Někdy si odpoledne na chvíli zdřímnu…“

„Neznám ale ještě vůbec vaše další děti, Domitille a…“

Paní Lefloc-Pignelová zvedla obočí, jako by si ani ona nemohla vzpomenout na jméno svého nejstaršího syna. Joséphine řekla ještě jednou:

„Ale Gaétan je moc milý…“

Nevěděla, co by ještě řekla. Přála si, aby paní Lefloc-Pignelová ty dveře už konečně pustila. Bylo zima a mikina, co měla na sobě, nebyla moc teplá.

Nakonec, jakoby nerada, paní Lefloc-Pignelová dveře přece jen pustila, a ty se pomalu zavřely. Joséphine na ni přátelsky zamávala. Určitě bere nějaké léky na uklidnění. Celá se třese a i ten sebemenší hluk ji vystraší. Jako manželka asi nebude úplně ideální a jako matka? Joséphine ji nikdy nazahlédla ani u školy ani v malé samoobsluze v jejich čtvrti. Kam asi chodívá nakupovat? Pak ji ale napadlo, že možná jezdí do supermarketu Intermarché v Courbevoie jako ona. Ten obchod je posledním pojítkem mezi jejím dřívějším a dnešním životem a nechce se ho zbavit. Pořád ještě má jejich věrnostní kartu. Antoine míval taky takovou. Dvě karty k jednomu účtu. Vlastně ani tu kartu nikdy nezrušila.

Vrátila se domů a rozhodla se, že si půjde zaběhat. Prošla kolem Zoéina pokoje, pootevřela dveře a nahlédla do něj. Dovnitř nevešla. Zákaz je zákaz. Dostaly další dopis, adresa byla napsaná Antoinovým písmem. Podala ho Zoé, která si ho odnesla do pokoje, aby si ho přečetla. Zabouchla za sebou dveře. Dokonce i zamkla, Joséphine slyšela, jak se klíč dvakrát otočil v zámku. Přešla to bez komentáře.

Už od Vánoc často zůstávala zavřená ve svém pokoji s velkou fotografií svého otce nalepenou na kartonu. Joséphine několikrát přes dveře zaslechla, že s ním dokonce mluví. Jednou se ho ptala na jakýsi matematický příklad a jindy zase chtěla vědět, jak se mu líbí její sukně a co říká na nové kalhoty. Položila otázku a sama si na ni vzápětí odpověděla. Joséphine slyšela, jak říká: „No jo vlastně, to máš pravdu! Já jsem se spletla!“ a nahlas se směje. Ten smích byl ale nucený a Joséphine z toho byla naprosto zoufalá.

U večeře Zoé nemluvila, vyhýbala se jí pohledem a na otázky neodpovídala.

„No ale co můžu dělat?“ uvažovala Joséphine, když to ráno běžela kolem jezera. Zašla do školy zeptat se, jak se Zoé projevuje ve třídě. Všichni učitelé jí řekli, že se jim zdá naprosto v pořádku, je aktivní, o přestávkách chodí s ostatními spolužáky na dvůr a baví se s nimi. Úlohy má v pořádku a odevzdané včas, do hodin bývá vždycky připravená. Joséphine litovala, že si nemůže promluvit s paní Berthierovou. Hrozně jí scházela. Té by se byla se svými starostmi bez obav svěřila.

Vyšetřování její smrti se nehýbalo z místa. Joséphine se zašla zeptat kapitánky Galloisové, jestli jsou nějaké nové výsledky. Byla příjemná asi jako úřední věstník.

„Máme zatím jen velmi málo informací. Lhala bych, kdybych se vás snažila přesvědčit o opaku.“

Způsob, jakým s Joséphine jednala, byl maximálně nepříjemný.

Joséphine dokončila první kolečko kolem jezera a začala druhé. Všimla si, že muž, kterého obvykle v těchto místech potkávala, si vykračuje kolem jezera i dnes. Měl ruce v kapsách a čepici naraženou až k očím. Když se minuli, ani se na ni nepodíval.

Musím si přesně vybavit, kdy vlastně celá ta Zoéina proměna začala. Bylo to o Vánocích. Když se rozdávaly dárky, byla ještě veselá, smála se a bavila se s ostatními. Až do té doby, než se na scéně objevil ten kartónový nesmysl. Tím to všechno začalo. Když usadila toho svého Antoina mezi nás. V té chvíli se obrátila proti mně. Jako by si z otce udělala svého spojence… Ale proč, krucinál! Láteřila v duchu. Vždyť to on od nás odešel za tou svojí manikérkou! Na chvíli se zamyslela. Měla bych té Mylène zavolat, řekla si. Pořád to ještě neudělala. Bylo to proto, že neměla čas, nebo se jí spíš nechtělo? Spíš to druhé. Neměla chuť se jí s čímkoli svěřovat. Ani vlastně nevěděla proč. Nejsem prostě ten typ, co dokáže poplácat svou rivalku po rameni a hned při prvním setkání se s ní skamarádit. Pokrčila rameny.

Zastavila se a udělala pár strečinkových cviků. Philippe jí chyběl. Hrozně ho postrádala. Pořád na něj musela myslet. Jeho obraz měla pevně usazený v hlavě a občas jí připadalo, že tam zabírá všechno místo. Vrať se, prosila ho v duchu. Vrať se, ať můžeme být zase spolu. To nevadí že tajně. Budeme svůj vztah skrývat a krást jen malé okamžiky štěstí. Počkáme, až uplyne nějaký čas. Až se Iris uzdraví, až holky vyrostou. Joséphine se zamračila. Možná, že to Zoé ví. Děti o nás vědí i to, co si sami neuvědomujeme. Nedá se jim lhát. Možná, že Zoé ví, že jsem Philippa políbila. Nebo že by to dokázala nějakým způsobem vycítit, když se k ní skloním, abych jí dala pusu?

Protáhla si nohy, trochu ji bolela lýtka. Udělala ještě několik protahovacích cviků a narovnala se. Musím si s ní promluvit. Musím ji přimět, aby se mi svěřila.

Udělala pár kroků. Rozběhla se, ale pořád ještě o tom přemýšlela. Byla úplně zabraná do svých myšlenek, takže v první chvíli neslyšela, že na ni někdo volá jménem:

„Joséphine! Joséphine!“

Otočila se. Proti ní stál Luca s otevřenou náručí a širokým úsměvem na tváři.

„Luco!“ vykřikla překvapeně.

„Věděl jsem, že vás tady najdu. Znám vaše zvyky!“

Dívala se na něj, jako by nemohla uvěřit svým očím, že je to opravdu on.

„Máte se dobře, Joséphine?“

„Ano, a co vy? Daří se vám už líp?“

Podíval se na ni a usmál se.

„Musím s vámi mluvit, Joséphine. Nechci, aby mezi námi tohle nedorozumění zůstalo navždycky.“

„Luco…“

„Mrzí mě, co se tenkrát stalo. Musel jsem se vás dotknout, ale nemyslel jsem to zle a ani jsem vás nechtěl zranit.“

Zavrtěla hlavou, otřela si pot z čela a odhrnula si vlasy, které se jí lepily na obličej.

„Mohl bych vás pozvat na kávu?“

Začervenala se a pohybem odmítla ruku, kterou jí podával.

„Jsem celá mokrá, byla jsem si zaběhat.“

Mluvila rozpačitě. Jaksi se z toho setkání nemohla vzpamatovat. Je to možné, že by ten lhostejný a zdrženlivý Luca přišel za ní až sem do parku a čekal tady na ni? Cítila se najednou slabá v kolenou. Nebyla zvyklá probouzet v mužích prudké city. Najednou nevěděla, jak se má chovat. Byla rozpolcená mezi dvěma protichůdnými pocity. Cítila vůči němu něco jako vděčnost, protože si najednou připadala důležitá a žádoucí, ale zároveň i lhostejnost. Dívala se na něj a připadal jí najednou úplně obyčejný. Co jsem to na něm vlastně viděla? Šli směrem ke stánku s občerstvením, který byl kousek od jezera. Luca objednal dvě kávy, přinesl je a postavil je před ni na stoleček. Sedla si a trochu napjatě čekala, co bude dál.

„Je všechno v pořádku, Joséphine?“

„Ano, docela ano…“

Neuměla moc dobře držet si muže od těla. Nebyla na to zvyklá. Rozhodla se, že bude lepší, když nechá mluvit jeho.

„Byl jsem k vám nespravedlivý, Joséphine…“

Naznačila rukou, že se na něj už proto nezlobí, že už je to dávno pryč…

„Choval jsem se nemožně.“

Dívala se na něho a uvažovala, že v tomhle není žádná výjimka. Spousta lidí se chová ošklivě k lidem, které mají rádi.

„Rád bych, kdybychom na to mohli zapomenout.“

Podíval se na ni.

„Jenomže…“ zakoktala Joséphine.

Nevěděla, co říct. Jenomže na to je už příliš pozdě. Jenomže mezi námi už všechno skončilo. Jenomže já jsem si už mezitím našla někoho jiného…

„Nemám moc zkušeností s city. Chovám se občas dost hloupě…“

A dodala potichu:

„Což ostatně dobře víte.“

„Chybíte mi, Joséphine. Zvykl jsem si na vás, na vaši přítomnost, na to, jak jste laskavá, pozorná, velkorysá…“

Joséphine se překvapeně nadechla.

Proč jí tohle všechno neřekl dřív? Když byl ještě čas? Tehdy, když tolik doufala, že od něho nějaká taková slova uslyší.

Dívala se na něj dočista vyvedená z míry. Viděl jí na očích, že je jí to líto, a zeptal se:

„Vy už ke mně nic necítíte, je to tak?“

„Když já jsem se už tolik načekala, že mi dáte nějaké znamení, že se ozvete… Myslím, že teď už mě…“

„Že už vás teď přešla chuť?“

„Ano, tak nějak…“

„Neříkejte, že už je příliš pozdě!“ pokusil se Luca o laškovný tón. „Jsem připraven podniknout cokoli, jen abyste mi odpustila!“

Pro Joséphine to byla hrozně nepříjemná chvíle. Snažila se zachytit alespoň kousíček toho dávného citu, to tenké vlákénko, ze kterého by mohla znovu utkat jejich lásku. Zadívala se Lucovi do očí a usilovně pátrala. Přece to všechno nemohlo jen tak zmizet? Dívala se na jeho oči, ústa, zápěstí. Tak ráda jsem vedle něho usínala. Když jsem se probudila v jeho posteli a cítila jsem jeho ruku, jak mě ve spánku objímá, dojímalo mě to. Zavírala jsem oči, abych si ten obraz co nejdéle uchovala nedotčený v paměti. Kam se to všechno podělo? Hledala, pátrala, ale marně. Nemohla najít začátek té ztracené nitě. Ať pátrala sebeusilovněji, z každé té imaginární výpravy se vracela s nepořízenou.

„Máte pravdu, Joséphine. Jistě to není náhodou, že jsem ve svém věku pořád sám. Nedokážu si nikoho udržet. Vy máte alespoň vaše dcerky…“

Joséphine se v myšlenkách zase vrátila k Zoé. Udělám to s ní stejně jako teď s Lucou. Nebudu si před ní na nic hrát. Řeknu jí, ať se mnou mluví. Že není snadné otevřeně projevovat city. Že jí to možná neříkám dost zřetelně, ale mám ji ráda tolik, že když ráno odejde do školy bez rozloučení a nedá mi ani pusu, nemůžu pak celý den pořádně dýchat, nic se mnou není, ani snídaně mi nechutná a práce se mi nedaří.

„Vždyť máte přece bratra. Potřebuje vás…“

Díval se na ni, jako by nerozuměl, co mu říká. Zamračil se a přemýšlel, o kom to vlastně mluví. Pak se vzpamatoval a podivně se zasmál:

„Vy myslíte Vittoria!“

„Ano. Jste jeho bratr, i pro něj jste vy tím jediným člověkem, na kterého se může obrátit!“

„Zapomeňte na Vittoria!“

„To nemůžu. Váš bratr stál vždycky mezi námi.“

„Říkám vám, zapomeňte na něj!“

Najednou mluvil úplně jiným tónem. V jeho hlase bylo cítit zlobu a vztek. Ucouvla, překvapená tou náhlou změnou.

„Je součástí našeho příběhu. Nemůžu na něj zapomenout. Žila jsem vedle něho, protože jsem vás měla…“

„Protože jste mě měla ráda… To jste chtěla říct, Joséphine? Kdysi dřív. V minulosti.“

Sklopila hlavu. Byla v rozpacích. Tohle nebyla láska, když mohla tak rychle zmizet.

„Joséphine, prosím vás…“

Obrátila se. Přece ji nebude prosit. Cítila se hrozně.

Dlouhou chvíli seděli mlčky. Luca si hrál se sáčkem cukru, drtil ho v prstech, všelijak překládal a zase narovnával.

„Máte pravdu, Joséphine. Jsem jako železná koule na noze. Každého stáhnu ke dnu.“

„Ne Luco, tak to není…“

„Ale ano, je. Přesně tak to je.“

Káva jim mezitím vystydla. Joséphine se napila a trochu se ušklíbla.

„Chcete jinou? Nebo nějakou vodu? Pomerančový džus? Sklenici vody?“

Naznačila rukou, že ne. Přestaňte, Luco, prosila ho v duchu, nechte už toho. Nechci, abyste se takhle doprošoval. Nikdy jste takový nebyl.

Zadíval se směrem k jezeru. Uviděl psa, jak si právě otřepává vodu z kožichu. Usmál se.

„Tehdy to všechno začalo… Že mám pravdu? Ten den, kdy jsem vás neposlouchal…“

Neodpověděla. Očima sledovala psa. Jeho pán mu hodil balonek do vody a on za ním skočil, aby jej přinesl nazpátek. Pán čekal na břehu, hrdý na své cvičitelské schopnosti, spokojený, že stačí lusknout prsty a zvíře ho poslechne. Rozhlédl se kolem sebe, jestli se na ně někdo dívá a obdivuje jeho dovednost.

„Víte, co teď uděláme, Joséphine?“

Narovnal se a najednou byl zase rázný.

„Vy si necháte svůj klíč od mého bytu a …“

„Ne!“ prudce se ohradila Joséphine. Na tuhle hru rozhodně nemínila přistoupit.

„Vy si necháte svůj klíč od mého bytu a až se na mě přestanete zlobit za moji lhostejnost a hrubost, tak pak přijdete. Budu na vás čekat.“

„Luco, tohle ale nejde…“

„Ale ano. Ještě nikdy jsem nic takového neudělal. Je to důkaz mé…“

Čekala, že to slovo vysloví. Ale on místo toho řekl:

„Mé náklonnosti k vám.“

Vstal, vytáhl z kapsy klíč a položil ho na stůl. Políbil Joséphine zlehka na vlasy a řekl:

„Na shledanou, Joséphine.“

Dívala se za ním, jak odchází. Pak vzala do ruky klíč. Byl ještě teplý. Sevřela ho v dlani jako nepotřebný důkaz lásky, která pominula.

Zoé mluvit nechtěla.

Joséphine na ni čekala, až se vrátí ze školy. Řekla jí, že by si měly promluvit a všechno si vysvětlit. Můžeš mi povědět všechno, řekla jí. Jsem na to připravená. Jestli tě něco mrzí nebo se za to stydíš, tak mi to řekni. Nebudu se na tebe zlobit. Mám tě nade všechno ráda.

Zoé si v předsíni sundala tašku a nechala ji tam. Svlékla si kabát. Šla rovnou do kuchyně. Opláchla si ruce. Vzala si utěrku a pečlivě si je osušila. Ukrojila tři krajíčky chleba. Namazala si je máslem. Máslo uklidila do ledničky. Nůž dala do myčky. Ulomila si dvě virfličky mandlové čokolády. Všechno si to naskládala na talířek. Vrátila se do předsíně pro tašku. Joséphine tam na ni čekala a naléhavým tónem řekla: „Musíme si promluvit, Zoé, takhle to přece dál nejde!“ Zoé kolem ní prošla, aniž by jí věnovala sebemenší pozornost, a zavřela za sebou dveře svého pokoje, kde zůstala až do večeře.

Joséphine ohřála kuře s paprikou a rajčaty, které připravila už odpoledne. Zoé měla tohle jídlo vždycky ráda.

Seděly naproti sobě a mlčky večeřely. Joséphine polykala slzy. Zoé srkala šťávu z kuřete a na matku se ani nepodívala. Kapky deště bubnovaly na okno. Ty velké stékaly po skle a skoro se daly počítat.

„Ale co jsem ti udělala?“ rozkřikla se na ni Joséphine, která už byla u konce s nervy.

„Však ty to víš moc dobře,“ řekla Zoé nevzrušeně a pokračovala dál v jídle.

Uklidila svůj talíř, sklenici a příbor do myčky. Utřela houbičkou stůl a přitom velice pečlivě dbala na to, aby utřela jen svoje místo a Joséphininých drobků se přitom ani nedotkla. Složila svůj ubrousek, umyla si ruce a odešla z kuchyně.

Joséphine vyskočila ze svého místa u stolu a rozběhla se za ní. Zoé za sebou zavřela dveře svého pokoje a zamkla. Joséphine slyšela, jak se klíč dvakrát otočil v zámku.

„Nejsem žádná tvoje služka!“ zakřičela. „Aspoň bys mohla poděkovat za večeři!“

Zoé otevřela dveře a řekla:

„Děkuji za večeři. Kuře bylo výborné.“

A zase zavřela a nechala stát oněmělou Joséphine za dveřmi.

Vrátila se do kuchyně a sedla si na svoje místo ke stolu. Zadívala se na jídlo na talíři, kterého se ani nedotkla. Šťáva vychladla, papriky a rajčata byly celé scvrklé.

Dlouhou chvíli tam seděla, hlavu opřenou v dlaních.

Ze Zoéina pokoje bylo slyšet písničku Beatles. Měla ji puštěnou na plné pecky. Don´t pass me by, don´t make me cry, don´t make me bue, cause you know, darling, I love only you. Nemá to cenu. Nemůžeme druhého přimět, aby se nám svěřil, pokud sám nechce. S mrtvými se nedá bojovat. A už vůbec ne, když možná žijí. Hořce se tomu zasmála. Tohle nebyl její smích. Takhle škaredě se přece nikdy nesměju. Musím začít zase pracovat. Musím si najít vedoucího pro svou práci a konečně ji připravit k obhajobě. Studium a práce mi vždycky pomohly dostat se i z těch nejhorších situací. Pokaždé, když mi život provede nějaký ošklivý kousek, středověk mi přijde na pomoc. Když jsem nevěděla nic o budoucnosti a bála se, co nás čeká druhý den, a trápila se kvůli tomu, co jsme prožily včera, vždycky jsem holčičkám vyprávěla o symbolice barev. Modrá je barva smutku, fialová je spojená se smrtí, zelená je naděje, je to symbol mízy, který po zimě zase stoupá do větví stromů, žlutá znamená nemoc a hřích, červená je oheň i krev. Červený kříž nosili na prsou křižáci, ale míval ho na plášti i kat, černá je barva pekla a stínů. Holčičky mě napjatě poslouchaly s otevřenou pusou a já jsem přitom zapomínala na všechny naše problémy.

Z myšlenek ji vytrhlo zvonění telefonu. Nechala ho dlouho zvonit a teprve po chvíli vstala a šla ho zvednout.

„Joséphine?“

Hlas v telefonu byl veselý a bezstarostný.

„Ano,“ polkla Joséphine a rukama pevně sevřela sluchátko.

„Jsi němá nebo co?“

Joséphine se stísněně zasmála.

„Ne, jenom jsem nečekala, že bys to byla…“

„No ano, jsem to já. Jsem zase zpátky mezi živými. A jen tak mimochodem taky bez jediného slova výčitky. Dlouho jsme se neslyšely, viď, Jo?“

„…“

„Jak se ti vede? Protože pokud soudím podle hlasu, tak žádná velká sláva to asi nebude…“

„Ale ne, docela fajn. A co ty, jak ty se máš?“

„Výborně. Jsem už zase ve formě.“

„A kde jsi?“ zeptala se Joséphine. Zoufale se snažila najít něco, čeho by se mohla v rozhovoru zachytit.

„Proč?“

„Jen tak.“

„Ale neříkej, Joséphine. Na to tě moc dobře znám. Jistě máš něco konkrétního na mysli.“

„Ne, vážně. Já jen že…“

„Je pravda, že když jsme se viděly naposled, bylo to mezi námi dost napjaté. A omlouvám se ti za to. Opravdu je mi to líto… A abych ti to dokázala, zvu tě na oběd.“

„Moc bych si přála, abychom se už nehádaly.“

„Vezmi si tužku a napiš si: Hotel Costes, ulice Saint-Honoré 239.“

Joséphine si zapsala adresu.

„Hodilo by se ti to pozítří, ve čtvrtek?“ zeptala se Iris.

„Ano.“

„Tak ve čtvrtek v jednu. Počítám s tebou. Je pro mě moc důležité, abychom se zase sešly, Jo.“

„Pro mě taky, vždyť víš.“

A dodala potichu:

„Chyběla jsi mi…“

„Cos říkala?“ zeptala se Iris. „Nějak tě špatně slyším…“

„Nic. Tak ve čtvrtek.“

Vzala si přikrývku a vyšla na balkon. Zachumlala se do ní a zadívala se na nebe. Bylo plné hvězd, svítily jasně a zřetelně, třebaže měsíc byl v úplňku a zářil na temné obloze jako chladné slunce. Hledala malou hvězdičku na konci oje Velkého vozu. Málem si ukroutila hlavu, než ji našla. Byla až úplně na konci. Sepjala ruce. Děkuji vám, hvězdy, že jste mi vrátily Iris. Děkuji. Mám pocit, jako bych po dlouhé době zase přijela domů. Dejte, ať se vrátí i Zoé, ať je zase jako dřív. Nechci s ní válčit, víte dobře, že tohle mi prostě nejde. Tolik bych si přála, abychom spolu mohly zase mluvit. Něco vám za to slíbím… Když zařídíte, aby mě Zoé zase měla ráda, slibuju vám, že se vzdám Philippa.

Slyšíte mě, hvězdy?

Vím, že ano. Sice se někdy na vaši odpověď dost načekám, ale vím, že mě posloucháte a rozumíte tomu, co vám říkám. Že mě i přes tu dálku slyšíte.

Dívala se na svou malou hvězdu. Tím, že jí svěřila svou starost, se jí ulevilo. Nevadí, že je od ní vzdálená na miliony kilometrů. Vždycky je dobré podívat se na své problémy z odstupu. Uvidíte je pak jinak a rozeznáte i to, co se skrývá za nimi. Když je máte přímo před očima, nevidíte nic. Nevšimnete si těch hezkých věcí, které tady ale přece i tak jsou. Za zarputilým Zoéiným mlčením se skrývá její láska k mamince. Joséphine si tím byla jista. Jen ji v tuto chvíli neviděla. A Zoé také ne. To všechno se ale spraví a zase budou šťastné.

Stačí být trpělivá a trochu počkat…

Stal se z něj zahálčivý muž. Takový ten typ, co se poflakuje po hotelových barech s knihou nebo katalogem o výtvarném umění pod paží. Bary měl rád, zvlášť ty ve velkých hotelích. Líbilo se mu jejich diskrétní osvětlení, polstrované sedačky, měl rád jazzovou hudbu, která tam často hrála a do níž se mísily hlasy hostů, kteří mluvili nejrůznějšími jazyky. Mezi nimi se tiše proplétali číšníci a roznášeli podnosy s pitím. Mohl si klidně představovat, že je v Paříži, v New Yorku, Tokiu, v Singapuru nebo v Šanghaji. Z Londýna se přitom nemusel vzdálit ani na krok. To mu teď právě vyhovovalo, protože se potřeboval vyléčit z lásky. Taková rekonvalescence není snadná a je dobré ji prožít přece jen trochu v ústraní. V rozpoložení, v jakém byl, totiž nepůsobil zrovna moc mužným dojmem a byl si toho dobře vědom.

Navenek vypadal jako nepřístupný businessman, ponořený do čtení výroční zprávy. Ve skutečnosti však četl Audena, Shakespeara, Puškina a Sachu Guitryho. Všechny autory, k jejichž knihám se až dosud nikdy nedostal. Chtěl pochopit, co jsou to emoce, co to je vlastně ten cit. O věci, které hýbaly světem businessu, se docela přestal zajímat. Ať si je řeší jiní, takoví, jako býval kdysi i on. V dobách, kdy byl pořád jenom vážný a věčně někam pospíchal, nosil vlasy pečlivě učesané na pěšinku, límeček pěkně zapnutý, kravatu s decentním proužkem a v kapse dva mobily. Muž, který věčně myslí jen na svá čísla a nepřipouští si žádnou pochybnost.

Veškerá jistota ho dávno opustila. Jenom tápal. Což bylo vlastně lepší. Když máte jistotu, nedokážete vidět věci jasně. Teď právě četl Puškinova Evžena Oněgina. Příběh mladíka, který je předčasně unavený životem, a proto se rozhodne odejít na venkov, kde se však dál jen bezcílně utápí ve svém splínu, ho velmi zaujal.

Ráno chodíval do kanceláře na Regent Street a sledoval, jak se vyvíjejí případy, které řešila jeho pařížská kancelář. Svému nástupci pravidelně telefonoval. Zpočátku šlo všechno jako na drátkách, ale v poslední době čím dál zřetelněji cítil v jeho hlase rostoucí nespokojenost. Štve ho, že tak málo pracuju. Že dál pobírám dividendy, ale přitom se už nedřu do úmoru jako on. Po takovém telefonátu pak vždycky vytočil číslo své bývalé sekretářky Magdy. Ta teď pracovala pro jeho nástupce, pro kterého si vymyslela přezdívku Žabák. Philippe proti tomu nic nenamítal. Mluvila pokaždé skoro šeptem, bála se, aby její šéf ve vedlejší místnosti neslyšel, že Philippovi vypráví, co se v kanceláři v poslední době proslýchá. Říkalo se o něm, že je sexuální maniak.

„Posledně jsem už myslela, že snad budu muset utéct oknem, pořád se mi snažil sáhnout na zadek!“

Philippův nástupce býval večer v kanceláři dlouho do noci. Často odcházel až kolem jedenácti hodin. „Je ošklivý a vážně odporný, ale přitom je domýšlivý až běda a chová se neuvěřitelně nadutě.“

„Ovšem jako právník je vynikající! Od té doby, co vede kancelář, se náš obrat prakticky zdvojnásobil,“ říkával na to Philippe.

„To je sice pravda, jenže tohle je jako časovaná nálož. Může to kdykoli vybouchnout! Každopádně se před ním mějte na pozoru, protože vás nenávidí! Kdykoli s vámi domluví, je celý brunátný a musí si vždycky hned povolit límeček u košile.“

Philippe zvýšil gáži svým dvěma advokátům, aby měl jistotu, že budou bránit jeho zájmy. V tomto světě plném dravých žraloků je potřeba být pořád ve střehu. Tenhle Žabák toho byl typickým příkladem. Navenek brilantní právník, ale ve skutečnosti dravec s ostrými zuby.

Sám se věnoval hledání nových klientů. Vybíral si takové, kteří byli bohatí, příjemní a kultivovaní. Často to dělal tak, že je pozval na oběd, ušetřil tím spoustu času. Vedl s nimi počáteční jednání a pak je přesměroval do Paříže, kde už si je převzal jeho nástupce. Odpoledne si většinou vybral nějaký příjemný bar a usadil se tam s knihou. Na půl šestou chodíval Alexandrovi naproti ke škole, šli pak spolu domů pěšky a povídali si. Často si cestou zašli do muzea nebo do nějaké galerie nebo taky do kina, podle toho, jestli měl Alexandr na druhý den do školy nějaké úlohy nebo ne.

Občas si k němu v baru přisedla nějaká dívka. Většinou to byly profesionální společnice, které se ovšem tvářily jako turistky a přitom si vyhlížely osamělé obchodníky, kteří byli v Londýně na služební cestě. Pozoroval je, jak se k němu snaží přiblížit. Obvykle dělaly jakoby nic a naoko listovaly nějakým časopisem. Philippe nereagoval a dál si četl. Většinou to po chvíli vzdaly. Někdy se přece jen stalo, že ho nějaká podnikavější dívka oslovila pod záminkou, že se ho chce na něco zeptat nebo potřebuje poradit, jak by se dostala na určitou adresu. Odpovídal pokaždé stejně:

„Promiňte, slečno, čekám tady na manželku!“

Když byl naposledy v Paříži, ozvala se mu Bérengère, nejlepší přítelkyně jeho ženy, a pozvala ho na skleničku. Prý se potřebuje dovědět něco o anglických školách. Ráda by tam poslala studovat svého staršího syna. Začala starostlivým mateřským tónem, ale po chvíli si přisedla trochu blíž. Límeček košile měla rozepnutý, aby bylo dobře vidět napjatou kůži na krku, a každou chvíli si přejela rukou po zadní straně krku a přitom si načechrala husté vlasy. Skláněla často hlavu v póze jakési lascivní poslušnosti a svůdně se na něj usmívala.

„Bérengère, nechceš mi snad naznačit, že bys ráda, aby se z nás dvou stali, abych tak řekl, důvěrní přátelé?“

„A proč ne? Známe se přece tak dlouho. Předpokládám, že po tom, co ti Iris provedla, k ní už nic necítíš a já se zase k smrti nudím se svým manželem…“

„Ale Iris je přece tvoje nejlepší přítelkyně!“

„Byla, Philippe, byla! Už se s ní vůbec nevídám. Spálila jsem všechny mosty, víš. Dost se mě dotklo, jak s tebou jednala! To totiž bylo opravdu hnusné!“

Philippe se maličko usmál.

„Je mi líto, že tě zklamu. Ale jestli chceš, zůstaneme…“

Nevěděl, jak má pokračovat.

„Zůstaneme u toho, jak jsme spolu jednali dřív.“

Požádal o účet a odešel.

Neměl v úmyslu ztrácet čas. Rozhodl se, že omezí práci právě proto, aby získal víc času pro sebe. Aby mohl přemýšlet, učit se. Rozhodně s ním nemínil plýtvat na Bérengère a nějaké takové jí podobné. Rozloučil se i s poradkyní, která mu pomáhala s nákupem uměleckých děl pro jeho sbírku. Jednou, když spolu byli v jakési galerii a její majitel jim ukazoval práce jednoho mladého nadějného malíře, si Philippe všiml hřebíku zatlučeného ve zdi. Čekal tam uprostřed bílé plochy stěny, až na něj někdo pověsí další obraz. Ukázal jí ho a poznamenal, že to působí legračně. Vyslechala ho a s káravým výrazem mu odpověděla: „Nenechte se mýlit, Philippe, ten hřebík už sám o sobě je počátek uměleckého díla. Je součástí působivosti obrazu, který na něj bude zavěšen…“ Přerušil ji a řekl: „Je to jen obyčejný hřebík, nic víc, je tady jen proto, aby nesl obraz, který na něj někdo pověsí.“ „Kdepak, Philippe! To tedy s vámi nesouhlasím, ten hřebík je zde, existuje, a už tím mezi ním a vámi vzniká vztah.“ Philippe chvíli počkal a pak jí řekl: „Drahá Elisabeth, nadále se už obejdu bez vašich služeb. Rád se budu sklánět před uměním Damiena Hirsta, Davida Hammonse, Raymonda Petitbona, chci obdivovat tanečnici Miky Kelleyho a autoportréty Sarah Lucasové a klást si otázky, které ve mně tato díla vzbuzují, ale nemíním dělat totéž před obyčejným hřebíkem zatlučeným ve zdi.“

Kolem něj to značně prořídlo. Jako by se najednou zbavil velké přítěže. Možná i to byl důvod, proč mu Joséphine unikla. Byl jsem pro ni příliš těžký, měl jsem na sobě navázáno příliš mnoho věcí. Ona má přede mnou náskok, od řady věcí se už naučila oprostit. Já se to ale naučím také. Času na to mám dost.

Chyběla mu však Zoé. Měl rád víkendy, kdy za nimi přijížděla do Londýna. Rád poslouchal, jak s Alexandrem vedou ty jejich nekonečně hovory. Alexandr se po ní neptal, ale podle toho, jak se vždycky v pátek tvářil smutně, se dalo lehce uhodnout, že i jemu schází. Však ona se vrátí. Byl si tím jist. Když se tehdy o Vánocích s Joséphine políbili, přeskočili tím několik etap naráz. Spousta věcí mezi nimi nebyla ještě vyřešená. A taky ovšem Iris… Ve vzpomínce se vrátil ke svému poslednímu večeru v Paříži. Iris už byla zpátky z kliniky. Večeřeli „v rodinném kruhu“. Jak taky jinak? Copak měli jít do restaurace, všichni tři? Iris uvařila sama. Moc se jí to sice nepovedlo, ale když už si s tím dala tu námahu…

Odložil knihu na stůl a sáhl po jiné. Sacha Giutry – Divadelní hry. Řekl si: Teď zavřu oči a namátkou ji otevřu. Vyberu si první větu, která mi padne do oka, a budu o ní přemýšlet. Chvíli se soustředil a pak knihu otevřel. Jeho pohled padl na tuto větu: „Toho, kdo vás miluje, snad můžete přimět k tomu, aby sklopil oči a nedíval se na vás, ale nemůžete to přikázat někomu, kdo po vás touží“.

Já oči nesklopím. Budu čekat dál, nevzdám se.

Jediná žena, jejíž přítomnost dokázal snést, byla Dottie. Potkali se docela náhodou jednou večer na recepci v New Tate.

„Co vy tady děláte?“ zeptal se, když ji uviděl.

Zase si nedokázal vzpomenout, jak že se to vlastně jmenuje.

„Dottie. Pamatujete se na mě? Dal jste mi ty krásné hodinky, pořád je nosím…“

Vyhrnula si rukáv a ukázala mu hodinky Cartier.

„Jsou příšerně drahý, že? Však se taky pořád bojím, abych je někde neztratila. Pořád se na ně dívám.“

„To je dobře, však právě k tomu přece hodinky jsou!“

Hlasitě se rozesmála, až se lidé kolem začali otáčet.

„Co vy tady děláte, Dottie?“ zeptal se Philippe znovu a s větším důrazem na zájmeno „vy“, jako by mu přišlo skoro nemístné, že ji potkává právě tady.

Hned vzápětí však litoval, že použil tak arogantní tón, a kousl se do rtu.

Zjevně se jí to dotklo, protože okamžitě vystartovala:

„Proč vás to tak překvapuje? Copak já snad nemám právo zajímat se o umění? Nebo vám snad připadá, že na to nejsem dost inteligentní, dost elegantní nebo dost…“

„Bod pro vás, Dottie!“ uznal Philippe svou porážku. „Jsem vážně pitomec, jsem nemožně nadutý a…“

„Arogantní. Dokonalej snob. Studenej psí čumák.“

„Přestaňte, to stačí. Nebo se ještě začnu červenat.“

„Je mi to jasný. Jsem jenom obyčejná účetní, takže prostě nemám PRÁVO zajímat se o umění. Prostě holka, co se s ní chlap vyspí, a tím to hasne!“

Zatvářil se tak zkroušeně, až jí ho přišlo líto a znovu se nahlas rozesmála.

„No co, vlastně máte pravdu. Vzala mě sem kamarádka. Nic z toho, co tu vidím, se mi nelíbí a neumíte si představit, jak se tady otravuju. Modernímu umění nerozumím ani za mák. Byla jsem se podívat na Turnera, ten jedinej tak ještě ujde… Nezajdeme na pivo?“

Vzal ji na večeři do malé příjemné restaurace.

„No páni! To jsem teda postoupila! Teď už mám dokonce nárok na restauraci a stůl s bílým ubrusem…“

„Jenom dneska. Taky mám hlad.“

„Málem bych zapomněla, pán je ženatý a nechce se k ničemu zavazovat.“

„To pořád platí.“

Sklopila oči a soustředila se na jídelní lístek.

„Tak povídejte… Co je u vás od toho pokaženého narozeninového dne nového?“ zeptal se Philippe a snažil se, aby to neznělo příliš ironicky.

„Jeden pokus. Vypadalo to nadějně, ale znáte to… Takže rozchod…“

„No jo.“

„ Rozchod esemeskou. A co vy?“

„Víceméně totéž. Taky jeden pokus a jeden rozchod…“

Ale ne esemeskou. V mém případě se to obešlo úplně beze slov. V tichosti, bez jediného slova vysvětlení. Což není o nic lepší.

Nezeptala se, jakou roli v tom všem sehrála žena, kterou miloval. Byl jí za to vděčný.

Nakonec se octl u ní v bytě. Ani vlastně nevěděl jak.

Otevřela láhev Chardonnay. Hnědý plyšový medvěd, co mu chybělo jedno skleněné očičko, byl stále na svém místě, růžové polštářky taky, stejně jako plakát s Robbie Williamsem.

Nakonec skončili v posteli. Nebylo to moc slavné, ale nijak to nekomentovala.

Ráno se probudil brzy. Nechtěl vzbudit Dottie, ale ta otevřela jedno oko a položila mu ruku na záda.

„Zmizíš hned nebo máš čas na kafe?“

„Myslím, že zmizím…“

Podepřela si hlavu o loket a dívala se na něj s podobným výrazem, jakým si ekologická aktivistka prohlíží racka, celého černého a ulepeného od ropy, který bezmocně sedí na mořském písku.

„Ty seš zamilovanej, že jo? Je mi to jasný. Dnes v noci jsi byl myšlenkami jinde, nebyl jsi doopravdy tady se mnou.“

„Omlouvám se.“

„To nemusíš! Mě to mrzí kvůli tobě. Takže…“

Sáhla po polštáři a přitiskla si ho na prsa.

„Jaká je?“

„Vážně chceš, abych ti o ní vyprávěl?“

„Nemusíš, ale bylo by to lepší. Když zjevně nejsme jeden pro druhého určeni, abychom spolu prožili velkou tělesnou vášeň, máme aspoň šanci být přátelé! Tak jaká je?“

„Čím dál hezčí…“

„A je to důležité?“

„Není… S ní jsem se naučil pohlížet na život jiným způsobem a z toho mám radost. Žije obklopená knihami, a když prší, je schopná běhat bosá v kalužích.“

„A kolik jí je? Dvanáct a půl?“

„Víš, je bezelstná jako dítě. A všichni kolem ní toho zneužívají. Bývalý manžel, sestra i její dcery. Nikdo s ní nejedná tak, jak by si zasloužila. Já bych ji chtěl chránit. Chtěl bych ji rozesmát a pomoct jí, aby se od toho všeho dokázala odpoutat. Aby mohla roztáhnout křídla a rozletět se volně do dálky.“

„Ty seš fakt praštěnej…“

„Asi ano. Udělala bys mi přece jen tu kávu?“

Dottie vstala a šla ji připravit.

„Bydlí v Londýně?“

„Ne. V Paříži.“

„A co vám tedy brání v tom, abyste byli spolu?“

Vstal a oblékl si košili.

„Tak, konec svěřování. A děkuju ti za tuhle noc. Dobře vím, že jsem se dnes nijak nevyznamenal.“

„To se přece stává. Nebudeme z toho dělat drama.“

Pila kávu a klesající hladinu v šálku dorovnávala cukrem. Překvapeně se na ni podíval.

„Mně to takhle chutná!“ pohodila vzpurně hlavou, když viděla jeho udivený výraz. „Klidně můžu sníst celou tabulku čokolády na posezení a nepřiberu ani deko!“

„Tak mě napadlo… Myslím, že se budeme vídat… Chtěla bys?“

„I když nejsi Tarzan, král sexu?“

„To už je na tobě, jak se rozhodneš.“

Zatvářila se, jako že usilovně přemýšlí, a pak položila šálek na stůl.

„Dobře,“ řekla. „Ale pod jednou podmínkou: naučíš mě vyznat se v moderním malířství, budeš mě brát do divadla, do kina, prostě budeš mě učit… Ona je v Paříži, takže to ničemu nebude vadit…“

„Mám syna. Jmenuje se Alexandr a je pro mě nejdůležitější na světě.“

„No ale večer ho ven nebereš, nebo snad jo?“

„Ne, neberu.“

„It´s a deal?“

„It´s a deal.“

Stiskli si ruce jako dobří přátelé.

Často jí volával. Brával ji s sebou do opery, vysvětloval jí principy moderního umění. Nábožně mu naslouchala a s vážným výrazem si zapisovala jména a data. Vždycky ji pak doprovázel domů. Někdy šel nahoru a jen tak jí usnul v náruči. Občas, když viděl její nevinný a oddaný úsměv a bezelstné jednání, ho přemohlo dojetí a objal ji. To se pak skulili na její obrovskou postel, která zabírala téměř celý pokoj.

Dával velký pozor, aby ji nezarmoutil. Nechtěl, aby byla nešťastná. Pozorně ji pozoroval a naučil se včas rozeznat drobné zachvění horního rtu, po kterém, jak už věděl, vždycky neodvratně následoval pláč, nebo zachvění řas, kterým se prozradila pokaždé, když ji něco zabolelo. Naučila ho vnímat emoce. Neuměla lhát a nikdy nic nepředstírala. Říkával jí: „Tohle je hrozně nerozumné! Musíš se naučit to, co si myslíš, trochu skrývat. Protože takhle v tobě může každý číst jak v otevřené knize!“

Pokrčila jen rameny.

Někdy se ptal sám sebe, jak dlouho to takhle může trvat.

Ona přestala číst inzeráty na internetových seznamkách.

Řekl jí, že to není dobrý nápad, že má pokračovat. Protože on pro ni není ten pravý. Potřebuje někoho, kdo by ji vzal za ruku a šel životem po jejím boku, a to jí on nabídnout nemůže. Pokaždé jen vzdychla a řekla: „Já vím…“ A představila si, jak smutno jí bude, až Philippe odejde. Že odejde, to bylo jasné. Protože tak je to pokaždé. Měla s tím už svou zkušenost.

Jednou se jí přece jen zeptal, kolik jí vlastně vůbec je. „Dvacet devět,“ řekla zamračeně. „Takže vidíš, že už nejsem žádná malá holka!“

Jako by tím chtěla naznačit, že se taky umí bránit a že v jejich zvláštním a netypickém vztahu má i ona své legitimní místo. A že je potřeba s tím počítat.

Byl jí za to velice vděčný.

Atmosféra mezi Agathou a Hortense byla po celou tu dobu, co čekaly na rozhodnutí Vivienne Westwoodové, která z nich bude u této ikony londýnského světa módy vybrána na stáž, víc než napjatá. Byla tak hustá, že by se skoro dala krájet. Prakticky spolu už vůbec nemluvily. V bytě se jen mlčky míjely. Jedna před druhou schovávala poznámky z přednášek i skicáky. Agatha teď vstávala brzy a chodila na všechny přednášky. Večer zůstávala doma. Začala usilovně pracovat. V bytě zavládl nezvyklý klid. Hortense byla jen ráda. Mohla nerušeně pracovat a nemusela si už dávat špunty do uší pokaždé, když se potřebovala soustředit.

Jednou navečer se Agatha vrátila domů a přinesla si s sebou večeři, kterou si nechala zabalit v čínské restauraci. Navrhla Hortense, jestli si nechce vzít taky. Hortense se do toho nijak zvlášť nechtělo. Moc jí nedůvěřovala.

„Když napřed ode všeho ochutnáš…“ pokrčila rameny.

Agatha se rozesmála jako malé děcko, popadla se za břicho a plácla sebou na gauč.

„Ty si fakt myslíš, že bych tě chtěla otrávit?“

„U tebe by mě nepřekvapilo vůbec nic!“ odsekla Hortense, které to celé sice taky připadalo trochu směšné, ale stejně se před Agathou měla na pozoru.

„Poslyš, jestli tě to uklidní, tak já si sním svou část a tobě nechám zbytek. Ty mi vážně nevěříš?“

„Ani za mák, když to chceš vědět.“

Rozložily se s jídlem na koberci v obýváku. Agatha dávala pozor, aby jí drobky nepadaly na zem a aby nic nevylila. Nepila přes míru. Dokonce po sobě uklidila nádobí a v kuchyni ho narovnala do myčky. Pak se vrátila do pokoje a zase se posadila na zem.

„Mám taky hrozný strach, nemysli si.“

„Já nemám strach,“ odpověděla Hortense. „Jsem úplně klidná. Vím, že vyberou mě. Doufám, že se s tou porážkou budeš umět rozumně vyrovnat.“

„Zítra je v Cuckoo´s večírek. Víš, že tam bude spousta lidí z Paříže? Prý přijede skoro celý Esmod.“

Nejvýznamnější školy pro budoucí návrháře jsou tři: Saint Martins v Londýně, Parsons School v New Yorku a Esmod v Paříži. Hortense si vybrala Londýn, i když by pro ni samozřejmě bývalo snadnější studovat v Paříži. Ale ona se chtěla dostat pryč, chtěla se osamostatnit a odpoutat od matky. Pařížská škola přitom měla absolventy zvučných jmen: Vanina Vesperiniová, Fifi Chachnil, Franc Sorbier nebo Catherine Malandrinová. Až donedávna sice byla za nejprestižnější školu považována ta londýnská, ale v posledních pěti letech bylo zřetelně poznat, že se Paříž zase stává nejvýznamnějším střediskem světové módy a že se jí daří postupně získávat zpátky pozici, která jí vždycky v tomto oboru patřila. Pařížská škola totiž kladla velký důraz na dokonalé zpracování modelů, především na konstrukci střihu a na co nejpečlivější přípravu modelu ještě na střihačském stole. Tyhle otázky, týkající se samotného řemesla, Hortense vždycky mimořádně zajímaly. Takže při zmínce o Esmodu zpozorněla a nechala se trochu zviklat ve svém odmítavém postoji.

„A ti tvoji ocasi tam jdou taky?“

Agatha naznačila posunkem, že bez nich nemají šanci se tam dostat.

„S nima to žádná výhra není, to ti teda řeknu! Takový hnusný prasata!“

„Ale oni jsou docela fajn.“

„Fajn? Ti kreténi?“

Hortense se hlasitě rozesmála.

„Podporují mě a pomáhají mi. Říkají, že moje práce musí mít rozlet a švih!“

„No to je výborný, že zrovna oni ti vykládají něco o rozletu! Vidělas někdy prase s křídly? Už je vidím, jak se vznášejí vysoko na obloze!“

Nakonec se ale dala přesvědčit, že s Agathou na večírek půjde.

Vzaly si taxík. Adresa, kterou Agatha řekla řidiči, byla ale jiná než adresa klubu Cuckoo´s.

„Nebude ti vadit, když se ještě na pár minut zastavíme u nich?“

„Ty chceš jít ještě teď k nim?“ vyjela na ni Hortense. „To teda ani náhodou! Se mnou rozhodně nepočítej! Protože já nahoru nejdu!“

„Prosím tě, pojď!“ naléhala Agatha. „Mám vždycky hrozný strach, když k nim mám jít sama. S tebou to bude lepší.“

Vypadala, že se opravdu bojí tam jít.

Hortense nadávala, ale nakonec šla.

Zařízení obývacího pokoje mohlo sloužit jako dokonalá ilustrace špatného vkusu. Všude spousta mramoru, na stěnách pozlacené štukování, na oknech těžké brokátové závěsy stažené zlatými točenými šňůrami s velkými střapci, nevkusné porcelánové pastýřky postavené na nábytku i krbové římse a pět obřích křesel. V každém seděl tlustý muž v černém obleku. Hortense se vůbec nelíbilo, že okamžitě vstali a obstoupili ji, zatímco Agatha zmizela v koupelně pod záminkou, že si potřebuje odskočit.

„No to se podívejme, koho to tady máme. Jenomže najednou to už není taková hrdinka, jako když je doma, co říkáš, Carlosi? Zdá se mi to jenom, nebo je ta holka opravdu podělaná strachy?“ zeptal se malý tlouštík.

Hortense na to nijak nereagovala a jen čekala, kdy už Agatha vyjde z koupelny.

„Tak už ti, holčičko, došlo, proč jsme si tě sem pozvali?“

Samozřejmě to byla léčka a ona jim to spolkla i s navijákem. Jako nějaká naivka. Žádný večírek v Cuckoo´s pochopitelně neexistuje. Stejně jako ani náznak vkusu v tomhle pokoji.

„Nemám ponětí. Ale vy mi to jistě vysvětlíte.“

„Chtěli jsem si s tebou o něčem popovídat… A pak zas můžeš jít.“

Budou chtít sex, to je jasný. Prasata hnusný. Pasáci jak vyšití. Jenom si tady sedí a tloustnou a holky pro ně venku zatím makají. Teď už je mi jasný, kde bere Agatha všechny ty prachy, aby si mohla kupovat džínsy za tři sta euro, bundičky a sáčka Dolce & Gabbana.

„Myslím, že o tom, co budete chtít, jakousi představu mám. A říkám vám rovnou, že na to můžete rychle zapomenout.“

„Myslím, že nechápeš vůbec nic,“ řekl muž, který z nich byl nejvyšší a podle toho, jak se choval, bylo jasné, že on je tady šéf. Jako jediný měřil víc jak metr sedmdesát pět a byl z nich zjevně nejbystřejší.

„Z čeho tak soudíte? Myslíte si, že nevím, jak to chodí?“

Spousta studentek si přivydělává prostitucí. Některé potřebují zaplatit školné a jiné si prostě jen chtějí vydělat peníze, aby si mohly jet zalyžovat do Val-d‘Isère. Hortense věděla, že existují zprostředkovatelské agentury, které jim obstarávají klienty, většinou z Východu.

„To, co po tobě chceme, by se dalo nazvat jako taková dost speciální služba… A v tvém zájmu je nám vyhovět. Protože jinak se začneme zlobit. Hodně zlobit. Vidíš ty dveře do koupelny?“

Hortense si umínila, že se tím směrem ani za nic nepodívá. Nespouštěla oči z muže, který mluvil, a snažila se udržet si ho tím pohledem od těla. Byl to takový ten tmavý typ s černými vousy. Byl sice hladce oholený, ale přesto bylo vidět, že na bradě a na tvářích má jeho pleť lehce namodralý odstín. Všimla si malé žluté tečky na jedné duhovce. Vypadala jako skvrnka od majonézy.

„Za těmahle dveřma je koupelna a tam dostaneš tak, jaks to ještě nezažila…“

„Ano?“ zvedla Hortense obočí a snažila se, aby její hlas zněl pohrdavě a přitom důrazně, třebaže cítila, že má úplně hadrové nohy a strach jí stahuje hrdlo.

„Takže poslouchej, co teď uděláš: hezky v klidu a bez zbytečného rozruchu z konkurzu odstoupíš a místo u Vivienne Westwoodové přenecháš Agathě.“

„Nikdy!“ vykřikla Hortense. V tu chvíli jí došlo, co měla znamenat ta večeře od Číňanů a celá ta náhlá proměna její spolubydlící ve spořádanou studentku.

„Chvilku přemýšlej. Nerad si představuju, co všechno tě za chvíli čeká…“

„Není o čem. Říkám vám, že ne!“

Agathu nikde neviděla. Ta potvora, pomyslela si Hortense. A já husa jsem si myslela, že se třeba fakt změnila! Tak leda starou belu! Měla jsem pravdu, když jsem nikdy nevěřila nikomu, kdo se oháněl dobrými úmysly.

Rozhodně nesmím dát najevo, že se těchhle přivandrovalých chcípáků bojím, anebo že mám co dělat, abych se tady před nima nesesypala. Co si vůbec myslí? Jsou jeden jako druhej, černý hadry a špičatý boty. Kam na to chodí? To jejich oblečení vypadá jak uniforma od výsadkářů.

„Máš dvě minuty na rozmyšlenou. Dobře to zvaž, jestli si chceš nechat rozmlátit ksicht o kachlíčky. Já bych ti to teda neradil! Je to dost blbej nápad!“

A mně zas přijde jako blbej nápad, aby se takový nuly, jako jste vy, snažily proniknout do mého chrámu módy, pomyslela si Hortense, která bleskurychle uvažovala, co by měla udělat. Doufáte, že vám k tomu ta pitomá kráva otevře dveře? Tak na to teda rychle zapomeňte! A rozhodně přitom nepočítejte se mnou!

Uběhlo pět minut. Hortense si mezitím ostentativně prohlížela zařízení místnosti. Zkoumala jednotlivé detaily: zlacení na komodách s vypouklými šuflaty i drobné stříbrné předměty pečlivě rozmístěné na nábytku. Se zaujetím japonské návštěvnice zámku ve Versailles si prohlédla stříbrnou čajovou soupravu – že by snad chtěli vzbudit dojem, že pijí čaj o páté? – sloupkové hodiny, broušená zrcadla i naleštěné parkety.

„Tak čas už vypršel,“ řekla a podívala se na hodinky, „budu muset jít. Těšilo mě, že jsem se s vámi seznámila a doufám, že vás už nikdy neuvidím…“

Otočila se a zamířila ke dveřím.

Jeden z těch chlápků vstal a zastoupil jí cestu. Druhý vyndal z obalu cédéčko, zasunul ho do přehrávače a pustil zvuk naplno. Byla to předehra k Rossiniho opeře Příležitost dělá zloděje. Tak teď to začne. Je to jasné. Ale křičet nebudu. Tu radost jim neudělám. Zabít mě nemůžou. Co by pak dělali s mrtvolou? „Postarej se o to, Carlosi,“ řekl ten velkej šéf.

„OK,“ přikývl Carlos.

Odvedl ji do koupelny a tam do ní hrubě strčil, až spadla na zem. Pak odešel. Hortense okamžitě vstala a na chvíli zůstala nehybně stát s rukama založenýma na prsou. Nechal mě tady, abych měla čas o tom přemýšlet, to je evidentní. Ale přece tady nezůstanu!

Otevřela dveře, došla za nimi do pokoje a řekla:

„To vás ta odvaha, pánové, nějak rychle přešla!“

S mužem, který hrál roli šéfa, to málem seklo. Rychle se ale vzpamatoval, několika kroky se octl u ní, chytil ji za ramena a odtáhl do koupelny, kde ji hrubě srazil na kachlíčkovanou podlahu. Vychrlil na ni několik sprostých nadávek a nechal ji tam ležet. Odešel a práskl za sebou dveřmi. Vytočila jsem ho, řekla si Hortense. Jeden bod pro mě! Moje situace se tím nijak nezlepšila, ale aspoň vědí, co ode mě můžou čekat. Že se jen tak nedám.

Upravila si sako a smetla si z ramen drobná smítka prachu. Musí zůstat hrdá a odhodlaná. To je ostatně to jediné, co jí ještě zbývá. Nesmí se tomu poddat. Několikrát rychle zamrkala. Pořád ještě měla před očima jaksi bílo a věci kolem jí připadaly podivně neskutečné. Jako by plula vzduchem v jakési vatě. Chtělo se jí zvracet.

Hlavně se nesmím nechat ovládnout strachem. Musím si zachovat odstup. Musím od sebe ten strach nějak odehnat. Nejlepší bude zaměřit se na detaily. Musím být praktická. Všechny abstraktní myšlenky, které mi víří v hlavě, musím co nejrychleji zaplašit. Nesmím se zabývat přemýšlením o takových obecných věcech, jako že to, co se mi přihodilo, je nespravedlivé, že to přece snad ani není možné a že by se patřilo je okamžitě hnát před soud. To by mě jen oslabilo a octla bych se vůči nim v pozici toho, kdo před nimi klečí na kolenou a prosí je, aby toho nechali.

Zaslechla hlas toho malého skrčka, kterému říkali Carlos. Vykřikoval nějaké nadávky. Ozývalo se to zblízka. Zřejmě je někde tady. Ohlédla se. Stál v koupelně. Zdálo se jí, že všude kolem ní je bílá mlha. Neviděla nikde ani kousíček nějaké barvy, jediný detail, na který by mohla upnout pozornost a kterého by se mohla zachytit. Nutně se ale potřebovala něčeho zachytit, odrazit se ode dna. Pak by se zmohla na odpor. Tohohle chlapa by bylo lepší přeskočit než obejít. Metr pětapadesát na výšku a metr pětapadesát na šířku. Úplný skřet. Schází mu už jen dlouhý nos a zašpičatělé uši.

Svítidlo na stropě vydávalo slabou zář, Hortense připadalo, že je v koupelně podivné přítmí. Cítila přímo hmatatelně násilí a hrubost, které z toho člověka vyzařovaly. Nechtěla se mu ani podívat do očí, které mu jiskřily vztekem, a raději se snažila soustředit svůj pohled na sprchový závěs. Byl ale taky bílý, jako ta hustá mlha, která se vznášela všude kolem ní a dusila ji. Veškeré zařízení koupelny bylo taky bílé. Umyvadlo i skříňka nad ním, vana i koupelnová předložka na zemi. Dokonce i malé okénko a stěny byly bílé, zrcadlo jejich barvu ještě násobilo.

Natáhl ruku, rozepnul jí pásek a vytáhl ho z poutek u kalhot. Pak řekl, aby si sundala džínsy.

„Ani náhodou!“ odsekla Hortense. Pevně svírala zuby a vší silou se snažila odehnat ten pocit prázdna a propastné úzkosti.

Položil pásek na okraj vany, otevřel skříňku nad umyvadlem a vytáhl skládací břitvu s černou rukojetí. Její dlouhá čepel se zaleskla. Přesně takovou měl Marlon Brando ve filmu Kmotr, patřila jeho dědečku mafiánovi. Usilovně se snažila soustředit svou pozornost na vzpomínku na tu filmovou scénu a vybavit si ji co nejpřesněji. Představila si Marlona Branda, jak si štětkou na holení nanáší na obličej bílou pěnu a šklebí se přitom. Ale nešlo to. Teď na Marlona Branda myslet nedokázala. Tohle nepomáhalo.

„Hlavně nesmím dovolit, aby mě přemohl strach, pomyslela si zoufale a vtom zahlédla ve skříňce nad vanou srolovaný žlutý ručník. Když od červené k zelené všechna žluť skomírá. Apollinaire. Tyhle verše je učila maminka, když byly se Zoé ještě malé. Maminka jim často vyprávěla o barvách, o jejich historii a významech. Modrá, zelená, žlutá, červená, černá, fialová… Nedávno něco z toho použila ve své domácí práci na téma Harmonie a barvy. Práce byla hodnocena na výbornou. Profesor ocenil i její kulturní přehled, řekl, že její poznámky byly zajímavé a pro práci představovaly významné obohacení. Hortense si v tu chvíli uvědomila, že za to vděčí své matce. V duchu jí poděkovala za všechno, co se od ní dověděla o středověku i o moderní poezii, a zastyděla se, že si z toho dřív dělávala legraci. Svatosvatě si slíbila, že už to nikdy dělat nebude.

Tou vzpomínkou se jí podařilo alespoň trochu utlumit pocit strachu. Kdyby tak dokázala najít ještě jeden barevný detail, byla by zachráněna.

„Agatho, pojď sem na moment!“ zakřičel její věznitel.

Agatha vešla do koupelny se svěšenými rameny, pohled zavrtaný do země. Bylo na ní vidět, že se strachy celá třese. Hortense se snažila zachytit její pohled, ale Agatha byla jako úhoř.

„Ukaž jí svůj prst na noze!“ vyštěkl na ni ten malý tlusťoch.

Agatha se opřela o stěnu, pomalu si rozvázala tkaničku a ukázala pahýl malíčku. Byl docela malý a celý pohmožděný, zřejmě jí ho museli useknout co nejblíž u kloubu. Nehet úplně scházel. Byl to odporný pohled: pahýl byl celý fialový a na konci bylo vidět červené, sotva zahojené maso.

„Obuj se. A vypadni.“

Agatha odešla, jak přišla: tiše se prosmýkla kolem stěny.

Hortense přes dveře slyšela, jak na chodbě naříká.

„Už ti došlo, že víme, jak přimět holky, aby byly poslušný?“

„Jenže já nejsem kdejaká holka. Jsem Hortense. Hortense Cortèsová. A seru na vás!“

„A pochopilas, co tě čeká?“

„No jen do toho! Tak to zkuste! Půjdu na policii. Nemáte vůbec tušení, do jakýho maléru se řítíte.“

„Nejsem padlej na hlavu, holčičko, a mám svý známý. Možná jsou z trochu jinýho světa než ty, ale můžu tě ujistit, že mají dost dlouhý prsty!“

Položil břitvu na umyvadlo a vzal do ruky pásek.

A švihl ji. Přímo do obličeje. Rána přišla tak rychle, že se na ni ani nestačila připravit. Zaťala zuby, aby neucukla. Nesmí mu ukázat, že ji to bolí nebo že má strach. Druhou ránu už čekala, ale neuhnula jí. Jen znovu zaťala zuby, aby nevykřikla. Bolest jí projela celým tělem.

„Jen si mě tlučte! Já svůj názor nezměním! Akorát tím ztrácíte čas!“

Tentokrát namířil na prsa. A další ránu dostala zase do obličeje. Švihl ji vší silou. Viděla, jak udělal krok dozadu a napřáhl se. Tvářil se vážně, bylo na něm vidět, jak se snaží. Byl vlastně směšný.

„Můj přítel ví, kde jsem,“ vypravila ze sebe co nejklidnějším hlasem, když se jí podařilo popadnout dech. „Jsme domluvení, že když nepřijdu domů do půlnoci, volá policii. Má vaše jméno a Agathino taky… A taky jméno klubu. Najdou si vás…“ Několikrát polkla, měla plnou pusu slin.

Už ty rány ani necítila. Snažila se jen soustředit se na každé další slovo, které řekne. Natočila se k němu trochu bokem. Mohla tak líp mluvit a taky neschytala každý úder přímo do obličeje.

„Znáte ho,“ podařilo se jí vyslovit mezi dvěma ranami. „Je to ten velký černovlasý kluk, co za mnou chodívá. Jeho matka je u speciálních služeb. Klidně si to ověřte. Je členkou tělesné stráže královny. Tajná policie. To nejsou žádní laskaví chlapci. Ti se s váma mazlit nebudou.“

Musel poslouchat, co říká, protože jeho rány teď byly mnohem mírnější. Hortense se zdálo, že přece jenom trochu zaváhal. Hlavně se nesmím rozbrečet. Když to udělám, bude mít pocit, že mě konečně zlomil a dostal tam, kde mě chtěl mít. A bude ještě surovější, protože bude mít radost, že dosáhl svého, a přestane se ovládat. Připadalo jí, že musí mít už úplně rozbitou kůži, že každou chvíli musí vystříknout krev. Bála se, aby jí nevyrazil zuby. Cítila, jak jí rány dopadají na čelist, na tváře i na krk. Oči měla plné slz už dávno, ale to naštěstí neviděl. Venku už byla tma a v koupelně navíc bylo přítmí, protože stál mezi ní a světlem jako clona.

Zdálo se jí, že se s ní všechno točí. Jako by se octla v nějakém prudkém víru. Snažila se soustředit se na svá slova. Věděla, že nesmí přestat mluvit a hlavně musí pořád myslet. Musí si zachovat chladnou hlavu a nenechat se do toho víru vtáhnout, musí se snažit vyjádřit slovy, co si myslí. A musí zůstat stát, za žádnou cenu se nesmí skácet na podlahu, to by byl konec. Dokud stojí, může s ním ještě pořád diskutovat. Jako rovný s rovným. I když byla víc jak o hlavu vyšší než on. To ho určitě taky pořádně vzteká, že si musí pokaždé stoupnout na špičky, když mě chce uhodit!

„Vy mně nevěříte, co? Jenže dobře víte, že kdyby to nebyla pravda, už bych tady dávno ležela na podlaze. Vidíte, že jsem si jistá, a to vás sere!“

Viděla, jak prudce dýchá. Chvíli to vypadalo, že snad nemůže popadnout dech. Udělal jednou nohou krok dopředu, jako by ztrácel rovnováhu a potřeboval se zastavit a trochu si oddechnout. Nevypadá zrovna jako zdravý člověk, blesklo jí hlavou. Proti své vůli se musela usmát, když si představila, že by ho mohla ranit mrtvice z toho rozčilení a fyzické námahy.

„Vás aby člověk politoval! Nejste zrovna v kondici! Možná by nebylo od věci zajít si občas do fitka, abyste se dostal trochu do formy!“

A plivla mu do obličeje.

Rána přišla okamžitě. Cítila, že má rozbitý horní ret. Rázem měla v puse krev. Začala škytat a slzy jí vhrkly do očí. Nedokázala je už polykat a nechala je stékat po obličeji. Nemohla zastavit ani tu škytavku. Znovu ji švihl páskem, tentokrát ještě zuřivěji.

„Jmenuje se Weston. Paul Weston. Klidně si to ověřte. A jeho matka se jmenuje Harriet. Harriet Westonová. Je členka tělesné stráže královny. Měla milence a ten ji podvedl. Pak se musel rychle klidit. Zmizel prvním letadlem až do Austrálie, protože mu bylo jasný, že jinak skončí na dně moře s italskýma polobotkama.“

Nemohla skoro mluvit, pusu měla plnou krve a slz, ale nevzdávala se.

„A její šéf… Její šéf je Zachary Gorjiack… Možná jste o něm slyšel… Má dceru Nicole. Je na vozíčku a zůstane na něm nadosmrti. A jenom proto, že se připletla do cesty nějakýmu takovýmu sráčovi, jako jste vy. Takže její otec vidí rudě, když se mu někdo takovej dostane pod ruku. Nemůže je ani cítit a jde po nich. Poradí si s nima jednou rukou. A vychutná si ten pocit. Prý je to hodně divnej zvuk, když někomu praskne lebka. Už jste ho někdy slyšel? Měl byste se o to začít zajímat, protože je možný, že ho už brzy uslyšíte taky…“

To byla pravda. Shirley jednou Garymu a Hortense vyprávěla, že tento Zachary je naprosto nelítostný, když zjistí, že ho někdo podvedl nebo se ho pokusil zastrašit. Je jako čepel. Bez jediné výčitky dokáže člověka odkrouhnout. Pár jich už takhle skončilo. Vyprávěla jim taky, že jeden z těch chlápků se mu chtěl pomstít a srazil jeho dceru autem. Ta je od té doby na vozíčku. Zachary na to zareagoval tak, že je pronásleduje o to víc, jen je ještě šílenější, zuřivější a zarputilejší.

Ještě pořád ji švihal páskem, ale rány už byly mírnější a méně přesné. Teď už je dokázala vydržet.

„A Diana… To jméno vám doufám něco říká, nebo ne? Víte, co se odehrálo v tunelu pod mostem d´Alma? Vy skončíte taky tak. Protože já vím, jak se jmenujete. A řekla jsem to svému příteli, kdyby se mi náhodou něco stalo… Takže teď už se v tom vezete a nikdo vám nepomůže. Máte smůlu, mohli jsme se domluvit. Se mnou se totiž domluvit dá, nejsem blbá. Neodhadli jste mě, já dost vydržím. Vsadili jste na špatnou kartu. Oni už si vás najdou. Přes Agathu se k vám dostanou vždycky… Stejně už vás delší dobu sledují a nahrávají si vás, různě po barech, kam jste s ní chodili. Paul mi to říkal. Říkal mi taky, ať si dám na vás pozor. No, měl pravdu. Měla jsem být opatrnější. Paul už si teď jistě dělá starost, kde jsem tak dlouho a proč mu nevolám. Řeknu vám, nechtěla bych být na vašem místě…“

Mluvila a mluvila. Vůbec ten proud slov nemohla zastavit. Musela pořád mluvit, pomáhalo jí to, aby dokázala stát a nezhroutila se. Dívala se na žlutý ručník. Byl jako záchranný kruh, pomáhal jí, aby se neutopila v moři té bílé, která byla všude kolem ní. Přestala se bát. Ani bolest už nebyla tak strašná. Je to zvláštní, říkala si, ale i na bolest si člověk může zvyknout. Cítila sice údery, ale zdálo se jí, že už je nevnímá tak ostře, jako by splývaly všechny do jakéhosi neurčitého pocitu neustávající bolesti, který ji obklopil, a ona se v něm nehnutě vznášela jako ve vodě.

Z ničeho nic se nahlas rozesmála a znovu po něm plivla.

Položil pásek na vanu a vyšel ven.

Hortense se rozhlédla kolem sebe. Jedno oko měla tak napuchlé, že na něj téměř neviděla, a když chtěla mrknout, hrozně ji to zabolelo a musela se zašklebit bolestí. Druhé bylo naštěstí jakž takž v pořádku. Měla dojem, jako by byla zavřená v nějaké velké krabici vystlané vatou. Chtěla se posadit na vanu, ale pak se rozhodla, že zůstane stát. Pro případ, že by se vrátil. Opatrně se dotkla svého napuchlého obličeje a pokusila se setřít si slzy, pot a krev. Zkusila si přejet rty jazykem. Několikrát polkla. Zřejmě se tam vedle radí, co s ní udělají dál. Ten, co ji mlátil, jim zřejmě zopakuje, co mu řekla o tajných službách. Jméno Zachary Gorjiacka budou určitě znát.

Z toho, že ji tak dobili, si moc nedělala. I kdyby jí taky uřízli prst na noze, přežila by to. Dorostl by jí vlastně? Někde četla, že játra dorostou. Možná že tedy i prst na noze.

Udělala pár kroků k umyvadlu. Pustila vodu, ale hned se zarazila. Mohli by se vrátit a zkusit to s vodou. Kdyby jí strčili hlavu pod vodu a nechali ji se dusit, bylo by to horší. To by asi nevydržela. Rozhlédla se kolem sebe. Všimla si, že na dveřích je zástrčka. Zaklapla ji. Naklonila se nad umyvadlo a opláchla si obličej. Voda byla ledová. Zabolelo to tak hrozně, že málem vykřikla a rozplakala se.

Pak uviděla nad vanou okénko. Bylo malé, ale dalo se otevřít. A vedlo na terasu. Ti grázlové bydlí v elegantní čtvrti, kde má každý dům velkou terasu se spoustou kytek.

Vylezla na vanu a podívala se ven. Opatrně se rozhlédla na všechny strany a pak se protáhla oknem a seskočila na terasu. Snažila se dělat co nejmenší hluk. Naštěstí byla tma. Přelezla na sousední terasu, pak na další a ještě další, seskočila na zem a octla se na ulici.

Otočila se a zapsala si adresu.

Mávla na první taxík, který jel kolem. Obličej si zakryla šátkem, aby si řidič nevšiml, jak vypadá, a nezačal se jí vyptávat.

Taxík zastavil. Udala adresu Garyho bytu a tiše sykla bolestí. Horní ret měla opravdu natržený.

No nazdar! Co když mi to nesroste? Budu vypadat, jako bych měla zaječí pysk!

Schoulila se na zadní sedadlo a rozplakala se.

1 ÉNA – École nationale

Třetí část

Pro Paula Mersona byly bubny celý jeho svět. Měl svoji skupinu a hrozně si přál začít hrát před publikem. Rád chodil v sobotu večer na party, kde byla živá hudba a tancovalo se tam.

Jeho matka měla na starosti PR v jedné významné společnosti, která se zabývala prodejem a distribucí lihovin. Byla plnoštíhlá a uměla svoje křivky dobře uplatnit v mnoha ohledech. Pan Merson nebyl zrovna zapálený obhájce manželské věrnosti, takže jeho žena měla volné pole působnosti a mohla se svým tělem nakládat, víceméně jak chtěla. Řada získaných výhod, a to nejen při jednání s klienty, ale i s nadřízenými, jí pak umožňovala setrvávat celkem v klidu na místě, které jí závidělo mnoho kolegyň i kolegů.

Paul Merson velmi rychle pochopil, že z této situace by mohl leccos zajímavého vytěžit. Když se pro ni zastavil doma někdo z práce nebo nějaký klient a bylo evidentní, jaké má úmysly, objevil se v pravou chvíli v předsíni a s nevinným výrazem a velmi zdvořile se zeptal, jestli náhodou podnik neplánuje nějakou promo akci nebo večírek, kde by mohli potřebovat hudbu. Má totiž kapelu a shání kšefty. Jsou dobří, dokonce moc dobří, a můžou hrát na přání, mají klasický repertoár, ale hrají i současnou muziku, která je trendy. Nemusí to být žádná velká akce, žádné gala, berou všechno: podnikové večírky, promo akce, narozeniny. Chodím na gympl a znáte to, sehnat brigádu, když vám ještě není osmnáct, je dost těžké, příležitostí je málo… Jenže chápete, potřeboval bych si vydělat nějaký peníze na novej apec a taky si zajít občas s klukama na pivo… Vy jistě často jednáte se zákazníky a možná byste o něčem věděl… Klient, který jen nerad odtrhl pohled od slibných křivek paní Mersonové, většinou řekl roztržitě: Ano, ano, proč ne? A aniž by si to opravdu uvědomil, přislíbil mu, že na něj bude pamatovat.

Protože by si to nerad rozházel s paní Mersonovou.

A tak se stalo, že Paul Merson a jeho skupina Vagabundi začala hrát na promo akcích. Nejdřív to byly traktory VDirix, pak chipsy Clin d‘oeil a uzeniny Roches Claires. Povzbuzen prvními úspěchy pokračoval ve zvoleném scénáři a brzy se z něj stal odhodlaný a lehce oprsklý hoch, který má pocit, že se mu podařilo nahlédnout do světa dospělých, a teď si myslí, že ví, jak to v takovém světě chodí, a je odhodlaný toho maximálně využít. Jednou večer, když měla Joséphine pracovní schůzku s ostatními kolegy z výzkumu a jednání se trochu protáhlo, zazvonil na Zoé, která byla sama doma.

„Nešla bys na chvíli dolů? Budou tam taky Domitille a Gaétan, jejich rodiče šli někam do divadla, na operu nebo co. Dlouhé šaty, smoking a tak… Nevrátí se před půlnocí… Fleur a Sebastien přijít nemůžou, jsou u nich zrovna na návštěvě nějací příbuzní.“

„Já ale ještě nemám hotové úkoly…“

„Tak už přestaň dělat šprtku a pojď! Vždyť se s tebou ve škole za chvíli nikdo nebude bavit!“

To byla pravda. Zoé si všimla, že se na ni ostatní spolužáci začínají dívat skrz prsty. Dvakrát jí už někdo ukradl pouzdro, na schodech do ní strčili, že málem spadla, a nikdo s ní nechtěl chodit ze školy domů.

„Tak jo.“

„Super. Čekáme tě teda dole.“

Otočil se a houpavým krokem, který si dlouho nacvičoval doma před zrcadlem, odcházel chodbou. Pak se ale zastavil, udělal pár kroků zpátky, dal si ruce ležérně do kapes u kalhot, povystrčil trochu boky a jen tak mimochodem se zeptal:

„Nemáte doma nějaký pivo?“

„Ne. Proč?“

„Jen tak. No nic, tak vezmi aspoň led.“

Zoé váhala, co má dělat. Gaétana měla ráda a Paula Mersona hrozně obdivovala, ale v přítomnosti Domitille Lefloc-Pignelové se necítila dobře. Nedokázala říct přesně proč vlastně, ale zdálo se jí, že ta holka je nějaká divná. Připadala jí tak nějak kluzká. Nevěděla, co si o ní má myslet. Byla sice vždycky perfektně upravená a vypadala jako taková ta vzorná holka s bílým límečkem, dokonale vyžehlenou blůzkou a v plisované sukni, ale zároveň měla v očích takový divný lesk, který Zoé připadal sprostý. Když o ní mluvili kluci, tak se smáli a strkali do sebe, a když se jich Zoé zeptala proč, smáli se ještě víc a tvářili se hrozně důležitě.

O půl deváté se vypravila do sklepa. Místnost byla osvětlená jenom svíčkou. Sedla si ke stěně a hned řekla:

„Nebudu tady moct zůstat moc dlouho…“

„Máš ten led?“ zeptal se Paul Merson.

„To je všechno, co jsem našla…“ řekla a otevřela plastovou krabičku. „Nesmím ji pak zapomenout vzít zase nahoru…“

„Naše malá hospodyňka!“ zasmála se Domitille a olízla si ukazováček. Chvíli ho ještě významně nechala v puse.

Paul Merson vytáhl láhev whisky, čtyři skleničky od hořčice a do každé nalil asi tak do poloviny.

„Sodu bohužel nemám,“ řekl. Pečlivě láhev zavřel a schoval ji za tlusté potrubí omotané černou lepicí páskou.

Zoé si vzala skleničku, kterou jí podal, a s obavou se zadívala na nazlátlou tekutinu. Jednou večer, když slavili úspěch knihy, otevřela maminka láhev šampaňského. Zoé se ho tehdy napila a pak ho rychle utíkala vyplivnout do koupelny.

„Neříkej mi, žes nikdy nepila!“ Paul Merson se nahlas rozesmál.

„Nech ji,“ zastal se jí Gaétan. „Na tom nic není, že nepije!“

„Akorát tím o moc přichází,“ řekla Domitille a natáhla si nohy. „Já bych si život bez alkoholu vůbec nedokázala představit.“

Kdybys nevykládala, pomyslela si Zoé. Hraješ si tady na osudovou ženu a přitom jsi o rok mladší než já.

„Hele, a ví někdo z vás, k čemu je dobrá půlka psa?“ zeptal se Gaétan.

Ostatní zavrtěli hlavou, cucali kostku ledu a čekali, co přijde. Zoé měla strach. Když se nenapije, bude vypadat jako blbka. Přemýšlela, jestli by nemohla nenápadně vylít obsah své sklenice někam za sebe. V místnosti byla skoro tma, možná by si toho nikdo ani nevšiml. Poposedla si blíž k potrubí, opřela se o ně zády a nenápadně obsah skleničky vylila.

„Může vodit jednookýho!“

Zoé se upřímně rozesmála a rázem se cítila mnohem klidnější a taky jistější sama sebou.

„A víš, v čem je rozdíl, když si dáš Pastis 51 a skotskou VAT 69?“ zeptal se Paul Merson, který nebyl rád, že Gaétan měl se svým vtipem úspěch.

Všichni znovu sklonili hlavy a dívali se do skleniček a usilovně přemýšleli, jaká by byla nejlepší odpověď. Paul Merson celý zářil.

„To bude nějaká prasárna,“ řekl Gaétan.

„To si piš! Tak víte nebo ne?“

Všichni tři zavrtěli hlavou, že ne.

„Pastis je cítit jako anýz a whiska jako anus!“

Všichni vybuchli smíchem. Zoé si zakryla obličej rukávem a tvářila se, že nemůže popadnout dech, jak ji to rozesmálo. Paul Merson vytáhl zase láhev a zeptal se:

„Dá si ještě někdo trochu whisky?“

Domitille k němu natáhla sklenku. Gaétan řekl: „Ne, díky, zatím ne,“ a Zoé to zopakovala po něm.

„Nemáš třeba trochu koly?“ zeptala se opatrně.

„Ne…“

„To je škoda…“

„Příště si ji přines! Bylo by dobrý, kdybyste příště každej přinesl něco s sebou. To bychom si pak mohli udělat pořádný mejdlo. Mohli bysme taky zapojit bedny ke komplu… Tak je to jasný? Já se postarám o ozvučení, Zoé nachystá něco na jídlo a Gaétan a Domitille přinesou chlast.“

„To nepůjde! Nedostáváme žádný kapesný,“ řekl Gaétan.

„No tak jinak. Zoé, ty obstaráš jídlo a něco na pití a já ti pomůžu sehnat nějakej alkohol…“

„Ale já…“

„Stejně máte plno prachů, tak co! Máma mi říkala, že ta knížka tvojí mámě vynesla pořádnej balík!“

„Ale to není spravedlivý.“

„Musíš se rozhodnout, co vlastně chceš. Chceš být v partě nebo ne?“

Zoé si nebyla jistá, jestli opravdu chce. Ve sklepě to bylo cítit myšinou a byla tam zima. Na podlaze byly kousky štěrku a ty ji tlačily do zadku. Přišlo jí pitomý sedět na studeném betonu, poslouchat sprostý vtipy a pít odpornou hořkou tekutinu. Z ostatních sklepních kójí se ozývaly podezřelé zvuky, představovala si, že tam jistě běhají krysy nebo myši. Bála se, že tam jsou třeba i netopýři a možná i nějaká zatoulaná krajta, která mohla někomu utéct z terária. Chtělo se jí už spát a nevěděla, co má říct. Nikdy ještě od žádnýho kluka nedostala ani pusu. Jenomže když řekne ne, bude úplně sama. Nikdo se s ní nebude ve škole bavit. Nakonec tedy přikývla, jako že jo.

„Tak si plácnem!“

Paul Merson k ní natáhl ruku a ona si s ním plácla. Nevyznělo to moc přesvědčivě. A kde vůbec vezme peníze na ty nákupy?

„A oni budou dělat co?“ zeptala se a ukázala na Gaétana a Domitille.

„My nemůžem dělat nic, kvůli všemu máme okamžitě zaracha,“ řekl Gaétan naštvaně. „A s naším otcem nejsou žerty. Kdyby věděl, že jsme tady, tak by nás zabil!“

„Naštěstí si vyjdou někdy večer ven,“ povzdychla si Domitille a vypila poslední kapku, která jí ještě zbyla ve skleničce. „Když to budeme vědět trochu dopředu, tak si to nějak zařídíme, abychom mohli přijít…“

„A brácha to na vás nepráskne?“ zeptal se Paul Merson.

„Charles-Henri? Kdepak, na toho je spoleh.“

„A proč vlastně dneska nepřišel s vámi?“

„Má nějakou práci. A taky slíbil, že nám bude krejt záda, kdyby se naši náhodou vrátili dřív… Řekl by jim, že jsme se šli podívat na dvůr, protože jsme tam odtud slyšeli nějaký podezřelý zvuky, a přijde nás sem varovat. Je lepší, když doma někdo zůstane hlídat, protože kdyby na to otec přišel, bylo by zle!“

„Moje matka je docela v pohodě,“ řekl Paul Merson, který nesnášel, když přestal být centrem pozornosti. „Všechno mi řekne, svěřuje se mně s různejma věcma…“

„Tvoje máma je super,“ řekl Gaétan. „Čím to je, že některý ženský jsou tak dobře stavěný a mají perfektní figuru a jiný vypadají děsně?“

„Jde o to, jak jejich rodiče šukali. Když u toho jak se patří leželi a pořádně se soustředili, vznikla fůra pozitivní energie a ta způsobí, že děcko je pak pěkný a vyroste z něj ženská, která vypadá k světu. No ale když šukají někde v autě, celí skrčení a v krkolomnejch pozicích, tak pak taky podle toho to děcko musí vypadat…“

Všichni se hlučně rozesmáli, kromě Zoé, která přemýšlela o tatínkovi a mamince. Když čekali Hortense, zřejmě to dělali, jak se má, ale když se měla narodit ona, museli být někde hodně nepohodlně skrčení.

„Když to ženská dělá s chlapem například na pytli s ořechy, tak je jasný, že jejich děcko bude mít problémy s celulitidou,“ pokračoval Paul Merson, který byl pyšný, že jeho první historka měla takový úspěch, a byl rozhodnutý vytěžit ze svého komického potenciálu maximum.

„Já si naše při tom vůbec nedokážu představit,“ vykřikl Gaétan. „Máti by nejspíš otec musel přinutit násilím. Ale to by jí musel dát pistoli k hlavě… Jenže on by toho byl schopnej. Všichni z něj máme hrůzu.“

„Ty se kvůli němu pořád jen nervuješ. Už toho nech!“ utrhla se na něj Domitille. „S otcem se dá docela dobře vyjít, jenom musíš vědět, jak na něj. Stačí, když děláš všechno, co ti přikáže, a máš klid. Za jeho zády si pak můžeš dělat, co chceš. Jenže ty musíš mít pořád pusu napříč!“

„Já jsem mámu jednou sledoval, když si domů přitáhla nějakýho chlapa. A když jsem viděl, jak mu to dělá… Řeknu vám, že ta se teda nešetří. Dost se přitom nadře. A to jsem zdaleka neviděl všechno, protože se pak zavřeli v koupelně. Ale ona mi to nakonec stejně všechno řekla. Dokonce mi řekla, že se na ni po tom všem ještě vychcal.“

„Fuj! To je hnusný!“ vykřikli Gaétan, Domitille i Zoé zároveň.

„A tohle ona dovolí?“ zeptala se Domitille.

„No dovolí. Však jí za to taky dal sto euro!“

„To ti řekla?“ zeptala se Zoé s očima navrch hlavy.

„Už jsem ti přece říkal, že se mi se vším svěřuje…“

„A chtěl, aby to pak i vypila?“ vyptávala se Domitille, kterou to zjevně zaujalo.

„Ale ne! Akorát jí chtěl pochcat nohu!“

„A viděla se s ním pak ještě někdy?“

„Jo, ale zvedla mu cenu. Přece není blbá!“

Zoé bylo na zvracení. Zaťala zuby a párkrát polkla, aby ten pocit zahnala. Cítila, jak se jí zvedá žaludek. Nedovedla si představit, co bude dělat, až příště potká paní Mersonovou. Nejspíš si bude muset zacpat nos.

„A kde se toulá tvůj otec, zatímco na máti čůrají cizí chlapi?“ zeptala se Domitille pobaveně. Život téhle zvláštní dvojice ji zjevně zajímal.

„Otec vymetá různý kluby. Chodí tam ale radši sám. Říká, že nechce vypadat trapně… Ale našim to spolu klape. Nikdy se nehádají a je s nima sranda.“

„Ale kdo se potom stará o tebe?“ zeptala se Zoé, která měla pocit, že tady už ničemu nerozumí.

„Já se o sebe starám sám. Hele, vždyť ty vůbec nepiješ! Ukaž sklínku!“

Zoé se rozbušilo srdce, ale statečně k němu natáhla prázdnou skleničku.

„No teda, ty máš ale páru! Dokázala bys to do sebe kopnout naráz?“

Zoé se na něj podívala. Byla celá vystrašená. To má být nějaká nová hra nebo co?

„To holky nedělají,“ řekla, aby si dodala trochu sebedůvěry.

„Záleží jak který!“ řekl Paul.

„Já to zvládnu v pohodě!“ nechala se slyšet Domitille.

„No to nepochybuju! Ty zvládneš i jiný věci!“

Domitille se na něj divně podívala a začala se smát jak pitomá.

O čem to proboha mluví? Zoé připadalo, že všichni ostatní tomu rozumí, jenom ona ne. Je to, jako když jsem byla nemocná a dlouho jsem chyběla. Když jsem pak zase přišla do školy, nevěděla jsem, co se probírá. Už sem do toho sklepa nikdy nepůjdu. To radši zůstanu doma sama. S tou tatínkovou fotkou. Chtěla se už vrátit domů. Zatápala rukou ve tmě za sebou, až nahmátla plastovou krabici, ve které přinesla led. Snažila se rychle vymyslet nějakou výmluvu, aby se mohla zvednout a odejít. Nechtěla vypadat jako malá hloupá holka.

Ale vtom ji Gaétan objal kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. Vtiskl jí nesmělý polibek do vlasů a nosem se přitom dotkl jejího čela.

Zoé najednou jaksi nemohla vstát. Připadala si úplně slabá a tak nějak vláčná. Zároveň měla pocit, že se najednou jaksi celá proměnila. Že má rázem dlouhé nohy a trochu jí snad i povyrostla prsa. Podvědomě se narovnala, zvedla hlavu a napřímila ramena. Lehce se pousmála a ten úsměv už nepatřil malému děvčátku. Byl to sebejistý příjemný smích šťastné ženy.

A poprvé v životě si položila hlavu na rameno nějakého kluka.

Hortense Garymu všechno řekla.

Zazvonila u jeho dveří ve dvě ráno. Byla celá od krve. Jenom hvízdl a řekl: Oh! My God! A kývl na ni, aby šla dál.

Zatímco jí dezinfikoval rány na obličeji kysličníkem – musel použít kousek hadříku, protože doma neměl ani vatu ani papírové kapesníky – vyprávěla mu, co se jí stalo a jak si naběhla.

„Hlavně mi neříkej: Já jsem ti to povídal, protože jednak je pozdě a nic už na tom nezměním, a jednak mě tím leda vytočíš. Začnu se vztekat a křičet na tebe, a bude mě to tím pádem bolet o to víc.“

Dotýkal se jejích ran opatrně a zlehka, ale pracoval rychle a přesně. Hortense se v jeho přítomnosti rychle uklidňovala. Cítila, jak z ní postupně padá napětí a strach, se kterým až dosud pořád ještě bojovala. Vyvolával v ní pocit klidu a bezpečí. Pozorovala ho a nemohla se ubránit dojetí.

„Jsi čím dál hezčí, Gary.“

„Nemluv!“

Vzdychla a zasykla přitom bolestí. Jen tak tak, že nevykřikla. Dotkl se totiž jejího horního rtu.

„Myslíš, že mi zůstane jizva?“

„Ne. Je to jen na povrchu. Pár dnů to ještě budeš mít napuchlé, ale pak otok zmizí. Udělá se ti tam stroupek a nesmíš si ho odškrábnout. Rána se pod ním pěkně zacelí.“

„Odkud tohle všechno víš?“

„Chodil jsem do kurzu pro záchranáře ještě ve Francii, copak si to už nepamatuješ? Máma chtěla, abych pokračoval i tady, takže jsem si udělal i zkoušky a mám certifikát.“

„Už vím, jasně. Chodila jsem tam přece ze začátku s tebou. Ale brzy jsem to zabalila.“

„Málem bych zapomněl: starost o druhé, to přece není tvoje parketa.“

„Máš pravdu. Soustředím se radši na sebe. A na práci. No a tohle je důsledek…“

Ukázala na svůj obličej a pokusila se usmát, jenomže to nešlo. Hrozně to bolelo.

Gary ji vzal do obýváku a usadil ji na pohodlnou židli. Rozhlédla se kolem sebe. Všimla si, že tam má piano a na něm spoustu not, metronom, tužku a prázdné listy notového papíru. Všude byla spousta knížek. Většinou byly otevřené a položené hřbetem vzhůru všude možně, na stole, na okně i na pohovce.

„Musím si o tom promluvit s tvojí matkou. Chci ji poprosit, aby mi pomohla. Protože jestli se jim nic nestane, začnou s tím znova. Do toho bytu, co mám pronajatý, se každopádně vrátit nemůžu!“

Nešťastně se na něj podívala. V jejím pohledu si přečetl otázku, kterou se zjevně zdráhala vyslovit, jestli u něj může zůstat. Přikývl. Co měl dělat?

„Můžeš zůstat tady… A zítra si promluvíme s mámou…“

„A budu moct spát s tebou? Jen dneska…“

„To už fakt přeháníš, Hortense!“

„Nepřeháním. Vím, že jinak neusnu a budou se mi zdát hrozný sny.“

„Tak dobrá, ale jenom dneska… A zůstaneš na své straně postele!“

„Jasně. Neznásilním tě, neboj!“

„Víš dobře, že kvůli tomu to neříkám…“

„Dobře, dobře!“

Narovnal se a s vážným výrazem se na ni podíval. Prohlédl si výsledek své práce a hadříkem namočeným do kysličníku se ještě lehce dotkl několika ranek, kterých si předtím nevšiml. Bolestí jen zamrkala.

„Na prsa ti sahat nebudu. To si musíš vyčistit sama…“

Podal jí lahvičku a hadřík. Hortense vstala a přesunula se k zrcadlu nad krbem. Tam si rány jednu po druhé vydezinfikovala.

„Zítra si vezmu černé brýle a rolák!“

„Můžeš říct, že tě přepadli v metru…“

„A pak si počkám na tu malou potvoru a všechno jí to spočítám!“

„Podle mě vůbec nepřijde do školy…“

„Myslíš?“

Pak si šli lehnout. Hortense se posunula úplně do rohu postele. Gary do druhého. Čekala s očima otevřenýma, až na ni přijde spánek. Věděla, že když je zavře, okamžitě si začne v duchu přehrávat všechno, co se stalo, a to by nevydržela. Poslouchala, jak Gary vedle ní nepravidelně dýchá. Dlouhou chvíli tak zůstali. Potom Hortense ucítila, jak ji jeho dlouhá paže objala. Řekl:

„Už na to nemysli. Jsem tady s tebou.“

Zavřela oči a prakticky v tu chvíli usnula. Druhý den přišla Shirley. Když uviděla Hortensin obličej, neudržela se a vykřikla:

„To snad není pravda… Měla bys jít okamžitě na policii!“

„To by k ničemu nebylo. Je potřeba jim nahnat strach.“

„Řekni mi to všechno po pořádku,“ řekla Shirley a vzala Hortense za ruku.

To jsem ještě nikdy neudělala, uvědomila si najednou. Co ji znám, nikdy jsem se jí ještě nedotkla, abych ji pohladila nebo třeba objala.

„Tvoje jméno jsem vůbec nezmínila, Shirley. Vymyslela jsem si pro tebe i pro Garyho úplně jiná příjmení, ale vytáhla jsem na něj jméno tvého šéfa, Zachary Gorjiacka… A to zabralo! Aspoň na chvíli, protože odešel z koupelny. Asi se chtěl poradit s ostatními, co dál.“

„Víš jistě, žes neřekla nic, podle čeho by mohli najít Garyho?“ zeptala se okamžitě.

Pomyslela na svého bývalého milence. Uvažovala, jestli mohl v téhle věci hrát nějakou roli. Jestli to třeba neměl být způsob, jak se dostat ke Garymu. Vždycky nejdřív ze všeho myslela na svého syna. Starost, aby se mu nic nestalo, ji ani na chvíli neopouštěla.

„Jasně že ne. Řekla jsem jen jméno Zachary Gorjiacka… a to bylo všechno. Jo, a taky jsem mu řekla o tom, co se stalo jeho dceři, té Nicole…“

„Dobrá,“ Sirley rychle přemýšlela. „Já o tom se šéfem promluvím. Myslím si, že si už stejně netroufnou nic dalšího podnikat. Ale jistota je jistota… Ty ale buď každopádně opatrná. Máš v úmyslu vrátit se zpátky do školy?“

„Samozřejmě, přece té koze nevyklidím pole! Jdu tam už dnes odpoledne. A mám v plánu si s ní pěkně zostra promluvit!“

„Kde budeš zatím bydlet?“

Hortense se obrátila na Garyho.

„U mě,“ řekl Gary, „ale musí si rychle něco najít…“

„Nechceš, aby zůstala tady? Místa je tu dost.“

„Potřebuju být sám, mami.“

„Gary,“ Shirley se na něj káravě podívala, „tohle není vhodná chvíle na to, abys myslel jenom na sebe.“

„To není tak, jak si myslíš. Musím si akorát promyslet spoustu věcí a potom se rozhodnout, a k tomu potřebuju mít klid a být sám.“

Hortense nic neříkala. Vypadalo to, že mu dává za pravdu. To je zvláštní, jak si ti dva rozumějí, napadlo Shirley.

„Nebo můžu nechat Hortense tenhle byt a jít bydlet jinam… To je mi jedno.“

„O tom nemůže být ani řeč,“ ozvala se Hortense okamžitě. „Najdu si nějaké bydlení sama. Jenom potřebuju trochu času, abych se z toho mohla vzpamatovat.“

„Jasně.“

„Dík,“ řekla Hortense. „Jsi vážně hodnej. A ty taky, Shirley.“

Shirley se přistihla, že se na Hortense dívá s obdivem. Dokázala se postavit pěti chlapům, uprostřed noci utéct oknem, je celá dobitá a přitom si slůvkem nepostěžuje. Možná jsem ji špatně odhadla…

„A Shirley, málem jsem zapomněla, ještě něco jsem ti chtěla říct: Nepřipadá v úvahu, rozumíš, vůbec a naprosto, aby ses o něčem z toho, co jsem ti vyprávěla, zmínila před mojí matkou.“

„Ale proč?“ nechápala Shirley. „Musí přece vědět, že…“

„Nemusí,“ přerušila ji Hortense. „To by byl její konec. Dělala by si šílenou starost, ani by kvůli mně nezamhouřila oko. A nakonec by se to ještě obrátilo proti mně. Umořila by mě těma svýma věčnýma otázkama… A to ještě mluvím slušně!“

„Dobře, ale pod jednou podmínkou…“ ustoupila Shirley. „Že všechno řekneš mně! Ale úplně všechno! Žádný tajnosti! Jasný?“

„Jasný,“ odpověděla Hortense.

Gary to předpovídal správně. Agatha nebyla ve škole. Hortense vyvolala velké pozdvižení, hned jak se objevila. Všichni se jí vyptávali, co se jí stalo, a vykřikovali hrůzou, když uviděli její obličej. Musela odpovídat na spousty otázek a vyslechnout nekonečné množství útrpných komentářů. Chtěli, aby si sundala brýle, aby si mohli zblízka prohlédnout její podlitiny. Hortense striktně odmítla a odbyla je, že tady nejsou na výstavě a ona není žádný exotický exemplář nějakého ohroženého druhu.

Zašla ke školní vývěsce a dala tam inzerát, že hledá spolubydlící, která nekouří a nepije – a je pokud možno ještě panna, dodala v duchu, když připichovala lístek rýsováčkem.

Když se vrátila do Garyho bytu, seděl právě u klavíru. Prošla předsíní po špičkách a vplížila se do vedlejšího pokoje. Hrál Time Remembered od Billa Evanse. Znala tu skladbu. Sundala si boty a lehla si na postel. Melodie byla tak smutná, že ji ani nepřekvapilo, když ucítila, jak jí po tvářích stékají slzy. Vždyť nejsem z kamene, řekla si. Jsem člověk z masa a kostí a mám právo na svoje city. Myslela to docela vážně. Stává se často, že lidé, kteří sami sebe pokládají za neporazitelné, v určitém okamžiku zjistí, že v jejich zbroji je malá štěrbina nebo mezera. A najednou si připadají zranitelní. Zůstanu tak ještě deset minut a pak si zase nasadím brnění a pustím se do boje. Pořád byla ještě věrná svému pevnému přesvědčení, že city jsou něco, co skutečně škodí zdraví.

Uběhl týden a Hortense nedostala na svůj inzerát jedinou odpověď. Pak se jí najednou ozvala nějaká holka, že taky hledá spolubydlící. Byla to Číňanka, jmenovala se Li May a pocházela z HongKongu. Vypadalo to, že je zásadová, se svou minulou spolubydlící se rozešla proto, že ji přistihla, jak na balkoně svého pokoje kouří. Byt byl v příjemné čtvrti, hned za Picadilly Circus, a byl v patře. Nájemné bylo rozumné, a tak Hortense na její nabídku kývla.

Pozvala Garyho do restaurace. Studoval jídelní lístek se zaujetím účetního kontrolujícího pololetní uzávěrku. Nemohl se rozhodnout mezi pohárem Melba s ústřicemi Saint-Jacques a perličkou na šťávě s čerstvou zeleninou a kořením. Nakonec si vybral perličku a mlčky čekal, až mu ji přinesou. Vlasy měl spadené do čela, takže jeho pohled nemohla zachytit. S chutí se pak pustil do jídla a nábožně vychutnával každé sousto.

„Líbilo se mi bydlet u tebe. Budeš mi scházet,“ povzdechla si Hortense, když přišel čas na moučník.

Nic na to neřekl.

„Mohl bys taky být trochu zdvořilý a říct: Ty mi budeš taky chybět,“ utrousila Hortense.

„Potřebuju být sám…“

„Já vím, jasně…“

„Nemůžu dávat pozor na DVĚ osoby: sám na sebe a ještě na někoho dalšího. Dost práce dá už jen to, aby člověk zjistil, co chce on sám…“

„Ach jo, Gary,“ vzdychla Hortense.

„Sama to přece taky znáš.“

Uhnula pohledem a rychle změnila téma:

„Všiml sis, že už nenosím černé brýle? Musela jsem si dát hodně velkou vrstvu make-upu, abych ty modřiny zamaskovala.“

„Na tobě si všímám všeho… “ řekl bezvýrazným tónem.

Zmátlo ji to, sklopila oči a začala kreslit vidličkou na ubruse vodorovné čáry.

„Co Agatha? Víš o ní něco?“

„Já jsem ti to neřekla? Zabalila to a odešla ze školy! Uprostřed semestru! Dozvěděli jsme se to před pár dny, profesor nám na začátku přednášky oznámil: Agatha Nathierová opustila naši školu. Ze zdravotních důvodů. Vrátila se domů do Francie.“

Gary přivřel oči, aby si mohl vychutnat poslední sousto svého moučníku: bylo to jablko nakládané v medové krustičce se sorbetem z calvadosu.

„Zavolala jsem k nim domů a její matka mi řekla, že jí není dobře, že neví, co to může být… Řekla jsem, že bych s ní ráda mluvila. Zeptala se mě, jak se jmenuju a že prý se půjde podívat, jestli je dcera vzhůru – vypadá to, že věčně jenom spí. Po chvíli se vrátila a řekla mi, že Agatha se mnou mluvit nemůže. Je příliš unavená. To určitě! Spíš je strachy podělaná až za ušima! Ale já se jen tak nevzdám! Jednou si na ni počkám a zmydlím ji deštníkem. Co myslíš, deštníkem to může docela bolet, ne? Když jí praštím tou rukojetí, tak jí nějaký stopy zůstanou, ne?“

„Rozhodně míň, než když tě někdo švihá páskem.“

„To je fakt… A kyselina sírová?“

„Výbornej nápad!“

„Jenže kde ji tak sehnat?“

„Nemám tušení.“

„Ty ten moučník už nebudeš dojídat? Není dobrý?“

„Ale ano, jen si ho vychutnávám…. Je vážně vynikající. Moc ti děkuju, Hortense, za dnešní večeři.“

„Vypadals, že jsi duchem někde jinde…“

„Přemýšlel jsem o mámě a o tom Zacharym.“

Hortense se Shirley už znovu o celé té věci nemluvila, ale byla si jistá, že zařídila, co slíbila. Zachary Gorjiack určitě podnikl příslušné kroky. S chutí si představila, jak těch pět osmahlých chcípáků v černých košilích klesá na dno Temže, se svázanýma nohama a připoutaní k tvárnici. Jistě jim Zachary předtím, než je poslal ke dnu, prozradil, proč to dělá, a zmínil její jméno.

Vytáhla peněženku, odpočítala bankovky a položila je na tácek s účtem, který jim číšník přinesl. Doprovodila to vítězným: ta-ta-ta-ta.

„Je to poprvé, co jsem pozvala nějakýho kluka na večeři. Pane jo! Je jasný, že tím jsem se jednou provždy octla na šikmé ploše!“

Domů se vraceli přes park. Šli pěšky, zavěšeni do sebe, a mluvili o autobiografii Glenna Goulda, kterou si Gary nedávno koupil. Gary se díval, jestli nezahlédne nějakou veverku, ale nebyla tam ani jedna. Asi už spaly. Byla krásná noc, obloha byla úplně posetá hvězdami. Když se mě teď zeptá, jestli vím, jak se která jmenuje, tak bude jasné, že tohle není kluk pro mě. Nesnáším lidi, co se věčně vyptávají, jestli znám jména různých hvězd, cizích měn, hlavních měst nebo nejvyšších hor, a snaží se mě poučovat. Přitom to jsou pitomosti, které si každý může přečíst ve vědomostní soutěži na kdejaké krabici od cornflakesů.

„Někteří lidi jsou na Glenna Goulda úplně alergičtí,“ vysvětloval jí Gary. „Říkají, že vlastně hraje pořád jenom to samý… a jiní ho zase vynášejí do nebes a šíleně ho obdivují. Včetně té jeho rozvrzané židle! Obdivují nekriticky cokoli, co řekne nebo udělá…“

„To je přece nesmysl… Každý člověk má nějaké chyby.“

„Tu slavnou židli mu vyrobil jeho otec v roce 1953. A on se od ní nikdy neodloučil. Všude ji vozil s sebou, i když už držela pohromadě jen silou vůle. Byl to takový jeho talisman.“

Tu poslední větu řekl zvláštním, trochu nejistým tónem. Poznal, že si toho všimla, protože se na něj pátravě podívala, a rychle se jí zeptal:

„Proč se na mě tak díváš?“

„Nevím, připadalo mi, že tě něco trápí…“

„Mě? Proč?“

Hortense mu na to nedokázala odpovědět. Šli dál mlčky. Znám ho už tak dlouho, uvažovala Hortense. Kolik je to vlastně let? Osm? Devět? Vyrůstali jsme spolu, ale přesto se na něj nedívám jako na svého bratra. I když by to bylo lepší, určitě aspoň praktičtější, protože bych pak neměla strach, že se zamiluje do nějaké jiné holky. Jenže když pro mě je tak těžký se někomu odevzdat.

„Víš, jak se jmenuje tamhle to souhvězdí?“

Hortense se zastavila, jako by dostala ránu pěstí, a oběma rukama si zacpala uši.

„Co je? Řekl jsem něco špatně?“ zeptal se znepokojeně.

„Ne ne. To nic,“ řekla spěšně.

Jeho pohled byl tak něžný a vyjadřoval tak upřímnou starost, že ji to úplně vykolejilo. Je skutečně nejvyšší čas, abych se odstěhovala, řekla si. Začínám být nemožně sentimentální.

Z malých uzavřených salonků bylo slyšet úryvky hovoru, hlasitý smích a vzrušené hlasy. Joséphine vešla do restaurace a zůstala na chvíli nerozhodně stát u dveří. Zařízení připomínalo pohádkový palác z Tisíce a jedné noci. Pohodlné polstrované pohovky, velké polštáře, sochy žen s odhalenými ňadry, popínavé rostliny, divoké orchideje s bílými sametovými květy, koberce, hluboká křesla a řada stolků různé velikosti. Servírky vypadaly všechny jako nějaké manekýnky, které si na dnešní den najali z agentury, aby restauraci svou přítomností dodaly ještě větší lesk. Však se také podle toho pohybovaly, ladným krokem přecházely z místnosti do místnosti a přinášely tu jídelní lístek, tu zase blok s tužkou. Všechny tyto předměty působily v jejich rukou jako pouhé módní doplňky. Dívky se usmívaly, tvářily se zdvořile, ale neosobně. Joséphine připadalo, když tak kolem ní procházely a vlnily se v štíhlých bocích, že na ni pohlížejí s lehce pohrdavým výrazem, jako by v duchu uvažovaly: „Co tady tahle nevýrazná osoba pohledává?“

Joséphine měla trému. Iris datum tohoto společného oběda pod nejrůznějšími záminkami několikrát odsunula. Napřed si potřebovala zajít na depilaci cukrovou pastou, potom ke kadeřnici, pak zase byla objednaná k dentální hygienistce na odstranění zubního kamene. Joséphine ty odklady ponižovaly. Veškerá radost, kterou cítila, když jí Iris zavolala a pozvala ji na oběd, dávno vyprchala. Teď při pomyšlení na nadcházející setkání se sestrou vnímala už jenom tíživý pocit úzkosti.

„Mám tady schůzku s paní Dupinovou,“ řekla dívce, která za ní přišla ke dveřím, aby ji odvedla a usadila na vhodné místo. Mluvila nesměle a dvakrát se přitom v řeči zadrhla.

„Pojďte za mnou,“ pokynula jí dívka. „Jste tady první.“ Joséphine se na ni vážně zadívala. Nemohla se ubránit tomu, aby neobdivovala její dokonalou štíhlou postavu a neskutečně dlouhé nohy.

Joséphine se s ní snažila držet krok a přitom úzkostlivě dávala pozor, aby do ničeho nevrazila. Procházely mezi stoly, u kterých seděli lidé a živě se bavili. Cítila se příšerně nemotorná a těžkopádná. Přitom strávila dvě hodiny výběrem oblečení, probrala celou skříň a rozhodla se nakonec pro svoje nejlepší šaty. Měla jsem se na to vykašlat a vzít si staré džíny, řekla si a zamračila se.

„Vy si nebudete dávat kabát do šatny?“ obrátila se na ni dívka tónem, který jasně vyjadřoval její mínění o celé věci. Joséphine měla dojem, že se tím vážně prohřešila proti společenskému chování.

„Já jsem totiž…“

„Pošlu šatnářku za vámi,“ uzavřela dívka spěšně celou záležitost. Už se na Joséphine vůbec nedívala. Do restaurace vešel známý filmový herec, takže nemínila ztrácet čas s nějakou ustrašenou ženskou.

Joséphine si sedla do malého červeného křesílka a jen tak tak, že se s ním nepřevrhla. Zachytila se kulatého stolku a přitom trochu potáhla za ubrus. Hrozně se lekla, protože jí došlo, že kdyby ho strhla, spadnou na zem i všechny talíře, skleničky i příbory, které tam už byly pečlivě připravené. Naštěstí se to ale nestalo, podařilo se jí udržet rovnováhu. Podala kabát dívce, která si pro něj přišla ze šatny a mlčky, s neproniknutekným výrazem v obličeji, sledovala její boj s křesílkem a ubrusem. Když odešla, Joséphine si ulehčeně oddychla. Srdce jí bušilo a byla celá zpocená. Rozhodla se, že raději už zůstane sedět na svém místě a nikam nebude chodit, dokonce ani na toaletu ne. Nebude nic riskovat. Počká pěkně na svém místě, dokud nepřijde Iris. Byla tak napjatá, že ji i naprosto nevinně míněné pohledy zraňovaly, měla dojem, že výbuchy smíchu u ostatních stolů jsou namířeny přímo proti ní.

Seděla na svém místě a toužila jen po jedné jediné věci: aby si jí nikdo nevšímal, aby na ni ostatní pokud možno zapomněli. Lidé, kteří seděli kolem ní, pili šampaňské a často se smáli. Vypadali naprosto uvolněně a nenuceně se spolu bavili. Ženy byly půvabné a působily sebejistým dojmem. Jak to jen ti lidé dělají? Kde se tohle všechno naučili? Joséphine věděla, že tohle všechno není doopravdy tak, jak to vypadá. Ty jejich úsměvy často zakrývají lež, nevybíravé prostředky, jimiž dosahují svého cíle, proradnost a různá pochybná tajemství. Někteří z nich jistě tajně skrývají v rukávu ostrou dýku a uměli by ji použít. Místo toho se však na svého společníka příjemně usmívají. Dokonale zvládají to, co jsem se já nikdy nenaučila: umí vytvářet zdání.

Měla jsem si vzít jiné boty, uvažovala a zasunula nohy co nejdál pod křesílko, aby je nebylo vidět. Ruce si schovala pod bílý plátěný ubrousek. Manikúru si nedělala už kdoví jak dlouho a teď jí připadalo, že si toho každý musí všimnout. Čekala na Iris. Rozhodně nehrozilo, že by ji tady nenašla. Stůl, který rezervovala, byl na tom nejviditelnějším místě, v samém středu hlavní místnosti.

Tak se dnes zase uvidí se sestrou…

V poslední době na ni velmi často myslela. Ve svých úvahách neustále přeskakovala mezi ní a Philippem, byl to takový propletenec, který se jí pořád vracel, a ona ho nedokázala zaplašit. Kdykoli si vzpomněla na Philippa a potichu vyslovila jeho jméno, vnímala pocit štěstí. Zdálo se jí, že pouhý zvuk jeho jména ji naplňuje klidem. Vychutnávala si ten pocit, jako by to byl bonbon, který nechává rozplynout na jazyku. Jenže on postupně hořkl a zanechal jí vždycky tak nepříjemnou pachuť v ústech, až měla pocit, že by ho měla rychle vyplivnout. Víš, že to není možné, našeptával jí varovný hlas, zapomeň na něj. Já vím, říkala si, vím dobře, že na něj musím zapomenout. A taky to udělám. Přece to nemůže být tak těžké. Z pouhých deseti minut štěstí přece nevznikne láska na celý život. Vždyť je to směšné. A dost staromódní. Takové city už se přece nenosí. Byla to taková hra, kterou hrála sama se sebou. Vymýšlela si argumenty, aby samu sebe přesvědčila. Stejně jim ale nevěřila, ani je nemyslela vážně. Na chvíli to možná fungovalo. Řekla si: Dobrá, už na něj nebudu myslet, je konec. Zvedla hlavu a usmála se, narovnala se, rozhlédla se po ulici, kterou zrovna šla, a rozhodla se, že začne myslet na něco úplně jiného. Zastavila se před výlohou, aby si prohlédla boty, které jí padly do oka, a potichu si začala broukat nějakou melodii. Jenže po chvíli byly její starosti zase zpět a znovu ji celou zaplavily. V uších jí neustále znělo jedno jediné jméno: Philippe. Vyslovila ho nahlas a pak si ho znovu a znovu opakovala: Philippe, Philippe, Philippe. Co asi dělá? O čem právě přemýšlí? Co cítí? Točila se pořád v kruhu. Napadl jí obraz kozy uvázané na dlouhé šňůře, která vypásá trávu kolem kůlu, ke kterému je přivázaná. Jinam nemůže. Ani ona se nedokáže zbavit těch věčných otázek, které si ustavičně musí klást a které ji znepokojují. Zlobí se na mě? Nechce mě už vidět? Zapomněl na mě? Kvůli komu? Kvůli Iris? To už nebyly jednotlivé otázky, ale kompletní jednotvárná odrhovačka, vlezlý refrén písničky, která jí nešla z hlavy.

V tu chvíli vešla do restaurace Iris.

Joséphine sledovala její příchod se zatajeným dechem. Slova, která jí zněla v uších, rázem umlkla. Jen malý tichý hlásek obdivně zašeptal: „Páni, té to ale sluší! To je neuvěřitelné, jak je krásná!“

Iris vešla beze spěchu a klidně se rozhlédla po restauraci, než vykročila k jejich stolu. Joséphine se zdálo, že její vysoká postava jako by rozřízla vzduch, a ta brázda za ní se jen pomalu zavírala jako voda za lodí, takový udělala na všechny dojem. Byla si toho dobře vědoma, vypadalo to, že pyšně kráčí dobytým územím. Dlouhý béžový kašmírový kabát měla rozepnutý, takže bylo dobře vidět tmavě fialovou vestu, přepásanou kolem boků širokým páskem, kterou měla oblečenou místo šatů. Na nohou měla vysoké jelenicové kozačky a celý outfit doplňovalo množství třpytivých náhrdelníků a náramků, které ještě podtrhovaly havraní čerň jejích vlasů a zvláštní modrou barvu očí. Podala kabát dívce ze šatny, která k ní rychle přispěchala a upírala na ni pohled plný obdivu, nepřítomně se usmála na hosty sedící u okolních stolů, kteří přestali mluvit a pozorně se na ni dívali, a kráčela ke stolu, kde na ni čekala Joséphine, která by se v tu chvíli nejraději propadla do země.

Iris si toho dobře všimla a zářivě a sebevědomě se na ni usmála.

„Nechala jsem tě čekat?“ zeptala se a zatvářila se maličko udiveně, jako by si vůbec nebyla vědoma toho, že přišla s dvacetiminutovým zpožděním.

„Ne, kdepak! To já jsem přišla zbytečně brzy!“

Iris znovu vykouzlila na rtech zářivý, velkodušný a malinko záhadný úsměv. Joséphine napadlo, že to, jak se usměje, připomíná způsob, jakým prodavač promyšleným gestem odvine z role vzácnou čínskou hedvábnou látku a rozprostře ji před vás na pult. Obrátila se a přelétla pohledem ostatní stoly, aby si ověřila, že lidé, kteří tam sedí, ji poznali a zaregistrovali také přítomnost ženy, která tam na ni čekala. Na některé z nich se znovu usmála, zamávala na ně nebo jim jen pokynula hlavou. Joséphine ji pozorovala a zdálo se jí, že se dívá na úchvatný portrét svůdné, elegantní ženy s pravidelnými rysy, krásnýma očima a půvabnou linií krku a ramen, ze kterého však čiší jakási hrdost a neústupnost, hraničící se zatvrzelostí a krutostí. Když však Iris obrátila svůj podmanivý pohled na ni, vnímala ji náhle úplně jinak. Najednou jí připadalo, že je velmi pozorná a laskavá, dokonce snad i dojatá. Joséphine s úžasem pozorovala, jak se na sestřině obličeji vystřídaly všechny tyto výrazy.

„Jsem tak ráda, že tě vidím,“ řekla Iris a půvabně se posadila do nízkého křesílka, se kterým Joséphine předtím tak bojovala. Tašku si položila vedle sebe. „Kdybys jen věděla, jak…“

Vzala ji za ruce a pevně je stiskla. Pak se naklonila a dala Joséphine na tvář lehký polibek.

„Já taky,“ řekla Joséphine potichu. Hlas měla trochu přiškrcený dojetím.

„Nezlobíš se, že jsem tu naši schůzku musela třikrát odložit? Musela jsem zařídit tolik věcí! Co říkáš na moje vlasy? Nechala jsem si je prodloužit, všimla sis? Je to hezký, ne?“

A upřela na ni ten svůj modrý pohled.

„Mrzí mě, že jsem se k tobě tak hnusně chovala, když jsi za mnou přišla na kliniku. To bylo těmi léky, co mi dávali. Cítila jsem se po nich příšerně, a taky jsem se tak chovala…“

Vzdychla a prohrábla si vlasy rukou. Když jsem ji viděla naposled, uvažovala Joséphine, byla ostříhaná úplně na krátko. V obličeji měla napjatý a zlý výraz, byla jako čepel ostrého nože. To bylo před třemi měsíci.

„Měla jsem zlost na všechny a na všechno. Byla jsem skutečně odporná. A ten den jsem cítila nenávist dokonce i k tobě. Musela jsem ti říct hrozné věci… Ale tehdy jsem se takhle chovala ke všem okolo sebe. Teď mám kvůli tomu hrozně špatné svědomí. Doufám, že mi někdy odpustí.“

Vypadala v tu chvíli skutečně zkroušeně. Ústa se jí lehce chvěla a obočí se změnilo do dvou úzkých rovných linií a podtrhovalo význam toho, co právě řekla. Pohledem se doslova vpíjela do Joséphininých očí, jako by opravdu zoufale toužila po jejím odpuštění.

„Prosím tě, Iris, nebudeme už o tom mluvit, ano?“ zašeptala Joséphine. Byla v rozpacích.

„Já ale trvám na tom, že se ti chci omluvit. Je to pro mě velmi důležité,“ naléhala Iris a trochu si odsunula křesílko dozadu.

Dívala se na sestru s vážným a bezelstným výrazem, jako kdyby na její reakci závisel celý její další osud. Bylo vidět, že čeká na vlídnou odpověď nebo gesto, kterým by jí dala najevo, že jí odpustila.

Joséphine k ní vztáhla ruce, vstala, objala ji a přitiskla k sobě. Musí být na mě opravdu legrační pohled, napadlo ji, jak tady stojím v té směšné pozici s vystrčeným zadkem a natahuju se přes stůl. Ale emoce rychle zvítězila nad střízlivým uvažováním a Joséphine pevně Iris sevřela v objetí. Ta vypadala, že ji to gesto, kterým její sestra tak jasně vyjádřila odpuštění, velmi potěšilo a uklidnilo.

„Takže na to zapomeneme a obrátíme list? A už se k tomu nebudeme nikdy vracet?“ navrhla Iris. „Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub!“

Joséphine se usmála.

„Tak mi pověz, jak se máš a co děláš,“ řekla Iris a otevřela přitom jídelní lístek, který jí podala servírka. Ta se v tu chvíli jako na zavolanou vynořila u jejich stolu.

„Ne, začni ty!“ řekla Joséphine. „Já žádné novinky nemám. Pustila jsem se do práce na své habilitaci, Hortense je v Londýně a Zoé…“

„To všechno už vím od Philippa,“ přerušila ji Iris a obrátila se k servírce:

„Dám si to, co vždycky.“

„Já si dám to stejné, co moje sestra,“ vyhrkla rychle Joséphine, kterou vyděsila představa, že bude muset přečíst celý jídelní lístek a pak si něco vybrat. „Tak jak se máš?“

„Ale ano, jde to. Pomaličku si zvykám. Ráda bych zase našla chuť do života a jde to pomalu. Pochopila jsem tam na klinice spoustu věcí, hodně mi toho došlo a uvědomila jsem si, co bych chtěla dělat jinak. Teď bych ráda svá rozhodnutí uvedla do praxe. Byla jsem hloupá, lehkovážná, neuvěřitelně povrchní a sobecká. Myslela jsem jenom na sebe, připadá mi, že se mě zmocnil jakýsi vír a já jsem se točila pořád jenom v kruhu. Byla jsem hrozně pyšná. Všechno jsem zničila. Nejsem na sebe zrovna hrdá, víš. Dost se za sebe stydím. Chovala jsem se hnusně nejen jako manželka a jako matka, ale i jako sestra…“

Začala vypočítávat všechny svoje chyby a selhání. Řekla Joséphine, koho všechno přitom zradila, když tak hrozně toužila být slavná. Přinesli jim salát ze zelených fazolek a potom opečená kuřecí prsíčka. Iris snědla několik fazolek a ukrojila si kousek kuřete. Joséphine si netroufala začít jíst, aby to nevypadalo hrubě, když se jí Iris svěřuje s tak důvěrnými věcmi. Pokaždé, když byla v její přítomnosti, zaujala podvědomě pozici služebné. Zvedla ze země ubrousek, který Iris upustila, dolila jí do sklenky červené víno a pak i minerálku Badoit a sama si přitom ulomila jen kousek bagety a nenápadně ho snědla. Pozorně poslouchala, co Iris říká, a občas jí přizvukovala: „Ano, ale jistě, máš pravdu.“ „Ale ne, to přece není pravda! Taková ty nejsi!“ Iris si tu situaci vychutnávala, Joséphinina účast byla přesně tím, čeho chtěla dosáhnout. Občas se Joséphine odvděčila tím, že řekla: „Ty jsi tak hodná, Jo!“ Joséphine se cítila jako v sedmém nebi. Dřívější neshody byly zapomenuty, už se na sebe nezlobily.

Přišla řeč i na matku a na finanční potíže, které teď, co Marcel odešel, jistě má.

„Víš,“ řekla Iris s povzdechem, „když si člověk zvykne na život v luxusu, je těžké se ho vzdát. Když srovnáš to, jak žije matka a jak žijí miliony jiných lidí, je jasné, že si nemá nač stěžovat. Ale ona to tak nevnímá, navíc, v jejím věku, to jistě není nic jednoduchého…“

Usmála se soucitně a pak klidně navázala:

„Já jsem taky málem přišla o manžela, a tak si umím představit, co asi cítí…“

Joséphine se narovnala a hrdlo se jí sevřelo. Jen se na ni dívala a čekala, co řekne dál. Ale Iris se odmlčela a pak se zeptala:

„Doufám, že můžeme mluvit o Philippovi, že ti to nijak nevadí?“

Joséphine ze sebe vykoktala jen:

„Jistěže ne! Proč by mělo?“

„Protože… Asi mi to nebudeš věřit, ale já jsem na tebe jednu dobu hrozně žárlila! Ale ano… Myslela jsem si, že je do tebe zamilovaný. Aspoň vidíš, co všechno ty léky dokážou! Úplně člověka zbaví schopnosti soudně uvažovat! Pořád o tobě mluvil, což vlastně bylo normální, protože se s tebou přece často vídal kvůli Zoé a Alexandrovi, jenomže já jsem si z toho vyvodila špatný závěr a málem jsem z toho udělala drama… Byla to ode mě hloupost, no řekni!“

Joséphine cítila, jak jí rudnou špičky uší. Srdce jí bušilo jako splašené. Bála se, že to přece Iris musí slyšet. Ona sama tím byla úplně ohlušená a skoro neslyšela, co Iris povídá dál. Musela natahovat uši a trochu se k ní naklonit, aby zachytila všechna slova a pochopila jejich smysl.

„Byla jsem blázen. Ale když tady byl teď posledně…“

Na chvíli se odmlčela a nechala svoje slova patřičně vyznít. Dobře věděla, že to, co řekla, byla důležitá novina, a bylo vidět, že si ten okamžik vychutnává. Takže s další větou nespěchala.

„On byl tady v Paříži?“ zeptala se Joséphine bezbarvým hlasem.

„Ano. Sešli jsme se a všechno bylo jako dřív. Jsem tak šťastná, Jo!“

Skoro to vypadalo, že teď má zase ona chuť obejmout Joséphine samou radostí. Zarazila se však a dodala:

„Musím postupovat opatrně, nechci na něj spěchat. Má mi toho moc co odpouštět, ale myslím, že jsme na dobré cestě. Víš, to je právě ta výhoda, že když spolu dva lidé žijí tak dlouho jako my, rozumí si skoro beze slov. Stačí nám drobné gesto nebo pohled, aby ten druhý pochopil, co má člověk na mysli a co ho mrzí. Obejmeme se a tím je to vyřešené, nemusíme kolem všeho dlouze mluvit.“

„Daří se mu dobře?“ Joséphine ta slova jen těžko dokázala vyslovit. To, co Iris právě řekla o dlouhodobém soužití, porozumění beze slov a manželském objetí, jí sevřelo srdce a skoro se nemohla nadechnout.

„Ano i ne, dělám si o něj starost…“

„Starost?“ Joséphine ta slova jenom tak šeptla. „A proč?“

„Když ti to řeknu, tak to ale zůstane jenom mezi námi, můžu se spolehnout?“

Iris se na ni spiklenecky podívala, ale dala si záležet, aby bylo také poznat, že má o Philippa velkou starost. Dokonce přestala jíst a na chvíli se zamyslela, jako by uvažovala, co všechno chce a může Joséphine prozradit.

„Když teď posledně přijel sem do Paříže a my jsme se… Jak bych ti to řekla? Když jsme se usmířili, tedy chápeš, jak to myslím…“

Stísněně se usmála a malinko se začervenala.

„Všimla jsem si, že má ve slabinách takovou tmavou skvrnu. Zevnitř na levém stehně, až skoro nahoře…“

Trochu roztáhla nohy a ukázala prstem to místo na svém stehně. Joséphine se na ni jen mlčky dívala. Velmi dobře pochopila, že tím Iris chce zároveň naznačit nově nalezenou intimitu mezi ní a Philippem. Ten namířený prst ji upozornil na to, jak se věci mají, a připomněl jí, kde je její místo. Jako by jasně říkal: Jsi pouhá vetřelkyně, i když sis třeba myslela něco jiného!

„Řekla jsem mu, že s tím musí jít okamžitě k lékaři, opravdu jsem na něj naléhala, ale nechtěl o tom ani slyšet. Řekl mi, že to má už dlouho, že už jednou na vyšetření byl a že to nic není…“

Joséphine však její slova vůbec nevnímala. Měla co dělat, aby dokázala zůstat sedět na svém místě. Nejraději by se schoulila do klubíčka a plakala a plakala. Takže spolu spali. On a její sestra. Představila si, jak spolu leží v posteli a drží se v objetí, jak se líbají… Před očima se jí střídaly různé obrazy: zmuchlané přikrývky, Irisiny dlouhé černé vlasy na polštáři, Philippova paže, kterou objímá její sestru kolem pasu. Zdálo se jí, že slyší i zvuk polibků, Irisiny tiché vzdechy, Philippův hlas, jak… Musela si zakrýt pusu dlaní, aby se nerozplakala nahlas.

„Tobě není dobře, Jo?“

„Ne, to nic není. Víš, já jenom… Ty o tom mluvíš tak…“

„Jak, prosím tě?“

„Jako by byl skutečně nemocný…“

„Ale ne! Jen mám prostě o něj trochu starost, to je všechno. Možná má pravdu a nic to není. Neměla jsem ti to vůbec povídat, zapomněla jsem, jak jsi citlivá a všechno si hned bereš! Že jsi vlastně pořád ta moje malá sestřička, kterou bych měla chránit.“

Hlavně ať se mi tady nerozbrečí, pro všechno na světě, pomyslela si Iris popuzeně. Všechna moje snaha by přišla vniveč! A že mě to stálo nějakého úsilí! Tenhle stůl se mi podařilo rezervovat až napotřetí, napřed jsem si musela složitými cestami zjistit, že právě dnes tady budou obědvat i Bérengère a Nadia a budou sedět právě za námi, tamhle za tou zelenou stěnou z popínavých rostlin, s ušima našpicovanýma, aby jim neuniklo jediné slovo z toho, co si budeme říkat, a mohly pak všechno vypovědět dalším společným známým. Tím zařizováním, aby všechno klaplo, jsem strávila několik dní, a ona mi to teď všechno zničí tím svým fňukáním!

Přisunula si křesílko blíž k Joséphine a objala ji kolem ramen.

„Ale no tak…“ pošeptala jí do ucha. „Neber si to tak, Jo. Určitě si dělám zbytečnou starost…“

Tak jsem se nepletla, něco mezi nimi opravdu je. Je to celé pravděpodobně teprve na začátku, ale ten cit skutečně existuje. Zřejmě v tom zatím ještě nemá úplně jasno, ale přitahuje ji, to je jasné… K žádnému fyzickému kontaktu zjevně zatím nedošlo, to by totiž dnes vůbec nepřišla. Je příliš čestná, neumí lhát ani podvádět. Nedokázala by snést můj pohled. Ale zamilovaná do něj je, tím jsem si jista. To je naprosto evidentní, právě mi o tom poskytla zřetelný důkaz. Ale co on? Má ji taky rád? Joséphine má své kouzlo, o tom není pochyb. Dokonce je teď jaksi hezčí, než byla dřív. Naučila se líp oblékat, je dobře ostříhaná a začala se i malovat. A zhubla. Opravdu vypadá docela dobře. Musím si dát pozor. Nikdy bych si nebyla pomyslela, že moje malá sestra, která se nikdy neuměla pořádně obléknout a vždycky byla úplně nemotorná… Je to k vzteku. Mladší sestry by nikdy neměly dospět! Měly by zůstat pořád takové, jako byly v dětství.

Joséphine se mezitím stačila vzpamatovat. Vymanila se ze sestřina objetí a řekla omluvně:

„Mrzí mě to. Omlouvám se.“

Nevěděla, co by měla vlastně říct. Promiň, že jsem se zamilovala do tvého manžela. Odpusť mi, že jsem se s ním líbala. Omlouvám se, že jsem si tak dlouho hýčkala ten sen. Příliš jsem si na něj zvykla.

„Ale za co, prosím tě?“

„Víš, Iris…“ nadechla se Joséphine. Sepjala ruce a několikrát si dýchla do dlaní.

Rozhodla se, že jí všechno řekne.

„Iris,“ začala odhodlaně. „Musím ti něco říct…“

„Joséphine! Já jsem doufala, že už jsme si to všechno vyjasnily a že jsme se domluvily, že obrátíme list!“

„Ano, ale…“

Sestry se na sebe chvíli mlčky dívaly. Obě měly své tajemství a uvažovaly, co by měly udělat. Jedna už byla odhodlaná se o něj podělit, druhá věděla, že ho nechce vyslechnout. Oběma bylo jasné, že v tom okamžiku něco končí. Velké a těžké pancéřové dveře se pomaloučku zavíraly. Ještě chvíli vyčkávaly, doufaly, že se objeví nějaké znamení, nějaký signál, který jim pomůže poznat, jestli si ještě mohou důvěřovat nebo už ne. Jestli má ta důvěra vůbec opodstatnění, jestli už není zbytečná. Když jí to řeknu, uvažovala Joséphine, nikdy se s ní už pak neuvidím. Vyberu si jeho. Jenomže on se přece vrátil k ní… Když se jí s tím svěřím, ztratím je tedy oba. Ztratím člověka, kterého miluju a který je zároveň i můj přítel, ztratím svou sestru, a tedy i rodinu. Spoustu vzpomínek ze svého dětství. A navíc ztratím i vzpomínku na ten polibek o Vánocích v kuchyni.

Iris se na ni dívala a viděla, že váhá. Když mi teď to svoje tajemství svěří, budu se muset zatvářit dotčeně a rozejít se s ní ve zlém. Postavit ji do role nepřítele a přestat se s ní stýkat. Dojde k roztržce. Rozejdu se tím pádem i s Philippem. A ona bude mít volné pole. Bude si moct dělat, co bude chtít. Bude se s ním moct začít vídat. Nesmím ji nechat mluvit, nesmím dovolit, aby se mi s tím vším svěřila!

Přerušila to tíživé ticho a řekla rozhodně:

„Něco ti teď řeknu, Jo. Jsem tak šťastná, že jsem se zase vrátila zpátky do života, že nic, opravdu naprosto nic, mi tu radost nemůže pokazit. Takže tě prosím, obraťme list, ale opravdu! A už se k ničemu nevracejme.“

Ano, řekla si Joséphine. Co jiného se taky dá dělat? Vždyť co se vlastně stalo? Pár doteků, stisky rukou potají pod stolem, pohledy, které jsme si vyměnili, plné porozmění a citu… To je dost málo jako důkaz lásky, která vznikla a pak se nějak rozplynula…

„A co ty? Pustila ses do té habilitace? O čem budeš psát? Chtěla bych, abys mi to všechno vyprávěla… Jsem hrozná, pořád mluvím o sobě a na tebe se nezeptám! A ty samozřejmě sama neřekneš nic. Ale to se změní, Jo! Protože já jsem o sobě hodně přemýšlela a jsem rozhodnutá začít se skutečně zajímat především o druhé, doopravdy změnit svůj postoj. Vždycky jsem si myslela, že se všechno točí jen kolem mě, ale s tím je teď konec… Co říkáš, nepřipadá ti, že jsem moc zestárla?“

Joséphine její slova nevnímala. Dívala se, jak její láska mizí a vzdaluje se. Odletěla jako pták, stačilo pár mávnutí křídly a vznesla se ke stropu a vyletěla oknem pryč. Slabě se usmívala. Prohrála. Nic už Iris vyprávět nebude. A s Philippem se už neuvidí.

Na ten polibek jednou provždy zapomene.

Copak to ostatně hvězdám neslíbila?

Joséphine se rozhodla, že domů půjde pěšky. Dala se ulicí Saint-Honoré směrem k náměstí Vendôme a jako pokaždé, když tudy šla, užasla nad jeho krásou. Prošla pod arkádami na ulici Rivoli a zamířila na nábřeží. Okřídlené vozy na mostě Alexandra III. nechala za zády a pokračovala na Trocadéro.

Potřebovala se z toho zážitku vzpamatovat. Měla pocit, že se v Irisině přítomnosti dusí. Jako by si její sestra přivlastnila i všechen vzduch, který byl v restauraci, a ona se skoro nemohla nadechnout. Tak a dost, napomenula sama sebe a na důkaz svého odhodlání kopla do obrubníku. Pořád se s ní jen srovnávám a tím se jenom srážím k zemi. Odvažuju se vstupovat tam, kde ona vyniká a samozřejmě vítězí na celé čáře. Na poli krásy a elegance nemá konkurenci. Perfektně se vyzná v módě, ví, co se právě nosí, a dokáže se přesně podle toho obléknout. V tomto svém světě se pohybuje s lehkostí, s níž nemá smysl soupeřit. Nikdy nebudu umět nosit plášť tak nenuceně jako ona, nevyznám se v prodlužování vlasů ani ve vyhlazování vrásek. Ale třeba to není tak důležité. Jestli jsem ho dokázala zaujmout a byla jsem pro něj něčím přitažlivá, i když jsem s ním mluvila o úplně jiných věcech než ona, znamená to, že to pro něj bylo důležitější. Měla bych z toho mít radost a čerpat z toho sílu, a ne se pořád jen podceňovat. Ona nedokáže mluvit o ryze osobních, těžko postižitelných věcech, vyjádřit pohledem všechnu lásku, kterou jsem mu já byla připravena dát. Pro mě není podstatné vytvářet zdání, na kterém ona tak lpí, já chci přijít na to, kdo vlastně jsem a kdo je ten druhý, koho mám ráda.

Podívala se na oblohu. Zdálo se jí, že jeden mrak vypadá jako oko, trochu jí připomínal Philippův výraz, když se na ni pozorně díval. „Dost rychle jsi na mě zapomněl,“ řekla mu. Mrak už mezitím změnil tvar, teď to vypadalo, že se oko lehce přimhouřilo, jako by na ni oblak z výšky mrkl. Láska, to jsou jen drobné sladké plody, které člověk nachází mezi pichlavými trny, zpívali v dávných dobách trubadúři na dvoře královny Aliénor Akvitánské. Mně teď zbyly jenom ty trny. Můžu si za to ale sama. To já jsem ho od sebe odehnala a on se poslušně vrátil zpátky k Iris. Moc trpělivosti se mnou tedy neměl, hrdina! Cítila, jak ji zaplavuje zlost. To není špatné, řekla si. To je pokrok!

Prošla parkem a instinktivně se trochu přikrčila. Nemohla si pomoct. Paní Berthierovou našli jen malý kousek odtud.

Odemkla domovní dveře a uslyšela hlasitý křik. Ozýval se z bytu domovnice.

„To je skutečně skandál!“ křičel nějaký mužský hlas. „A odpovědná jste za to vy! Je to odporné! Měla byste tam uklízet každý den! Povalují se tam plechovky od piva, prázdné lahve a papírové kapesníky. Člověk se tam musí brodit po kolena ve smetí.“

Muž vyšel ven a pořád ještě nadával. Joséphine v něm poznala syna paní Pinarelliové. Iphigénie stála v otevřených prosklených dveřích svého bytu, na kterých visela cedule s rozpisem její pracovní doby, a ještě se kývala, jak prudce rozrazil dveře. Najednou se otočil a vztekle se rozmáchl, že ji uhodí. Iphigénie zareagovala rychle. Zabouchla mu dveře před nosem a zavřela je na zástrčku. Joséphine se k němu rozběhla a chytila ho za napřaženou ruku. Muž se ohnal a nečekanou silou ji odrazil, takže spadla na zem. Hlavou přitom narazila do stěny.

„Zbláznil jste se nebo co?“ zakřičela na něho.

„Zakazuji vám, abyste se jí zastávala! Je za to placená! Má tady uklízet! Coura jedna!“

Brada se mu třásla vzteky a v koutku úst mu bylo vidět sliny. Na obličeji se mu vyrazily červené skvrny a ohryzek se mu mimovolně pohyboval nahoru a dolů.

Otočil se na patě a zamířil ke schodišti. Nepočkal ani na výtah, ve spěchu bral schody po dvou.

„Jste v pořádku, paní Cortèsová?“

Joséphine se celá třásla. Třela si čelo rukou, aby zahnala úpornou bolest. Iphigénie ji vzala pod paží a zavedla ji k sobě do bytu.

„Nechcete se něčeho napít? Jste hrozně bledá…“

Podala jí sklenici koly a posadila ji na židli.

„Čím jste ho tak rozčílila? Vždyť byl úplně bez sebe,“ zeptala se Joséphine, která se už trochu vzchopila.

„Já tu místnost, kde jsou popelnice, uklízím. Opravdu. Dělám, co můžu. Jenomže lidi tam hážou všechno možný, někteří se chovají hůř jak prasata. To byste ani nevěřila, co všechno jsem tam už našla! Takže když se tam některý den nedostanu, abych to poklidila, umíte si představit, jak to tam asi vypadá. Jenomže dům je veliký a nemůžu být všude… Na jednom konci začnu a na druhým už zatím…“

„A víte, kdo to dělá?“

„To nevím, já v noci spím. Ve dne se nadělám dost, jsem pak unavená… a mám taky děti, a s těma je taky dost práce.“

Joséphine se rozhlédla po bytě. Malý stůl, čtyři židle, starý ošuntělý otoman, televize, starý příborník, kuchyňská linka s rozklíženými skříňkami, na podlaze žluté prošoupané linoleum. Vedlejší pokoj byl dost tmavý a neměl dveře. Byl oddělený jenom závěsem.

„To je dětský pokoj?“

„Jo, já spím tady na kanapi. Je to stejný, jako bych spala rovnou ve vestibulu. Celou noc slyším bouchání domovních dveří, když se lidi vracejí pozdě. Vždycky mě to probudí.“

„Chtělo by to tady možná vymalovat a pořídit nějaký nový nábytek… Působí to trochu smutně.“

„Však proč myslíte, že si taky pořád barvím vlasy?“ zasmála se Iphigénie. „Vnese to sem aspoň nějakou změnu!“

„Víte, co uděláme, Iphigénie? Zajedeme zítra, jak budete mít polední pauzu, do Ikei a nakoupíme tam nějaký nábytek: postele pro děti, stůl, židle, závěsy, skřínky se zásuvkami, pohovku, příborník, novou kuchyni, koberce a polštáře… A potom zajedeme do Bricoramy, vybereme nějaké pěkné barvy a všechno to tady vymalujeme! Pak už si nebudete muset barvit vlasy vy.“

„A nevíte asi tak za co, paní Cortèsová? Mám vám ukázat svoje výplatní pásky? Uvidíte, že je to k pláči!“

„Zaplatím to já.“

„Tak to tedy rozhodně ne!“

„To tedy rozhodně ano! Peníze si nikdo do hrobu nevezmeme. Já je teď mám a vy ne, tak to koupím. K tomu přece peníze jsou, aby sloužily těm, co je potřebují.“

„Ale paní Cortèsová, to přece nejde!“

„Podívejte, já tam klidně zajedu sama a nechám vám ty věci doručit sem před dveře. Ještě mě neznáte, ale jsem dost tvrdohlavá.“

Obě ženy se chvíli měřily pohledem. Mlčely.

„Když ale pojedete se mnou, bude to lepší, protože si vyberete, co se vám bude líbit. Určitě nemáme úplně stejný vkus.“

Iphigénie si založila ruce na prsou. Přemýšlela a trochu se přitom mračila. Vlasy dnes měla skoro tak oranžové jako mandarinka, některé prameny byly ale spíš žluté. Ve světle žárovky připomínaly sluneční paprsky.

„Bylo by přece jenom lepší, kdybyste měla barevné stěny, vlasy byste si pak už barvit nemusela,“ řekla Joséphine a usmála se na ni.

Iphigénie si prohrábla vlasy rukou.

„Já vím, tentokrát se mi to moc nepovedlo. Jenomže sprchu máme přes dvůr, nesvítí tam světlo a tentokrát jsem zapomněla a nechala jsem si barvu působit víc než těch dvacet minut, co tam píšou. A taky jsem dost spěchala. To ale musím vždycky, zvlášť v zimě, abych se nenachladila.“

„Vy musíte chodit do sprchy přes dvůr?“ zvolala Joséphine nevěřícně.

„No jo, je vedle té místnosti s popelnicema.“

„To snad není možné!“

„Ale ano, paní Cortèsová.“

„Dobrá,“ rozhodla Joséphine, „zajedeme tam zítra.“

„To máte marné, paní Cortèsová, mě nepřesvědčíte.“

Joséphine si všimla malé holčičky, která stála trošku schovaná za závěsem ve dveřích. Tvářila se hrozně vážně, vypadala smutně a rezignovaně. Dívala se na zem. Její bratr Léo si přišel stoupnout vedle ní. Když se na něj Joséphine usmála, pokaždé se schoval sestřičce za záda.

„Víte, Iphigénie, mně to od vás připadá trochu sobecké. Jsem si jistá, že dětem by se určitě líbilo mít kolem sebe veselé barvy.“

Iphigénie se podívala na děti a pak pokrčila rameny.

„Jsou už zvyklé.“

„Já bych hrozně ráda měla růžový pokoj. A světle zelené povlečení na postel,“ řekla Clara a rozpačitě si cucala pramínek vlasů.

„To teda ne, růžová je jenom pro holky,“ vmísil se do hovoru Léo. „Já bych chtěl namalovat na stěny pavučinu a přál bych si povlečení se Spidermanem!“

„Jak to, že vlastně nejsou ve škole?“ zeptala se Joséphine, které bylo jasné, že má vyhráno, ale nechtěla to zatím ještě moc dávat najevo. Iphigénie bude mít tím pádem čas ustoupit, ale tak, aby přitom neztratila tvář.

„Dneska je středa. A ve středu přece škola není,“ odpověděl jí Léo.

„Vidíš, já jsem na to úplně zapomněla…“

„Myslím, že se ti musí ještě točit hlava, jak ses bouchla o tu zeď.“

„Máš pravdu, měla jsem to v hlavě všechno trochu pomotané, ale od té doby, co jsem tady s vámi, je to už mnohem lepší,“ řekla Joséphine a přitáhla si chlapečka na klín.

„A mami, myslíš, že bychom mohli mít postele nad sebou?“ pokračovala Clara. „Já bych potom totiž mohla spát nahoře a bylo by to, jako kdybych bydlela na obláčku… A měla bych i svůj psací stůl?“

„Já bych chtěl houpacího koně! A vůbec, kdo ty vlastně seš? Nějakej kouzelník?“ obrátil se Léo na Joséphine.

„Ty seš ale truhlík. Copak mám kouzelnickou čepici? Nebo hůlku?“

Léo se vesele rozesmál. Joséphine si rychle odkašlala, aby zakryla svoje dojetí.

„Já myslím, že tohle je jedna nula pro mě, Iphigénie. Tak zítra v poledne tady, ano? Buďte nachystaná, protože nebudeme mít moc času. Stihneme to jen tak tak, abyste byla už ve dvě zase zpátky.“

Děti přiběhly k mamince a radostně křičely:

„Řekni ano, mami, řekni ano…“

Iphigénie plácla dlaní do stolu a napomenula je, aby byly chvíli potichu:

„Dobře, ale já vám za to budu chodit uklízet. Dvě hodiny denně. Berte, anebo nechte ležet.“

„Beru, ale hodina bude stačit. Jsme jen dvě. A budu vám platit.“

„Nebudete, jinak zítra nejedu nikam!“

Nazítří na ni Joséphine čekala ve vestibulu. Nastoupily do Joséphinina auta. Iphigénie měla s sebou velký nákupní koš a vlasy schované pod šátkem.

„Dneska vypadáte jako nějaká muslimka, Iphigénie.“

„Jsem trochu nachlazená a už odmala trpím na záněty středního ucha. Tak chci mít raději uši v teple.“

„Já zase od dětství trpím na to, že se kvůli každé maličkosti hned červenám.“

Projely Buloňským lesíkem a zahnuly směrem na La Défense. Nechaly auto na parkovišti před obchodním domem Ikea a vešly dovnitř. Ze stojanu si vzaly papírový metr, tužku a lístek na zapisování vybraného zboží a začaly vybírat. Joséphine zapisovala a Iphigénie protestovala.

„To už stačí, paní Cortèsová! Už tak toho máme až dost!“

„Co kdybyste mi říkala Joséphine? Já vás taky oslovuju křestním jménem.“

„Ne ne, pro mě jste paní Cortèsová. V tomhle musíme mít pořádek!“

Potom zajely do obchodního domu Bricorama a koupily kanárkově žlutou barvu na stěny dětského pokoje, tmavě růžovou do větší místnosti a jasně modrou, kterou se rozhodly, že vymalují kuchyňský kout. Joséphine si všimla, že se Iphigénie zastavila u plovoucích podlah a obdivně si je prohlíží. Objednala ji tedy také. A taky sprchový kout. A kachlíčky.

„Ale jak si s tím vším poradíme?“

„Najdeme nějakého obkladače a instalatéra.“

Joséphine uvedla v obchodě adresu, na kterou mají zboží doručit. Vrátily se k autu a s úlevou dosedly na sedadla. Obě byly unavené.

„Vy jste fakt neuvěřitelná, paní Cortèsová. Slibuju, že vám za to vygruntuju tak, že se všechno bude jen lesknout a z podlahy budete moct klidně i jíst.“

Joséphine se na ni usmála a přejela do jiného pruhu.

„A báječně řídíte!“

„Děkuju. Tohle mi ještě nikdo neřekl. Musím s vámi jezdit častěji.“

„To ne, jistě máte spoustu důležitějších věcí na práci.“

Opřela si hlavu o opěradlo a řekla potichu:

„Víte, je to poprvé, co se mnou někdo takhle laskavě jedná. Myslím bez postranních úmyslů. Protože pár už takových bylo, co se tvářili hrozně mile a příjemně, ale pokaždé se ukázalo, že za to něco chtějí. Ale vy…“

Zakroutila nevěřícně hlavou. Joséphine se na ni po očku podívala. Byla hezká, v tom šátku její obličej ještě mnohem víc vynikl. Bylo vidět, že se moc nemaluje, nanejvýš si nad dřezem trochu upraví oči. Voněla obyčejným mýdlem, asi ho všechno nespláchne, když se sprchuje ve studené vodě. Měla trochu dlouhý nos, černé oči, zářivě bílé zuby, maličko matnou pleť a hlubokou vrásku mezi očima. Joséphine nepochybovala, že tahle žena je osobitá a má pevný charakter. Bylo na ní vidět, že se urputně snaží vyjít na konci každého měsíce s penězi a že je hrdá na to, že se jí to jakž takž daří.

„Nejhorší byl můj manžel… Teda říkám manžel, ale sezdaní nejsme. Ten pro ránu nejde nikdy daleko. Nejvíc jsem to pokaždé odnesla já. Vyrazil mi dva zuby. Stálo mě to dost práce, než jsem si vydělala na nové. Všechno ho hned vytočilo. Jednou zmlátil policajta, co po něm chtěl, aby mu ukázal papíry. Dostal za to šest let natvrdo. To jsem zrovna čekala Léa. Byla jsem ráda, že ho zavřeli. Brzy ho už pustí. Ale tady mě hledat nebude. Čtvrti, kde žijou bohatý lidi, nemá rád a vyhýbá se jim na sto honů. Říká, že je to v nich samej polda…“

„A děti se po něm neptají?“

Jenom opovržlivě odfrkla.

„Ani ho pořádně neznají. A je to tak lepší. Když se mě zeptají, kde je, řeknu jim, že je výzkumník a že jel na severní nebo na jižní pól. Nebo na výpravu do pohoří And. Vymýšlím si místa, kde žijí nějaká zajímavá zvířata, orli, medvědi nebo tučňáci. Až ho jednoho dne uvidí, a doufám, že to hned tak nebude, jestli vůbec kdy, měl by se jim předvést v tropické přilbě a s plnovousem!“

Začalo pršet. Joséphine zapnula stěrače a hřbetem ruky otřela zevnitř sklo, které se rychle zamlžilo.

„Chtěla bych vám moc poděkovat, paní Cortèsová. Vážně. Hrozně mě dojalo, co jste pro mě udělala. Opravdu.“

Zastrčila si uvolněný pramen vlasů zpátky pod šátek.

„Neřeknete ale lidem v domě, že jste mi to všechno koupila vy, že ne?“

„Neřeknu, ale ať je to jak chce, stejně jim po tom nic není.“

„Až bude příští schůze společenství vlastníků, možná byste se mohla nenápadně zmínit, že jsem vyhrála v loterii. To by bylo dobrý vysvětlení. Ani by je to neudivilo, každej přece ví, že v loterii vždycky vyhrávají jenom chudí. Bohatý lidi nikdy!“

Projížděly právě kolem Intermarché, kam Joséphine chodívala nakupovat, když ještě bydleli v Courbevoie. Iphigénie ji požádala, jestli by se tam nemohly zastavit. Potřebovala koupit WC čistič a smeták. K pokladně přijely obě s plnými košíky. Pokladní se zeptala, jestli mají klientskou kartu. Joséphine vytáhla tu svoji a využila toho k tomu, aby zaplatila za oba nákupy. To se už Iphigénie opravdu rozzlobila.

„Tak to teda ne, paní Cortèsová. To bysme nebyly kamarádky!“

„Ale já takhle dostanu víc bodů!“

„Jenže já se vsadím, že je beztak nikdy nevyužijete, ty vaše slavný body!“

„To máte pravdu,“ přiznala Joséphine.

„Takže příště pojedu s vámi a pěkně na vás dohlídnu! Ušetří vám to spoustu peněz.“

„Aha,“ řekla Joséphine lišácky a usmála se na ni. „Takže přece jenom bude ještě nějaké příště. Nezlobíte se tedy na mě tak moc!“

„Ale ano, zlobím se. Ale nemůžu odolat.“

K autu musely utíkat, lilo teď jako z konve. Tlačily před sebou vozíky a snažily se, aby v té rychlosti cestou nic nevytrousily.

Joséphine vysadila Iphigénii před domem a sama pak zajela s autem na parkoviště. Snažně si přála, aby nikoho nepotkala. Od toho přepadení se tam bála chodit.

Ginette zrovna připravovala ranní kávu, když někdo zaklepal na dveře. Zaváhala, jestli má celou operaci přerušit a jít otevřít. Nakonec se rozhodla, že káva je přednější. René by pak měl celý den špatnou náladu, kdyby nebyla dobrá. Začínal den pokaždé stejně: dvěma šálky kávy a třemi kusy bagety namazanými máslem. Do té doby mlčel. Začal mluvit, teprve až si vypil svou kávu a najedl se. Potrpěl si na čerstvou, křupavou bagetu. Každé ráno jim ji nosíval pekařčin syn. Cestou do školy vždycky jednu položil před jejich dveře. Ginette mu tam za to nechávala jedno euro.

„Víš, kolik stávala bageta, když jsme sem v roce 1970 přišli? Jeden frank. A dneska jedno euro deset. Když k tomu připočítáš ještě euro, co dáváš tomu klukovi, vyjde ti, že nás ty snídaně přijdou na pěkný peníze!“

Ve středu a o víkendu, když chlapec neměl školu, si Ginette oblékla kabát přes noční košili a zaskočila do pekařství, které bylo hned za rohem. Většinou tam bývala menší fronta. René byl její muž. Seznámili se před dvaceti lety. Ona byla tehdy sboristkou u Patricie Carli a on pracoval v divadle jako technik, montoval kulisy a chystal jeviště. Už tehdy měl hlavu jako koleno, ale pěknou postavu a tělo samý sval. Nebyl zrovna hovorný typ, ale pohled měl výmluvný až dost. Když se zlobil, nebylo to nikdy na dlouho. Byl klidný a vyrovnaný, vyslovený pohodář, jako bývají někteří šťastní lidé, kteří už od narození vědí, kdo jsou a čeho chtějí v životě dosáhnout. Jednou večer ji objal kolem pasu a už ji nepustil. Od té doby uběhlo už třicet let, ale Ginette ho měla pořád stejně ráda jako tenkrát. Byl ohleduplný a laskavý, i když někdy taky nabručený. Budil respekt. To všechno se na něm Ginette líbilo tehdy i teď. Už skoro třicet let taky bydleli v bytě nad skladištěm, který jim tehdy Marcel velkoryse nabídl. Tehdy, když Reného přijal do práce. „Časem uvidíme, jak se ta vaše funkce vlastně bude jmenovat,“ řekl mu tenkrát. Víc už o tom nikdy nemluvili. Marcel mu sám bez říkání zvyšoval plat úměrně s tím, kolik úkolů mu dával a jak se zvyšovala jeho odpovědnost a rostly životní náklady. René měl s Ginette tři děti: Johnnyho, Eddyho a Sylvii. Když vyrostli, Marcel nabídl Ginette práci ve skladu. Dohlížela na přejímku a výdej zboží. A tak roky ubíhaly a Ginette je pomalu přestala počítat.

Klepání se ozvalo znovu.

„Moment, už jdu!“ zavolala a dál pozorně sledovala vodu v konvici, která právě začínala vřít.

„Nemusíš spěchat, to jsem jenom já,“ ozvalo se za dveřmi. Byl to Marcel.

Marcel? Co ten tady dělá, tak brzy ráno?

„Co se stalo? Zapomněls klíče od kanceláře?“

„Potřebuju s tebou mluvit.“

„Hned jsem tam… Už jsem skoro hotová…“

Přelila kávu vařící vodou, postavila konvici na pracovní desku, sáhla po utěrce a utřela si ruce.

„Jsem ale ještě v županu,“ řekla, než otevřela dveře.

„To je jedno, víš, že já tyhle věci poslední dobou beztak nevnímám! Mám teď plnou hlavu jiných starostí.

Ginette otevřela a Marcel vešel dovnitř. Juniora si nesl v nosítku na břiše.

„No to jsou k nám hosti! Oba Grobzové osobně!“ zvolala Ginette a pokynula Marcelovi, ať jde dál.

„Stala se nám hrozná věc, Ginette! Kdybys jenom věděla! Přitom jsme vůbec nic netušili. Ničeho jsme si nevšimli.“

„A co kdybys začal pěkně od začátku? Protože takhle tomu nevím ani hlavu ani patu.“

Marcel se posadil, vyndal Juniora z nosítka a dal si ho na klín. Vzal ze stolu kousek bagety a dal mu ji do ručičky. Chlapeček ji hned strčil do pusy.

„Kolik mu to vlastně je, tomu malýmu andílkovi?“

„Za pár dní bude mít rok!“

„To bych tedy neřekla! Vypadá mnohem starší! Podívej se, jak už je veliký. Ale jak to, že ho máš tady s sebou v práci?“

„Ani mi nemluv!“

Pokyvoval hlavou a vypadal skutečně ustaraně. Nebyl oholený a na saku měl několik mastných skvrn.

„Právě naopak, pěkně mi to všechno řekni!“

Začal tedy vyprávět. Hleděl přitom před sebe do prázdna.

„Jistě si vzpomínáš, jak jsme byli šťastní, když jsme u vás posledně byli s Josiane na večeři.“

„Samozřejmě, bylo to těsně před Vánoci. Všechny jsi nás tehdy opil! A hrozně jsme se nasmáli!“

„Já jsem si to taky hrozně užil. Měl jsem radost jako děcko. A samým štěstím jsem ani nevěděl, co dělat. Když jsem pak ráno přišel do práce, říkal jsem Renému, ať mě štípne, abych se přesvědčil, že je to skutečně pravda a všechno se mi to jen nezdá!“

„Plánoval jsi tehdy přece, že začneš malýho brávat s sebou do práce, aby si už začal pomalu zvykat!“

„To byla báječná doba. Tehdy jsme byli šťastní… Ale teď…“

„Teď vás skoro není vidět. Jako by se po vás zem slehla…“

Jenom bezmocně rozpřáhl paže. Zavřel oči a těžce vzdychl. Chlapeček se mu začal na klíně neklidně vrtět a Marcel ho zachytil, aby nespadl. Měl velké ruce s rezavými chlupy na předloktí, kterými ho pevně popadl a přitom mu zmáčkl bříško, až se Junior bolestí zašklebil.

„Pomalu, Marceli, vždyť ho rozmačkáš! Je to přece jenom ještě miminko!“

Marcel povolil sevření, Junior se nadechl a natáhl ručičku směrem k Ginette, jako by jí chtěl poděkovat za její zásah.

„Viděls to?“ vykřikla Ginette užasle.

„Viděl. Tohle mě už dávno nepřekvapuje. Je to náš malý génius. Jenomže brzy z něj bude jenom ubohý sirotek.“

„Něco se stalo s Josiane? Je nemocná?“

„Má tu nejhorší nemoc ze všech, utápí se v černých myšlenkách. A nic se s tím nedá dělat!“

„Ale jdi, to nebude tak hrozné.“ Ginette ho povzbudivě pohladila po ruce. „To bude určitě jenom taková poporodní deprese. Tu mívají všechny ženy. Zase ji to přejde, uvidíš.“

„Tohle je něco mnohem horšího, Ginette!“

Naklonil se k ní a zeptal se šeptem:

„Kde je René?“

„Právě se oblíká, proč?“

„Protože… To, co ti chci říct, je totiž absolutně tajné. Nesmíš mu to za žádnou cenu říct!“

„Já že bych Renému měla něco tajit?“ ohradila se Ginette uraženě. „To bych nikdy neudělala! To pak bude lepší, když si necháš to svoje tajemství pro sebe, já si kvůli tomu vztahy s manželem kazit nehodlám!“

Marcel se zachmuřil. Vzal Ginette Juniora z náručí a posadil si ho zpátky na klín. Jenomže ho zase tak pevně stiskl, a jak byl nervózní, zmáčkl ho tentokrát ještě víc. Ginette mu chlapečka vytrhla z rukou.

„Dej mi ho zpátky. Vždyť ty bys ho ještě umačkal!“

Marcel si opřel lokty o stůl a dal si hlavu do dlaní.

„Tohle je můj konec, Ginette! Nevím, jak dál. A to jsme ještě nedávno byli tak šťastní!“

Několikrát si přejel oběma rukama po hlavě a pak si znovu opřel obličej do dlaní. Židle pod jeho vahou zavrzala. Ginette pocházela s Juniorem sem a tam po kuchyni. Už dlouho nechovala v náruči tak malé dítě a byla z toho dojatá. Zadívala se na Marcela. Bylo jí ho líto, jak tam tak bezmocně sedí.

„Poslyš, Marceli, nebudeš ty nemocný?“ řekla starostlivě. Připadalo jí, že je rudý v obličeji a všimla si, že mu na čele vyrazily kapky potu.

„Ale, to je jen tím, že mám hrozný strach o Josiane… Kdybys ji viděla! Je bílá jak stěna! Je z ní už jenom chodící stín. Bojím se, že umře.“

Úplně se zhroutil na stůl a rozplakal se.

„Vůbec nevím, co mám dělat. Nic po mně není, ploužím se po bytě už taky jako stín. Připadám si jako slon, co mu uřízli kly. Nic mě netěší. Pomalu už ani nevím, kdo jsem. Nejím, nespím a žaludek mám jako na vodě. Kam se podívám, vidím jenom zmar a neštěstí. A je to tak. DO NAŠEHO DOMU VSTOUPILO NEŠTĚSTÍ A USADILO SE V NĚM!“

Zase si opřel hlavu do dlaní a jenom tak zoufale zíral do prázdna. René vešel do kuchyně a hned na prahu zaklel:

„Krucinál, co má tohle znamenat? Co se to tady děje?“

Ginette pochopila, že je čas, aby vzala situaci do svých rukou. Posadila Juniora na otoman a obložila ho polštáři, aby nespadl, postavila před Marcela a Reného hrnky voňavé kávy, ze které se ještě kouřilo, nakrájela bagetu, namazala ji máslem a podala jim cukřenku.

„Nejdřív se nasnídejte. Já tady potom zůstanu s Marcelem, aby mi pověděl, co má na srdci…“

„Ty o tom přede mnou nechceš mluvit?“ zeptal se René podezřívavě.

„Je to moc osobní,“ řekl Marcel a nervózně si okusoval nehty.

René si chvíli zachmuřeně mnul bradu a pak řekl jenom tak na půl pusy:

„No tak jo, pro mě za mě ho teda vyzpovídej, vždyť se nám tady jinak udusí.“

„Napřed se najez. Mluvit můžeme potom.“

Při jídle mlčeli. Nikomu z nich stejně nebylo do řeči. Potom si René vzal čepici a beze slova vyšel z kuchyně.

„Bude trucovat?“ zeptal se Marcel.

„Určitě se zlobí, to jo. Ale jsem radši, že jsem mu to řekla. Stejně bych se časem prozradila. Já na tajnosti nejsem…“

Zadívala se na Juniora, který seděl obložený všemi těmi polštáři a napjatě je poslouchal.

„Možná bych mu měla dát něco, s čím by se zabavil.“

„Dej mu něco na čtení, to přímo miluje.“

„Ale já tady žádný knížky pro děti už nemám.“

„To nevadí, může to být cokoli. Čte úplně všechno.“

Ginette odešla a za chvíli se vrátila s telefonním seznamem a podala ho Juniorovi.

„Našla jsem jen Zlaté stránky.“

Marcel jen zvedl ruce do vzduchu, aby naznačil, že k tomu nemá co říct.

Junior si vzal seznam, otevřel ho, položil si na jednu stránku pěstičku s jedním namířeným prstíčkem a začal jím přejíždět po řádcích. Trochu přitom slintal.

„Ten tvůj kluk je fakt neuvěřitelnej! Už jsi ho ukázal nějakýmu doktorovi? Co na něj říkal?“

„Kdyby tohle byla jediná podivná věc v mým životě, tak bych byl nejšťastnější člověk na světě!“

„Tak už se vzchop, Marceli, a přestaň brečet, vždyť budeš mít oči červený jako králík!“

Marcel ještě jednou dvakrát popotáhl a hlučně se vysmrkal do papírového ubrousku, který mu Ginette podala. Potom řekl:

„To je všechno kvůli Josiane. Já vím proč je taková. Někdo ji určitě uřkl.“

„Ale jdi, Marceli. Nic takového přece neexistuje!“

„A já ti říkám, že existuje. Někdo s ní na dálku manipuluje.“

„Já myslím, že ti vážně přeskočilo.“

„Poslouchej mě… Napřed jsem se na to díval úplně stejně jako ty. Taky jsem tomu vůbec nechtěl věřit. Jenomže pak jsem byl nucenej přece jenom některý skutečnosti připustit.“

„Jako co, například? Začaly jí snad růst rohy nebo tak něco?“

„Neblbni, to je vážná věc. Těžko se to popisuje.“

„Já tomu prostě nevěřím.“

„No tak mě poslouchej!“

„Vždyť poslouchám, tak se ale konečně vymáčkni!“

„Nemá už vůbec do ničeho chuť, připadá si prázdná jak vyfouknutý balón. Celý den vůbec nevstane z postele a s malým si už taky nehraje. A on jí přitom chce pomoct. Proto tak rychle roste.“

„Vy jste snad cáklí úplně všichni!“

„Když se jí na něco zeptám, odpovídá jenom ano nebo ne. Když má vstát z postele, hrozně naříká, říká, že ji bolí záda, jako by ji kolem páteře bodaly špičky nožů, že si připadá stará, všude ji bolí a píchá… A takhle to jde už třetí měsíc!“

„To je divný. Je fakt, že něco takovýho jí není vůbec podobný…“

„Pozval jsem paní Suzanne, aby se na ni podívala. Víš, tu naši…“

„Já vím, vy jí říkáte léčitelka duší a já zase šarlatánka…“

„No jo. Stačilo, aby se na ni podívala, a hned jí to bylo jasný. Někdo s ní na dálku manipuluje. Chce, aby pomalu umřela. Paní Suzanne se ji snaží toho uřknutí zbavit, ale jde to jen těžko. Vždycky se jí na den na dva uleví, něco sní, usmívá se, položí si hlavu ke mně na rameno a já se zatajeným dechem čekám a doufám, že už to třeba bude lepší… Ale pak do toho zase spadne. Říká, že cítí, jak ji něco táhne nazpátek. Jako by ji nějaká síla vzdalovala od života. Paní Suzanne už neví, co dělat. Říká, že to uřknutí je velice silné. A že to bude trvat ještě hodně dlouho, pokud se jí vůbec podaří z toho Josiane dostat. Jenomže jak dlouho se to dá takhle vydržet? Děvče, co k nám chodí, aby se staralo o malýho, má teď na starosti Josiane. Nakázal jsem jí, že se od ní nesmí hnout ani na krok. Bojím se, aby si něco neudělala. A já se starám o Juniora.“

„Jste jen oba přetažení, Marceli, to bude ono. A není divu. Ono taky mít dítě ve vašem věku…“

Marcel se na ni smutně podíval. Bylo vidět, že je zklamaný. Doufal, že mu třeba Ginette něco poradí. Z očí jako by mu zmizela všechna barva, dřív bývaly zářivě modré, ale teď je měl úplně zapadlé a bez výrazu.

„Čekal jsem od tebe něco jiného, Ginette. Tos mě moc zklamala.“

„Promiň. Máš pravdu. Ale vždyť vy máte dobrý kořínek! A oba něco vydržíte! Vás přece něco jen tak nesklátí. A to, že jste trochu praštění, na celé věci nic nemění!“

Popošla k Marcelovi a pohladila ho po rameni. Ten si zase opřel obličej do dlaní a slabým hlasem řekl:

„Nemůžeš nám nějak pomoct, Ginette? Protože já už vůbec nevím, co mám dělat.“

Ginette se postavila za něj a začala mu oběma rukama masírovat krk a ramena. Přitom na něj bez ustání mluvila.

Povídala mu o tom, jak je úspěšný a kolik toho dokázal za ta léta, co vede svůj podnik, připomněla, že vždycky byl a je vytrvalý a umí jít za cílem, který si vytyčí, je chytrý a vyzná se v obchodě, nakonec celou tu velikou firmu, to svoje království, vybudoval úplně sám a vlastně jen díky tomu, že se řídil svým instinktem, který ho neomylně vedl od jednoho úspěchu k druhému. Ginette se snažila volit slova, která evokovala sílu, moc a úspěch, protože doufala, že ho tím třeba trochu povzbudí a vyprovokuje k činu.

„Řekl jsi o tom ještě někomu jinému?“ zeptala se potom.

Podíval se na ni a v očích se mu zračila naprostá beznaděj.

„Komu myslíš, že bych o tomhle mohl vyprávět? Vždyť by si museli myslet, že jsem se zbláznil.“

„To je fakt.“

„Když mi to paní Suzanne řekla, reagoval jsem nejdřív úplně stejně jako ty. Řekl jsem jí, že takovým bludům já v žádným případě nevěřím. Ale pak jsem si o tom pár informací zjistil. Začal jsem pátrat všude možně. Tyhle věci opravdu existují, Ginette. Nikdo o tom moc nechce mluvit, protože máme všichni hluboko v sobě zakořeněný pocit, že jsou to nesmysly, ale je to tak. Opravdu.“

„Možná tak leda někde v těch zemích, kde vyznávají náboženství vúdú, na Haiti nebo v Ouagadougou!“

„Ne. Jsou všude kolem nás. Stačí, když si někdo vybere nějakou oběť a očaruje ji zlým kouzlem nebo kletbou. Je to jako pavoučí síť, jakmile se do ní chytí, nemůže se z ní už vymotat, jen se do ní víc a víc zaplétá. Onehdy chtěla jít Josiane s malým do parku, a víš, co se jí přihodilo? Vyvrtla si kotník a ještě jí ukradli kabelku! Když mi potom doma chtěla vyžehlit košili, na šňůře od žehličky se udělal zkrat a od něho jí chytlo celé žehlicí prkno! A když se předevčírem odhodlala zajet si ke kadeřnici, taxík měl hned na první křižovatce bouračku…“

„Jenže kdo by ji mohl tak nenávidět, aby si přál její smrt nebo smrt vás obou?“

„Nevím. Vždyť ti říkám, že jsem donedávna neměl ani potuchu, že něco takového vůbec existuje. Vůbec to nechápu…“

Rozhodil bezradně ruce v bezmocném gestu a nechal je klesnout podél těla.

„Já myslím, že musíme začít z tohohle konce… Nebyl jsi na někoho v poslední době třeba moc tvrdý? Myslím v práci?“

„To ne. Vždyť já jsem teď dokonce mnohem laskavější, než jsem býval. Když jsem šťastný, chci, aby byli šťastní i všichni kolem mě. Moji zaměstnanci jsou placení určitě nejlíp na světě, dokonce i ti nejzavilejší odboráři dostávají prémie, za poslední měsíce jsem rozdal tolik benefitů jako zatím ještě nikdy! Dokonce jsem založil i malou soukromou školku pro děti zaměstnanců a na dvoře jsem nechal zřídit plácek, aby se tam v polední pauze dala hrát pétanque! Už schází jenom postavit bar, navézt písek a vybudovat na léto pláž a z mýho podniku se stane Club Méditerranée! No nemám pravdu?“

Ginette se posadila vedle něho, nic neříkala a jenom přemýšlela.

„Tak proto už k nám Josiane vůbec nechodí?“ řekla po chvíli, jako by si ani neuvědomila, že uvažuje nahlas.

„Neví, jak by ti to vůbec vysvětlila. Bojí se, že to nepochopíš. A taky se stydí. Už jsme obešli snad všechny doktory, udělali jí všechna možná vyšetření, byla na rentgenu, na ultrazvuku, dělali jí krevní obraz i kompletní vyšetření. Jenomže nenašli nic. Vůbec nic!“

Junior zatím na pohovce poulil oči a snažil se rozluštit malá písmenka v telefonním seznamu. Ginette se na něj na chvíli zadívala. Stejně je to zvláštní dítě, tenhle chlapeček. Jiné děti jeho věku si prohlížejí svoje prstíčky u nohou a hrají si s plyšáčky. Žádné si rozhodně nečte v telefonním seznamu!

Zvedl k ní pohled a pátravě se na ni zadíval. Měl stejné modré oči jako jeho otec.

„Ma-ra-bu!“ vyslovil potom s urputným výrazem a slintal si usilovně na košilku. „Ma-ra-bu.“

„Co že to říká?“ zeptala se Ginette.

Marcel zvedl hlavu, ale moc ho nevnímal. Byl celý otupělý. Junior to tedy zopakoval ještě jednou. Bylo vidět, že ty tři slabiky vyslovuje s maximálním úsilím. Krček měl celý napjatý a na kůži se mu vyrazily drobné červené skvrny. Vraštil čelíčko, až se mu mezi očima udělaly tři hluboké vrásky. Celou svou miminčí energii vložil do toho, aby ti dva porozuměli tomu, co chce říct.

„Marabut,“ přeložil Marcel.

„Taky mi to tak znělo! Ale co tím jenom může myslet?“

„Tak se podívej. Asi je tam nějaká reklama na nějakýho z těch šarlatánů, co se vydávají za kouzelníky!“

„Bože můj,“ řekla si Ginette. „Já z toho snad vážně zcvoknu!“

Mylène byla skutečně otrávená: kachlíčky v koupelně začaly jeden po druhém odpadávat, a když chtěla otevřít, zůstala jí klika v ruce. „Co je tohle za bordel?“ rozčilila se a bouchla dveřmi. „Žiju tady teprve devět měsíců a celý byt se už začíná rozpadat!“ A to ani nepočítala poličku nad postelí, která jí onehdy spadla na hlavu, pojistky, které byly mizerné a vypadávaly, jakmile zapnula do zásuvky nějaký spotřebič, ani ledničku, která se rozhodla, že místo chlazení bude fungovat jako ventilátor, takže do místnosti bezúčelně vháněla horký vzduch.

Když si pozvala nějakého opraváře, nebylo to vůbec žádné vítězství, protože jen co odešel, závady se začaly projevovat znovu. Já už tady žít nebudu! Mám až po krk toho, jak se musím věčně jen domlouvat rukama nohama nebo nanejvýš lámanou angličtinou. Večery trávím sama u televize, kde můžu sledovat leda tak to jejich věčný karaoké, a ve dne se musím dívat, jak lidi na ulicích plivou všude kolem sebe, vydávají všemožný odporný zvuky, brodí se po kolena v odpadcích a jídlo odhazují na zem. Jistě, jsou veselí a dobrosrdeční a mají spoustu energie, je taky pravda, že mi všechny obchody, co s nimi dělám, neskutečně vynáší, ale už mě to vážně všechno unavuje. Chtěla bych se zase moct projít po březích řeky Loiry, chtěla bych mít manžela, který by se večer vracel domů z práce, a děti, kterým bych pomáhala s úkoly. A v televizi bych chtěla zase vídat svého oblíbeného hlasatele Patrica Poivre d´Arvor. Nic z toho tady mít nemůžu! K Loiře je to ze Šanghaje nějakých 12 000 km vzdušnou čarou, pokud vím. A já ze všeho nejvíc toužím po malém domku v Blois. Manžel by byl ve státní službě, pracoval by třeba u francouzské plynárenské Gaz de France a já bych chodila s dětmi na procházku do biskupských zahrad. Pekla bych jim koláče a vypravovala jim o francouzských dějinách a o královské dynastii Plantagenetů. Prozatím si pověsila do kuchyně alespoň mapu města Blois. Často se u ní zastavila a zkoumala směr a polohu jednotlivých ulic i jejich názvy. Čím dál víc se jí po Blois stýskalo. Dokonce se jí začalo zdávat o šedých břidlicových střechách, starých kamenných mostech a vůni čerstvě upečené bagety. Ale především si přála mít děti. Už dávno se sice rozhodla, že svoje mateřské touhy odloží na později, protože by znamenaly rázný konec její slibně se rozvíjející kariéry, ale nebylo to nic platné. A bylo marné si to namlouvat. Příroda byla silnější.

A ještě k tomu, jako naschvál, Šanghaj v té době dětmi přímo oplývala. Byly všude, hlavně večer, skotačily, hrály si a tančily, kam se jen člověk podíval. Když kráčela po ulicích ve středu města, měla pocit, že je dětmi doslova obklopená. Vídala malá miminka, batolátka i větší děti. Stačilo jen natáhnout ruku a mohla je pohladit po tmavých hlavičkách, které k ní otáčely. Usmívaly se na ni a připomínaly jí, že její biologické hodiny neúprosně tikají. Brzy ti bude pětatřicet! Nejsi už žádná mladice! A jestli se chceš vůbec kdy dočkat nějakého potomka, je nejvyšší čas poohlédnout se po vhodném otci. Nikoho z místních ale nechtěla. Nechápala, jak Číňané vlastně fungují. Nerozuměla tomu, proč se smějí, proč mlčí nebo proč se zlobí a výrazně přitom gestikulují a všelijak se mračí. Byli pro ni úplnou záhadou. Před nějakým časem řekla Elvisovi, který pracoval u pana Weie jako sektretář a svou přezdívku si vysloužil, protože nosil výrazné kotlety, že vypadá unaveně. Zeptala se ho, jestli je to tím, že je třeba nevyspaný nebo trochu nachlazený. K jejímu údivu se začal smát jako blázen a vůbec nemohl přestat. Slzy mu tekly z očí, začal škytat a nemohl skoro popadnout dech, úplně se svíjel smíchy. Mylène v tu chvíli vnímala víc než kdy jindy svou samotu a opuštěnost a zdálo se jí, že to tak zřejmě zůstane už navždy.

Tahle nostalgie a touha po životě v rodinném kruhu se jí zmocnila brzy po svátcích. Říkala si, že to zřejmě způsobil ten umělohmotný vánoční stromeček, který si objednala přes internet. Až do Vánoc to ještě jakž takž šlo. Počítala svůj zisk, vymýšlela nové receptury a drobné vychytávky. Z mobilního telefonu s přihrádkou na malovátka se stal absolutní hit. Peníze v bance utěšeně přibývaly, pan Wei kývl na každý její nový nápad, podepsané smlouvy se množily stejně jako výrobní linky, které chrlily další a další nové výrobky, které zaplavovaly čínský venkov a díky nimž se nenápadné Číňanky měnily v šikmooké panenky Barbie. Všechno to šlo velmi rychle.

Možná až moc… Než se stačila nadechnout, zboží už bylo zabalené a připravené k prodeji a marže spočítaná. Bylo potřeba pořád vymýšlet další a další novinky. Aby se kalkulačky neměly čas zastavit. Ona ale potřebovala občas zpomalit, trochu si mezi každým ukončeným projektem oddychnout, mít čas se zastavit a jen tak vyčkávat, nechat věci uzrát, dát jim nějaký čas, aby se mohly vyvíjet.

Pokusila se svěřit se se svými pocity Weiově obchodní ředitelce. Drobná štíhlá tmavovláska ji vyslechla se zájmem, do kterého se však brzy začalo mísit jisté zneklidnění. „Proč na tohle všechno ale myslíš?“ zeptala se jí. „Já o těchhle věcech nepřemýšlím, noviny nečtu, a když se sejdu s přáteli, rozhodně nikdy nemluvíme o politice. Myslím, že jsme ještě nikdy nevyslovili jméno Hu Jintao!“ To byl prezident Čínské lidové republiky. Mylène na ni jen nevěřícně zírala: „To my ve Francii zase neděláme nic jiného!“ Dívka pokrčila rameny a řekla: „V roce 1989, během těch událostí na náměstí Nebeského klidu, jsem taky vyšla do ulic jako ostatní, všechno to bylo hrozně vzrušující, jenomže pak přijely tanky a začala celá ta tragédie, nastaly represe… Dneska si říkám, že v Číně jde všechno až moc rychle. Na jednu stranu je to úžasné, člověka to vzrušuje, ale na druhou stranu je to zároveň děsivé. Co bude dál s naší zemí? Zrodí se z ní nějaká strašná obluda? A co bude s našimi dětmi? Nedovedu si představit, jaká budoucnost je čeká, když vidím, jak moc se jen za poslední roky změnil náš život.“ Chvíli zůstala sedět bez hnutí a vypadalo to, že přemýšlí o svých slovech, ale pak se zase ponořila do hromady lejster, které měla na stole.

Mylène se otřásla. A jaká budoucnost čeká mě? Neměla už ani čas, aby své peníze stihla utratit. Pracovala od rána do večera, navlečená do elegantních kostýmků a věčně na vysokých podpatcích. K čemu to vlastně je, že má tolik peněz? Když je ani nemá s kým utrácet? Měla toho všeho už právě tak dost. Cítila se přepracovaná a s obavou očekávala, kdy se dostaví pocit znechucení.

Nebyla také zvyklá žít v takovém blahobytu. Z dětství stráveného v Lons-le-Saunier si pamatovala, že se roční období přece pomalu střídají. Sníh začne tát a voda stéká ze střechy okapem, ptáci nesměle začínají zpívat, objeví se první sněženky, v potoce je vidět pstruhy, začnou létat motýli, kteří se už stačili vyklubat z kukly, a rozkvetou kaštany, jejichž květy se rozzáří jako bílé svícny. Někde vzadu v jejím mozku se ozýval tenký hlásek a varovně připomínal: Všechno se řítí příliš rychle, valí se jedno přes druhé, to není dobré. Navíc – a to si musela přiznat – ji už opravdu tížila samota.

Na to, aby zajímala mladé čínské miliardáře, byla moc stará. A všichni cizinci, které potkávala, už měli snubní prstýnky. Vkládala určité naděje do Louise Montbaziera, výrobce malých elektrických spotřebičů. Dvakrát nebo třikrát si s ním večer vyšla, začalo to vypadat docela slibně, dobře se bavili, došlo i na kradmé stisky rukou pod ubrusem v restauraci, takže si už začala dělat plány, jak zařídí stěhování do Blois a představovala si, jak se budou spolu za večerů dívat na televizi. Ale když se sešli počtvrté, strčil jí pod nos malé album s fotkami své manželky a synů. Dobrá, chápu a končím, řekla si. Dokonce ho nechtěla ani políbit, když se loučili u dveří jejího domu, kam ji doprovodil.

Ale když jí pan Wei odmítl schválit cestu do Kilifi, rozklinkal se poplašný zvonek v její hlavě už opravdu naplno. Napadlo ji, že by se mohla vypravit proti proudu času a podívat se na místa, kam tehdy ještě jako odhodlaná holka odjela z Courbevoie. Chtěla si připomenout náladu tehdejších lenošných dnů v Africe, uvidět zase bílý písek na pláži a dokonce se jí zastesklo i po žlutých očích krokodýlů.

„Nepřipadá v úvahu,“ vyjel na ni. „Vy zůstat tady a pracovat.“

„Ale já si chci jen trochu odpočinout…“

„Není dobré pro Mylène,“ řekl jí. „Vůbec není dobré. Vy nehýbat, nikam necestovat. To nebezpečné. Já dohlídnout pro vaše dobro. Já váš pas nechat zavřený v trezor.“

A hlasitě zakašlal, aby jí naznačil, že tím pro něj hovor skončil. Byl to jeho oblíbený způsob, jak se k ní obrátit zády a připomenout jí, že tady rozhoduje on. Došlo jí, že ten starý chamtivý Číňan ji drží pevně pod krkem a zjevně ji nehodlá pustit.

„What a pity!“ řekla mu.

„Wapiti! Wapiti!“ vykřikovaly tehdy Antoinovy dcerky a smály se, když se jí tak připeklo v kastrolu to nešťastné wapiti, které jim chystala k večeři. Vzpomínka na Hortense a Zoé na ni vykoukla jak čertík z krabičky. Tolik mi obě chybí! Někdy na ně večer před usnutím myslívala a dokonce na ně i nahlas mluvila. Ráda si představovala, že je jejich maminka. Že jim přišívá odpáranou záložku u sukýnky, žehlí kalhoty, shrnuje jim vlasy z čela. Určitě se za tu dobu už hrozně změnily. Dnes už by se na mě dívaly s odstupem, byla bych pro ně cizí. Stala se ze mě emigrantka, jsem vykořeněná a nemám vlastně žádný domov.

V jednom francouzském časopise, který k ní doputoval s několikatýdenním zpožděním, si přečetla reportáž o tom, že se lidé v Číně na venkově bouří. Nechtějí, aby jim vláda brala půdu a stavěla tam další továrny. Armáda sice povstání potlačila, ale jistě vypuknou další. Vesničané pak brzy začnou ze svých hliněných domů strhávat ty krásné plakáty s motivem lilie. To bude začátek konce.

Ráno, když vstala, rozhodla se, že nastala chvíle, aby začala psát novou kapitolu svého života nazvanou Návrat do Francie.

K tomu ovšem potřebovala pomoc Marcela Grobze.

Henrietta doslova plesala radostí. V parku Monceau totiž právě potkala Josiane v doprovodu děvčete, které u ní a Marcela pracovalo. A to, jak Josiane vypadala, Henriettě málem vyrazilo dech. Skutečně nesmírně sešla. Kráčela celá shrbená a bylo vidět, že jí každý krok dělá potíže. Jaksi podivně kulhala, našlapovala opatrně, jako by si nebyla jistá, jestli ji nohy unesou. Občas lehce zavrávorala. V modrém gabardénovém kabátě se úplně ztrácela, vlasy měla neupravené a zplihlé. Děvče, které ji doprovázelo, sledovalo bedlivě každý její krok a podpíralo ji. I tak se zastavovaly u každé lavičky, aby si trochu oddechly.

Takže to opravdu funguje! Chérubinina kletba měla skutečně zázračný účinek. A já jsem jí zpočátku skoro nevěřila! Neměla jsem ani tušení, že něco takového existuje. Je to velká škoda, že jsem to nevěděla dřív. Kolik spiknutí jsem mohla zosnovat! A kolika nepřátel bych se tak byla bývala mohla snadno zbavit! Jaké jmění jsem tím mohla získat! Z toho pomyšlení se jí málem zatočila hlava. Věčná škoda, že jsem to nevěděla dřív, opakovala v duchu, když si sundávala klobouk. Několikrát si přetřela čelo rukou. Klobouk byl těžký a na čele po něm zůstala slabá rýha. Podívala se na sebe do zrcadla a spokojeně se usmála. Zakoušela nový pocit, velmi příjemný a uhrančivý – vědomí vlastní všemohoucnosti. Od této chvíle se na ni už pravidla, která řídí životy obyčejných smrtelníků, nebudou vztahovat. S pomocí Chérubine teď bude moct jít vždycky rovnou za svým cílem. A brzy zase získá zpátky dřívější lesk. Bude mít zase jako dřív diář Hermès v krásných kožených deskách, mýdlo od Guer-
laina, bude si moct kupovat nejdražší kašmírové šátky a všechno její prádlo bude zase vonět po levanduli. Vizitky si bude nechávat tisknout u firmy Cassegrain, koupí si zase permanentku do spa v hotelu Royal, ale na jejím účtu v bance se všechny tyhle výdaje skoro ani neprojeví.

Brzy bude mít zase důvod k radosti a bude jí do tance. Chviličku zaváhala, ale pak si trochu podkasala dlouhou sukni a udělala pár tanečních kroků v rytmu valčíku. Přidala jednu malou otáčku, pak druhou a třetí a za chvíli se už roztančila po pokoji, jen za ní sukně vlála. Popadla ji bláznivá radost. Svět teď patří jí! A ona mu bude vládnout. Bude ovšem nelítostná panovnice. Žádné velké ohledy k druhým mít nebude. Jakmile budu mít v bance první milion, přátele si totiž jednoduše koupím. Budou se mnou ve všem souhlasit, kupovat mi lístky do kina, platit účty za taxík a zvát mě do restaurace. Bude stačit, když jim dám najevo svou přízeň, když jim naznačím, že na ně budu pamatovat malým odkazem ve své poslední vůli nebo že po mně zdědí peníze, které čekají na účtu stavebního spoření. Pak budu mít rázem o přátele postaráno. V hlavě jí zněla melodie Straussova valčíku a ona si ji začala polohlasně prozpěvovat. Zvuk vlastního hlasu ji však z toho snu rychle vyburcoval. Hned se zarazila a samu sebe okřikla. Nemá smysl opájet se planými sny. Musím se rychle vzpamatovat a pokračovat v plánu, který jsem si stanovila. Marcela Grobze zatím ještě nekontaktovala, ale čas, kdy zvedne telefon, už není daleko. Zavolá mu a řekne: „Haló Marceli, tady je Henrietta. Co bys řekl tomu, kdybychom si promluvili sami, bez přítomnosti advokátů a dalších prostředníků?“ On už na tom bude mezitím tak špatně, že nebude schopen se jí bránit, a ona pak lehce získá to, co chce. Pak už nebude muset brát peníze tomu slepému žebrákovi, co sedává v její ulici.

I když…

Nebyla si tím tak úplně jistá.

Kdykoli se jí podařilo sebrat mu pár mincí, cítila zvláštní vzrušení. Tohle každodenní dobrodružství jí vnášelo do života netušenou radost. Nikdy by ji nebylo napadlo, že je to vůbec možné. Ale je pravda, že čím je člověk starší, tím méně radostí v životě má. Nakonec mu jich vlastně zbývá opravdu jen pár. Sladkosti, pomluvy a televize. Henrietta však sladké ráda neměla a televizi se vyhýbala. Klepy, to byla jiná věc, ty ji bavily vždycky, jenže ty vyžadují nějakého spojence, se kterým se dají přetřásat. Ale Henrietta nikoho takového neměla. Oproti tomu hamižnost je vlastnost, které samota není na závadu. Dokonce ji vyžaduje. Hamižný člověk musí být soustředěný, drsný a neoblomný. Když se dnes ráno vzbudila, její první myšlenka byla: Musím se vejít do deseti euro! Posadila se, protřela si oči a začala uvažovat. Nejen že by nesměla za celý den nic utratit, ale musela by ještě pár mincí někde sebrat. Takové bylo ustanovení smlouvy, kterou uzavřela sama se sebou. Ale jak to udělat? To zatím neměla ani ponětí. Jenomže čím déle tyhle malé loupeže prováděla, tím byla vynalézavější. Postupně také získávala jistou zručnost. Onehdy ráno – protože tyhle sázky uzavírala sama se sebou vždycky po ránu – si řekla: Dneska to bude láhev šampaňského zdarma! Celým tělem jí projelo blažené vzrušení. Dlouhou chvíli uvažovala a nakonec vymyslela odvážný plán.

Co nejskromněji se oblékla, pro jednou si nevzala klobouk a pečlivě se prohlédla v zrcadle, aby se vyvarovala všech vnějších známek bohatství. Obula si své nejstarší boty, samozřejmě bez podpatku, vyzkoušela si ponížený a zoufalý výraz a vyšla z domu. Zamířila do obchodu Nicolas Feuillatte. Vešla dovnitř, chvíli se ostýchavě rozhlížela a pak prosebně sepjala ruce a s poníženým výrazem a téměř slzou v oku oslovila prodavače: „Neměl byste, prosím, nějakou menší láhev šampaňského? Nějakou levnější značku… Slavíme dneska s manželem výročí, máme zlatou svatbu, jenže, to víte, s penzí vyjdeme jen tak tak…“ Tvářila se důstojně, ale zároveň trochu provinile, jako nešťastná malá školačka, kterou přistihli při nějaké nepravosti. Prodavač zavrtěl hlavou. Byl v rozpacích.

„Milá paní, když my ale bohužel žádné neprodejné vzorky nemáme… Máme samozřejmě čtvrtinky, ale ty jsou po pěti eurech…“

Sklopila oči a zadívala se na špičky svých bot. Stála tam, bokem opřená o dřevěný pult, a čekala, až si to promyslí. Ale prodavač si nic nepromýšlel. Obrátil se k dalšímu klientovi, který chtěl celý karton šampaňského jakéhosi renomovaného ročníku. Henrietta tedy nasadila výraz, který jí šel velmi dobře a se kterým slavila už nejeden úspěch, výraz neduživé a unavené staré paní. Tuhle roli měla dobře nacvičenou, mnohokrát si ji přehrála před zrcadlem a postupem doby ji ještě obohatila o několik pečlivě načasovaných vzdechů a drobných gest. Sklopila hlavu, trochu se nahrbila v ramenou a slabě vzdychla. Dneska to však nějak nezabíralo. Prodavač na to nereagoval. Už se tedy chystala, že odejde, když vtom se k ní přitočila nějaká velmi elegantně oblečená paní a řekla:

„Promiňte, ale nechtěně jsem vyslechla váš hovor s prodavačem. Bylo by mi opravdu velkým potěšením a ctí věnovat vám jednu láhev tohoto skvělého šampaňského, abyste ho mohli společně s manželem vypít.“

Henrietta jí se slzami vděčnosti v očích začala děkovat. Naučila se uronit několik slz tak obratně, že si ani nepokazila nalíčení. Nakonec se rozloučila a odešla, láhev šampaňského přitom pevně svírala pod paží. Lidé, kteří marnotratně utrácejí peníze bez toho, že by je počítali, vůbec nevědí, o co přicházejí. Život jí začal připadat ohromně napínavý. Každý den přinesl nějaký nový zážitek, neočekávanou situaci i zvláštní pocit strachu, který tak báječně šimral kolem žaludku, každý den přinesl nějaké vítězství. Někdy velké, jindy malé. Když o tom tak přemýšlela, nebyla si už ani moc jistá, jestli se vlastně doopravdy chce ještě zabývat Marcelem. Toužila po jeho penězích, to ano, ale on sám ji naprosto nezajímal. Jakmile dosáhne toho, že bude sám a bez peněz, strčí ho bez milosti do domova důchodců. Doma si ho rozhodně nechávat nemíní.

Dcery jí nijak nechyběly. Ani vnoučata ne. Jediná, po kom se jí občas zastesklo, byla Hortense. Viděla v ní totiž trochu samu sebe v době, když byla mladá. Hortense šla taky za svým cílem i přes mrtvoly a nelámala si zbytečně hlavu s city.

Měla sto chutí zavolat Chérubine. Neměla v úmyslu jí děkovat nebo blahopřát k úspěchu, protože to by se pak mohla cítit polichocená a připadala by si ještě důležitější, než už je, spíš se jen toužila ujistit, že to, co viděla, je skutečně pravda. Navíc by z Chérubine mohla být časem skvělá spojenkyně. A tak se nakonec přece jen rozhodla vyťukat její číslo. Na druhém konci drátu vzápětí uslyšela známý pomalý, jakoby lenivý hlas.

„Tady je Grobzová, Henrietta Grobzová. Jak se vám daří, drahá Chérubine?“

Neslyšela žádnou odpověď. Hned tedy pokračovala:

„Ani nevíte, jakou mám radost a jak jsem spokojená! Je to pár dnů, co jsem potkala svou rivalku, víte, tu ženskou, co mi odloudila manžela, a…“

„Paní Grobzová?“

Henriettu nemile překvapilo, že ji Chérubine hned nepoznala, ale nedala to najevo a ještě jednou zopakovala celé svoje jméno. Pak pokračovala:

„Vypadá skutečně velice špatně. Opravdu příšerně. Málem jsem ji ani nepoznala! Jaké teď podle vás bude další stadium? Myslíte, že teď už brzy zem…“

„Myslím, že mi dluží peníze…“

„Ale Chérubine, já jsem vám přece ten svůj dluh dávno splatila!“ protestovala Henrietta.

Sama jí tehdy požadovanou sumu zanesla. V malých bankovkách. Podstoupila kvůli tomu příšernou jízdu metrem, kdy se na ni ze všech stran mačkali cizí upocení lidé, takže si musela každou chvíli přidržovat klobouk a tašku pevně přitisknout k tělu.

„Dluží mi peníze… Jestli chce, abych pokračovala, musí mi zaplatit. Zdá se mi, že je s mými službami spokojená…“

„Ano, ale já jsem si myslela, že jsme už přece… Tedy že já už jsem vám…“

„Šest set euro… Do soboty.“

V sluchátku to trochu zapraskalo a pak bylo ticho.

Chérubine zavěsila.

Ráno, když Zoé odešla do školy, otevřela Joséphine dveře jejího pokoje a vešla dovnitř. Sedla si na postel. Posadila se jen na kraj, aby nepomačkala pokrývku. Nechtěla, aby Zoé poznala, že tam někdo seděl. Nerada chodila do jejího pokoje, když nebyla doma. Úzkostlivě respektovala její soukromí. Nikdy by neotevřela žádný její dopis a nepřečetla by si, ani co má napsané na kraji stránky v sešitě. Připadala by si jako nějaký zloděj. Bylo jí ale po Zoé smutno a napadlo ji, že takhle by se k ní mohla aspoň trochu přiblížit.

Rozhlédla se kolem sebe. Bylo tam různě poházené oblečení, zmačkané tričko, několik ponožek, každá jiná, všimla si, že na jedné sukni přehozené přes židli má skvrnu. Ničeho se však nedotkla. Rozhodně jí tam nehodlala uklízet. To dělala Iphigénie a ještě pouze v případě, že ji o to Zoé výslovně požádala. Nikdo jiný neměl právo do jejího pokoje chodit.

Vnímala slabou vůni krému Nivea a toaletní vody. Peřiny byly ještě trošinku teplé. Přelétla očima různé výstřižky z novin a časopisů, které si Zoé lepila na stěny. Povšimla si provokativních titulků: „Zavraždil oba své rodiče a zdědil všechny jejich peníze“, „Profesor se před zraky celé třídy bodl přímo do srdce“. Měla tam i několik dopisů čtenářů s celými vyznačenými pasážemi:

„Budoucnost naší planety mě znekliňuje“, „Opakuju druhý ročník“, „Na francouzáky jsem ještě moc mladá“.

V rohu pokoje byla postavená ta velká fotografie podlepená papundeklem. Zdálo se jí, že Antoine, oblečený v béžových šortkách a s nohou vítězně opřenou o ulovené zvíře, se dívá přímo na ni a spokojeně se usmívá. Měla chuť do ní kopnout. Místo toho mu řekla nahlas: „Projevit trochu víc odvahy by bylo na místě, nemyslíš? Co kdybys už konečně vyšel ze stínu a postavil se mi čelem, místo abys mi donekonečna jenom z dálky otravoval život? Podněcovat představivost malé holky tím, že jí budeš posílat záhadné vzkazy, je dost ubohý.“ Pak si ale představila roztrhané mrtvé tělo v krokodýlí tlamě a zastyděla se.

Žádné další zprávy už od něj nedostaly.

Zítra bude první jarní den. Třeba si už našel nějaké bydlení… A teď už si tam možná stěhuje nábytek.

Seděla na posteli a přemýšlela. Byla smutná a cítila podivné prázdno, jako pokaždé, když si připadala bezmocná. Nedokázala překonat bariéru, kterou Zoé mezi obě postavila. Nenechala jí žádný průchod, ani tu nejmenší skulinku. Bylo to každý den stejné. Vrátila se ze školy a zavřela se ve svém pokoji. Když se navečeřely, vstala od stolu a šla do sklepa za Paulem Mersonem poslouchat, jak hraje na bubny. Pak se vrátila, utrousila jen: dobrou noc, mami, a zmizela za dveřmi svého pokoje. Za posledních pár týdnů neuvěřitelně vyrostla. Pod svetrem se jí začala rýsovat prsa a zadek se jí zakulatil. Začala používat lesk na rty a černou řasenku. Brzy jí bude čtrnáct a bude stejně hezká jako Hortense.

Joséphine se snažila nepozbývat naději. Člověk toho může hodně ztratit. Může přijít o ruce, o nohy, může ohluchnout nebo oslepnout, ale pokud si uchová jen kapku naděje, je zachráněn a dokáže to všechno přežít. Každé ráno po probuzení si říkala: Dneska se to už změní a Zoé se mnou začne mluvit. Naděje je silnější než všechno ostatní. Díky ní se lidé, kteří přežijí tsunami a přijdou do provizorních příbytků někde ve sběrném táboře v úplné pustině, zase znovu pustí do práce a nevzdají to. Řeknou si: Však ono zase vyjde slunko, banánovníky vyrostou, třeba vyhraju v loterii, zčista jasna se objeví muž, který mi řekne, že mě hrozně miluje… Naděje člověka nic nestojí, ale přitom mu může úplně změnit celý život. Musí až do konce pořád doufat. Jsou lidé, kteří si i pár minut před smrtí ještě pořád plánují budoucnost.

Když už někdy naději začínala ztrácet, snažila se to zahnat usilovnou prací. Pokud ani to nepomáhalo, vypnula počítač a sešla o poschodí níž do Iphigéniina bytu. Tam teď pracoval pan Sandoz. Nábytek z Ikei už měli každým dnem přivézt, bylo jen potřeba počkat, až malba na zdech pořádně vyschne, a bude možné položit podlahu. Pan Sandoz byl malíř. Poslali ho sem z úřadu práce, kam se Joséphine obrátila s žádostí o doporučení nějakého řemeslníka. Joséphine mu vysvětlila, co všechno je potřeba v bytě udělat. „To není problém,“ řekl jí, „můžu to udělat všechno. Jsem malíř, ale vyznám se i v elektřině a instalatérských pracích. A nábytek vám taky složím.“

Joséphine mu občas byla k ruce. Když přišli Clara a Léo ze školy, chtěli taky něco dělat. Pan Sandoz jim půjčil štětce a nechal je tedy natírat zeď. Pozoroval je, jak se snaží, a smutně se přitom usmíval. „Minulost, přítomnost a budoucnost, přítomnost a minulost, budoucnost a přítomnost, budoucnost a minulost,“ mumlal si pro sebe. Pokyvoval přitom hlavou, jako by mu ta tajemná slova něco vážného a smutného připomínala. Každé ráno přicházel pečlivě oblečený, v obleku a kravatě, a až v bytě se převlékl do pracovního. Jakmile byl čas na oběd, umyl si ruce, vzal si na sebe zase oblek a odešel do bistra na oběd. Velmi dbal o svou důstojnost. Málem o ni před několika lety přišel, ale podařilo se mu ji ještě in extremis zachránit a od té doby se usilovně snažil nesejít ani na moment ze správné cesty. Neřekl k tomu Joséphine nic bližšího a ona se nevyptávala. Cítila, že pod zdánlivě klidným povrchem skrývá velkou bolest a neštěstí a že by mohly kdykoli oživnout. Nechtěla mu ty věci připomínat jen proto, aby uspokojila svou zvědavost.

Měl krásné modré oči, třebaže jeho pohled byl tak smutný. Pracoval přesně a rychle. Jen občas trpíval záchvaty melancholie a malomyslnosti. To pak odložil štětec a počkal, až to přejde. V takových chvílích se hrozně podobal Busteru Keatonovi ztracenému uprostřed svatebního veselí. S Joséphine vedl často dlouhé hovory, které většinou začaly nějakým bezvýznamným detailem.

„Kolik je vám let, pane Sandozi?“

„Jsem ve věku, kdy už o mě nikdo nestojí.“

„Nechtěl byste být trochu konkrétnější?“

„Čtyřicet devět a půl… Tak akorát do starého železa!“

„Proč to říkáte?“

„Protože až do nedávna jsem o věku nepřemýšlel. Nedokázal jsem si představit, že se někdo může cítit ve dvaceti starý.“

„To je ale přece úžasné!“

„Kdepak. Vůbec ne! Když vidím nějakou hezkou ženu, mám pocit, že mi je zase dvacet. Začnu si hvízdat, koupím si novou vodu po holení a začnu ji taky používat, pěkně se nastrojím a vyberu si nějakou hezkou kravatu. Jenže když ji chci políbit, vidím, že o mě nestojí, a rázem mám dojem, že je mi šedesát! Podívám se na sebe do zrcadla a vidím všechny ty vrásky, šediny, zažloutlé zuby a bílý povlak na jazyku. Nemůžu se zbavit pocitu, že je mi cítit z úst… Dvacet a šedesát, to prostě nejde k sobě!“

„A připadáte si najednou starý.“

„Cítím se prostě divně. Mám pětadvacetiletého syna a rád bych měl dvacet jako on. Zamilovávám se do holek, se kterýma chodí on, takže se pak cpu vitamínama, chodím běhat a cvičit do posilovny. Jsem vlastně k politování. Ale jiné řešení nevidím, protože mládí není dneska jenom určitá životní etapa, je to vysloveně podmínka pro přežití. Takhle to ale dřív nebývalo!“

„To se tedy mýlíte,“ ujistila ho Joséphine. „Ve 12. století vyhazovali staré lidi na ulici.“

Přestal malovat a čekal, až mu to blíž vysvětlí.

„Znám jeden příběh, který vypráví o synovi, který hodlá vyhodit svého otce z domu. Právě se oženil a chce žít se svou mladou ženou sám. Ten příběh se jmenuje La Housse partie což v moderní francouzštině znamená Rozdělená přikrývka. Otec ho prosí, aby ho nevyháněl na ulici, a syn mu říká:

Půjdete do města

Však takových jako vy tam jsou tisíce

A taky se naučí přežít

To by bylo

Abyste si nenašel nějaké živobytí

Na každého tam čeká jeho šance!

Takže vidíte, že být v té době starý nebyl žádný med! Staří lidé, kterých se všichni zřekli, tehdy žili ve velkých skupinách a byli nuceni žebrat nebo krást.“

„A jak tohle všechno víte?“

„Zabývám se studiem středověku. Baví mě hledat paralely mezi minulostí a dneškem. Ono jich je totiž víc, než byste si myslel!“

„Vy jste vážně zvláštní žena. Říkám si, jak asi působíte na muže, kteří se s vámi seznámí? Co si o vás myslí?“

Byla by se ho ráda zeptala: „A co vy? Jakým dojmem působím na vás?“ Ale netroufla si mu tu otázku položit. Mohl by si to vyložit tak, že čeká na nějaký kompliment. Nebo že chce, aby ji pozval na oběd, vzal ji za ruku, něco jí chvíli šeptal do ucha a pak ji políbil. Ona však chtěla líbat jednoho jediného muže. Toho, kterého nesměla.

Pustili se zase do práce. Brousili, mořili a natírali dřevěné obložení, sádrovali a štukovali stěny.

Často je přitom vyrušila Iphigénie. Jednou taky vešla do kuchyně a prohlásila:

„Víte, co bysme mohly udělat, paní Cortèsová, až to tady všechno doděláme? Mohly bysme pozvat všechny partaje z domu a trochu to oslavit. To by bylo simpatico, co říkáte?“

„To určitě, Iphigénie, muy simpatico…“

Iphigénie se nemohla dočkat chvíle, až přivezou nábytek. Zatím spala v prázdném bytě a okna do dvora nechávala přes noc otevřená dokořán, aby vyvětrala zápach po barvách a čerstvém laku. Pozorně sledovala přeměnu sprchového koutu do malé koupelny. Pan Sandoz někde sehnal starší vanu, trochu ji zapustil do podlahy a přinesl Iphigénii katalog, aby si vybrala vanovou baterii. Váhala mezi pákovou a klasickou.

„Ale co když mi pak budou závidět? Ještě se na mě budou kvůli tomu zlobit,“ uvažovala ustaraně.

„Že jste si z těch dvou malých ošuntělých místností dokázala udělat skoro malý palác? Právě naopak! Spíš by vám měli ty náklady, které jste s tím měla, ještě proplatit!“ opáčil pan Sandoz.

„Však já jsem ty věci nekupovala, všechno to platí ona,“ pošeptala mu Iphigénie a ukázala pohledem na Joséphine, která právě strhávala podlahovou lištu.

„Zkrátka to byla dobrá volba, že jste se nastěhovala právě sem. Měla jste kliku!“

„Však taky člověk nemůže mít pořád jenom smůlu. Jednou se to prostě musí otočit,“ řekla Iphigénie a odfrkla si tím svým legračním způsobem.

Jednou ráno zazvonila u Joséphinina bytu. Přinesla jí poštu. Několik dopisů, nějaké tiskopisy a malý balíček.

„Co ten nábytek, ještě pořád nedorazil?“ zeptala se Joséphine a roztržitě přelétla poštu pohledem.

„Ne. Příští týden bude schůze majitelů bytů, nezapomněla jste na ni, paní Cortèsová, viďte že ne?“

Joséphine zavrtěla hlavou.

„Řeknete mi potom, o čem se tam mluvilo? Jsem zvědavá, jak se budou tvářit na ten nápad uspořádat u mě v bytě malou oslavu. Všem by to jenom prospělo. Někteří lidi tady žijí už nejmíň deset let a ani se navzájem neznají. Můžete pozvat i někoho z rodiny, když budete chtít.“

„Řeknu sestře. Ještě tady ani nebyla zkolaudovat náš nový byt, tak to bude mít aspoň o jeden důvod víc přijít.“

„Zajedeme pak spolu zase do Intermarché, co říkáte?“

„Jasně.“

„Tak vám přeju pěkné počtení, paní Cortèsová. Tipla bych si, že je to nějaká knížka,“ řekla Iphigénie a zadívala se na balíček, který položila nahoru na dopisy.

Podle známky byl z Anglie. Písmo na adrese jí nic neříkalo. Kdo jí ho tak mohl poslat? Hortense? Ta se teď přestěhovala, protože se nepohodla se svou spolubydlící. Občas zatelefonovala. Mám se dobře. Jsem na praxi u Vivienne Westwoodové, tři dny jsem pracovala přímo v jejím ateliéru a bylo to báječné. Viděla jsem část její nové kolekce, ale nesmím o tom mluvit. Učím se pracovat s výztuhami, potahovat korzety jemným organtýnem a tvarovat obrovské klobouky a krajkové šátky. Prsty mám celé rozpíchané od špendlíků, skoro do krve. Pomalu začínám přemýšlet, kam bych měla jít na praxi příště. Mohla by ses zeptat pana Lefloc-Pignela, jestli o něčem neví? Nebo mu mám radši zavolat sama? Joséphine balíček opatrně otevřela. Že by to byl nějaký střih na šaty, které Hortense sama navrhla a posílá jí ho, aby se pochlubila? Nebo nějaká brožura o nesprávných stravovacích návycích anglických školáků s předmluvou od Shirley? Nebo jí snad Gary posílá fotky svých oblíbených veverek?

Byla to knížka. Sacha Guitry: Devět nezadaných. V bibliofilském vydání, vázaná v třešňově červené kůži. Otevřela ji a hned na první stránce, ještě před patitulem, si přečetla věnování napsané energickými tahy černým inkoustem: „Toho, kdo vás miluje, snad můžete přimět k tomu, aby sklopil oči a nedíval se na vás, ale nemůžete to přikázat někomu, kdo po vás touží. Já tě miluji a toužím po tobě. Philippe.“

Přitiskla si knihu na prsa a celá se rozzářila štěstím. Miluje mě! Miluje!

Lehce se dotkla rty desek v kožené vazbě. Zavřela oči. Jenom-
že dala hvězdám svůj slib… Nejraději by vstoupila do kláštera ke karmelitkám a zavřela by za sebou na věky těžkou mříž.

Servírka byla oblečená v bílém tričku a černé minisukni, přes kterou měla uvázanou krátkou zástěrku. Na nohou měla bílé tenisky a blond vlasy sepnuté do ohonu. Míhala se po kavárně, proplétala se mezi stoly a zdálo se skoro neuvěřitelné, že zvládá vnímat i zapamatovat si objednávky, které se na ni ze všech stran jen hrnuly, a zároveň ještě bez ustání roznášet jídlo. Byl čas oběda, kavárna byla plná hostů a všichni pospíchali. V zadní kapse sukně měla zastrčený blok a propisku. Obsluhovala klienty a neustále se příjemně usmívala. Zdálo se, že myslí na něco úplně jiného. Co to jen může být, že je pořád tak viditelně šťastná, uvažoval pan Sandoz a očima přitom bloudil po jídelním lístku. Dá si meníčko, opečenou klobásku s bramborovou kaší. To se často nevidí, aby se někdo takhle usmíval sám pro sebe. Jako by skrývala nějaké tajemství. Jestlipak mají všichni, co tady sedí, taky nějaké svoje malé tajemství, a to způsobuje, že jsou buď šťastní, nebo ne. A chtěl bych vlastně to její tajemství vůbec znát? No samozřejmě, jistěže bych chtěl…

„Tak co si dáte vy?“ zeptala se dívka a podívala se na něj. Měla zvláštní, světle šedé oči.

„Dám si menu. A obyčejnou vodu z kohoutku.“

„Víno nechcete?“

Zavrtěl hlavou. S vínem už skončil. Alkohol ho přivedl až na pokraj zkázy. Kvůli němu přišel o práci inženýra, o svou ženu i syna. Syna zase nedávno nalezl. Nikdy už ale nevezme do úst ani kapku alkoholu. Každé ráno, když vstal, si řekl, že vydrží nepít až do večera. A každý večer byl rád, že to zase další den dokázal. Nepil už deset let, ale věděl, že by stačilo jen trochu povolit a ruka se mu automaticky natáhne po sklence. Jako by ji vedl nějaký skrytý mechanismus.

„Valérie!“ ozvalo se zpoza pultu. „Dvě kávy a účet na šestku!“

Dívka odběhla a zavolala směrem do kuchyně: „Jednou klobásu, jenom jednu!“

Takže se jmenuje Valérie. Valérie, která má pro každého úsměv. Jistě jí nebude víc jak dvacet. Zrovna se nakláněla nad dva muže, kteří právě dojedli. Jeden byl jako vystřižený z obálky časopisu Figaro Économie, druhý vypadal jako rozčilená vážka. Neustále se vrtěl, poposedával na židli a byl tak rozrušený, že se skoro třásl. Přivíral víčka, jako by ho prudké světlo oslepovalo. Příboru se dotýkal jen špičkami dlouhých tenkých prstů. Celým svým hubeným tělem se nakláněl nad talíř. V obličeji byl bledý a kůži měl tak jemnou, že mu pod ní prosvítaly žíly. Lokty měl ostré a tak hubené, že to vypadalo, že by se mohly zlomit, kdyby ho napadlo je jen trochu prudčeji ohnout.

Zvláštní člověk, pomyslel si pan Sandoz. Vypadá opravdu jako nějaký brouk. Tvářil se vážně, téměř pochmurně. Se svým spolustolovníkem mluvil tichým hlasem. Ten byl sice velmi elegantní, ale vyhlížel značně nespokojeně. Že by i tihle dva muži měli nějaké tajemství? Nebo třeba sdíleli jedno společné? Působili trochu jako spiklenci a zdálo se, že si rozumí i beze slov.

„Zapomněla jste mi přinést kávu!“ zavolal ten elegantní muž na Valérii, když prošla kolem a nesla na jedné ruce talíř s klobáskou i kávu.

„Vteřinku, hned jsem u vás!“ odpověděla mu a položila talíř s klobásou před pana Sandoze. Obratně přitom druhou rukou zachytila hrníček s kávou i podšálek, který už už vypadal, že jí vyklouzne a spadne na zem.

Pan Sandoz se na ni usmál. Její pohotovost na něj udělala dojem.

„Jste velmi šikovná,“ řekl jí.

„To je zvyk a dlouhá praxe,“ řekla dívka a otočila se k muži, který se dožadoval své kávy.

„Každopádně máte můj obdiv!“

„Jo, kdyby tak všichni hosté byli jako vy! Někteří dovedou být pěkně otravní! Třeba tamhle ti dva!“ A ukázala na ně očima. Odhalila přitom v úsměvu dvě řady krásných bílých zubů.

„Jste vždycky tak veselá?“ zeptal se jí pan Sandoz a nespouštěl z ní oči.

Mile se usmála a podívala se na něj skoro mateřským pohledem. Jeden pramen vlasů jí vyklouzl z ohonu a spadl jí do očí. Pohodila hlavou, aby se ho zbavila.

„Prozradím vám, čím to je: Jsem zamilovaná!“

„Tak slečno, co bude s tou kávou? To snad není možné!“ zavolal rozčileným hlasem ten elegantní muž a mávl na ni rukou.

„Už jdu,“ řekla servírka a narovnala se. Jednou rukou ještě stále přidržovala hrneček s kávou. „Když je člověk zamilovaný, vidí všechno v růžových barvách. Nemám pravdu?“

„To jistě máte,“ odpověděl pan Sandoz. „Na to ale musí být dva…“

Vypadalo to, že Iphigénie si jeho žhavých pohledů, kterými ji zahrnoval, vůbec nevšímá. Když chtěl začít mluvit o ní a o sobě, převedla hned hovor na práci. Když byl v pokušení dotknout se ukazováčkem vrásky, která se jí dělala u kořene nosu, aby ji vyhladil, otočila se a odešla srovnat popelnice nebo umývat chodbu. Čekal na nějakou nestřeženou chvilku, ale ona dělala, že to nevidí. Zastrčil si plátěný ubrousek za límec, aby si neumazal košili, a odkrojil špičku klobásky. Napíchl ji na vidličku a nesl sousto k ústům. Očima však pořád sledoval Valérii, která se právě blížila ke stolu, u kterého seděl ten elegantní muž, co se tak dožadoval své kávy.

V tu chvíli vstala od vedlejšího stolu nějaká paní. Prudce odstrčila židli Valérii přímo do cesty. Ta ztratila rovnováhu a klopýtla. Šálek jí vypadl z ruky a spadl na zem. Káva se přitom vylila na bílý převlečník toho elegantního pána, který okamžitě vyletěl jako čert z krabičky.

„Promiňte,“ omluvila se Valérie a okamžitě popadla ubrousek, který měla položený přes ruku, a začala mu kabát čistit. „Neviděla jsem, že se ta paní chystá vstát, a…“

Snažila se otřít mu z rukávu stopy po kávě. Skláněla se nad ním a usilovně látku čistila.

„Mohla jste mě opařit!“ durdil se muž a vztekle rozhodil rukama.

„To už ale vážně přeháníte! Vždyť jsem se vám omluvila!“

„A teď mě ještě budete urážet!“

„Já vás přece nijak neurážím! Naopak se vám omlouvám!“

„Tomu vy říkáte omluva?“

„Nemusíte z toho dělat takový drama! Říkám vám, že jsem tu paní neviděla.“

„A já zase říkám, že jste mne urazila!“

„Ale jděte! Kvůli tomu se snad nemusíte takhle rozčilovat! To nemáte v životě jiné starosti? Kabát si dáte do čistírny a nebude vás to stát vůbec nic! Pojišťovna vám to všechno proplatí, jsme tady na podobné případy zařízení!“

Elegantní muž si pořád ještě pro sebe něco brblal. Pak se otočil ke svému sousedovi a něco mu po straně tiše povídal. Ten se přitom na Valérii upřeně díval a zdálo se, že se v jeho pohledu občas mihla jiskřička zájmu. Valérie byla tou výměnou názorů celá rozpálená a bledé tváře jí zrůžověly. Sluší jí to, když se dostane do varu, pomyslel si pan Sandoz. Ale copak může takové dvacetileté děvče vědět něco o životě? Umí se bránit, to ano, a dělá to se zápalem, který patří k jejímu mládí. Je zvláštní, že to toho člověka tak urazilo.

Elegantní muž zatím prudce vstal, dal si kabát přes ruku a chystal se k odchodu. Placení zjevně nechal na tom druhém muži, který vypadal trochu jako vážka.

„Vy jste ale tvrdohlavec! Vždyť vám přece říkám, že jsme pro takové případy pojištění!“ řekla ještě znovu Valérie a dívala se za ním, jak odchází. „To je teda morous!“

Pan Sandoz, který to všechno pozorně sledoval, se v tu chvíli lekl, že ji ten člověk snad uhodí. Už se napřahoval k ráně, ale pak si to zřejmě rozmyslel, prudce se otočil a odešel. Polohlasně přitom nadával.

Druhý muž zůstal sedět u stolu a čekal, až mu servírka přinese účet. Když mu ho pokládala na stůl, natáhl k ní ruku a lehce ji svými kostnatými prsty pohladil po zápěstí.

„No tohle! Co si o sobě myslíš, ty jeden hnusnej Drákulo! Ještě ty začínej!“ sykla na něj zlostně a sekla po něm pohledem.

Sklopil hlavu a zatvářil se zkroušeně. Pak spěšně vstal a než se kdo nadál, byl pryč.

„Jsou všichni stejní, chlapi jedni pitomí! Každá záminka je jim dobrá, když jde o to, něco si začít! Jsou jeden jako druhý!“

Pan Sandoz se na ni pobaveně podíval. Zřejmě má s podobnými týpky, jako jsou tihle dva, své zkušenosti.

Chvíli ji nenápadně pozoroval. Na každém prstě měla stříbrný prsten, takže to trochu vypadalo, jako kdyby si nasadila boxera. Potřebovala se snad bránit? Musela opravdu odrážet tolik dotěrných ctitelů? Dva muži, kteří stáli celou dobu u baru, ji sledovali pohledem, a když přišla k nim, blahopřáli jí. Pan Sandoz si nabral na vidličku bramborovou kaši, zjistil, že je už skoro studená, a rychle se pustil do jídla, aby mu nevystydla docela. Kaše byla z prášku, poznal to hned, jak polkl první sousto. A ta když vychladne, nedá se skoro jíst. Chutná potom jako sádra.

Když dojedl a zvedl ruku, aby požádal o kávu a účet, byla už místnost poloprázdná. Hodně stolů už bylo volných a další lidé pomalu odcházeli. Servírka se proplétala mezi nimi a dávala pozor, aby už nic nevylila.

„Nevím, co to s těmi lidmi tady v Paříži je, připadají mi všichni strašně nervózní.“

„Vy nejste odsud?“

„Kdepak,“ řekla a už se zase vesele usmívala jako dřív. „Já nejsem Pařížanka, pocházím z malého města, no, spíš takového městyse. Ale řeknu vám, že u nás se lidi kvůli každé hlouposti takhle nevztekají. Tam taky nikdo tolik nespěchá, všechno tam plyne tak nějak víc v poklidu.“

„A co vás tedy přivedlo sem, mezi ty nervózní uspěchance?“

„Chtěla bych k divadlu. Takže pracuju, abych si mohla zaplatit kurzy herectví… Ty dva znám, všimla jsem si jich už před časem, chodívají sem často. Pokaždé spěchají, vždycky jsou nepříjemní a nenechávají žádné spropitné. Jednají se mnou, jako bych byla nějaká jejich služebná!“

Při té vzpomínce se otřásla a úsměv jí zmizel ze rtů.

„Ale jděte,“ usmál se na ni pan Sandoz povzbudivě. „Přece byste si z toho něco nedělala…“

„Máte pravdu,“ řekla. „Ale město je to krásné, když si odmyslíte ty lidi.“

Pan Sandoz vstal. Položil na stůl pětieurovou bankovku. Usmála se na něj a řekla:

„Páni, vy jste teda formát… Když vás vidím a mluvím s vámi, tak mám hned o mužích lepší mínění. Protože vám to říct můžu: Já totiž na chlapy nejsem…“

„Tak co? Odpověděla ti?“ zeptala se Dottie.

Ten večer měli jít do Opery.

Než Philippe přišel sem k Dottie, navečeřel se doma s Alexandrem. „Volala maminka, chce v pátek přijet a říkala mi, abych ti vyřídil, že jí máš zavolat,“ řekl chlapec a pečlivě si krájel dobře propečený biftek. Hranolky si odsunul na kraj talíře, nechával si je na potom. Napřed vždycky snědl maso, které moc rád neměl a jedl ho jen z povinnosti, a pak si teprve pochutnal na hranolkách.

„Aha,“ řekl Philippe, kterého ta informace trochu zaskočila. „Plánovali jsme něco na víkend?“

„Myslím, že ne…“ odpověděl Alexandr a pomalu a důkladně žvýkal kousky bifteku.

„Protože jestli se s ní chceš vidět, tak jí samozřejmě řeknu, ať přijede. Nijak se na sebe nezlobíme, však víš.“

„Jenom máte každý trochu jiný názor na to, co je pro vás v životě důležité, a co ne.“

„Přesně tak. Vidím, žes to pochopil dobře.“

„A mohla by s ní přijet Zoé? Rád bych se s ní zase viděl. Ona mi tady moc chybí…“

Dal důraz na to „ona“, jako by se tím chtěl nenápadně distancovat od matčina návrhu.

„Já to ještě musím zvážit,“ odpověděl mu Philippe a v duchu si říkal, že se to všechno jaksi začíná čím dál víc komplikovat.

„Dneska ve francouzštině nám profesorka zadala, abychom vymysleli příběh, který by měl maximálně deset slov… Chceš vědět, jak jsem z toho vybruslil?“

„Jasně. Povídej…“

„Otec byl lovec, syn střelený.“

„Geniální!“

„Dostal jsem jedničku a ještě mě pochválila před celou třídou. Jdeš dneska ještě někam?“

„Jdu do Opery s jednou kamarádkou. Jmenuje se Dottie Doolittlová.“

„Aha… Až budu větší, tak mě tam taky vezmeš?“

„To se spolehni.“

Dal Alexandrovi pusu na dobrou noc a vyšel z domu. Rozhodl se, že půjde pěšky. Říkal si, že ho možná při chůzi napadne, jak by se to dalo zařídit s tím Irisiným příjezdem. Neměl chuť se s ní vidět, ale nechtěl jí bránit, aby se setkala se synem. A neměl taky v úmyslu teď v nejbližší době něco uspěchat tím, že by začali mluvit o rozchodu nebo rozvodu. Až na tom bude zdravotně trochu líp, tak tu otázku otevřu, řekl si a zazvonil na Dottie. Vždycky všechno odsouval na později.

Vzal si sklenku whisky, kterou mu nabídla, a šel za ní do koupelny. Posadil se na okraj vany a díval se, jak se maluje. Pokaždé, když se chtěl napít, zavadil loktem o sprchový závěs s reprodukcí Marylin Monroevou. Dottie zatím jen ve spodním prádle a punčocháčích pobíhala sem a tam a vypravovala se. Philippe si pobaveně prohlížel tu spoustu lahviček, kelímků, štětečků a pudřenek. Sledoval, jak obratně s nimi zachází. Když zvolila špatný odstín nebo přetáhla linku, nadávala jako špaček.

„Tak co? Odpověděla ti tedy nebo ne?“ zopakovala ještě jednou svoji otázku.

„Ne.“

„Vůbec se ti neozvala? Nebo ti aspoň neposlala svoji řasu nalepenou na kousku papíru?“

„Ne.“

„To já, kdybych byla zamilovaná do nějakého kluka, tak bych to udělala. Vytrhla bych si řasu a poslala bych mu ji v obálce poštou. Jako důkaz lásky, chápeš? Protože řasy se neobnovují. S těma, co máš, když se narodíš, musíš vystačit až do smrti. Když si nějakou vytrhneš, tak už ti nová nedoroste. Takže je to vzácná věc a nesmí se s nimi plýtvat.“

Stáhla si vlasy dozadu a přichytila si je po stranách dvěma velkými sponkami. Vypadala jako malá holka, která si tajně vypůjčila maminčinu kosmetickou taštičku, a teď si zkouší její malovátka. Vyndala krabičku s černou tuhou maskarou a malý tvrdý kartáček, naslinila ho a začala maskaru rozšudlávat. Philippe se ušklíbl. Dottie se tím nedala vyvést z míry a s očima upřenýma na svůj obraz v zrcadle pokračovala ve své činnosti. Naslinila štěteček, rozetřela maskaru, nanesla si ji na řasy, zkontrolovala výsledek a pak zase celý proces opakovala. Bylo vidět, že to dělá skoro popaměti a velmi zručně. Působilo to velice žensky.

„Kvůli takové větě jako je ta, cos právě řekla, se do tebe jednoho dne nějaký kluk určitě zamiluje,“ řekl, aby jí nenápadně připomněl, že on to ale nebude.

„Hezcí kluci, kteří by oceňovali slova a věty, které říkám, dávno neexistují. Dnešní kluci vyrůstají u počítače a mluví tak leda na svůj Game-boy.“

Ze sprchové hlavice začala kapat voda. Jedna kapka padla Philippovi na límeček od košile. Poposedl si a řekl:

„Kape ti sprcha…“

„Nekape. Asi jsem jenom špatně utáhla kohoutek.“

Ani se neohlédla. Stála před zrcadlem, pusu malinko našpulenou, oči obrácené vzhůru, loket ohnutý do pravého úhlu, a pečlivě si malovala řasy. Dávala přitom velký pozor, aby si je nerozmazala. Pak ustoupila o krok dozadu, kriticky se na sebe podívala, zamračila se a začala si něco opravovat na levém oku.

„Sacha Guitry na ni asi moc velký dojem neudělal. I když myslím, že je ten citát dost pěkný…“

„Najdeš něco jiného. Pomůžu ti s tím. Když chceš na nějakou ženskou udělat dojem, vždycky ti nejlíp poradí jiná žena. Vy muži jste v těchhle věcech dávno vyšli ze cviku!“

Kousla se lehce do rtů a usmála se na svůj obraz v zrcadle. Zdálo se, že je s výsledkem spokojená. Vzala papírový ubrousek a otřela si miniaturní stopu po maskaře v koutku oka. Pak si ukazováčkem a prostředníčkem trochu natáhla horní víčko a se zručností chirurga nakreslila šedou tužkou na oči linku. Pak oko zavřela, linku lehce přejela prstem, aby ji trošku rozmázla, a když pak oko zase otevřela, měl Philippe pocit, že před sebou v zrcadle vidí královnu Nefertiti. Hbitě se k němu od zrcadla otočila a trochu se prohnula v bocích. Bylo zřejmé, že očekává kompliment.

„Moc pěkné,“ řekl a rychle se na ni usmál.

„To bude zajímavá situace, nezdá se ti?“ řekla a pustila se do líčení druhého oka. „Budeme se snažit zapůsobit na jednu ženu a budeme na to dva!“

Fascinovaně ji pozoroval, jak obratně a rychle pracuje s tužkou na oči, a přitom neshodí žádný z kalíšků a lahviček vyskládaných na poličce před zrcadlem.

„Ty budeš Christian a já Cyrano. V jeho době bylo běžné, že si muž najal jiného muže, aby mluvil jeho jménem.“

„To je tím, že muži už se ženami neumí mluvit. Já to každopádně neumím vůbec. A skoro bych řekl, že jsem to neuměl nikdy.“

Další kapka mu dopadla tentokrát na hřbet ruky. Vstal a šel si sednout raději na záchodovou mísu zavřenou poklopem.

„Už jsi dočetla Cyrana?“ zeptal se a utřel si kapku do prvního ručníku, který mu přišel pod ruku.

Daroval jí totiž Cyrana z Bergeracu v angličtině.

„Hrozně se mi to líbilo… So french!“

Máchla štětečkem na řasy ve vzduchu a začala recitovat:

Philisopher and scientist,

Poet, musician, duellist –

He few high, and fell back again!

A pretty wit – whose like we lack –

A lover… not like other men…

Je to tak krásný, že jsem myslela, že z toho snad umřu! Díky tobě se mi rozbuší srdce, kdykoli uvidím něco krásného. Usínám se Scarlattiho sonátou ve sluchátkách a po večerech si čtu divadelní hry. Dřív jsem toužila po tom, aby mi nějaký muž daroval kožich nebo auto nebo nějakou parádu, ale teď čekám spíš knihu nebo pozvání na operu! Jako milenka nepřijdu draho!

Slovo „milenka“ zaznělo jako falešný tón z úst operní divy, která se vzápětí zřítí do propadliště. Použila ten výraz naschvál, chtěla vidět, jak na to zareaguje. Jestli to slovo, které nese tolik významů, projde jen tak nepozorovaně, jen se lehce sveze po povrchu, a tím ještě podpoří a upevní místo, které zaujímá v jeho životě. On ho vnímal jako první otočení klíče v zámku, kterým si ho chce pojistit. Čekala na jeho reakci. Stála tam a cítila se jako člověk, který právě vytiskl první várku padělaných bankovek. Toužebně si přála, aby to celé prošlo bez povšimnutí, což by znamenalo, že ho bude moct používat i nadále a čím dál častěji, a tím bude Philippa víc a víc dostávat do své moci. On zatím uvažoval, jak by to slovo mohl vymazat, jakkoli se ho zbavit bez toho, že by ji zranil. Nechtěl, aby mezi nimi dvěma zapustilo kořeny a usadilo se nastálo. Rád by ho jemně odloupl, naložil do malého košíčku a pustil po vodě. Předtím by ho ale zabalil do kartonové krabice vystlané měkkým plátnem. Rozhostilo se mezi nimi ticho plné očekávání a zamlčených skutečností. Uvažoval, co říct, ale bylo mu jasné, že nemá moc možností, jak by to slovo, kterým ho chtěla spoutat, mohl zamést pod koberec.

„Dottie, ty ale nejsi moje milenka. Jsi moje přítelkyně.“

„Přítelkyně, se kterou chlap spí, je jeho milenka,“ řekla mu. V jejím hlase bylo znát jistotu, kterou získala minulou noc, kdy křičel její jméno, jako by objevil nový svět. Dottie! Dottie! Opakoval ho znovu a znovu. Takhle nemluví kamarád, ale milenec, který sténá rozkoší. Neslyšela to poprvé, což ji opravňovalo k tomu, aby z toho vyvodila jistý závěr. Včera v noci v její posteli kapituloval.

„Dottie!“

„Ano?“ zamumlala a špičkou nehtu si opatrně narovnala řasu, která se stočila dovnitř, směrem do oka.

„Posloucháš mě vůbec, Dottie?“

„Jasně,“ odpověděla s povzdechem. Nechtěla nic slyšet. „Na co že to dneska vlastně jdeme?“

„Na La Giocondu.“

„Od…“

„Ponchielliho.“

„Super! Tak to už budu brzy zralá na Wagnera! Ještě pár večerů a budu moct poslouchat klidně i Prsten Nibelungův a ani nemrknu!“

„Dottie!“

Spustila paže dolů a podívala se na sebe do zrcadla. Spatřila ve své tváři stín porážky. Dřívější dobrá nálada byla ta tam. V koutku oka bylo znát stopu po slzách, které jí, nepovšimnuty, stekly po tváři a rozmazaly pečlivě nanesenou linku.

Vzal ji za ruku a přitáhl si ji k sobě.

„Chceš, abychom se přestali vídat? Ty víš, že bych to pochopil!“

Narovnala se a odvrátila od něj oči. Takže by mu to bylo jedno, kdybychom se už nevídali? Jsem nadbytečná. Tak, jen do toho, Philippe, neváhej a klidně ten nůž zanoř ještě hloub do mé rány, vidíš přece, že ještě dýchám. Nenávidím muže. A sebe taky, za to, že je potřebuju k životu. Nenávidím i city. Škoda, že nemůžu být taková ta žena-robot, která kopne každého, kdo se pokusí ji políbit a nenechá k sobě nikoho přiblížit ani na krok.

Popotáhla nosem a usilovně se snažila dívat se kamkoli, jen ne na něho. Připadala si bezvládná jako hadrová panna.

„Nechtěl bych, abys byla kvůli mně nešťastná, ale zároveň taky nechci, aby sis myslela, že…“

„Přestaň!“ zakřičela na něj a zakryla si uši rukama. „Jste všichni stejní, jeden jako druhej! Mám už toho po krk, dělat vám tady dobrou kamarádku! Chci, aby mě někdo miloval!“

„Dottie…“

„Mám už po krk toho být věčně sama! Chci, aby mi taky někdo posílal citáty od Sachy Guitryho! Já bych si klidně vytrhala řasy jednu po druhé a poslala bych je v obálce zabalené ještě v hedvábném papíře! Já bych se netvářila kysele na hezký věci, který by mi někdo říkal!“

„Já tomu všemu rozumím… A je mi to líto.“

„Nech toho, Philippe! Vážně toho nech, nebo tě zabiju!

Říká se, že muži jsou vůči ženskému pláči bezmocní. Philippe se mlčky díval na Dottie, jak pláče, a nevěděl, co říct. Vlastně ho to i udivilo. Přece jsme se spolu na něčem dohodli, dá se říct, že jsme uzavřeli smlouvu, uvažoval jako právník, který se v něm ani v této situaci nezapřel. Já jsem přece neudělal nic jiného, než že jsem jí články té naší úmluvy připomněl.

„Na, vysmrkej se,“ řekl, vytáhl z balíčku jeden papírový kapesníček a podal jí ho.

„To tak. Abych si ještě zničila make-up Yves Saint-Laurent!“

Zmačkal kapesník do malé kuličky a zahodil ho do koše.

Bouře, o které tušil, že teprve přijde, vypukla naplno. Plakala a řasenka jí nechávala na obličeji černé stopy, které se mísily s pudrem a make-upem. Podíval se na hodinky. Přijdou pozdě.

„Jste všichni stejní! Jeden jako druhej jste zbabělí mizerové! Jeden za osmnáct a druhej bez dvou za dvacet!“

Křičela ta slova nahlas, jako by chtěla, aby ji slyšeli všichni ti muži, co ji kdy využili a zneužili. Strávili s ní jednu noc a pak ji poslali k čertu. A ještě se jí to ani neobtěžovali říct, napsali jen esemesku.

Co tě na tom ale tak udivuje, přemýšlel v duchu Philippe. S muži máš jenom špatnou zkušenost a nic dobrého si o nich nemyslíš. Proč tedy pokaždé znovu doufáš? Měla by sis spíš říct: Znám je moc dobře, takže vím, že od nich nic nemůžu čekat. Vezmu si tedy to, co mi dávají, a pak rychle pryč. Neznamenají pro mě víc než tenhle papírový kapesník.

Oba mlčeli. Každému z nich běžely hlavou vlastní otázky, na které hledali odpovědi, oba se trápili vlastní samotou i hněvem. Chtěla bych, aby mě někdo objímal, ale aby na mě přitom taky mluvil a měl mě rád, zlobila se v duchu Dottie. Přál bych si, aby Joséphine naskočila do prvního vlaku a přijela sem za mnou. A strávila se mnou noc. Philippe, please! Love me! Prosila ho úpěnlivě Dottie. Sakra, Joséphine, jednu noc, jenom jednu! Zlobil se v duchu Philippe.

Od těch, na něž se obraceli, však žádná odpověď nepřicházela. A tak stáli naproti sobě, celí rozpačití, a nevěděli, co si mají počít. Oba milovali, ale nebylo to vzájemné. Nemohli se o svou lásku podělit. Ani si ji vyměnit.

Philippe nevěděl, co s rukama. Nechal je tedy volně svěšené. Pak si vzal kabát a šálu a šel. Půjde na La Giocondu sám, bez ženského doprovodu.

Dottie se vrhla na pohovku, na které byly rozložené malé červené polštářky WON´T YOU BE MY SWEET HEART? I´M SO LONELY. Jedním pohybem je všechny smetla na zem. Nikdy už se do nikoho nezamiluje. S chlapama už nadobro skoncovala. Bude jako Marilyn: I´M THROUGH WITH LOVE…

„Jen si běž! A už se nevracej!“ zavolala za ním ještě.

Pak vstala a dovlekla se k přehrávači, vyndala z obalu DVD s filmem Někdo to rád horké, pustila ho a schoulila se pod pokrývku. Aspoň že tenhle příběh má šťastný konec. V poslední chvíli, když už se zdá, že je všechno ztracené a Marilyn v průsvitných mušelínových šatech zpívá na scéně svou písničku, objeví se Tony Curtis, vrhne se k ní, vášnivě jí políbí a odvede si ji pryč.

V úplně poslední chvíli?

Hlavou jí bleskla malá jiskřička naděje.

Rozběhla se k oknu, nadzvedla záclonu a zadívala se dolů do ulice.

A řekla si, že je pěkně pitomá.

„Život je báječný! Báječný!“ prozpěvovala si Zoé. Právě vyšla z pekařství a měla tisíc chutí rozběhnout se tanečním krokem po ulici a volat na kolemjdoucí: Haló! Víte, co je nového? Jsem zamilovaná! Doopravdy zamilovaná! A podle čeho jsem to poznala? Protože se směju nahlas bez příčiny a protože mám pocit, že se mi srdce rozskočí radostí, když mě obejme a políbíme se.

A kdy se my dva líbáme?

Rovnou ze školy jdeme do kavárny, sedneme si někam hodně dozadu, kde víme jistě, že nás nikdo neuvidí, a líbáme se. Ze začátku jsem nevěděla, jak se to vlastně dělá, předtím jsem se totiž ještě s nikým nelíbala, ale on to taky neuměl. Taky se líbal poprvé. Otevřela jsem hodně pusu, a on mi řekl: Neblázni, nejseš u zubaře! Tak jsme to udělali tak, jako to známe z filmů.

A víte, jak se jmenuje? Gaétan. Je to to nejhezčí jméno na světě. Jednak tam jsou dvě „A“ a já mám „A“ moc ráda. A potom jedno „G“. To je taky moje oblíbené písmeno. A celé dohromady je to super.

A jaký je?

Je vyšší než já, blonďák, má velké oči a dívá se tak vážně. Má rád slunce a kočky. Nesnáší želvy. Není žádnej svalovec, ale když mě vezme do náruče, připadá mi hrozně silný. Hezky voní, ale není to tím, že by používal nějakej parfém. Hrozně se mi to líbí. Chodí radši pěšky, metro moc nemusí. A holka, se kterou chodí, se jmenuje ZOÉ CORTÈSOVÁ.

Nenapadlo mě, že to bude takový, až budu zamilovaná. Mám pocit, že bych to chtěla nahlas vykřičet na celou ulici! Vlastně ne, raději bych to všem jenom pošeptala jako veliké tajemství, které se dá druhým svěřit jenom úplně potichoučku, člověk má na jedné straně strach, aby ho nevyzradil, ale zároveň to nemůže vydržet, aby si ho nechal jenom pro sebe. Teď jsem se do toho jaksi zamotala, chci zkrátka říct, že to moje tajemství je hrozně důležitý a vlastně bych ho neměla nikomu prozradit, ale zároveň hořím touhou to všem říct. Ale ono se stejně nakonec prozradí samo. Každý to na mně musí vidět, i když o tom nebudu mluvit. Mám z toho všeho v hlavě úplnej galimatyáš. Navíc se mi zdá, že jsem se tak nějak rozzářila, že celá svítím. Že jsem jaksi větší, že jsem vyrostla a tak nějak zkrásněla. Nic mi už nenahání strach. Ani ty krásný vysoký modelky v Elle, dřív jsem se s nimi pořád srovnávala a teď už jsou mi úplně ukradený.

Dneska po škole jsme se najednou rozhodli, že půjdeme do kina. Gaétan si vymyslel nějakou výmluvu pro rodiče. Já nic takového dělat nemusím, s matkou se v poslední době vůbec nebavím. Příliš mě zklamala. Když se na ni podívám, vzpomenu si okamžitě, jak líbala Philippa na ústa, a na to vzpomínat nechci. Rozhodně ne.

Ale co, to není důležité, protože já jsem teď tak hrozně šťastná.

Vůbec už nejsem stejná jako dřív. Ale vlastně ano, jsem stejná. Připadám si, jako bych měla někde v krku velký nafukovací balón, cítím se taková nějaká neuvěřitelně lehká, jako by mě něco nadnášelo. Asi je to tím, že mi hrozně buší srdce radostí, vždycky když se s ním mám sejít. Bojím se, že nejsem dost hezká, že už mě třeba nemá rád nebo tak něco. Pořád mám z něčeho strach. Na rande jdu skoro po špičkách, říkám si, co kdyby si to rozmyslel?

Když mě obejme a dá mi pusu, mám chuť se rozesmát. Však se taky hned začnu usmívat, ale ani to nijak nemůžu ovlivnit, rty se mi samy roztáhnou k úsměvu. Nikdy nezavírám oči, ráda se dívám na jeho sklopená víčka.

Když jdeme spolu po ulici, drží mě kolem ramen a pevně mě k sobě tiskne, takže kluci a holky, co jdou s náma, nadávají, že je brzdíme.

Já totiž mám teď, díky němu, taky spoustu kamarádů!

Včera, když jsem s ním byla venku, jsem měla přes ramena přehozený svetr. Objal mě a já jsem si až mnohem později uvědomila, že mi svetr zřejmě někde cestou spadl. Jenže co už jsem mohla dělat? Stejně už bylo pozdě! Navíc nebyl můj, byl Hortense, a ta mě zabije! Ale co, vždyť je to fuk!

Včera řekl: Zoé Cortèsová je moje holka. Tvářil se přitom hrozně vážně a taky mě strašně pevně stiskl v náruči. Měla jsem pocit, že se zblázním štěstím.

Když někam spolu jdeme a on mi dá pusu, většinou trochu ztratíme rovnováhu a zavrávoráme. Vždycky se začervenám a on si ze mě kvůli tomu dělá legraci. Říká mi: Ty jsi jediná holka, která je schopná se při chůzi červenat.

Včera jsem najednou dostala chuť dát mu pusu. Napadlo mě to jen tak, on mi zrovna něco vykládal a dost jsem ho tím překvapila. Zasmál se, a když viděl, jak jsem se zatvářila, řekl: Promiň, to je tím, že jsem tak šťastnej! A já jsem měla ještě větší chuť mu tu pusu dát.

Pořád bych jen chtěla, aby mě objímal. Netoužím se s ním milovat, jenom chci být s ním. My jsme se ještě nemilovali. Ani o tom nemluvíme. Jenom se pevně objímáme. A zdá se nám, že se vznášíme až ke hvězdám.

Mně úplně stačí ke štěstí, když mě drží v náruči. Mohla bych tak klidně zůstat celé hodiny. Zavřeme oči a letíme si, kam nás napadne. Řekneme si třeba: Zítra budeme v Římě a v neděli v Neapoli. Má pro Itálii slabost. Dělá si ze mě legraci, protože jsem mu jednou řekla, že moje poslední láska byl Marius z Bídníků. On má rád herečky, líbí se mu blondýnky. Říká, že já vlastně jsem taky skoro blondýnka. Mám takové světlé odlesky ve vlasech a z určitého úhlu to prý vypadá, že jsem blonďatá. Vím, že to bude znít hloupě, když to řeknu, ale vlastně mám nejradši chvíle, kdy se máme rozloučit. Vždycky mi připadá, jako by se mi měl rozskočit hrudník nebo co. Vím, že je to tím, že jsem tak šťastná. Jako kdyby někde ve mně měla vybuchnout nějaká bomba. To je asi ten pocit, o kterém se v knížkách píše, že se hrdina cítil, jako když mu vytrhnou srdce zaživa.

Je mi pořád do zpěvu a musím se usmívat. Zároveň mám takový zvláštní pocit neskutečnosti, jako by to všechno ani nebyla pravda. Když jdu večer spát, vždycky si přeju, ať mě, až se probudím, má pořád stejně rád. Dělám to tak každý den. Mám strach, aby to neskončilo.

Mámě jsem nic neřekla. Nerada na to všechno myslím. Ale říkám si, jestli, když myslí na Philippa, cítí to stejné jako já? Jestli má taky takový pocit okolo žaludku. Možná že láska je vlastně stejná v každém věku…

Joséphine otevřela dveře místnosti, kde se konala schůze majitelů bytů, právě v okamžiku, kdy se hlasovalo o tom, kdo bude předsedat dnešní schůzi. Šla pozdě, jednak se zdržela hovorem se Shirley, která zavolala, zrovna když se chystala odejít, a pak ještě dlouho čekala na autobus. Taky jsem si mohla vzít taxík, zlobila se na sebe v duchu, vždyť peníze přece mám. Jenomže na to, že člověk má peníze, je potřeba si zvyknout. Musí se nejen naučit je vydělávat, ale taky utrácet. Ona měla zatím vždycky provinilý pocit, když si dopřála něco, co si dřív nemohla dovolit a čím si vlastně jen zpříjemnila život. Neměla problém vydávat peníze na „důležité“ věci, jako byl byt, auto, Hortensina škola, inkaso a všechny poplatky spojené s bydlením nebo daně. Za ostatní věci utrácela nerada. Když si měla koupit kabát, třikrát se podívala na cenovku a pak ho stejně zase odložila zpátky. A tak to bylo i s parfémem za devadesát devět euro.

Místnost, do které vešla, vypadala jako posluchárna. Asi čtyřicet lidí tam sedělo na židlích uspořádaných v řadách. Každý měl před sebou na sklápěcím stolečku několik papírů sepnutých sponkou. Joséphine se rychle rozhlédla. Jediné volné místo bylo až vzadu u stěny, vedle muže, kterého neznala. Měl kulatý obličej a nepořádně učesané vlasy. Seděl na židli rozvalený jako na zahradním lehátku. Chyběl už jen krém na opalování a slunečník a iluze by byla dokonalá. Špičkou boty si poklepával do rytmu. Zřejmě se v jednu chvíli spletl, protože zamumlal: sakra! A přestal pohupovat nohou, pak se na vteřinku zamyslel a zase pokračoval dál.

„Dobrý den,“ řekla Joséphine a s úlevou klesla do sousední židličky. „Jsem Joséphine Cortèsová, z pátého patra…“

„Merson, Paulův otec… a manžel paní Mersonové,“ odpověděl on a spokojeně se na ni usmál. Přitom se mu všechny vrásky stáhly a celý obličej se jako by posunul nahoru.

„Těší mě,“ řekla Joséphine a začervenala se.

Zdálo se jí, že jí jeho pohled proniká přes šaty rovnou na tělo. Jako by se chtěl podívat, jakou značku podprsenky nosí.

„A existuje nějaký pan Cortès?“ zeptal se a důvěrně se k ní naklonil.

Joséphine to uvedlo do rozpaků. Rozhodla se, že bude dělat, že to přeslechla. Syn paní Pinarelliové se nabídl, že by dnešní schůzi rád řídil on.

„No to je zvláštní. Dneska přišel sám, bez matky! Tak tomu tedy říkám odvaha!“ utrousil polohlasně pan Merson.

Nějaká paní, asi padesátiletá, která seděla v řadě před nimi, se obrátila a provrtala ho pohledem, který jasně vyjadřoval její pohoršení. Byla hubená, skoro vychrtlá. Tmavé vlasy měla hladce učesané, takže jí přiléhaly k hlavě jako přilba. Oči měla zdůrazněné černými linkami. Skoro se podobala strašáku, co lidé dávají na pole, aby plašil ptáky.

„Mohl byste mít trochu ohled, ne?“ napomenula ho vyčítavým hlasem.

„Jen jsem žertoval, slečno de Bassonnièrová,“ odpověděl jí s širokým úsměvem.

Pokrčila rameny a prudce se otočila zpět. Pan Merson se zatvářil jako chlapec, který právě dostalo vyhubováno.

„Brzy zjistíte, že většina lidí tady má jen velmi málo smyslu pro humor!“

„Přišla jsem o něco důležitého?“

„Myslím, že ne. To hlavní teprve přijde. Teď jsme teprve u předkrmu. Zbraně zatím ještě odpočívají v pouzdrech… Vy jste tady poprvé?“

„Ano. Nastěhovali jsme se v září.“

„Tak to tedy vítejte na Texaském masakru motorovou pilou… Nebudete litovat, že jste přišla. Uvidíte, že ještě poteče krev.“

Joséphine se rozhlédla po místnosti. V první řadě uviděla pana Lefloc-Pignela. Seděl vedle pana Van den Brocka a právě si spolu vyměňovali nějaké papíry. Ve stejné řadě jako oni, jen o kousek dál, seděl pan Pinarelli. Mezi ním a oběma muži byly tři židle volné.

Zástupce společenství vlastníků, v šedém obleku a s prázdným pohledem a smířlivým úsměvem na rtech, vyhlásil výsledek prvního hlasování. Dnešní schůzi bude předsedat pan Pinarelli. Dále je potřeba určit zapisovatele a dva dobrovolníky, kteří budou sčítat hlasy. Hned se zvedlo několik rukou. O tyto funkce byl zjevně velký zájem.

„Vidí v tom příležitost, jak se zviditelnit. Chtějí si užít svoji chvilku slávy,“ řekl pan Merson šeptem. „Tady vidíte, jak na lidi působí moc.“

Na programu bylo dvacet šest bodů a Joséphine si v duchu kladla otázku, jak dlouho asi bude schůze trvat. Podle jednacího řádu se totiž o každém z nich mělo hlasovat. Prvním kamenem úrazu se stal vánoční stromeček, který Iphigénie umístila během svátků do vestibulu.

„Pětaosmdesát euro!“ vykřikl pan Pinarelli celý rozčilený. „Tyto náklady by měla platit domovnice. Protože je naprosto evidentní, že ten stromek neslouží k ničemu jinému, než aby lidé dali víc peněz do sbírky. Nikdo z nás, co tu bydlíme, nedostane ovšem z těch peněz ani cent. Proto navrhuji, aby nadále stromek kupovala ona a vánoční ozdoby taky. A aby z peněz, které vynesla sbírka, zaplatila letos všechny drobné výlohy!“

„Souhlasím s panem Pinarellim,“ řekla slečna de Bassonnièrová a odkašlala si. „A vyslovuji tímto zároveň svoje výhrady vůči současné domovnici, která sem byla dosazena proti naší vůli!“

„Ale poslyšte,“ vložil se do hovoru pan Lefloc-Pignel, „když přece rozpočítáme osmdesát pět euro mezi čtyřicet partají, dojdeme k naprosto směšné částce!“

„Nakládat takto velkoryse s penězi druhých je ovšem velice snadné,“ řekla posměšným tónem slečna de Bassonnièrová. Měla nepříjemný, ostrý hlas.

„No vida,“ komentoval to šeptem pan Merson, „první dva soupeři už zkřížili zbraně! To s tím tedy dlouho neotáleli! Obvykle jim to přece jenom nějakou chvilku trvá, než se dostanou do varu.“

„Co tím chcete naznačit?“ zeptal se Hervé Lefloc-Pignel, vstal a otočil se ke slečně de Bassonnièrové čelem.

„Jen to, že někomu, kdo nemusí vydělávat peníze v potu tváře, připadá velice snadné je utrácet!“

Joséphine si v první chvíli pomyslela, že pan Lefloc-Pignel snad omdlí. Úplně ztuhl a silně zbledl.

„Vyzývám vás, abyste své urážky vzala zpět!“ rozkřikl se po chvíli. Vypadalo to, jako by mu náhle byla košile kolem krku malá.

„Dobře, pane Zeťáčku!“ odsekla slečna de Bassonnièrová a s úšklebkem si ho změřila. Vypadala v tu chvíli jako dopálená slepice.

Joséphine se naklonila k panu Mersonovi a zeptala se ho:

„Ale o čem to, prosím vás, mluví?“

„Naráží na to, že tchán pana Lefloc-Pignela je majitelem banky a že svého zetě dosadil do jejího vedení. Je to soukromá obchodní banka. Ovšem to, že se slečna de Bassonnièrová vyjádřila tak jasně, je skutečně neobvyklé. Většinou mluví jenom v narážkách. Zřejmě to bude na vaši počest. Připravila vám takovou slavobránu na uvítanou… A zároveň to jistě mínila jako varování, abyste si na ni v budoucnu dala pozor a něčím jste se jí nedotkla! Jinak by začala slídit ve vaší minulosti. Má strýce na ministerstvu vnitra a má k dispozici záznamy o všech lidech tady v domě.

„Nebudu se dál účastnit této schůze, dokud se mi slečna de Bassonnièrová neomluví!“ řekl pan Lefloc-Pignel popuzeně a obrátil se na právního zástupce společenství, který rozpačitě těkal očima po ostatních shromážděných.

„To nepřipadá v úvahu,“ nechala se slyšet jeho nadurděná sokyně.

„Tohle je tady na denním pořádku. Sekají po sobě a vzájemně si tak měří své síly,“ komentoval to pan Merson. „Víte, že máte moc hezké nohy?“

Joséphine zrudla a položila si na kolena složený plášť.

„Dámy a pánové, žádám vás, abyste se chovali rozumně,“ vložil se do celé věci právní zástupce a otřel si zpocené čelo. Bylo vidět, že je touto první prudkou výměnou názorů silně otřesen.

„Já čekám na omluvu!“ trval Hervé Lefloc-Pignel na svém.

„To se tedy načekáte. Já se vám omlouvat nehodlám.“

„Slečno, neodejdu jen proto, že při projednávání osmnáctého bodu je moje přítomnost tady nutná. Ale uvědomte si, že kdybyste nebyla žena, žádal bych po vás okamžitou satisfakci!“

„Oho! To myslíte, že se vás budu bát? Stačí si uvědomit, co jste zač! Jenom obyčejný křupan, co mu čouhá sláma z bot! A myslíte si, že se nám tady budete naparovat!“

Hervé Lefloc-Pignel se doslova třásl vzteky. Žíly na čele měl naběhlé, vypadalo to, že každou chvíli vybuchne a vrhne se na ni. Slečna de Bassonnièrová si ten okamžik viditelně užívala a přidala ještě další jízlivost:

„Jeho žena bloudí po chodbách jako nějaký přízrak a dceruška se promenuje polonahá a vyzývavě kroutí boky! To se máte čím chlubit!“

Pan Lefloc-Pignel udělal pár kroků směrem k ní. Joséphine si na okamžik myslela, že ji uhodí, ale zasáhl pan Van den Brock. Vstal, něco panu Lefloc-Pignelovi pošeptal do ucha, ten se otočil a šel se posadit na svoje místo. Předtím ještě po ní naposledy sekl pohledem, jako by to byla jedovatá zmije. Celá ta scéna byla plná podivné zloby a potlačeného násilí, které z ní doslova sálalo. Joséphine připadalo, jako by se octla někde na divadle a účastnila se zkoušky, kde každý herec hraje svou určenou roli, třebaže dobře ví, jak celá hra dopadne.

„To je přece tak kruté!“ řekla postrašeně. „Nikdy bych si nemyslela, že je něco takového vůbec možné!“

„Takhle je to pokaždé,“ řekl pan Merson s povzdechem. „Pan Lefloc-Pignel nutí společenství vlastníků do výdajů, které slečnu de Bassonnièrovou vždycky spolehlivě vytočí. On by chtěl, aby dům vypadal na úrovni a jen zářil. A ona vždycky požaduje drastické škrty. Je lakomá jako lichvářka. Kromě toho má zjevně povědomost o jistých věcech z jeho minulosti, které by nerad vytahoval na světlo boží. Páni, to je neuvěřitelné! Stačí, když se na chvíli octnu tady v téhle společnosti, a hned začnu mluvit jako kniha! Jistě jste si toho také všimla. Jinak totiž můj slovník určitě knihu nepřipomíná.“

Zeširoka se na ni usmál a poklepal si přitom spokojeně na prsa.

„Ale abychom to nezamluvili. Chtěl jsem vám říct, že máte moc pěkné útlé kotníky a štíhlá zápěstí! Vyloženě vyzývají k polibku a …“

„Pane Mersone!“

„Já mám hezký ženský rád. Dokonce si myslím, že mám rád úplně všechny ženský. Uctívám je jako světice. Zvlášť ve chvíli, když se člověku odevzdávají. V té chvíli… V té chvíli se ženská krása blíží božské dokonalosti. Podle mě je to důkaz, že Bůh opravdu existuje. Žena je ve chvíli rozkoše vždycky krásná.“

Tiše hvízdl, aby to, co řekl, ještě podtrhl. Přehodil si nohu přes nohu, pak je zase vystřídal a podíval se na Joséphine tak mlsně, že se chtě nechtě musela usmát.

Na chvíli se odmlčel, ale pak zase navázal přesně tam, kde skončil.

„Dovedete si v takové chvíli představit třeba Bassonnièrku? Myslíte, že je ta její škeble stažená nebo otevřená a vlhká? Já bych se vsadil, že ji má suchou a svraštělou jako vymačkaný pomeranč. Kdepak heboučká mušlička! No jo, co naděláte! To už je život.“

A protože na to Joséphine nijak nezareagovala, začal jí klidně vyprávět různé historky ze života rodiny slečny de Bassonnièrové. Mluvil šeptem a ještě si významně zakrýval ústa rukou, což navozovalo zdání důvěrnosti a jakéhosi spiklenectví a ostatním to jistě nemohlo uniknout.

Slečna de Bassonnièrová pocházela ze zchudlé šlechtické rodiny, které původně patřil celý tento dům a spolu s ním i další dva nebo tři domy někde tady poblíž. Když jí bylo necelých devět let, vyslechla za dveřmi rozhovor svých rodičů. Naprosto zoufalý otec oznamoval matce, že stav jejich rodinných financí je žalostný a od úpadku je dělí už jen nepatrný krok. A že bude nutné postupně odprodat jejich nemovitosti. „Budeme si moct ještě blahopřát, jestli se nám podaří zachránit alespoň jeden dům. Musíme se pokusit ponechat si ten nejlepší, s bohatě zdobenou fasádou, která budí dojem vznešenosti,“ řekl, celý zdrcený při pomyšlení, že se bude muset zbavit tohoto majetku, který mu až doposud umožňoval držet si koně na pólo, chodit každou středu večer hrát poker a mít sem tam nějakou tu milenku. Tehdy ještě jejich rodina bydlela ve čtvrtém patře budovy A v bytě, kde dnes žijí Lefloc-Pignelovi.

To byla první rána, kterou Sibylle de Bassonnièrová od života dostala. A dluhy jejího otce stále narůstaly. Když jí bylo osmnáct, museli se z bytu v budově A vystěhovat a vzít zavděk třípokojovým bytem s okny do dvora v budově B, kde dřív bydlívala jejich stará služebná Mélanie Biffoitová s manželem, který pracoval jako šofér pana de Bassonnièra. Dřív na adresu této Mélanie vyslechla řadu urážlivých řečí a posměšků ve smyslu, že se dokáže spokojit s málem. „To máte tak,“ říkávala její matka, „dejte chudákovi skývu chleba a bude vám líbat ruce! Když ho začnete moc rozmazlovat, žádnou dobrou službu mu tím neprokážete. A jak jednou chudáka nasytíte, obrátí se to proti vám!“

Když slečna de Bassonnièrová zjistila, že je definitivně bez peněz, rozhodla se tuto svou situaci povýšit na poslání. Všem vykládala, jak je statečná, protože nikdy nepodlehla lákadlu peněz, slávy a moci. Docela přitom zapomněla, že nikdy neměla prostředky k tomu, aby si cokoli z toho mohla dovolit. Stala se z ní zahořklá stará panna. Svému otci nikdy neodpustila, že jejich rodinu zruinoval, a na ostatní muže proto zanevřela také. Připadali jí slabí, ufňukaní a rozhazovační. Pracovala dlouho jako písařka na ministerstvu námořnictva a pak odešla do důchodu. Od té doby nezmeškala jedinou schůzi společenství vlastníků a dštila na ní oheň a síru na všechny partaje bez rozdílu. Byla to její jediná možnost, jak ze sebe tu nahromaděnou zlobu dostat. Po zbytek roku šetřila, aby mohla zaplatit nadstandartní výdaje, které si odhlasovali obyvatelé domu A.

Poté, co se jí tak úspěšně podařilo vyprovokovat pan Lefloc-Pignela, se pustila do pana Mersona kvůli tomu, že věčně parkuje svůj skútr tam, kde nemá. Udělala také narážku na jeho pověst Dona Juana, což ho ovšem jenom potěšilo, takže Joséphine čekala, že každou chvíli začne blaženě příst jako kocour. Když si všimla, že její slova měla opačný efekt, než zamýšlela, vzala si na mušku pana Van den Brocka a klavírní hru jeho ženy.

„A žádám, aby skončil ten příšerný rámus, který z vašeho patra slýchám v kteroukoli denní i noční hodinu!“

„To není žádný příšerný rámus, to je Mozart, milostivá,“ odpověděl pan Van den Brock.

„Když hraje vaše žena, nevidím v tom žádný rozdíl!“ odsekla škodolibě.

„To už je obehraná písnička! Nechcete změnit téma? Už se nám všem zajídá poslouchat to samé věčně dokola!“

„Tak se vraťte, odkud jste přišli! Nám už se taky zajídá, jak se sem vy cizinci všichni cpete!“

„Ale já jsem Francouz, vážená dámo, a jsem na to hrdý…“

„Van den Brock? To je podle vás francouzské jméno?“

„Ano.“

„Nejste nic jiného než obyčejný světlovlasý přivandrovalec, co se jenom vytahuje a zneužívá svoje pacientky k tomu, aby jim nadělal malý spratky!“

„No dovolte!“ vykřikl pan Van den Brock, kterému obludnost tohoto nařčení úplně vyrazila dech.

Právní zástupce vypadal naprosto vyčerpaně. Vzdal se už jakéhokoli úsilí zasáhnout do průběhu schůze a jen mlčky seděl na svém místě, podpíral si hlavu loktem a na první list programu si kreslil kolečka a čtverečky. Vypadal, že už to dlouho nevydrží. Zbývalo projednat ještě třináct bodů a bylo skoro sedm hodin. Každý rok to bylo stejné a on nechápal, jak jen tihle lidé dokážou po zbytek roku bydlet pod jednou střechou.

I ostatním nájemníkům však výstup slečny de Bassonnièrové plný rasistických narážek připadal přece jenom přemrštěný a bez stopy tolerance k druhým. Jenomže ta, jakmile se jednou zakousla do své kořisti, neměla v úmyslu se jí jen tak lehce vzdát. Neviděla důvod, proč by měla ve svých útocích přestat, tím spíš, že byla vydatně podporována panem Pinarellim, který na všechny její invektivy přizvukoval a každou chvíli pronesl: „To je jen dobře, že si toho někdo všimne a nebojí se to říct nahlas!“

„Její rodina i Pinarelliovi bydlí tady v domě od počátku a nám ostatním dávají najevo, že jsme jenom obyčejná náplava! Jako bychom byli nějací cizáci, co se usadili na jejich výsostném území,“ vysvětlil Joséphine pan Merson.

„Ta ženská je nebezpečná,“ řekla Joséphine. „Úplně z ní čiší nenávist.“

„Však už taky dvakrát dostala co proto. Jednou od nějakého Araba, kterému ve frontě na poště řekla, že je parazit, který se jen přiživuje na naší společnosti, a podruhé od jakéhosi Poláka, kterého obvinila, že je nacista! Spletla si ho s Němcem. Jenže když se někdo zkusí chovat agresivně vůči ní, tak to má jen opačný efekt. Místo aby ji to trochu zarazilo, ještě to její rozhořčení vystupňuje. Cítí se pak jako oběť a začne se dovolávat spravedlnosti, a co víc, pokládat to za spiknutí proti sobě samotné. Však tady v domě taky máme co dva roky jinou domovnici. Sekýruje je kvůli sebemenší maličkosti, věčně na ně útočí a všemožně je trýzní. Právní zástupce pak vyměkne a vzdá to. Ale ten Pinarelli je taky pěknej týpek! Víte, že nesnáší Iphigénii a že ji obvinil, že prý je svobodná matka? Svobodná matka! Vždyť to se říkalo naposledy v minulém století!“

„Ale ona manžela má! Jenomže je ve vězení,“ řekla Joséphine a zasmála se.

„Jak to víte?“

„Řekla mi to.“

„Vy se s ní přátelíte?“

„Ano, mám ji moc ráda. A vím, že chce uspořádat malý večírek na oslavu dokončení prací u ní v bytě… Jenomže jak to tady tak dnes pozoruju, zdá se mi, že to nebude tak snadné,“ povzdychla si Joséphine a rozhlédla se po celém shromáždění.

Pan Merson se hlasitě rozesmál, což vyvolalo úplné pozdvižení v sále. Všichni se k němu otočili.

„To je od nervů,“ řekl omluvně a usmál se. „Ale alespoň to trochu uklidní atmosféru. Slečno de Bassonnièrová, já se skutečně hluboce stydím, že jste členkou našeho společenství.“

Při zmínce o společenství se málem zalkla zlostí. Posadila se velice zpříma zpátky na svou židli a polohlasně si přitom brblala něco o tom, že s Francií to jde z kopce, ale to se nedá nic dělat, je už příliš pozdě, jakmile se jednou rozmnoží neřest a cizinci, nedá se to zlo už zastavit.

V sále bylo slyšet nesouhlasné komentáře pronášené šeptem a reptání. Právní zástupce rychle využil relativního klidu, aby si vzal slovo a začal probírat další body programu, jeden po druhém v rychlém sledu. Na všechny návrhy obyvatelé budovy B hlasovali proti a obyvatelé budovy A pro. Atmosféra opět houstla. Oprava dveří do společných částí domu na straně dvorního traktu? Ano. Oprava zinkových okenních říms? Ano. Přestavba kumbálu na popelnice, dostavba nových kójí a výměna stávajících nádob? Ano.

Joséphine zavřela oči a přenesla se ve svých představách na mořskou pláž. Představila si palmy a vyhřátý písek, drobné vlnky, které jí šplouchají u kotníků, slunce, jak se jí opírá do zad, otisky jemného písku na kůži na břiše. Na všechno ostatní přestala myslet. Útržky vět k ní doléhaly jakoby z dálky, občas zaslechla slova jako „vytvoření finanční rezervy“, „způsoby financování“, „střecha a krovy“, ale ta sotva pronikla k jejímu vědomí a nijak ji nerušila v jejím snění. Když mluvila před chvílí v telefonu se Shirley, řekla jí o tom, že dostala od Philippa knihu, a přečetla jí jeho věnování. Teď na ten hovor v myšlenkách navázala.

„Tak kdy se konečně rozhodneš, Jo?“

„Ty seš nemožná!“

„Sedni na první Eurostar a rozjeď se za ním. Nikdo se o tom nedozví. Půjčím ti svůj byt, když budeš chtít. Nebudete muset vůbec vycházet ven!“

„Ale kolikrát ti to mám ještě opakovat, Shirley? Tohle já prostě nemůžu udělat.“

„Kvůli tvé sestře?“

„Kvůli tomu, čemu se říká svědomí. Víš přece, co to je, ne?

„Jako že máš strach, že tě za to pánbůh potrestá?“

„Dá se to tak říct…“

„Poslyš, by the way, chtěla jsem ti vyprávět jeden příběh.“

„Není moc drsný? Víš, že se hned začnu červenat!“

„Je, ale to právě… Poslouchej. Nedávno jsem se na jakémsi večírku seznámila s úžasným mužem. Hezkým, sympatickým, šarmantním. Chvíli jsme jeden druhého pozorovali, on se mi líbil, já jemu taky, pak jsme se na sebe podívali, beze slova jsme na sebe jen kývli a vytratili jsme se. Šli jsme spolu na večeři, zase jsme se na sebe dívali a vzájemně vyhodnocovali situaci, no a skončili jsme v posteli. U něho. Já chci být vždycky na protivníkově půdě, abych mohla zmizet, kdy sama chci. Je to mnohem praktičtější.“

„Shirley,“ přerušila ji Joséphine, která tušila, k čemu ten příběh spěje.

„Tak jsme si lehli a začali jsme… Nebudu ti tedy popisovat detaily, když vidím, jaký máš k této věci postoj, a celé to zkrátím. Najednou začal sténat rozkoší, zabořil hlavu do polštáře a slyšela jsem, jak pořád opakuje: Oh! My God! Oh! My God! To mě naštvalo, odstrčila jsem ho, opřela jsem si hlavu o loket a povídám mu: It´s not God! It´s Shirley!“

Joséphine hlasitě vzdychla a pak potichu řekla:

„Bojím se, že to v posteli nezvládnu…“

„Tak proto se pořád bráníš strávit s Philippem noc?“

„Ne! Tak to není!“

„Ale je…“

„No je fakt, že někdy si říkám, že přece musel mít v posteli už spoustu mnohem zkušenějších žen, než jsem já…“

„Takže odtud vítr vane! Já jsem si vždycky myslela, že ctnostní lidé jsou takoví především proto, že jsou buď moc pohodlní, nebo že se bojí. To jsem ráda, Jo, že jsi mi tu moji hypotézu potvrdila.“

Joséphine si uvědomila, že už musí svůj imaginární rozhovor se Shirley trochu zkrátit, je přece na schůzi!

„Budu muset končit, Shirley, sedím na schůzi a zdá se, že jednání spěje ke konci.“

„Doufám, že aspoň sedíš vedle nějakého fešného souseda, který na tebe vrhá hříšné pohledy!“

„To už je u tebe vážně skoro obsese, Shirley!“

Shirley se jen zasmála. Nic na to neřekla. Joséphine ale její názor na tuto věc dobře znala. „Jsme tady na tomto světě jen na tak krátko, Joséphine, že bychom si to měli užít,“ řekla jí jednou. Já, uvažovala Joséphine, zatímco právní zástupce společenství vlastníků děkoval všem přítomným za účast a ozývalo se šoupání židlemi a hlasitý hovor, potřebuju ke svému štěstí pocit, že se na sebe večer můžu podívat a s klidným svědomím si říct: Tak, jo, dneska jsem na sebe pyšná.

„Vy se tady chystáte přenocovat?“ zeptal se jí pan Merson s úsměvem. „Je konec, jde se domů…“

„Promiňte! Nějak jsem se zamyslela…“

„To jsem si všiml, vůbec jste se nezapojila do diskuse!“

„No, já…“ řekla Joséphine rozpačitě.

„Nic se neděje, vždyť nešlo o miliony!“

Začal mu zvonit telefon. Vytáhl ho z kapsy a Joséphine slyšela, jak odpovídá: Ano, holubičko.

Otočila se a šla k východu.

Pan Lefloc-Pignel ji dohonil u dveří a nabídl jí doprovod.

„Nevadilo by vám, kdybychom šli pěšky? Mám rád večerní Paříž. Často se jdu takhle projít. Je to takový můj způsob relaxace a zároveň se tím udržuju v kondici.“

Joséphine hned pomyslela na muže, který ten večer, když byla napadena, dělal v parku na větvi stromu shyby. Otřásla se a ustoupila od něj o kus dál.

„Je vám chladno?“ zeptal se starostlivým tónem.

Usmála se a jen zavrtěla hlavou. Mlčela. Vzpomínky na ten večer ji pořád pronásledovaly. Nemohla se jich zbavit. Pořád se k nim musela v myšlenkách vracet. Dokud ho nenajdou a nezavřou, zřejmě se vzpomínky na toho muže a jeho hladké podrážky nezbaví.

Kráčeli po bulváru Émile-Augier, prošli kolem staré budovy bývalého nádraží a vešli do parku La Muette. Bylo pravé jarní počasí. Večerní vzduch byl chladný a ostrý. Navíc trochu foukalo. Joséphine si vyhrnula límec od baloňáku.

„Tak co říkáte na první schůzi?“ otázal se. „Jaký dojem na vás udělala?“

„Příšerný. Nikdy bych si nemyslela, že by to mohlo být tak drsné.“

„Slečna de Bassonnièrová vždycky spolehlivě překročí všechny meze,“ připustil odměřeně.

„Zdá se mi, že to hodnotíte moc mírně. Vždyť docela normálně napadá lidi!“

„Měl bych se naučit lépe se ovládat. Pokaždé se nechám unést. Dobře ji znám a stejně jí na to vždycky skočím!“

Zdálo se, že se zlobí sám na sebe. Potřásl hlavou jako kůň, který má příliš přitaženou uzdu.

„Pan Van den Brock to taky schytal,“ pokračovala Joséphine. „I pan Merson! Ty narážky na jeho sexuální život byly přece ohavné!“

„Jejímu jedovatému jazyku neunikne nikdo! Ta nikoho nešetří! Ale dnes byla opravdu mimořádně zlá. Zřejmě se před vámi chtěla předvést.“

„To mi pan Merson říkal také. Vysvětlil mi, že má o každém, kdo v domě bydlí, záznamy…“

„Všiml jsem si, že jste seděla vedle něho. Vypadalo to, že se dobře bavíte.“

V jeho hlase zazněl náznak pohrdání.

„Působí na mě celkem sympatickým dojmem. A zdá se, že je docela zábavný,“ řekla Joséphine skoro omluvně.

Bylo už dost pozdě a obloha se zatáhla tmavými mraky. Kaštany, které už dlouho čekaly na jaro, měly svěží a dosud jemné světlounce zelené listy. Joséphine připomínaly staré obry ve vysokých botách, kteří se pomalu probouzejí ze zimního spánku. Z oken bytů k nim doléhaly úryvky hovorů a přes sklo bylo vidět jejich obyvatele, jak uvnitř přecházejí a mluví spolu. Ulice byly už ale prázdné, nikde ani živáčka a ozvěna jejich kroků se v nich nepříjemně rozléhala.

O kus dál před nimi přeběhl přes cestu velký černý pes a zastavil se pod jednou z lamp. Chvíli je pozoroval, jako by přemýšlel, jestli se k nim má přiblížit nebo ne. Joséphine se mimoděk dotkla dlaní předloktí svého společníka.

„Viděl jste, jak si nás prohlíží?“

„Je hrozně ošklivý!“ řekl pan Lefloc-Pignel hlasitě.

Byla to velká černá doga s krátkou srstí a žlutýma protáhlýma očima. Uši neměla dobře okupírované, jedno jí padalo dopředu a druhé sice trčelo nahoru, ale část ho chyběla. Na pravém boku měla velký šrám, kůže byla v těch místech růžová a trochu naběhlá. Pes tiše zavrčel, jako by je chtěl varovat, aby se k němu nepřibližovali.

„Myslíte, že se někomu zaběhl?“ řekla Joséphine. „Nemá obojek.“

Se zájmem si ho prohlížela. Zdálo se jí, že se dívá přímo na ni, jako by ji chtěl svým pohledem od pana Lefloc-Pignela oddělit. Působilo to zvláštním dojmem, jako by snad litoval, že není sama a že ji někdo doprovází.

„Černá doga z Brocéliandského hvozdu. To byla přezdívka slavného vojevůdce Du Guesclina. Byl tak ošklivý, že se na něho ani jeho otec nechtěl dívat. Pomstil se mu tím, že se stal nejslavnějším válečníkem své doby! Už v patnácti letech vítězil v turnajích, do boje nosíval vždy masku, aby za ni skryl svou ošklivou tvář…“

Natáhla ruku směrem k psovi. Ten ucouvl, pak se otočil a rozběhl se pryč, směrem do parku La Muette. Jeho velká silueta zmizela ve tmě.

„Možná má tam za těmi stromy někde pána, který na něj čeká,“ řekl Hervé Lefloc-Pignel. „Bude to zřejmě nějaký tulák. Ti mívají často tyhle velké psy. Určitě jste si toho taky všimla.“

„Mohli bychom ho přivést před dveře slečny de Bassonnièrové a nechat jí ho tam ležet na rohožce,“ napadlo Joséphine. „Jenže ta by to snad nepřežila!“

„Zavolala by okamžitě na policii, aby si pro něj přišli.“

„To určitě. Navíc pro ni tenhle pes není dost elegantní.“

Smutně se usmál, jako by pořád nemohl přestat myslet na to, co mu slečna de Bassonnièrová vmetla do tváře, a zeptal se:

„Vám nevadí, že vás domů doprovází obyčejný křupan z jakéhosi zapadákova?“

Joséphine se usmála.

„Víte, já také nemám nijak urozený původ… Nemáme si co vyčítat!“

„To je od vás milé…“

„A navíc to přece není žádná vada, když někdo nepochází z přímé rodové linie boha Jupitera!“

Důvěrně se k ní naklonil a řekl potichu:

„Má pravdu, jsem obyčejný vesnický kluk, kterého rodiče odložili. Ujal se mě jeden tiskař, který žil v malé zapadlé vesnici v Normandii. Slečna de Bassonnièrová má záznamy o všech lidech, kteří žijí v našem domě, a brzy si opatří informace i o vás, pokud to už neudělala.“

„To je mi srdečně jedno. Nemám co skrývat.“

„Všichni máme nějaké to malé tajemství. Uvažujte o tom…“

„Není o čem!“

Pak pomyslela na Philippa a začervenala se. Naštěstí byla tma.

„Jestli je jediné vaše tajemství to, že jste vyrostl v malé zapomenuté vesnici a že vás vychoval laskavý člověk, protože vás rodiče nechtěli, tak to přece není nic, za co byste se měl stydět! Dokonce by ten váš příběh mohl být dobré téma na román podle Dickense… Já mám Dickense moc ráda. Dnes už ho ale málokdo čte.“

„Vy ráda vyprávíte příběhy. A taky je ráda píšete…“

„Ano. Teď právě hledám téma na román, ale žádné zatím nemám. Ale někdy stačí drobný detail a najednou se vám z něj rozvine příběh, že ani nevíte jak! Je fakt, že se mi zdá, že vidím počátky příběhů všude kolem sebe. Je to u mě už úplná mánie!“

„Někdo mi říkal, že jste napsala knihu, která měla velký úspěch…“

„To byl původně nápad mé sestry Iris. Ona je můj pravý opak: krásná, živá, elegantní, velmi rychle se dokáže adaptovat na nové situace!“

„Žárlila jste na ni, když jste byla malá?“

„Ne. Úplně jsem ji zbožňovala.“

„A proč jste použila minulý čas?“

„Mám ji pořád ráda, ale už ji nezbožňuju. Alespoň ne tak nekriticky jako dřív. Někdy se dokonce proti ní i vzbouřím.“

Skromně se usmála a dodala:

„Což je u mě úspěch! Každý den dělám pokroky.“

„Proč? Copak vás nějak tyranizovala?“

„Ona by to nerada slyšela, ale v jistém smyslu ano… Vnucovala mi svou vůli. Teď už je to ale jiné, podařilo se mi se z jejího vlivu vymanit. Sice se mi to ještě občas nepovede úplně, ale snažím se… Víte, ono to dá dost práce, když chcete změnit něco, co se už za mnoho let dobře usadilo!“

Trochu se usmála, aby zakryla své rozpaky. V přítomnosti tohoto muže se necítila dobře. Byl elegantní, vysoký, měl hezkou postavu a vyzařovala z něj určitá ohleduplnost a ochota, která jí byla příjemná. Cítila se polichocená, že si vybral ji a doprovází ji domů, a zároveň se za to na sebe zlobila. Měla tu nešťastnou vlastnost, že se začala lidem, kteří na ni nějakým způsobem udělali dojem, zbytečně rychle svěřovat. Jako by za každou cenu chtěla vzbudit jejich pozornost, jako by se sama necítila dost zajímavá a jistá si sama sebou, aby jen klidně mlčela. A tak začala zase povídat. Bylo to prostě silnější než ona.

„Když jedeme k sestře do Deauville, dívám se na vesnice, kolem kterých po dálnici projíždíme. Pozoruju ty malé farmy pečlivě ohraničené živými ploty, s obytným stavením s doškovou střechou a stodolami, a moc se mi líbí. Mám dojem, že takhle nějak vypadal svět, který popisuje Flaubert a Maupassant…“

„Právě z takové malé vesnice já pocházím… A můj život by klidně vydal na román!“

„Tak vypravujte!“

„Jenže ono to není zas tak moc zajímavé, víte?“

„Ale ano, já hrozně ráda poslouchám příběhy.“

Šli stejným krokem, ani moc rychle, ani pomalu. Joséphine měla chuť se do něj zavěsit, ale včas se zarazila. Tohle není muž, který by stál o nějaké projevy citu nebo přátelská gesta.

„Tehdy, když jsem žil na venkově, tam bylo ještě živo. Byla tam hlavní ulice, na které byly po obou stranách obchody. Smíšené zboží, potraviny, holičství, poštovní úřad, pekařství, dvě řeznictví, květinářství a kavárna. Nikdy jsem se tam už nevrátil, ale myslím, že z toho světa, který jsem znával, už moc nezůstalo. Je to už vlastně…“

Pátral v paměti a počítal roky, které od té doby uběhly.

„… víc jak čtyřicet let… Byl jsem tehdy ještě malý kluk…“

„A kolik vám bylo, když vás rodiče…“

Zaváhala, co říct. Nechtěla vyslovit slovo „opustili“, a tak nechala tu větu nedokončenou.

„Muselo mi být tak… Já nevím, teď už si to nedokážu vybavit. Víte, na některé věci si pamatuju úplně přesně, ale nevím, kolik mi to tehdy bylo.“

„A u toho muže jste pak zůstal dlouho?“

„Vyrostl jsem tam. On mě vlastně vychoval. Jeho firma se jmenovala MODERNÍ TISKAŘSTVÍ. Písmena na bílé vývěsní ceduli byla napsaná zelenou barvou. Jmenoval se Graphin. Benoît Graphin… Říkával, že s takovým jménem si ani nemohl vybrat jiné povolání. Že je to zřejmě řízení osudu. Pracoval od rána do noci. Nebyl ženatý ani neměl děti. Od něj jsem se všechno naučil. Pochopil jsem, jak vypadá dobře odvedená práce, co je to přesnost, zápal pro práci, kterou člověk dělá…“

Vypadal, že se v duchu úplně přenesl do těch dávných dob. I slova, která volil, byla zastaralá a vyšlá z módy. Jako by je četl z té bíle natřené vývěsní tabule, ze které už ale oprýskala barva a některá písmena už ani nebylo vidět. Mimoděk si přejel po boční straně prostředníčku, jako by z něj chtěl otřít stopy po inkoustu.

„Vyrostl jsem obklopen stroji. Práce tiskaře byla v té době ještě v podstatě řemeslná. Texty se sázely ručně, litery byly ze slitiny olova a skládaly se do sázítka. Používaly se především typy písma Didot a Bodoni. Pak se udělal kontrolní otisk, tiskař opravil chyby a hotové řádky vyskládal do rámu a znovu vytiskl. Měl tiskařský stroj OFMI, který dělal až dva tisíce exemplářů za hodinu. Musel sledovat nanášení barvy na tiskařský válec a po celou tu dobu, co pracoval, mi vysvětloval, co právě dělá. Odříkával mi tiskařské termíny a názvy a já jsem se je naučil, jako se malé dítě naučí násobilku. Musel jsem umět dvě stě názvů pro typy písma a taky všechny jejich velikosti, vyjádřené v typografických bodech nebo v ciceru. Ještě si to všechno pořád pamatuju. Všechny ty technické termíny i jeho pohyby. Dokážu si vybavit, jak to v dílně vonělo, když zavřu oči, vidím před sebou velké stohy papíru a vzpomínám si, jak papír ořezával, vlhčil, sušil… Vzadu v dílně byl obrovský stroj, Marinoniův tiskařský lis, který dělal příšerný rámus. Musel na něj dohlížet. Když ho zapnul, pokaždé mě vzal za ruku a vedl mě k němu… Jsou to všechno nádherné vzpomínky. Ovšem jsou to vzpomínky obyčejného vesnického kluka. Křupana!“

Vyslovil to poslední slovo se zlým výrazem v obličeji.

„Je to zlá ženská,“ řekla Joséphine. „Nesmíte si to, co říká, brát vůbec k srdci!“

„Já vím, ale je to moje minulost. A na tu mi nikdo sahat nebude! Měl jsem tehdy kamarádku. Jmenovala se Sophie. Někdy jsme spolu tančívali. Raz, dva , tři, raz, dva tři… Nakláněla ke mně hlavu a já jsem se rázem cítil mnohem důležitější, jako její ochránce. Tehdy jsem byl opravdu šťastný. Měl jsem toho muže, co se mě ujal, moc rád. Když mi bylo deset, poslal mě do internátu v Rouenu. Abych prý měl lepší podmínky ke studiu. Jezdíval jsem domů na víkend a pak o prázdninách. Vyrostl jsem. V dílně jsem se začal nudit. Byl jsem mladý. To, co mě učil, mě už nezajímalo. Předváděl jsem se se svými novými vědomostmi a on se na mě díval, tak nějak melancholicky a zároveň smutně, a jen si mnul bradu. Myslím, že jsem jím tehdy pohrdal, že je jenom řemeslník a nic víc. Byl jsem takový pitomec! Myslel jsem si, že s tím svým nově nabytým věděním jsem něco víc než on…“

„Měl byste slyšet moje dcery, jak se mnou mluví, když mě chtějí naučit dělat něco s internetem! Jako kdybych byla totálně neschopná!“

„Když toho děti vědí víc než jejich rodiče, je to vždycky problém z hlediska autority…“

„Ále, to je mi jedno. Když jim dělá radost si o mně myslet, že jsem hloupá, tak ať si to klidně myslí! S tím si starosti nedělám!“

„Ale to byste měla! Jako matku a vychovatelku by vás měly respektovat. Víte, brzy se problémy s autoritami dostanou do centra pozornosti. Nepřítomnost otců působí v současné společnosti obrovské problémy ve výchově dětí. Chtěl bych, aby se tato situace změnila. Aby otec v rodině vystupoval skutečně jako pater familias.“

„Dětem je ale potřeba také ukázat, že i otec může být hodný, laskavý a něžný,“ podotkla Joséphine a zadívala se nahoru na nebe.

„To je právě role matky,“ opravil ji Hervé Lefloc-Pignel.

„U nás doma to bylo přesně naopak!“ zasmála se Joséphine.

Vrhl po ní rychlý pohled a hned zase odvrátil oči. Bylo v něm něco tajemného a zároveň jakási plachost. Joséphine měla dojem, že se nerad svěřuje druhým se svými city a myšlenkami, ale když už se rozhodne to udělat, odhalí hluboké a závažné věci.

„Iphigénie, naše domovnice, by ráda uspořádala malý večírek na oslavu dokončení stavebních prací… Ráda by pozvala všechny z domu.“

Právě došli na náměstí s parčíkem a Joséphine se znovu otřásla. Mimoděk udělala krok k němu, jako by se bála, aby se někde za jejími zády nevynořil onen vrah.

„To není dobrý nápad… Lidé v domě spolu vůbec nemluví. “

„Přijde i moje sestra Iris…“

Řekla to, aby ho přesvědčila, aby taky přišel. Jméno její sestry fungovalo vždycky jako kouzelné slůvko, jako nějaký klíč z pohádky, který otevírá všechny dveře. Pamatovala si, že už když byla malá a chtěla si pozvat domů nějaké kamarády a ti váhali nebo se vymlouvali, že nemají čas, stačilo říct kouzelnou větu: Iris tam bude taky. A přišli do jednoho. A ona se pak cítila o to hůř.

„Tak já tedy na chvíli přijdu. Abych vám udělal radost.“

Nemohla si pomoct a musela uvažovat o tom, že na něj jistě Iris udělá dojem. A Iris bude zase překvapená, že ona se zná s tak neodolatelným mužem. Tak už se s ní, prosím tě, přestaň věčně srovnávat, okřikla se. Jinak budeš věčně jenom zklamaná. Takové srovnání pro tebe přece nikdy nemůže dopadnout dobře.

Rozešli se ve výtahu. Pokynul jí hlavou. Najednou byl už zase jen chladně zdvořilý a ona se v duchu ptala sama sebe, jestli tento rezervovaný muž a ten, který jí ještě před chvílí otevřel své srdce, jsou jeden a týž člověk,

Zoé nebyla ve svém pokoji. Zřejmě šla dolů do zkušebny za Paulem Mersonem. Už se jí ani neptala, jestli jí to dovolí.

„Takhle to přece už dál nejde,“ řekla nahlas a zadívala se na hvězdy. Lokty se opírala o zábradlí balkonu. „Pomozte mi přece! Udělejte něco, ať se mnou už konečně začne mluvit. To mlčení se nedá vydržet!“

Zůstala tam dlouhou chvíli stát s pohledem upřeným na temnou oblohu. Až ji z toho rozbolelo za krkem. Nic si z toho nedělala. Klidně tam bude čekat tak dlouho, dokud jí hvězdy neodpoví. A jestli jí bude trnout krk, no tak bude. Však se na to neumírá.

Čekala tam, s hlavou vztyčenou a rameny narovnanými, jako by stála v pozoru. Slíbila hvězdám, že jestli Zoé nějak zranila, pokusí se to napravit, a jestli někde existuje nějaký problém, bude mu čelit, neuteče před ním a bude hledat řešení. Vypověděla jim všechno, co měla na srdci, a teď tam stála, hlavu stále ještě zvednutou k nebi. Veliké koruny stromů v parku se zvolna nakláněly ve větru a jí připadalo, že i ony zvědavě čekají na odpověď, jako ona. Byla by si přála vyslat svou prosbu nahoru do jejich větví, tam by ji vzal vítr a odfoukl by ji až nahoru do mraků.

Pak náhle spatřila, že se na konci oje Velkého vozu rozzářila malá hvězdička. Joséphine připadalo, že na ni blikla. Pak ještě podruhé a potřetí. Jako by jí morseovkou posílala nějaký vzkaz. Radostně vykřikla.

Zavřela okno a s pocitem štěstí si šla lehnout. Těšila se už na zítřek a byla zvědavá, co jí přinese. Nebo některý z následujících dní… Teď už nespěchala.

Sibylle de Bassonnièrová odklopila víko odpadkového koše a musela si zacpat nos. Šířil se z něj odporný zápach žluklé ryby. Řekla si, že udělá nejlíp, když odpadky vynese dolů do popelnice hned teď. K večeři totiž dnes měla lososa a zbytky po něm vyhodila do koše. Takhle to vážně dál nejde. Lososa si už nikdy kupovat nebudu. Je drahý, rychle se připeče a ještě k tomu ta kůže hrozně zapáchá. Vlastně je to pořád dokola: smrdí, už když ho peču na pánvi, potom v odpadkovém koši a pak se ten pach drží v záclonách. Takže člověk ještě několik dalších dní cítí, že se tady pekla ryba. Pokaždé se tím prodavačem na trhu nechám napálit, když mi začne vykládat o omega-3 nenasycených mastných kyselinách, které jsou prý nezbytné pro zdravé srdce a cévy, a o dobrém a špatném cholesterolu! Příště si koupím kambalu. Nevyjde tak draho a vůbec není cítit. Maminka ji na pátek vždycky kupovala.

Oblékla si župan, který si objednala podle katalogu Damart, obula si pantofle, natáhla gumové rukavice a popadla odpadkový koš. Vynášela ho každý večer přesně o půl jedenácté, dalo by se říct, že už to byl takový její zaběhlý rituál. Dneska si sice řekla, že to výjimečně nechá až na druhý den, ale teď se rozhodla, že s tím čekat nebude. Rituál je rituál, když už se člověk pro něco rozhodne, měl by to dodržovat. Jinak by si přece nemohl sám sebe vážit.

Trochu se pousmála. Přece jenom stál za to, ten losos. Měla ho velmi ráda, byla to jedna z jejích drobných radostí, které si dopřávala. Však si ji dneska taky zasloužila! Pěkně jim to nandala, a všem třem najednou! Lefloc-Pignelovi, Van den Brockovi i tomu Mersonovi! Všichni jsou to nestoudní chlapi. A nakvartýrovali se do jejího domu! Ten Lefloc-Pignel už ani neví, odkud sem přišel a co je zač. Zapomněl na to až příliš snadno, jenom proto, že se tak dobře oženil. Van den Brock je nebezpečný podvodník a ten Merson je odporný prostopášník, který je na to ještě hrdý. Věděla toho na ně tolik jako nikdo jiný. Ty informace jí opatřil strýc, bratr její matky. Pracoval na informačním úřadu při ministerstvu vnitra. Když byla malá, často si k němu přisedla s novinami. Rozložila je, ukázala prstem na nějaký článek z černé kroniky a žadonila: Že mi budeš vyprávět, jak tohoto lumpa chytili? On jí vždycky pošeptal do ucha: Ale neřekneš to nikomu? Protože to je tajné! Zavrtěla hlavou, že ne. A strýc jí vyprávěl o pronásledování, o různých léčkách, které museli nastražit, o stopách, které získali, o sledování a dlouhých hodinách čekání, než zločinec padl policii do sítě. Živý nebo mrtvý. Ve strýcově líčení nikdy nechyběla zmínka o zradě, neopatrnosti, soudních obsílkách, přestřelkách, o všemožných dramatických okamžicích, a hlavně o krvi. Bylo to mnohem zajímavější než knížky pro ženy a dívky, které ji nutila číst její matka.

Tak se naučila mít ráda tajemství.

Její strýc zase přišel na chuť shromažďování osobních záznamů. Přestože na ministerstvu dávno nepracoval, pořád si vedl svoje složky a průběžně je aktualizoval. Tu a tam tak mohl být leckomu užitečný. Uměl totiž mlčet jako hrob, pružně se dokázal přizpůsobit každé situaci, byl tolerantní k těm, kteří občas neunesli tíhu moci, a měl pochopení i pro slabosti jejich podřízených.

Od něj se dověděla pravdu o původu Hervé Lefloc-Pignela, o jeho dětství, jež prožil jako odstrkovaný adoptovaný kluk, kterého si pěstounské rodiny předávaly jako horký brambor, i o nečekaném sňatku se slečnou Mangeain-Dupuy, který mu otevřel dveře do lepší společnosti. Věděla také, proč pan Van den Brock odjel z Antverp a usadil se ve Francii, aby si tam otevřel ordinaci. „Lékařský omyl? Spíš dokonalý zločin,“ zašeptala, když ho onoho večera, kdy se výroční schůze společenství vlastníků už rozcházela, míjela. Dneska to prostě byl šťastný den. Celá se zatetelila při vzpomínce, jak úspěšně se střetla se svými třemi protivníky a dala jim co proto. A ten nechutný Merson? Copak nechodí do nočních klubů s tou nejhorší pověstí? Kdo ví, do čeho se tam mohl namočit? Jistě by nepůsobilo dobrým dojmem, kdyby se to rozkřiklo… Strýc měl i fotografie. Pan Merson se sice tvářil, jako že je mu to jedno, ale nebyl by tak klidný, kdyby se jednoho dne ocitly na stole jeho nadřízeného, pana Lamapalle, velmi strohého generálního ředitele společnosti Rodinné domy Lamapalle: Vaše rodinné štěstí na klíč! To by se rychle mohl rozloučit s odměnami a vyhlídkou na kariérní vzestup! A toto všechno teď závisí jenom na ní!

Má je v hrsti. Jednou za rok vyšle směrem k nim varování. To je její velký okamžik. Velký den. Zatím vždycky se na něj připravovala celé týdny dopředu. Pan Van den Brock tentokrát málem omdlel. Měla kompletní složku o tom jeho „lékařském omylu“. Často si v ní listovala, a to se pak musela smát nahlas, když si představila, co by asi následovalo, kdyby se celý případ znovu otevřel. A k tomu všemu ještě ty jeho milenky, bývalé i současné! To by pak na povrch vypluly hezké věci! Byla si dobře vědoma toho, že má v rukou silné zbraně, které jí dávají velkou moc. Nemohly jí sice vrátit zpět její dům a krásný byt s okny v průčelí, ale připomínaly jí alespoň ty dávné šťastné doby, kdy byla někdo, kdy se na ni nájemníci usmívali a zdvořile se jí vyptávali, jak se jí daří. Dneska jí klidně zabouchnou dveře před nosem. Je pro ně jen bezvýznamná stará panna.

Přivolala si výtah a nastoupila do kabiny. Odpadkový koš držela v natažené ruce co nejdál od sebe, aby nemusela dýchat ten zápach. Zmáčkla knoflík do přízemí. Ta nová nájemnice s plachýma očima vzbudila její zvědavost. Její složka byla prázdná. Vůbec nic v ní nebylo. Jedině snad ta věc s knížkou, kterou měla napsat její sestra? Tohle tajemství ale už bylo dávno odhalené. Ovšem její manžel… S tím mužem to není jen tak. Něco s ním bude. Ona sice vypadá jako svatoušek, ale… Taky možná neví všechno. Nebo to aspoň úspěšně předstírá. Slečna de Bassonnièrová nepochybovala o tom, že se jí o ní podaří získat nějaké informace. Její strýc vždycky říkával: Každý člověk má nějaké tajemství. Každý se někdy dopustil něčeho podlého nebo nízkého, a toho je možné vždycky využít. Stačí jen vědět jak.

Přešla přes dvůr a zamířila k místnosti s popelnicemi.

Otevřela dveře. Nepříjemný pach plesniviny a kazících se odpadků ji uhodil přes nos. Dala si ruku před ústa a zacpala si nos. No to je ale hnus! A ta domovnice s tím nic nedělá! Stará se jen o to, jak bude mít ten svůj byt zařízený a vymalovaný! Ale to se změní, zajde za právním zástupcem a promluví si s ním o tom. Ví moc dobře, co na něj platí.

Nadzvedla víko první popelnice a trochu ustoupila, aby se nemusela nadechnout smradu, který se odtud linul. Byla ráda, že si vzala rukavice. Tohle by se za časů mých rodičů stát nemohlo! Ti by to tak nenechali! Taková špína! Zítra napíšu zástupci a budu požadovat odvolání téhle cuchty! On už ví, s kým má tu čest, a nemusím ho tedy složitě přesvědčovat a vyhrožovat mu. Ani se nebudu muset zmínit o jejím manželovi, co je v base. Když jen pomyslím, že ji najal a vůbec se ani nesnažil zjistit si něco o její minulosti! Třeba že otec jejích dětí je kriminálník! Taková nedbalost! Vezmu si záznamy o ní s sebou a strčím mu je pod nos!

Neslyšela, že se dveře za ní otevřely.

Byla nakloněná nad velkou šedou popelnicí a zabraná do myšlenek na Iphigénii. Najednou ucítila, jak ji nějaká velká síla táhne dozadu, až se jí župan rozepnul a odhalil růžovou noční košili, kterou měla pod ním oblečenou. První ránu dostala do prsou, pak druhou a další a ještě další…

Neměla ani čas zakřičet nebo zavolat o pomoc. Spadla dopředu na popelnice. Její dlouhé, hubené tělo sklouzlo na víko první popelnice, pak se smeklo, narazilo do druhé, až se nakonec zhroutilo na zem. Cítila, že se při pádu otočila, ale nemohla nic dělat, její tělo bylo jako hadrové. Pomyslela na to, že ještě přece všechno neřekla, že existuje ještě spousta lidí, na které něco ví, spousta těch, kteří by ji mohli nenávidět. A ona měla ráda pocit, že ji někdo nenávidí, protože se přece nestává, že by někdo nenáviděl toho, kdo je slabý. Lidé vždycky nenávidí ty, o nichž ví, že jsou silní a mají velkou moc.

Když už ležela na zemi, všimla si bot toho muže, který ji přepadl. Byly to hezké boty, jaké nosí jen bohatí lidé, anglické polobotky s kulatou špičkou, nové, z měkké kůže, se světlými, hladkými podrážkami. Všimla si, jak se občas zaleskly ve tmě. Sklonil se a zasypal ji dalšími a ještě dalšími ranami. Snažila se je počítat, ale nešlo jí to, ústa měla plná krve. Ta byla ostatně všude, cítila ji na prstech i na pažích. Takže pomsta? Nepletla se tedy? Byla ta tajemství, o kterých věděla, příliš těžká, než aby se dala unést?

Ležela bezvládně na zemi. Oči měla zavřené, ale myšlenky jí běžely hlavou dál. Ano, věděla jsem, že to tak je. Každý člověk má něco, co potřebuje nebo chce skrývat, dokonce i ten krásný a romantický tmavovlasý muž, co pózuje jen ve spodním prádle na reklamních plakátech. Je silný a zároveň i křehký, blízký, nádherný, ale přitom jakoby vzdálený a nepřístupný. Tolik se jí líbil! A přece i on měl svoji vadu, takovou prasklinu na tom svém dokonalém povrchu, která jí ho mohla vydat na milost i nemilost. Strýc jí o tom pověděl. Znal všechny prostředky, kterými je možné lidi získat a přivlastnit si je. Každý má nějakou cenu, říkával, každý má nějakou ránu, kterou skrývá před ostatními. Samozřejmě že byl mladší než ona, určitě by se za ní nikdy neotočil, ale to jí nijak nebránilo v tom, aby neusínala s pomyšlením na to, že zařídí, aby jí byl něčím zavázán. Stane se jeho důvěrnicí, bude se jí svěřovat a postupně mezi nimi vznikne pevné pouto. Manekýn a stará panna. Strýc měl řadu záznamů, ve kterých figurovalo jeho jméno. Několikrát už byl ve vazbě kvůli opilství nebo proto, že byl pod vlivem drog. Párkrát už měl i další opletačky s policií, napadení policisty, dopravní přestupky. Má sice andělský výraz, ten tvůj přítel, ale chová se jako darebák. Ach strýčku, kdybys věděl, co bych dala za to, aby to byl můj přítel! Jednou se už téměř prořekla a svoje tajemství mu málem svěřila.

Věděla tedy, jak se jmenuje a kde bydlí, znala i jméno agentury, pro kterou pracoval. Byla to Galerie Vivienne. Ale především znala jeho tajemství. Tajemství jeho dvojího života. Možná mu neměla psát ten anonymní dopis. To byla z její strany neopatrnost. Protože tím vystoupila ze svého stínu. Strýc jí vždycky říkal, že musí při výběru svého cíle postupovat uvážlivě a vystříhat se jakéhokoli nebezpečí.

Že musí být opatrná. Zapomněla na to.

Cítila, jak pomalu sklouzává skrz bolest do sladkého nevědomí, jako by se celá nořila do teplé, lepkavé krve. Byla by ráda obrátila hlavu, aby viděla tomu útočníkovi do tváře, ale neměla už na to sílu. Zkusila pohnout prstem na levé ruce, ale ucítila mazlavou, hustou krev. Byla její. Je možné, že by mě dokázal identifikovat podle toho dopisu, co jsem mu poslala? Jaké chyby jsem se dopustila, že mě našel? Dávala jsem přece pozor, abych na papíře nezanechala žádné otisky, jela jsem jej hodit do schránky až na druhý konec města, koupila jsem si noviny, které nikdy nečtu, abych z nich mohla vystříhat písmena. Nikdy se už rty nedotknu jeho fotografie. Měla jsem se přece jenom strýci svěřit. Byl by mě varoval. Řekl by mi: „Především musíš zachovat klid, Sibylle. Nedokážeš se ovládnout, to je tvůj problém. Tos ty ale neuměla nikdy. Když chceš někomu vyhrožovat, musíš mluvit klidně a mírně. Čím umírněnější dokážeš být, tím větší dopad tvoje výhružka má. Když se necháš unést, nikomu strach nenaženeš, jenom tím odhalíš svou slabost.“ To byla další z jeho zásad, které rád připomínal. Měla jsem ho poslechnout. Strýc mluvil jako Bible.

Je to zvláštní, řekla si udiveně. Člověk je tedy schopen přemýšlet a uvažovat i tehdy, když je tak blízko smrti? Mozek ještě stále pracuje, i když už tělo ochablo a srdce přestává tlouct a i dech se pomaličku zastavuje…

Cítila, jak ji ten muž odstrčil nohou, jak její bezvládné tělo odsunul za velkou popelnici, za tu vzadu, kterou popeláři vytahují jen jednou za týden. Zabalil její tělo do kusu starého špinavého koberce, aby ho hned nenašli. Potom popelnici trochu posunul a zastrčil ji ještě víc dozadu. Říkala si, kdo tam asi ten koberec mohl odhodit. Jak to, že se tam povaluje? Za to taky může ta neschopná domovnice! Nikdo už nedělá svou práci pořádně! Všichni by chtěli odměny a volno navíc, ale ruce si ušpinit nechtějí! Uvažovala, za jak dlouho ji tam asi najdou. Bude možné přesně určit hodinu její smrti? Strýc jí vysvětlil, jak se to dělá. Podle černé skvrny na břiše. Bude mít tedy na břiše černou skvrnu? Vnímala ještě kutálející se plechovku od piva, která se zarazila o její ruku, cítila vůni burských oříšků z odhozeného sáčku. Znovu se podivila, že tohle všechno vnímá, že je stále při vědomí, i když spolu s krví ztratila veškerou sílu. Neměla už odvahu, aby smrti dál vzdorovala.

Cítila jen zvláštní údiv a velkou slabost.

Slyšela, jak se dveře do místnosti s popelnicemi zavřely. Panty slabě zavrzaly, ale ten zvuk se v nočním tichu hlasitě rozléhal. Napočítala ještě tři údery srdce, než se ještě naposled slabě nadechla a zemřela.

Čtvrtá část

Iris vytáhla ze své tašky Birkin pudřenku Shisheido. Vlak se už blížil k nádraží Saint Pancras a ona chtěla být co nejlépe upravená, až vystoupí na nástupiště.

Stáhla si dlouhé vlasy do uzlu, na víčka nanesla trochu šedofialových stínů a přejela si ještě jednou řasy maskarou. Ty její oči! I po všech těch letech, pokaždé když se na sebe podívala do zrcátka, sama užasla nad jejich barvou. Je to neuvěřitelné, že se dokážou tak proměňovat! Když jsem smutná, zbarví se do tmavě modré, a když mám z něčeho radost, zesvětlají a objeví se v nich zlatavé odlesky. Dokázal by je vůbec někdo popsat? Upravila si límeček košile od Jean-Paula Gaultiera a v duchu se pochválila za to, že na cestu zvolila kalhotový kostým z kvalitního žerzeje, který jí tak dobře zvýrazňuje postavu. Cíl její cesty byl prostý: chtěla si znovu získat Philippa pro sebe a zaujmout své místo v rodině.

Pomyslela na Alexandra a uvědomila si, že se na něj těší. Neviděla ho už šest týdnů. V Paříži měla v poslední době spoustu zařizování, které úplně pohltilo její pozornost. Mluvila také s Bérengère. Ta jí zavolala jako první.

„Včera večer v Costes ti to ohromně slušelo. Viděla jsem vás, jak tam se sestrou obědváte, ale nechtěla jsem tě vyrušovat…“

Vesele rozprávěla, jako by se nic nestalo. Čas všechno odnese, uvažovala Iris, když si přepudrovávala nos. Svoji roli jistě sehrála i lhostejnost. Pro Bérengère nebylo těžké zapomenout, protože se o mě doopravdy nikdy nezajímala. Donesly se k ní samozřejmě řeči, které kolovaly v pařížské společnosti, ona si je sice se zájmem vyslechla, ale když po čase utichly, velmi snadno a rychle na všechno zapomněla. Ach ta požehnaná lehkost našeho bytí! Teď mi byla opravdu užitečná, pomyslela si Iris. Na levé tváři zahlédla drobnou vrásku. Přiblížila si zrcátko k očím, aby se na ni podívala zblízka. Opravdu tam byla! V duchu zaklela a rozhodla se, že hned, jak se zase vrátí do Paříže, zavolá Bérengère a požádá ji, aby jí dala telefonní číslo na svého dermatologa.

Muž, který seděl naproti, z ní po celou cestu nespustil oči. Mohlo mu být tak kolem pětačtyřiceti. Měl ostré rysy a odhodlaný výraz. Philippe se jistě vrátí. A kdyby snad ne, budu si muset najít někoho jiného! V mém věku je třeba uvažovat realisticky! Moc zbraní mi už nezbývá a musím z toho vyjít jako vítěz. Generál, který vede své vojsko do poslední bitvy, má být odvážný, ale zároveň soudný. Musí napnout všechny síly k vítězství, ale zároveň má mít v záloze variantu pro možnost ústupu.

Uložila pudřenku zpátky do tašky a zatáhla břicho. Zaplatila si osobního trenéra, pana Kowalského, který jí dával do těla. Nutil ji dělat neuvěřitelné cviky, posilovat svaly, o kterých ani netušila, že je má, připravil jí série protahovacích cviků, nutil ji skákat a běhat. Byl naprosto nelítostný, a když ho prosila, aby zmenšil počet opakování, protože už nemohla, klidně a nevzrušeně dál počítal raz, dva, tři, čtyři, a mezitím řekl: Musíte si ujasnit, paní Dupinová, co vlastně chcete. Ve vašem věku byste měla strávit v posilovně dvakrát tolik času, než trávíte teď. Nenáviděla ho, ale musela uznat, že výsledky měl. Docházel třikrát týdně, vždycky si vesele pohvizdoval a tyč, kterou používal pro různé posilovací cviky na paže, si nesl přes rameno. Měl delší vlasy ostříhané jako podle kastrolu, malé, trochu zapadlé hnědé oči a v poměru ke svému obličeji i velmi malý nos. Hrudník měl dokonale vypracovaný jako nějaký námořník. Pokaždé měl oblečenou světle modrou sportovní bundu s oranžovými a fialovými proužky a nosil malou tašku přes rameno. Jeho klientky byly manažerky, advokátky, herečky, novinářky i ženy, které nepracovaly, protože nemusely. Povídal jí o nich a zmiňoval jejich jména i výkonnost, zatímco ona při cvičení potila krev. Iris se k němu dostala přes Bérengère. Ta k němu taky začala chodit, ale po šesté lekci to vzdala.

Opřela se dozadu do sedadla. Udělala dobře, že oznámila svůj příjezd Alexandrovi ještě předtím, než o tom promluvila s Philippem. Takhle ji nemohl odmítnout. Tento pobyt v Londýně bude velmi důležitý. Všechno se během něj rozhodne. Cítila divný pocit kolem páteře.

A co když prohraje?

Zadívala se z okna na šedé ulice a domy londýnského předměstí. Na malé domky nalepené jeden na druhý, miniaturní zahrádky, kde se na šňůře sušilo prádlo, rozbité zahradní židle, zdi počmárané graffiti. Pomyslela na pařížská předměstí.

A když prohraje?

Otočila několikrát prsteny na rukou, pohladila svoji tašku Hermès, lehce přejela hřbetem ruky po širokém kašmírovém šálu.

A když prohraje?

Na to nechtěla myslet.

Sklonila hlavu, když vtom právě se jí muž, který seděl naproti, zeptal, jestli může sundat z nosiče její tašku. Zdvořile se na něj usmála a poděkovala mu. Když vstal a zvedl ruce, aby tašku podal, ucítila jemnou vůni jeho kolínské. Poznala obyčejnou levnou značku z obchodního domu a okamžitě jí bylo jasné, že na tohoto muže nemá smysl plýtvat dalšími úsměvy.

Philippe a Alexandr ji čekali na nástupišti. Moc jim to spolu slušelo. Byla na ně hrdá a za mužem, který vystoupil z vlaku těsně za ní, se už ani neohlédla. Ten také okamžitě zpomalil svůj krok, když uviděl, kdo na ni čeká.

Navečeřeli se v restauraci na rohu Holland Street a Clarendon Street. Alexandr vyprávěl, jak dostal nejlepší známku z celé třídy při zkoušení z dějepisu, Philippe mu uznale blahopřál a Iris se k němu přidala. Uvažovala, jestli budou spát spolu v jednom pokoji nebo jestli to zařídil tak, že bude spát jinde. Připomněla si, jak do ní býval zamilovaný, a řekla si, že takový cit přece nemůže jen tak skončit. Konec konců, nějakou menší krizi zažije v manželství přece každý, důležité je, že za tu dobu spolu něco trvalého vytvořili, a o to přece jde… Jenže co vlastně jsem s ním já vybudovala, napadlo ji vzápětí a proklínala přitom svůj nepříjemný sklon dívat se na věci realisticky. On se něco budovat snažil, ale já?

Zaslechla, že Alexandr právě plánuje, co budou o víkendu dělat.

„Myslíš, že to všechno stihneme?“ zeptala se pobaveně.

„Když vstaneš brzy, tak ano. Ale budeme si muset pohnout…“

Vypadal tak vážně! Začala rychle počítat, kolik že mu vlastně je. Už brzy mu bude čtrnáct. Když mluvil s číšníkem nebo uváděl název nějakého filmu, všimla si, že mluví anglicky bez sebemenší stopy přízvuku. Nemohlo jí uniknout, že se na něj Philippe obrací, když chce říct něco, co se týká jí. Řekl například: „Myslíš, že by maminku zajímalo jít se podívat na retrospektivní výstavu Henriho Matisse nebo by se jí víc líbil Miró?“ A Alexandr odpověděl, že si myslí, že maminka by ráda viděla výstavy obě. Připadala si jak badmintonový míček, který si oni dva pinkají sem a tam. Kladou otázky, které se týkají mě, a sami si na ně odpovídají. Ta lehkost, se kterou to dělali, v ní zrovna velkou důvěru nebudila.

Philippův byt byl podobný tomu, ve kterém žili v Paříži. Nebylo divu, nábytek do obou vybíral on. Ona se toho nijak aktivně neúčastnila. Zařizování bytu ji nijak zvlášť nezajímalo. Měla ráda kolem sebe hezké věci, ale nebavilo ji obíhat starožitnictví a chodit na dražby. Všechno, co vyžaduje nějaké soustředěné a dlouhodobé úsilí, je mi protivné. Ráda se jen tak toulám v myšlenkách a sním. Nebo si celé hodiny čtu, pohodlně natažená na pohovce. Jsem takový meditativní typ. Jako Juliette Récamierová, která tak ráda zvala do svého salonu známé umělce své doby. A nejsi jenom líná? Ozvalo se tenkým hláskem její svědomí. Rychle ho zaplašila.

Philippe nechal stát její cestovní tašku v hale. Alexandr šel spát. Napřed ještě zdvořile přišel dát mamince pusu na dobrou noc. Octli se ve velkém obývacím pokoji sami. Na podlaze byl bílý koberec ode zdi ke zdi. Philippe zřejmě domů mnoho návštěv nezval. Sedla si na pohovku a dala si pozor, aby se posadila tak, aby vynikly všechny její přednosti. Dívala se, jak zapnul hi-fi věž a vybírá CD, které pustí. Vypadal tak uzavřený, že zaváhala, jestli neudělala chybu, když sem přijela. Její štíhlá postava, krásné modré oči a rovná ramena jí najednou nedodávaly žádnou jistotu. Chvíli si hrála s konečky vlasů, sundala si boty a skrčila nohy pod sebe v pozici, která vyjadřovala zároveň vyčkávání i obranný postoj. Cítila se tady cizí. Philippe jí ani na okamžik nedal najevo jakýkoliv náznak citu. Byl laskavý, zdvořilý, ale udržoval si odstup. Jak jsme se to jen dostali až sem? Rozhodla se, že na to teď nebude myslet. Nedokázala si představit svůj život bez něho. Vzpomněla si na vůni kolínské vody, kterou měl ten muž ve vlaku, a znechuceně se ušklíbla.

„Zdá se, že Alexandrovi se daří dobře…“

Philippe se usmál jakoby sám pro sebe a souhlasně pokýval hlavou.

„Jsem s ním moc šťastný. Netušil jsem, že by to bylo možné.“

„Hodně se změnil. Skoro ho nemůžu poznat.“

Však jsi ho nikdy neznala, pomyslel si. Rozhodl se, že na její poznámku ale nebude reagovat, nechtěl, aby rozhovor sklouzl k nepřátelskému tónu. Jejich problém nebyl Alexandr, ale manželství, které skomíralo, i když se navenek mohlo zdát, že ještě trvá. Díval se na ni, jak tam tak sedí proti němu. Je nejhezčí ze všech žen, které znám. Pozoroval její prsty, jak se mimoděk dotýkají náhrdelníku z drobných perel, který jí věnoval k desátému výročí jejich sňatku, i modrofialové oči upřené do prázdna. Bylo mu jasné, že přemýšlí o budoucnosti jejich vztahu i o své vlastní budoucnosti, že počítá roky, které jí ještě zbývají, než přestane být tak hezká a okouzlující, že zvažuje prostředky, které by měla použít k tomu, aby zůstala jeho ženou nebo se případně stala ženou někoho jiného. Jak vyčerpaná se asi musí cítit při pomyšlení na to, že by měla znovu začínat od začátku s někým cizím, když on je přece tady, doslova na dosah ruky, tak snadná kořist, kterou tak dlouho pevně držela zavřenou v kleci.

Zadíval se na její štíhlé paže, krk s hladkou kůží bez vrásek, plné rty. Představil si, že kdyby její obraz rozstříhal na malé kousky, každý by si zasloužil a taky i dostal první cenu v soutěži, ve které by se hodnotila dokonalost. Představil si, jak bude po návratu svým přítelkyním vyprávět o tom, jaký byl tento víkend v Londýně. Možná ale nic vyprávět nebude, moc přítelkyň asi ani nemá. Představil si ji ve vlaku, když jela sem, jak asi zkoumala svůj obličej v zrcadle a zvažovala svoje šance… Propadl jsem jejímu kouzlu a trvalo mi tak dlouho, než jsem se z něho vymanil. Celé to bylo jako fata morgána. Tam, kde jsem viděl oázu s palmami a pramenem vody, byla jen vyprahlost a chladná vypočítavost. Byla se mnou šťastná? Tak dlouho jsme žili vedle sebe, a přesto o ní nic nevím. Ale to už teď není můj problém. Můj problém spočívá v tom, že dnes večer musím těm iluzím udělat definitivní konec. Všiml si, že se před chvílí nenápadně rozhlédla a očima hledala svou tašku. Uvažuje, kde bude spát. My dva spolu ale spát nebudeme, Iris.

Nadechl se, aby ta slova, která mu běžela hlavou, vyslovil nahlas, ale v tu chvíli se Iris naklonila, aby sebrala ze země náušnici, která jí spadla. No vida, pomyslel si Philippe, tyhle neznám. Je možné, že by jí někdo jiný než já dával šperky? Nebo je to jenom nějaká štrasová náušnice, kterou si koupila sama, protože jí padla do oka za výlohou? Iris si ji nasadila a zářivě se na něj usmála. „Její srdce je jako kaktus, jen místo trnů používá úsměvy.“ Kde jen tuhle větu četl, že mu tak rychle vytanula na mysli? Také se na ni usmál. Znám tě dobře, má drahá, a nemám o tebe starost. Ty náš rozchod přežiješ. Protože mě nemiluješ. Ty totiž nemiluješ nikoho. Ani žádné city nemáš. Přes tvoje srdce sice přejdou různé mraky a stíny, ale rychle se z toho otřepeš. Jsi jako rozmazlené děcko, kterému někdo dá další hračku. Zatleská ručičkama, chvíli si s ní pohraje a pak ji odhodí. A vezme si jinou. Ještě větší a hezčí, ale tím větší je pak i zklamání, které pocítí, když se jí nabaží. Tu prázdnotu ve tvém srdci nemůže nic zaplnit. Nevíš už, co bys měla hledat, co by to mělo být, co by ti přineslo ten pocit rozechvění a očekávání, po kterém tak toužíš… Musela by to být prudká bouře, hotový uragán, abys pocítila alespoň drobný záchvěv nějakého citu. Začínáš tím být nebezpečná sama sobě, Iris. Dej si pozor, protože bys mohla narazit. Měl bych tě chránit, ale nijak už po tom netoužím. Dělal jsem to dlouho, po mnoho let, ale ta doba už je pryč.

„Něco jsem ti přivezla,“ řekla Iris, aby přerušila ticho, které začínalo být tíživé.

„To je od tebe milé…“

„Kam jsem si dala tašku, nevíš?“ zeptala se záměrně veselým a bezstarostným tónem.

Víš to moc dobře, chtělo se mu odpovědět.

„Je v hale…“

„V hale?“ opakovala po něm udiveně.

„Ano.“

„Aha…“

Vstala a šla pro ni. Když se vrátila, vyndala z ní modrý kašmírový svetr a krabici malých lahodných sušenek z mandlového těsta s bílou polevou, vyhlášené speciality z Aix-en-Provence. Podala mu ji s výrazem siouxského bojovníka, který ví, že musí vyjednávat s prohnaným yankeeským stopařem.

„Sušenky z Aix?“ Philippe se překvapeně zadíval na bílou krabici typického kosočtvercového tvaru.

„Pamatuješ? Jak jsme byli tehdy na víkend v Aix-en-Provence… Koupil jsi jich tehdy nejmíň deset krabic, abys je mohl mít všude: v autě, v kanceláři, doma… Mně tehdy připadaly moc sladké…“

V jejím hlase Philippovi zřetelně zaznívala slova, která si netroufala vyslovit nahlas: Tehdy jsme byli tak šťastní, tehdy jsi mě tak miloval!

„To už je dávno,“ řekl Philippe a opravdu se musel snažit, aby si ten víkend vybavil.

Položil krabici na nízký stolek, jako by se odmítal vydat zpátky do minulosti za vzpomínkami na tohle iluzorní štěstí.

„To přece není tak dávno, Philippe…“

Sedla si mu k nohám a opřela se mu lokty o kolena. Byla tak krásná, že mu jí až přišlo líto. Když bude sama, bez ochrany muže, který ji miluje, stane se z ní, díky jejím slabostem, snadná kořist. Kdo ji bude chránit, když já už tady nebudu?

„Skoro se zdá, žes už zapomněl, jak jsme se měli rádi…“

„Jak jsem tě já měl rád,“ opravil jí mírně.

„Co tím chceš říct?“

„Že ten cit nebyl oboustranný… A že to skončilo.“

Narovnala se a pátravě se na něj zadívala. Jako by tomu nemohla uvěřit.

„Skončilo? Ale to přece není možné!“

„Ale je. Rozejdeme se a taky rozvedeme.“

„To ne! Já tě mám ráda, Philippe! Přemýšlela jsem o nás celou tu dobu ve vlaku. Říkala jsem si, že začneme znovu, úplně od nuly, miláčku…“

Vzala ho za ruku a silně ji stiskla.

„Prosím tě, Iris, nedělej to ještě horší, než to už je! Sama dobře víš, jak to s námi vypadá.“

„Udělala jsem spoustu chyb. Vím to… Ale také jsem pochopila, že tě miluju. Opravdu. Vím, že jsem se chovala jako malá rozmazlená holka, ale teď už vím, že…“

„Že co?“ zeptal se. Nechtěl slyšet žádná vysvětlení, už ho to unavovalo.

„Že tě mám ráda. Vím, že si tě nezasloužím, ale stejně tě miluju…“

„Jako jsi milovala Gabora Minara…“

„Nikdy jsem ho nemilovala!“

„No každopádně jsi to aspoň úspěšně předstírala.“

„Zmýlila jsem se!“

„Ne, podvedlas mě, v tom je rozdíl! Ale už nemá cenu se o tom dohadovat. To všechno už je minulost. Obrátil jsem stránku. Změnil jsem se, nejsem už takový, jaký jsem býval, a nemám s tebou už nic společného…“

„To neříkej! Já se taky změním. A nebojím se té změny, nebojím se vůbec ničeho, když jsem s tebou.“

Chvíli se na ni mlčky díval a pak se ironicky pousmál.

„Myslíš si, že když řekneš, že se změníš, tak se to taky stane. A že když mi řekneš, že tě to mrzí, tak já na všechno zapomenu a začneme znovu od začátku! Ale život takhle jednoduchý není, má drahá!“

To důvěrné oslovení jí dodalo odvahy. Položila si hlavu na jeho koleno a pohladila ho po noze.

„Prosím tě, odpusť mi to všechno!“

„Iris, prosím tě! Nepřiváděj mě do rozpaků!“

Kousek si odsedl.

„Ale já nebudu moct žít bez tebe! Co budu dělat?“

„To už není můj problém, ale chci, abys věděla, že po materiální stránce se o tebe postarám…“

„A co budeš dělat ty?“

„Ještě nevím. Toužím po klidu. Rád bych našel někoho, s kým bych mohl příjemně vycházet, sdílet s ním věci, které mě zajímají… Rád bych změnil svůj život. Dlouhou dobu jsem žil jen pro tebe a kvůli tobě, pak jsem měl své zaměstnání, které mě fascinovalo, a není to tak dlouho, co jsem našel cestu ke svému synovi a objevil, jak báječný kluk to je. Svého povolání jsem se už přesytil, ty jsi udělala všechno pro to, abych se přesytil i tebe, takže mi zbývá Alexandr a touha po jiném životě. Je mi jednapadesát. Dost jsem se v životě pobavil a vydělal jsem taky dost peněz, ale dost času jsem také jen tak promrhal. Mám už dost všech těch společenských konvencí. Už mě nezajímají elegantní způsoby, mondénní společnost, lživá vyznání lásky a přátelství. A nepotřebuju si už pěstovat svoje ego! Mimochodem, ta tvoje přítelkyně Bérengère mi dělala různé návrhy, když jsem se s ní posledně viděl…“

„Bérengère!“

Vypadala, že ji to překvapilo a zároveň i pobavilo.

„Teď už vím, co mám dělat, abych byl šťastný, a tento můj nový život nemá s tebou nic společného. Ty pro mě dokonce představuješ přesně opačný směr, než je ten, kterým se chci vydat. Už tě prostě nemám rád. Trvalo to dlouho, písek v přesýpacích hodinách, který ten čas odměřovaly, se sypal celých osmnáct let, zrnko po zrnku. Když zůstaneme u tohoto obrazu, můžeš si to představit tak, že tvůj písek se už přesypal a já jsem zůstal na druhé straně. Je to vlastně docela jednoduché…“

Zvedla k němu svůj půvabný obličej, který byl teď celý stažený, jako by se každou chvíli měla rozplakat. Bylo zřejmé, že mu stále nevěří.

„Ale to přece není možné!“ rozkřikla se, když spatřila jeho odhodlaný výraz.

„Ale ano, Iris, je to možné a ty to dobře víš. Nic už jeden k druhému necítíme. Tak proč bychom měli předstírat, že je to jinak?“

„Ale já tě mám ráda!“

„Ale Iris, přece bys nechtěla být nevkusná!“

Usmál se na ni mírně a pohladil ji po vlasech jako malé dítě, které potřebuje utišit.

„Nech mě u sebe! Patřím k tobě. Tady je moje místo.“

„Ne, Iris, opravdu ne… Dlouho jsem v to doufal, ale teď je konec. Nic proti tobě nemám, ale už tě nemiluju. A s tím, má drahá, nic nenaděláš.“

Stáhla se, jako by ji píchla vosa.

„Je ve tvém životě nějaká žena?“

„To se tě netýká.“

„Takže je! Kdo to je? Žije tady, v Londýně? Proto ses odstěhoval sem? Podvádíš mě s ní už dlouho?“

„To je přece směšné. Nemohla bys nás toho ušetřit?“

„Miluješ jinou! Cítila jsem to hned, jak jsem sem vešla! Každá žena okamžitě vycítí, když už ji muž nemiluje, protože se dívá skrz ni, jako by byla ze skla! Já se teď taky tak cítím! A je to naprosto nesnesitelné!“

„Nezdá se ti, že nejsi v úplně nejlepší pozici na to, abys mi tady dělala scénu?“

Podíval se na ni. Uviděla, že se usmívá, a zlostně se na něj rozkřikla:

„Já jsem tě s ním ani nepodvedla! Nic se mezi námi nestalo! Vůbec nic!“

„To je možné, ale na věci to nic nemění. Prostě to skončilo a nemá smysl se ptát jak a proč. Nebo možná ty by sis ty otázky položit přece jenom měla. Abys neopakovala stejné chyby s někým jiným.“

„Ale co bude s mojí láskou k tobě?“

„To není láska, Iris. To je jenom sebeláska a z té se rychle vyléčíš. Jistě si najdeš jiného muže, o tom vůbec nepochybuju!“

„Tos mě sem tedy nemusel zvát!“

„Copak ses ptala na můj názor? Vnutila ses sem sama, nic jsem proti tomu nenamítal kvůli Alexandrovi, ale já jsem tě sem nikdy nezval.“

„Když už jsi o Alexandrovi začal, tak si o něm pojďme promluvit. Odvezu ho s sebou, když se věci mají takhle. Nenechám ho tady s tvojí… milenkou!“

Vyplivla to slovo, jako by ji pálilo v ústech.

Popadl ji za vlasy, až ji to zabolelo, sklonil se k ní, takže měl ústa těsně u jejího ucha, a řekl potichu:

„Alexandr zůstane tady se mnou, o tom vůbec nebudeme diskutovat.“

„Pusť mě!“

„Rozumělas mi? My dva spolu budeme bojovat, když to bude nutné, ale jeho necháš na pokoji! Řekneš mi, kolik budeš chtít, abych ti zaplatil, a já ti ty peníze dám. Ale nebudeš mít Alexandra ve své péči.“

„To se ještě uvidí! Je to můj syn!“

„Nikdy ses o něj nestarala, nikdy jsi o něj neměla doopravdy zájem a já nepřipustím, abys ho teď začala používat k tomu, abys mě mohla vydírat. Rozumělas?“

Sklopila hlavu a neodpověděla.

„Dnes v noci půjdeš spát do hotelu. Kousek odtud, prakticky hned vedle, je jeden velice pěkný. Vyspíš se tam a ráno prostě odjedeš a nebudeš z toho dělat žádné drama. Vysvětlím Alexandrovi, že ti nebylo dobře a že ses musela vrátit do Paříže. A nadále, když ho budeš chtít vidět, za ním budeš jezdit sem. Domluvíme se na termínech, já zařídím všechno potřebné, a pokud se budeš chovat slušně, budeš ho moct vídat tak často, jak jen budeš chtít. Pod jednou podmínkou a chci, aby v tom bylo mezi námi jasno: nebudeš ho nikdy zatahovat do našich problémů.“

Vymanila se z jeho sevření a vstala. Upravila si šaty a řekla, aniž by se na něj podívala:

„Chápu. Budu o tom přemýšlet a řeknu ti, k čemu jsem dospěla. Nebo si spíš najmu advokáta a řekne ti to on. Chceš boj, no tak ho tedy budeš mít!“

Hlasitě se rozesmál.

„Ale jak to chceš udělat, Iris?“

„Jako všechny matky, které bojují za to, aby dostaly dítě do své péče! To se přece nedělá, aby soud matce odebral její dítě! Leda když je to nějaká tulačka, alkoholička nebo když bere drogy!“

„Která, a na to bych tě rád upozornil, může být přesto dobrá matka. Každopádně lepší než ty! Nezkoušej se mnou bojovat, Iris. Mohlo by se stát, že bys všechno prohrála…“

„To se uvidí!“

„Mám fotky, které byly uveřejněny i v novinách, na kterých se objímáš s nezletilým klukem, mám svědky tvého skandálního chování v New Yorku, dokonce jsem si najal i detektiva, který mě detailně informoval o tvém románku s Gaborem Minarem, zaplatil jsem tvůj dlouhý pobyt na klinice, platím tvoje účty za kadeřníka, maséra, švadlenu, za jídlo v restauraci, tisíce eur, které utrácíš, aniž bys je vůbec počítala. Ani se nenamáháš všechny ty peníze sečíst! Tvojí báchorce o zarmoucené matce neuvěří nikdo ani na vteřinu. Soudce se ti vysměje. Zvlášť když tím soudcem bude žena, která sama pracuje a vydělává si na živobytí. Ty vůbec netušíš, co je to život, Iris! Nemáš o tom ani ponětí! U soudu budeš leda terčem posměchu.“

Zůstala sedět bez hnutí jako zosobnění porážky. Celá bledá, s koutky úst svěšenými, takže náhle vypadala jako hazardní hráčka, která v ruletě prohrála všechny své peníze. Dlouhé černé vlasy působily najednou jaksi zplihle a rámovaly unavený obličej, oči, vždycky tak živé, ztratily svou sytou barvu i veškerý lesk. Už to nebyla ta nádherná a okouzlující Iris Dupinová, ale žena, která ví, že prohrála a vidí, jak její moc, krása i bohatství nenávratně mizí.

„Řekl jsem to dost jasně?“ zeptal se Philippe.

Mlčela. Zdálo se, že hledá nějakou pádnou odpověď, ale na žádnou nepřišla. Vzala si šál, kabelku Birkin, cestovní tašku a odešla. Jen za sebou práskla dveřmi.

Neplakala. Prozatím byla jako omráčená. Šla dlouhou bílou chodbou a věděla jistě jen jednu jedinou věc: až dojde na konec té chodby, celý její svět se zhroutí. Zůstane z něj jen hromada suti a jí nezbude než utrpení. Nevěděla, kdy ta chvíle přijde, chtěla ji jen odsunout co nejdál. V tuto chvíli cítila vůči němu jen nenávist. Nedovedla se vyrovnat s pocitem, že by jí unikl. Patří přece mně! Nikdo nemá právo mi ho brát. Je můj.

Věděla, o kterém hotelu Philippe mluvil. Všimla si ho, když se vraceli z restaurace. Šli vlastně kolem něho. Nepotřebuje, aby jí tam někdo rezervoval pokoj. Hlavně že má svoji kreditku. A tu měla vždycky, co si vzpomíná. A rozhodně nemá v úmyslu připustit, aby ji o ni někdo připravil.

Stejně ale, uvažovala, nebyl nikdy tak okouzlující jako dnes večer a nikdy jsem se mu víc netoužila vrhnout do náruče. Proč vždycky milujeme ty muže, kteří nás nechtějí a kteří s námi špatně nakládají? Proč nás nikdy nedojme muž, který se nám plazí u nohou?

O tom budu přemýšlet až zítra.

Otevřela dveře, vešla do hotelu a podala recepčnímu svou kreditku. A požádala o nejlepší apartmá.

Následující den po schůzi společenství vlastníků se Joséphine rozhodla, že si vezme kecky a půjde si zaběhat. A tentokrát udělám dvě kolečka, řekla si v duchu. Potřebovala vyhnat z hlavy vzpomínky na ty odporné řeči, které tam musela vyslechnout.

Na stole v kuchyni nechala pro Zoé lístek, aby, až se probudí, věděla, kde maminka je. Byla sobota, takže do školy vstávat nemusí. Snažila se netrápit tím, že s ní Zoé stále nemluví. Věřila, že už to brzy skončí. Však jí to hvězdy slíbily.

U výtahu potkala pana Mersona, který se chystal na kolo. Byl oblečený v cyklistickém dresu s kapsou na zádech a černých elastických kalhotách, na hlavě měl přilbu.

„Á, paní Cortèsová… Vidím, že se chystáte trochu si zaběhat!“

„A vy si zase trochu zajezdit, pane Mersone, že?“

„Vidím, že dneska máte dobrou náladu.“

„Děkuji, to mám.“

„Mám takový dojem, že naše mládež měla zase včera večer dole ve sklepě nějaký mecheche…“

„Nevím sice, co tam dělají, ale zdá se, že se při tom ohromně baví!“

„Musíme tu jejich pubertu nějak přečkat… My jsme nebyli jiní. Všichni jsme to zažili. Večírky ve sklepě, chození v partě po parku… No nemám pravdu, paní Cortèsová?“

„Mluvte jen o sobě, pane Mersone.“

„Nemusíte se hned tvářit tak ctnostně!“

„Přijdete dneska na ten večírek, co pořádá Iphigénie?“

„To je už dneska? To bude náročný večer! Očekávám nějaký malér! Cítím to v kostech!“

„Kdepak. Ti, co přijdou, jsou rozumní.“

„Když to říkáte vy! Tak já tam tedy na chvíli zaskočím. Ale jen kvůli vašim modrým očím, paní Cortèsová!“

„Vezměte i svou ženu. Ráda se s ní seznámím.“

„Tak to jste mě dostala! Jedna nula pro vás.“

„Navíc tím Iphigénii uděláte radost.“

„Já bych chtěl udělat radost vám, paní Cortèsová. Mám hroznou chuť vás políbit. Co kdybych zastavil výtah? A potom vás tady v kabině znásilnil? Jsem na tohle přeborník!“

„Copak vy si nikdy nedáte pokoj, pane Mersone?“

„V tom je právě moje kouzlo, víte? Navenek sice vypadám, že jen tak žertuju, ale jsem velmi vytrvalý a neústupný. Tak hezký den!“

„Vám taky, pane Mersone! A nezapomeňte dnes večer v sedm! A přiveďte ženu!“

Rozloučili se a Joséphine se drobným klusem pustila směrem k parku. Chtě nechtě se musela usmívat. Ten muž je hrozný šprýmař. Je jako šampaňské. Vybouchne, když vytáhnete zátku, a všichni se hned otočí. Pan Merson na sebe taky rád poutá pozornost. A podle některých reakcí by se mohlo zdát, že jeho syn je pomalu rozumnější než on. Co si tam tak Zoé s tím Paulem může pořád povídat? Zastavila se na křižovatce a čekala, až naskočí zelená. Klusala přitom na místě. Nesmí se zastavit, jinak by její tělo přestalo spalovat tuky.

Když tam tak poklusávala na místě, všimla si na protějším domě veliké reklamní tabule, ze které na ni shlížela tvář Vittoria Giambettiho, Lucova dvojčete. Byla to reklama na pánské spodní prádlo. Ruce měl založené na prsou, byl zamračený a tvářil se odtažitě. Působil velmi mužně, ale bylo znát, že si chce zachovat určitý odstup. Slogan nad jeho hlavou hlásal: BUĎTE MUŽEM, NOSTE PRÁDLO EXCELLENCE. To mě nepřekvapuje, že má deprese! Když vídá svou fotku v obtažených slipech na každém druhém rohu, není divu, že si sám sebe nemůže nijak moc považovat.

Na semaforu blikla červená. Auta zastavila a ona mohla přejít na druhou stranu ulice. Budu muset zajít vrátit Lucovi ten klíč, uvažovala. Udělám to ještě dnes, stavím se tam, jak pojedu s Iphigénií na nákup, rozhodla se. A když bude doma, řeknu, že nemůžu jít dál, že na mě Iphigénie čeká v autě.

Přeskočila nízký obrubník a vyběhla na hlavní cestu, která vedla k jezeru. Minula hráče pétanque, znala je už od vidění, bývali v parku každý víkend. V sobotu s sebou brávali i manželky a dělali si pak piknik na trávě. Ženy rozložily na deku z košíků víno rosé, vajíčka na tvrdo, studené pečené kuře a majonézu, kterou přinesly zabalenou v malém chladicím boxu.

Začala první okruh. Běžela svým tempem kolem červeně a okrově natřeného přístřešku, kde se pronajímaly lodičky, proběhla kolem bambusového houští, které se rozrůstalo až na cestu, takže musela uhnout doleva. Míjela lavičky, které v pravidelných intervalech lemovaly cestu, a konečně uviděla suchý strom, kterému říkala Starý indián. Podle něj vždycky poznala, že má už půlku cesty za sebou. Lidi, které potkávala, většinou znala od vidění, protože sem chodívali pravidelně. Starého pána, který běžel pomalu, celý shrbený a hlasitě přitom oddechoval, muže středních let, kteří běhali většinou ve dvojicích a vykládali si o tom, co se událo v práci, mladé dívky, jež si vzájemně stěžovaly na muže, co věčně mluví jen o byznysu, a taky velkého černého labradora, který zřejmě zapomněl, kdo že vlastně je, protože si při čurání přičupával jako fenka, i výmarského ohaře, jenž skákal do vody vždycky na tom stejném místě a hned zase vylezl ven, jako by chtěl ukázat, jak dobře umí plnit uložený úkol. Na to, aby u jezera potkala záhadného muže, bylo ještě příliš brzy. V sobotu se objevoval většinou až kolem poledne. Dnes bylo hezky, a tak uvažovala, jestli by si třeba nesundal šálu nebo čepici. Mohla by pak zahlédnout jeho rysy a zhodnotit jeho výraz jako příjemný nebo naopak mrzutý. Možná je to někdo slavný, kdo si nepřeje, aby ho lidé obtěžovali. Jednou ráno potkala v parku monackého knížete Alberta II. A jindy zase tenistku Amélii Mauresmovou. Ustoupila tehdy stranou a nechala ji projít, jen jí zdvořile pokynula hlavou.

Z dálky, až z ostrova, k ní dolehl ostrý a nepříjemně pronikavý křik pávů. Všimla si kačera, který zrovna lovil něco pod hladinou, takže z něj bylo vidět jenom zadek, který vypadal, že se vznáší na vodě jako korková zátka. Vedle něho čekala kačena, která vypadala přesně jako nějaká spokojená panička na nedělní vycházce. Někteří běžci byli cítit mýdlem, jiní potem. Jedni koukali po holkách, a jiní ne, nezajímaly je. Všichni ti lidé jí připadali jako účinkující z nějakého podivného panoptika. Míjeli se v rychlém sledu, vířili kolem ní, přeskupovali se v podivných drahách a zjevně tomu všemu věnovali značné úsilí. Těšilo ji, že je součástí tohoto jejich světa. Cítila, jak její starosti a problémy postupně odplouvají. Měla pocit, jako by ji nadnášela voda, a ona jen nehybně ležela na hladině.

Vyrušilo ji zazvonění mobilu. Rozluštila na displeji Irisino jméno a hovor přijala.

„Jsi to ty, Joséphine?“

„Ano,“ řekla Joséphine a zastavila se, celá udýchaná.

„Neruším tě?“

„Zastihla jsi mě v parku, zrovna běhám.“

„Mohla bych se s tebou dnes večer vidět?“

„Ale to přece bylo v plánu, ne? Přijdeš přece na tu malou oslavu u naší domovnice! A pak jsme se domluvily, že u nás zůstaneš na večeři… Neříkej mi, žes na to zapomněla!“

„Aha. Ano, zapomněla.“

„Tys na to zapomněla,“ zopakovala Joséphine nevěřícně. Bolestně se jí to dotklo.

„Ale ne, tak to není… Nutně s tebou musím mluvit. Jsem totiž v Londýně. A je to příšerné, Jo, opravdu příšerné…“

Hlas se jí zlomil. Joséphine se polekala.

„Něco se stalo?“

„On se chce rozvést! Řekl mi, že je konec, že už mě nemiluje. Myslím, že umřu, Jo. Slyšíš mě?“

„Ano, ano,“ odpověděla Joséphine skoro šeptem.

„Má nějakou jinou.“

„Víš to jistě?“

„Ano. Bylo mi to divné hned od začátku, už jak se mnou mluvil. Díval se na mě, ale vůbec mě neviděl, jako bych ho vůbec nezajímala. Je to hrozné!“

„Ale ne… To si jen tak něco namlouváš!“

„Ujišťuji tě, že ne. Řekl mi, že mezi námi je konec, že se rozvedeme. Poslal mě spát do hotelu! Ach, Jo, dovedeš to pochopit? A dnes ráno, když jsem se vrátila, abych si s ním promluvila, byl pryč! Prý si šel vypít kávu někam ven! Víš, jak si rád po snídani čte noviny, sám, někde na terase v kavárně. Tak jsem si promluvila s Alexandrem a on mi všechno řekl!“

„Co ti řekl?“ zeptala se Joséphine s tlukoucím srdcem.

„Řekl mi, že se tatínek vídá s nějakou ženou, že spolu chodí do divadla a do opery, že u ní pak v noci často spí a že se pak vrací brzy ráno, aby si Alexandr ničeho nevšiml. Že si obleče pyžamo a potom dělá, jako že právě vstal, zívá a protírá si rukou oči… A že on, Alexandr, dělá, jako že o tom neví, aby si tatínek nedělal starost, protože – a teď se podrž, to jsem myslela, že fakt umřu – od té doby, prý, co se s tou ženou vídá, už vůbec není ustaraný, je veselý a vůbec se hodně změnil. Vždyť ti to povídám, řekl mi úplně všechno. Dokonce ví, jak se ta ženská jmenuje… Dottie Doolittlová. Ach, Jo! Myslím, že z toho fakt umřu…“

Já taky asi umřu, řekla si Joséphine a opřela se o kmen jakéhosi stromu.

„Jsem tak nešťastná, Jo! Co se mnou bude?“

„A co když si to Alexandr všechno vymyslel?“ řekla Joséphine a sama se k té myšlence hned upnula.

„Vypadal, že si je tím naprosto jistý. Mluvil úplně vážně a nezúčastněně, jako kdyby mi vysvětloval nějaký technický návod. Jako kdyby mi chtěl říct: To nic mami, hlavně z toho nedělej drama. Dokonce použil jedno slovo, takový legrační výraz… Řekl, že ta holka je jenom ‚přechodná záležitost‘. To je od něj hezký, že? Řekl to jenom proto, aby mě potěšil… Ach, Jo!“

„Ale kde teď vlastně jsi?“

„Na nádraží Saint Pancras. Za tři hodiny budu v Paříži. Mohla bych za tebou přijít, prosím tě?“

„Musím jet s Iphigénií nakoupit…“

„To je kdo, ta Iphigénie?“

„Naše domovnice. Slíbila jsem jí, že s ní zajedu do supermarketu, potřebuje koupit spoustu věcí na tu dnešní oslavu…“

„Já přijedu tak jako tak. Nechci být dnes sama.“

„Chtěla jsem jí ještě trochu pomoct s přípravami,“ odvážila se Joséphine, která Iphigénii slíbila, že jí pomůže nachystat pohoštění.

Hlas se Iris třásl, bylo jasné, že se každou chvíli rozpláče.

„Jsem úplně v koncích, odepsaná, hodím se tak leda do starého železa. Jsem stará!“

„Ale ne, to neříkej!“

„Můžu se za tebou rozjet hned z nádraží? Tašku mám s sebou. Nechci teď být sama. Mám pocit, že se zblázním.“

„Tak dobře. Budu na tebe čekat…“

„To jsem si opravdu nezasloužila! Kdybys věděla, jak se na mě díval! Jako bych tam vůbec nebyla! Bylo to příšerné!“

Joséphine zaklapla mobil. Byla úplně ohromená. „Toho, kdo vás miluje, snad můžete přimět k tomu, aby sklopil oči a nedíval se na vás, ale nemůžete to přikázat někomu, kdo po vás touží. Já tě miluji a toužím po tobě.“ A ona mu to věřila! Upnula se na to vyznání lásky, udělala si z něj svoji korouhev, která jí ukazovala cestu a pod kterou byla odhodlaná bojovat. Vůbec nic o lásce nevím. Nevyznám se v jejích spletitých cestách. Jsem nemožně naivní. A hloupá… Měla pocit, že ani nevydrží stát, nohy pod ní podklesávaly. Posadila se na první lavičku, kterou uviděla.

Zavřela oči a vyslovila ta dvě slova: Dottie Doolittlová. Je mladá, půvabná, může si dovolit nosit výrazné náušnice, má krásné zuby, takže je může často ukazovat v dokonalém úsměvu, není ničí sestra, poslouchá rockovou muziku a zpívá si La Traviatu, umí zpaměti recitovat Shakespearovy Sonety i Kámasútru. Než jsem se nadála, odsunula mě na vedlejší kolej. Odmetla mě z cesty jako hromádku suchého listí. Nic jiného ani nejsem. Nikdo mě nepotřebuje. Začnu žít zase sama. To ostatně už umím. Usínat na své straně postele, vedle polštáře, který je pečlivě vyžehlený a studený, a marně čekat, že někdo přijde a lehne si vedle mě. Sama, pořád jen sama. Nezbude mi ani malý zlomek toho snu, který jsem si hýčkala, ani kousíček vzácného filmu, který jsem si tak ráda přehrávala v hlavě se zavřenýma očima. A přesto, s jakou radostí jsem se mu tehdy o Vánocích vrhla do náruče! Vložila jsem do svého objetí všechnu opravdovost i své sny, jako by to byla moje první láska. Díky němu jsem si zase připadala mladá. Byla jsem připravená udělat pro něj cokoli. Čekat na něj, toužit po něm jen na dálku, těšit se z nevinného vyznání vepsaného jako věnování na první stránku knížky. Byla bych se s tím spokojila a dokázala bych na něj trpělivě čekat měsíce a roky.

Ucítila teplý dech na své paži, lekla se a rychle otevřela oči.

Vedle ní seděl černý pes a upřeně se na ni díval, s hlavou nakloněnou na stranu.

„Du Guesclin!“ řekla jakoby pro sebe, když poznala psa, kterého předešlý den viděla v parku. „Co ten tady dělá?“

Z huby mu stékaly tenké bílé provázky slin. Vypadal, že ho mrzí, že ji tady vidí sedět tak smutnou.

„Jsem hrozně smutná, víš?“

Naklonil hlavu na bok, jako by chtěl naznačit, že ji poslouchá.

„Miluju jednoho muže. Myslela jsem, že on mě miluje taky, jenže jsem se spletla. To je takový můj problém, víš, že vždycky každému hned uvěřím…“

Vypadalo to, že rozumí a čeká na pokračování jejího příběhu.

„Jednou večer jsme se políbili a pak jsme prožili týden bláznivého štěstí… Nic jsme si vlastně neřekli, skoro jsme se jeden druhého ani nedotkli, jen jsme se na sebe pořád dívali. Bylo to tak krásné, víš? Byla v tom síla, vášeň i něžnost… A pak, už ani nevím, co mě to popadlo, jsem mu řekla, aby šel pryč. A on šel.“

Usmála se na něj a pohladila ho po čenichu.

„A teď tady brečím na lavičce v parku, protože jsem se dověděla, že chodí s nějakou mladou holkou, a je mi to hrozně líto. Hrozně mě to trápí, Du Guescline, ani nevíš jak.“

Zatřepal hlavou, sliny se mu zachytily na chlupech převislých pysků a zaleskly se na slunci.

„Ty jsi mi ale divný pes! Ještě pořád nemáš svého pána?“

Sehnul hlavu, jako by tím chtěl říct: To je právě to, žádného nemám. A zůstal tak, v té zvláštní, jakoby pokorné poloze s hlavou u země. Jenom sliny mu pořád kapaly z huby.

„A co čekáš ode mě? Já si tě nemůžu nechat!“

Pohladila ho po hřbetě a přejela dlaní po dlouhé naběhlé jizvě na jeho pravém boku. Drsné chlupy měl na několika místech jakoby spečené do malých plošek.

„Jsi fakt hrozně ošklivý. Pan Lefloc-Pignel měl pravdu. Vidím, že máš ekzém… Ocas nemáš, usekli ti ho, jedno ucho ti padá dolů a to druhé je jenom takový pahýlek… Na výstavě bys první cenu za exteriér tedy nedostal, je ti to doufám jasný?“

Zvedl k ní oči. Měly trochu skelný výraz, a když se podívala blíž, všimla si, že jedno oko má trošku vystouplé a jakoby mléčné.

„A ještě jsi na jedno oko slepý! Ty jeden chudáčku!“

Mluvila na něj a přitom ho hladila po hlavě. Držel, ani se nehnul. Ani jednou nezavrčel a nepokusil se uhnout. Jenom k ní natáhl krk a přivřel oči.

„Ty máš hlazení rád, viď? Řekla bych ale, že jsi spíš zvyklý dostávat kopance!“

Dlouze vzdychl, jako by jí chtěl dát za pravdu. Musela se zasmát.

Prohlédla mu uši a podívala se i na vnitřní stranu stehen, jestli tam nemá nějaké tetování. Neviděla nic. Lehl si jí k nohám a trpělivě čekal. Hlasitě přitom dýchal. Došlo jí, že má asi žízeň. Ukázala mu prstem na vodu v jezeře, ale pak se zastyděla. To, co potřeboval, byla jeho vlastní miska s čistou vodou. Podívala se na hodinky. Měla už zpoždění. Rychle vstala. Pes taky. Rozběhla se a on s ní. Poslušně klusal vedle ní jako velký černý stín. Vybavily se jí Cuvelierovy verše:

Myslím, že jiného tak ošklivého

nenašli byste od Rennes až po Dinan

Rozpláclý nos, tmavá pleť,

postavy nevzhledné a nesouměrné

Nenáviděný otcem i matkou

jež si v hloubi srdce přáli

Aby zemřel nebo se utopil v řece.

Lidé jim ustupovali z cesty, když běželi kolem nich. Joséphine to přišlo k smíchu.

„Viděls to, Du Guescline? Vždyť oni se tě bojí!“

Zastavila se, podívala se na něj a povzdechla si nahlas:

„Co s tebou ale mám udělat?“

Stál tam a jenom rychle oddychoval, jako by jí chtěl říct: Tak už přestaň pořád přemýšlet a vezmi mě s sebou. Díval se na ni tím jedním zdravým okem, které mělo zvláštní sytou barvu jako starý rum, a zdálo se, že čeká na sebemenší znamení nebo náznak, že se rozhodla říct ano. Dívali se na sebe a vzájemně se měřili pohledem. On důvěřivě a trpělivě, ona nerozhodně a tázavě. Zvažovala spoustu věcí.

„Kdo tě bude hlídat, když půjdu do knihovny? A co když štěkáš a vyješ, když zůstaneš v bytě sám? Co na to řekne slečna de Bassonnièrová?“

Studeným čenichem se dotkl její dlaně.

„Du Guescline,“ povzdychla si Joséphine, „tohle není ani trochu rozumné.“

Zase se rozběhla a on za ní. Nevzdálil se od ní na krok. Když se zastavila, zastavil se taky. Když se rozběhla, dal se do klusu. Posadil se vedle ní, když zůstala stát na červenou, a vyskočil, jakmile poznal, že se chystá vyběhnout. Respektoval její rychlost a okamžitě se jí přizpůsobil. Sledoval ji až k domu. Když otevřela dveře, proklouzl jí za zády. Počkal, až přijede výtah, a rychle do něj nastoupil hbitě jako pašerák, který moc dobře ví, že umí oblafnout nepřítele, a je na to patřičně hrdý.

„Myslíš, že tě nevidím?“ řekla Joséphine a zmáčkla knoflík s číslem jejich poschodí.

Pořád na ni upíral ten dojemný pohled, kterým jako by jí říkal, že jeho osud je teď v jejích rukou.

„Poslyš, na něčem se spolu dohodneme. Nechám si tě týden, a když se budeš chovat slušně, tak tu lhůtu o týden prodloužím. A pak zase o další… Když ne, odvedu tě na policii a oni tě dají do útulku.“

Dlouze zívl, což zřejmě mělo znamenat, že souhlasí.

Vešli do kuchyně. Zoé právě snídala. Zvedla hlavu a překvapeně zvolala:

„Teda, mami! Tomu říkám pořádný hafan! To tedy není žádná malá rukavice!“

„Našla jsem ho u jezera a on jde od té doby pořád za mnou.“

„Určitě je opuštěný! Vidělas, jak se na nás dívá? Necháme si ho, že jo, mami? Řekni, že ano!“

Najednou zase našla slova. Samým vzrušením jí zčervenaly tváře. Jako by se vrátily staré časy. Joséphine se zatvářila, že váhá. Zoé řekla prosebným tónem:

„Vždycky jsem si strašně přála mít velkého psa! Vždyť to dobře víš.“

Pes se díval střídavě z jedné na druhou. Vnímal úzkost i prosebný tón v hlase Zoé i zřejmý klid Joséphine, která našla zase společnou řeč se svou dcerkou a teď si to náležitě vychutnávala.

„Připomíná mi Modrého psa, víš kterého myslím? Z toho příběhu, co jsi nám četla vždycky večer před usnutím, když jsme byly malé. Byl hrozně strašidelný a my jsme pak v noci dlouho nemohly usnout a zdály se nám hrůzostrašné sny…“

Joséphine si na to dobře pamatovala. Když na Modrého psa zaútočil Lesní duch, napodobila vždycky hrozivý hluboký hlas, a to Zoé hned zmizela pod peřinou.

Natáhla k ní ruce. Zoé se jí vrhla do náruče.

„Opravdu chceš, abychom si ho nechaly?“

„Ano, ano! Když si ho nenecháme, nikdo ho nebude chtít a on zůstane sám.“

„Ale budeš se o něj starat? Budeš ho chodit venčit?“

„Budu, slibuju! Tak už řekni, že je náš!“

Joséphine viděla, jak na ni Zoé upírá prosebný pohled. Jedna otázka ji pálila na rtech, ale nevyslovila ji. Počká, až se Zoé sama rozhodne jí to říct. Přitiskla dcerku k sobě a potichu řekla: „Tak dobře.“

„Mami, já mám tak hroznou radost! Jak mu budeme říkat?“

„Du Guesclin. Černá doga z brocéliandského hvozdu.“

„Du Guesclin,“ opakovala Zoé a hladila ho po hlavě. „Myslím, že potřebuje vykoupat. A asi má hlad.“

Du Guesclin zavrtěl tím malým pahýlkem, co měl místo ocasu, a odešel za Zoé do koupelny.

„Přijde sem Iris. Otevřeš jí, prosím tě?“ zavolala za ní Joséphine už z chodby. „Já jedu s Iphigénií na nákup.“

Slyšela, jak jí Zoé z koupelny odpovídá „ano, mami“ a přitom něco povídá psovi. Joséphine odcházela za Iphigénií a byla celá šťastná.

Nesmí mu zapomenout koupit nějaké granule.

„A tak teď mám psa!“ oznámila Joséphine Iphigénii.

„No tak vidíte, paní Cortèsová. To ho budete muset chodit pozdě večer venčit. Nebudete se bát?“

„Bude mě bránit. Když půjdu s ním, nikdo si netroufne mě napadnout.“

„Tak proto jste si ho nechala?“

„To mě ani nenapadlo. Seděla jsem na lavičce a…“

„Přišel až k vám a pak už jste se ho nedokázala zbavit? No vy jste dobrá! Vy taky myslím zachraňujete, na co přijdete! Tak já teda mám všechno: seznam i tašky, protože ty už teď zadarmo nikde nedávají, musíte za ně platit. Jako za všechno, konec konců! Tak jsem hotová. Můžeme jet.“

Joséphine si ještě pro jistotu sáhla do kapsy, jestli tam má klíč od Lucova bytu.

„Musím se na minutku zastavit u jednoho známého, jenom mu předám klíč.“

„Počkám na vás v autě.“

Joséphine se špičkami prstů dotkla klíče v kapse a pomyslela si, že ještě docela nedávno by měla bláznivou radost, že ten klíč vůbec může mít u sebe.

Zaparkovala před domem, kde Luca bydlel, vystoupila a podívala se do oken jeho bytu. Okenice byly zavřené. Není doma. Ulehčeně si oddechla. Podívala se do přihrádky u spolujezdce, jestli by nenašla obálku. Jedna tam byla, sice použitá, ale to Joséphine nevadilo. Vytrhla list ze zápisníku a spěšně na něj napsala stručný vzkaz: „Luco, s tím klíčem to nebyl dobrý nápad. Vracím Vám ho a přeju Vám hodně štěstí. Joséphine.“ Přečetla si ještě jednou, co napsala. Iphigénie se diskrétně dívala z okna. Přeškrtla větu o dobrém nápadu a napsala jen „Vracím Vám klíč.“ Přepsala vzkaz na čisto na další vytržený list a vložila ho do obálky. Nechá ji Lucovi u domovnice.

Tu zastihla, právě když luxovala ve svém bytě. Přišla Joséphine otevřít s vysavačem v ruce, hadici měla přehozenou kolem ramen, takže to vypadalo jako nějaké legrační umělohmotné boa. Josépine se představila a zeptala se, jestli by u ní mohla nechat obálku pro pana Lucu Giambelliho.

„Myslíte Vittoria Giambelliho?“

„Ne, Lucu. Jeho bratra.“

„Ale tady žádný Luca Giambelli nebydlí!“

„Ale ano,“ usmála se Joséphine. „Takový vysoký, tmavovlasý. Nosí skoro pořád sportovní kabát s našitými kapsami a má vlasy hodně do čela…“

„To je Vittorio,“ řekla domovnice a opřela se o nástavec vysavače.

„Ne, Luca. Jeho dvojče.“

Domovnice potřásla hlavou a sundala si z ramen tu hadici.

„Tak toho neznám.“

„Bydlí v pátém patře.“

„Tam bydlí Vittorio Giambelli. Ale žádný Luca…“

„Ale no tak!“ Joséphine už se rozčílila. „Už jsem tady u něj byla. Můžu vám popsat, jak to u něj v bytě vypadá. Taky vím, že má bratra, dvojče, který se jmenuje Vittorio a je manekýn, ale ten tady nebydlí.“

„No právě že ten tady bydlí! Ale ten druhý ne! Toho jsem ještě nikdy neviděla! Ostatně ani nevím, že by měl bratra. Nikdy se mi o něm nezmínil! Nejsem přece padlá na hlavu!“

Opravdu se jí to dotklo a vypadala, že Joséphine zabouchne dveře před nosem.

„Můžete mi věnovat ještě minutku, prosím vás?“ zeptala se Joséphine.

„No tak pojďte, ale upozorňuju vás, že nemám času nazbyt. Práce mi stojí.“

Ukázala jí rukou, aby šla dál. Bylo vidět, že jí to žádnou velkou radost nedělá. Odstrčila vysavač trochu stranou a hadici hodila na zem.

„Ten, kterého znám já, se jmenuje Luca,“ začala Joséphine, aby to celé shrnula a dobrala se konečně nějakého výsledku. Obálku s klíčem držela stále v ruce. „Píše práci o slzách ve středověku pro nějakého italského vydavatele. Tráví spoustu času v knihovně, vypadá trochu jako věčný student. Většinu času je zachmuřený, působí melancholickým dojmem, nijak často se neusmívá…“

„No to opravdu ne! Nemá totiž dobrou povahu! Pro každou maličkost hned vyletí. Však taky trpí na pálení žáhy. To je tím, že se špatně stravuje. To ale není nic zvláštního, žádnej chlap, co žije sám, si nikdy nic pořádnýho neuvaří!“

„No tak vidíte, že mluvíme o tom samém.“

„Ano, ano. Lidi, co mají špatný trávení, bývají nevyzpytatelní. To dělají ty žaludeční šťávy. A on je přesně takovej. Jeden den se na vás usmívá a podruhý se tváří jako kakabus. To je Vittorio, vždyť vám to říkám. Učiněný krasavec. Dělá reklamy v časopisech a jeho fotky bývají i na velkých bilboardech…“

„Ne! Já mluvím o jeho bratrovi, Lucovi!“

„Ale vždyť vám povídám, že žádnej Luca neexistuje! Jenom Vittorio, a ten má to špatný trávení! Já tady odtud mám přehled, co se v domě děje, a taky mu nosím poštu! A na obálce není nikdy napsáno Luca, ale Vittorio! A na dopise to přece máte černé na bílém! Vittorio, žádnej Luca. Taky mu nosím dopisy s průvodkou, když má zaplatit pokutu, a vždycky je tam Vittorio. A upomínky za nezaplacené účty, taky pro Vittoria. Tady prostě žádnej Luca nebydlí! Vy mi pořád nevěříte, že jo? Však ale máte jeho klíč! No tak tam nahoru zajděte a přesvědčte se sama!“

„Ale já už jsem tam byla a vím, že tam bydlí Luca Giambelli.“

„A já vám říkám, že je jenom jeden a jmenuje se Vittorio. Je manekýn a má potíže se žaludkem. Věčně ztrácí doklady nebo klíče a nedivila bych se, kdyby jednou ztratil i svou vlastní hlavu! Taky už mockrát strávil noc na policii. Tak mi už přestaňte vykládat, že jsou dva, když je jenom jeden! A řeknu vám, ještě že tak, protože kdyby byli dva, tak to bych se z toho musela zbláznit!“

„To není možné,“ řekla Joséphine potichu. „Je to určitě Luca.“

„Jmenuje se Vittorio, Vittorio Giambelli. Znám i jeho matku. Mluvila jsem s ní. Ta má s ním taky jenom samý trápení… Jediný dítě, a takhle se chová! To si nezasloužila. Viděla jsem ji na vlastní oči, jako teď vidím vás. Tady na té židli seděla…“

Ukázala na židli, na které spala velká šedá kočka.

„Plakala a vyprávěla mi, co všechno s ním už prožila a co jí kdy udělal. Však bydlí nedaleko odtud. V Gennevilliers. Klidně vám dám její adresu, jestli chcete…“

„To není možné,“ opakovala Joséphine pořád dokola. „Přece se mi to všechno jenom nezdálo…“

„Bojím se, že vám navykládal spoustu nesmyslů, milá paní. Škoda že není doma. Odjel do Itálie. Do Milána. Na módní přehlídku. Vrátí se až pozítří. Vittorio Giambelli. Teda dojem on udělat umí, to zase ano. V bytě si všechno zařídil sám, nábytek a obrazy a tak… Na parádu, to on si potrpí.“

Domovnice brblala, jako by to byla ona, koho oklamal.

„Toho Lucu si určitě vymyslel, aby se udělal zajímavějším. Je úplně nepříčetný, když o něm někdo řekne, že pózuje pro časopisy. Ale co je na tom? Však ho to živí, ne? Copak myslíte, že mě to baví, že věčně jenom uklízím po cizích? Ale je to moje práce, tak co nadělám! A když uvážíte, kolik mu je! V jeho věku by už snad mohl mít trochu rozum.“

„Ale to všechno vůbec nedává smysl!“

„Lže, jak když tiskne, to je to! Ale jednou špatně skončí, dejte na má slova! Protože jak mu někdo řekne něco, co se mu nelíbí, tak to je hned oheň na střeše! Dokonce už se tady v domě párkrát ozvaly hlasy, že by bylo nejlepší, kdyby se odstěhoval. A to už musí být, to vám řeknu! Jednou se tak rozčílil na jednu starou paní, co sem přišla a chtěla po něm, aby jí podepsal fotografii, že jsem se bála, že jí něco udělá. To byste musela vidět! Hodil po ní zásuvku a málem ji trefil přímo do obličeje! Víte, některý lidi by patřilo zavřít do blázince!“

„Tomu bych nikdy nevěřila,“ řekla Joséphine tiše.

„Nejste první, které něco takového vyvedl! A bohužel asi ani poslední.“

„Neříkejte mu, prosím vás, že jsem tady byla, ano?“ požádala ji Joséphine. „Nechci, aby věděl, že to vím. Moc vás o to prosím, je to důležité…“

„Jak chcete. Mě to nic nestojí, a když s ním nebudu muset mluvit, budu leda ráda… Ale co ten klíč? Necháte si ho?“ A ukázala na obálku.

Joséphine přikývla. Pošle mu ji poštou.

Předstírala, že odchází, počkala, až domovnice zavře dveře, vrátila se zpátky a posadila se na schody. Slyšela, jak zase pustila vysavač. Potřebovala se chvíli vzpamatovat, než se vrátí zpátky k Iphigénii. Ten muž z reklamy na spodní prádlo, co se tak mračil z plakátu, byl tedy Luca. Vzpomněla si, že ještě dřív, když spolu teprve začínali chodit, byla období, kdy úplně zmizel a neozýval se jí. Nikdy jí neřekl, co dělá nebo kde je. Pak se po nějakém čase zase objevil jakoby nic. Nikdy se ho netroufla na to zeptat.

Takže kdo to vlastně byl? Vittorio nebo Luca? Vittorio, který snil o tom, že bude Luca? Nebo Luca, který se zapletl do lži o Vittoriovi? Čím víc o tom přemýšlela, tím se celá ta historka víc a víc zamotávala. Měla pocit, že se ocitla v hluboké propasti a nemůže z ní teď ven.

Takže vede dvojí život. Je manekýn, který nenávidí své povolání, i erudovaný vědec, což je práce, kterou uznává a po které touží… To by pak vysvětlovalo, proč byl tak odtažitý a proč jí stále vykal. Nemohl se k ní přiblížit, protože měl strach, že by ho pak lehce odhalila. A nemohl se jí ani otevřít, protože tím by riskoval, že jí na sebe všechno prozradí.

Když si s ní tehdy v listopadu, v den, kdy pak byla přepadena, domlouval schůzku, řekl jí: „Musím s vámi mluvit, Joséphine, je to důležité.“ Možná se jí s tím vším chtěl svěřit a vymotat se z bludného kruhu lží. Jenže si to v poslední chvíli rozmyslel a na schůzku pak nepřišel. Zřejmě ztratil odvahu. Potom ale ani není divu, že nevěnoval pozornost tomu, co jsem mu vyprávěla. Byl myšlenkami úplně jinde. Musel být ostražitý a úzkostlivě hlídat každou svou lež, jako když žonglér koutkem oka sleduje všechny míčky, které má v tu chvíli ve vzduchu. Musí to být dřina, takhle lhát. A je k tomu potřeba hodně dobrou a promyšlenou organizaci a přípravu. Takový lhář musí být neustále ve střehu. A to vyžaduje spoustu energie.

Vstala a vydala se k autu, kde na ni čekala Iphigénie. Unaveně se posadila za volant. S očima upřenýma do prázdna otočila klíčkem a nastartovala.

„Je vám dobře, paní Cortèsová? Stalo se vám něco? Vypadáte hrozně otřeseně!“

„To nic, Iphigénie. Za chvíli to přejde.

„Jste úplně bledá. Jako byste viděla nějaké zjevení!“

„Možná by se to dalo tak nazvat.“

„Je to vážné?“

„No, bohužel docela ano…“ vzdychla těžce Joséphine a snažila se dávat přitom pozor na cestu. Nechtěla minout odbočku k Intermarché.

„Co naděláte, paní Cortèsová, to je život!“

A zastrčila si energicky zpátky pod šátek uvolněnou kadeř.

„Víte, Iphigénie,“ řekla Joséphine, které se trochu dotklo, že Iphigénie její situaci tak rychle zařadila mezi „těžkosti, které člověka potkají v životě“ a tím to pro ni zjevně skončilo, „můj soukromý život byl dlouhou dobu dost pochmurný a jednotvárný. Takže na neočekávané události nejsem moc zvyklá.“

„Tak to s tím ale budete muset rychle začít. Život není žádná klidná procházka růžovým sadem. Někdy to tak možná vypadá, ale takové období netrvá nikdy moc dlouho a pak vám život zase začne házet pod nohy všelijaký klacky!“

„Já bych chtěla, aby se ten šílený kolotoč zase aspoň na chvíli zastavil!“

„No jo, jenomže o tom vy nerozhodujete…“

„To vím, ale můžu si to aspoň přát, no ne?“

Iphigénie posměšně odfrkla, aby dala najevo, že by s tím každopádně neměla moc počítat. V tu chvíli už Joséphine uviděla o kus dál před nimi ústí ulice, která vedla k Intermarché, a zahnula tam.

Naplnily dva nákupní vozíky až po okraj zásobami jídla a pití. Iphigénie měla velké oči, Joséphine se ji snažila v tom jejím rozletu trochu mírnit. Nevěřila, že přijde moc lidí. Pan a paní Mersonovi, Van den Brockovi i pan Lefloc-Pignel slíbili, že přijdou alespoň na chvilku, dva manželské páry z bloku B a stará paní, která žila sama a Joséphine ji vídala venčit malého bílého pudlíka, také slíbili, že přijdou. Potom Iris, Zoé, ale ti ostatní? Silně o tom pochybovala. Iphigénie vyrobila pozvánku, pověsila ji do vestibulu a očekávala hojnou účast všech, co bydlí v bloku B. Ti totiž nejsou jako lidi od vedle, z bloku A, a nedělají ze sebe žádný hogo fogo, řekla jí onehdy. Ti druzí stejně řekli, že přijdou jen proto, aby se zavděčili vám, ne mně.

„Poslyšte, Iphigénie, nechcete mi snad namluvit, že tady v našem domě zuří třídní boj?“

„Říkám jenom, co si myslím. Bohatí jsou vždycky rádi zase s bohatýma. Chudým to potíže nedělá, ti se mezi ně klidně vmísí. Nebo spíš by se rádi vmísili, ale beztak jim to moc nejde, protože bohatý lidi jim to většinou nedovolí.“

Joséphine už tehdy měla na jazyku, že to od ní nebyl zrovna nejrozumnější nápad snažit se dát dohromady lidi, kteří se jinak během celého roku tváří, že se navzájem ani nevidí. Ale proč bych to dělala, řekla si pak. Bude možná lepší zachovat si pozitivní postoj a trochu toho nadšení. Jenže se jí to moc nedařilo. Philippova zrada a všechny ty Lucovy lži jí vzaly veškerý elán. A teď aby ještě řešila, kdo se s kým snese a kdo ne!

Iphigénie polohlasně počítala, kolik bude potřeba koupit chlebíčků, papírových ubrousků, plastových kelímků, oliv, burských oříšků, plátků studeného roastbeefu a kořeněných párečků, kolik se asi vypije lahví bublinkových minerálek a vína. Odškrtávala si jednotlivé položky na seznamu, který si přinesla s sebou z domu. Přidala ještě láhev Coca-Coly pro děti a jednu whisky pro mužské účastníky večírku. Joséphine dala do košíku velký pytel granulí pro psy s označením Senior. Kolik roků může tomu Du Guesclinovi tak asi být?

Když přišly k pokladně, Iphigénie hrdě vytáhla peněženku. Joséphine ji nechala. Pokladní se zeptala, jestli má jejich věrnostní kartu. Iphigénie se obrátila k Joséphine:

„Teď je ta správná chvíle, abyste ji vytáhla. A já vám na ni nechám načíst body za celý tenhle nákup.“

Bylo na ní vidět, že se na ten okamžik těšila a teď si ho užívá. Stála tam s bankovkami v ruce a čekala. Joséphine podala prodavačce svou kartu.

„Kolik bodů je tam teď?“ zeptala se Iphigénie netrpělivě.

Pokladní trochu zvedla obočí a znuděně se podívala na displej.

„Nula.“

„To není možné!“ zvolala Joséphine. „Ještě nikdy jsem ji nepoužila!“

„To je sice možné, ale na účtu máte nulu.“

„No tohle teda, paní Cortèsová!“

Joséphine na ni užasle zírala.

„Já tomu nerozumím…“ zamumlala. Byla v rozpacích. „Ještě nikdy jsem ji přece nepoužila!“

Hned ji napadlo, že celé té reklamní akci s věrnostními kartami stejně nikdy nevěřila. Myslela si, že je to jen další bouda ušitá na zákazníky, způsob, jak se elegantně zbavit neprodejných zásob paštik s prošlou záruční lhůtou, plesnivého sýra, punčocháčů, které jsou zteřelé a rozpadnou se hned, jakmile si je člověk poprvé oblékne, nebo obyčejné zubní pasty s vychvalovanými účinky proti zubnímu kazu.

„To musí být nějaký omyl. Zajděte pro vaši vedoucí,“ řekla Iphigénie, která byla zjevně rozhodnutá, že něco takového si nemůžou nechat líbit.“

„Nechte to být, Iphigénie, jenom tím ztrácíme čas…“

„Tak to ne, paní Cortèsová. Nakoupila jste tady a máte na ty body nárok. Možná je to jenom nějaká chyba tady na pokladně…“

Pokladní, viditelně unavená z toho, že je jí dvacet let a musí tady sedět u pokladny a přejíždět čtečkou kódy u zboží, nakonec sebrala zbytek svých sil a zazvonila na zvonek. Za okamžik přišla čilá šedovlasá paní, která se představila jako vedoucí úseku pokladen. Vyslechla je a věnovala jim laskavý úsměv, který měla připravený pro klienty, kteří mají nějaký problém. Pak je požádala, aby měly chvilku strpení, že to okamžitě zjistí.

Zajely s vozíky trochu bokem a čekaly. Iphigénie potichu hudrovala. Joséphine myslela na to, že je jí naprosto jedno, jestli jí někdo ty body odčerpal nebo ne. Celý dnešní den je hodně podivný. Všechno se ztrácí a mizí v nenávratnu: body na věrnostní kartě i muži.

Po chvíli viděly, jak se k nim hlavní pokladní vrací. Jaksi podivně se při chůzi natřásala a našlapovala, jako kdyby při každém kroku špičkou boty chtěla zamáčknout špačka od cigarety. Vypadala přitom trochu jako hříbátko, které neví, co si počít s tak dlouhýma a neobratnýma nohama.

„S vaší kartou je všechno v naprostém pořádku, paní Cortèsová. Za poslední tři měsíce byla několikrát použita při placení v našem obchodním řetězci…“

„Ale… To není možné!“

„Ale ano, paní Cortèsová. Právě jsem si to ověřila a skutečně…“

„Ale já vám říkám, že…“

„Jste si jistá, že máte k vašemu účtu jen jednu kartu?“

Antoine! Antoine má přece taky jednu!

„Můj manžel…“ podařilo se Joséphine ze sebe vysoukat. „On…“

„Zřejmě ji použil a zapomněl vám o tom říct. Protože jak jsem si právě ověřila, ty platby skutečně proběhly. Kdybyste chtěla, můžu vám vyjet data nákupů a nějaké podrobnější informace.“

„Ne, to je zbytečné,“ řekla Joséphine. „Moc vám děkuji.“

Vedoucí úseku pokladen se na ně ještě jednou usmála. Byla viditelně spokojená, že se jí podařilo tento problém zdárně vyřešit, a odhopkala tím svým legračním způsobem zpátky do kanceláře.

„Ten váš manžel je teda dobrej, paní Cortèsová! Nebydlí s vámi, ale body vám klidně vyfoukne! Ale co se vlastně divím! Jsou jeden jako druhej! Všichni nás akorát chtějí vzít na hůl. Doufám, že mu to pěkně vytmavíte, až ho příště uvidíte!“

Jakmile se Iphigénie jednou dostala do ráže, nemohla se zastavit a bez ustání dštila síru na celé mužské pokolení. Zabouchla za sebou rázně dveře od auta a ještě pořád si pro sebe polohlasně něco brblala, i když už Joséphine nastartovala a vyjela z parkoviště.

„Opravdu nechápu, jak dokážete být tak klidná, paní Cortèsová!“

„Já myslím, že v některé dny by člověk raději neměl vůbec vstávat z postele a když už vstane, neměl by aspoň vycházet z bytu.“

„Taky jste si všimla, že špatných zpráv přichází vždycky několik naráz? Protože jestli to tak opravdu je, tak potom vás ještě nějaká nepříjemnost teprve čeká.“

„To mi říkáte, abych se na to mohla připravit?“

„Možná jste se měla ráno podívat na svůj horoskop.“

„Tak to ani náhodou! A navíc si myslím, že už jsem si to dneska vybrala i s úroky. Skutečně nevím, co by se mi tak ještě mohlo stát!“

„Nechval dne před večerem, říkávala moje babička,“ zasmála se Iphigénie a zase tak legračně odfrkla.

Večírek se rozjel na plné obrátky. Joséphine a Iphigénie nosily až do poslední chvíle židle a rozmisťovaly je po bytě, mazaly ančovičkovou pomazánku na plátky toustového chleba, otvíraly láhve vína, koly a šampaňského. Šampaňské přinesli hosté z budovy B.

Iphigénie to předpověděla dobře. Budova B byla zastoupena hojně, zatímco z A tam zatím kromě manželů Mersonových a jejich syna Paula, Joséphine, Iris a Zoé nedorazil nikdo.

„Podívej se, mami, ten kluk nám sní všechny chlebíčky,“ řekla malá Clara a ukázala prstem na Paula, který do sebe bezostyšně ládoval jeden chlebíček za druhým.

„Poslyšte, paní Mersonová, copak vy mu doma nedáte najíst?“ obrátila se Iphigénie na paní Mersonovou a Paula přitom lehce pleskla přes prsty.

„Paule, chovej se slušně!“ okřikla ho paní Mersonová svým dobře modulovaným hlasem.

„To jsou dneska lidi! Děcka si nadělají, to jo, ale že by se pak starali, aby je taky vychovali, to už ne!“ hubovala Iphigénie a plácla Paula ještě jednou.

Ten se jenom ušklíbl, utřel si mastné prsty o džínsy a přesunul se ke stolu, kde byl talíř s kuřecími plátky v rosolu.

Majitelka bílého pudlíka zatím s viditelným zaujetím rozmlouvala se Zoé. Ta jí vyprávěla, jak koupala Du Guesclina a jak on si pak pochutnal na své první misce granulí.

„Pustil se do nich, jako by nejedl nejmíň týden. A potom přišel za mnou a lehl si mi k nohám. Myslím, že mi tím chtěl dát najevo, že se mu ulevilo a že mi je za to vděčný.“

Stará paní ji pochválila, jak hezky o svém psu mluví, a poradila jí, kam by s ním měla chodit k veterináři.

„Ale proč? Vždyť není nemocný. Měl jenom hrozný hlad…“

„Ale budeš ho muset nechat naočkovat… To se dělá každý rok.“

„Aha, tak dobře,“ odpověděla Zoé, která neustále jedním okem pozorně sledovala dveře. „A říkáte, že každý rok?“

„Určitě musí mít očkování proti vzteklině, to je povinné,“ pokývala hlavou stará paní a sevřela pevněji svého pejska v náruči. „S Arturkem tam chodíme na den přesně! A taky ho budeš muset pravidelně koupat, jinak bude mít blechy a bude se ti pořád škrábat…“

„Pfff!“ ušklíbla se Zoé. „Du Guesclin je pes, co žil až doteď venku. Není to žádný pokojový mazlíček, kterému nechávají stříhat drápky v psím salonu!“

Pán se zjevně neudržovaným chrupem a jeho manželka, nacpaná v levném konfekčním kostýmku, probírali se starou paní, která to viditelně přehnala s pudrem, růst cen nemovitostí v této čtvrti, zatímco nenápadní manželé z horního patra halasně blahopřáli Iphigénii k jejímu štěstí v loterii a blahořečili nebesům, že jí dopřála takovou výhru.

„Sázet v loterii není možná nejmorálnější, přece jenom je to hazard, ale ve vašem případě je to opravdu zasloužená výhra! Vždyť co se tady v domě od rána do večera nauklízíte!“

„To byste tak mohli zkusit zmínit před slečnou de Bassonnièrovou,“ zasmála se Iphigénie. „Ta si nikdy nenechá ujít příležitost, aby mě mohla kvůli něčemu peskovat nebo mi něco vytknout, a pořád se mě snaží odtud vyštípat. Ale to se jí jen tak nepodaří. Nehnu se odtud, když mám teď z bytu učiněný palác!“

Pan Sandoz se hrdě narovnal a vypnul prsa. Slovo „palác“ ho zahřálo u srdce. Popošel blíž k Iphigénii. Udělala si na dnešek růžový přeliv a konečky vlasů si obarvila na modro. Na sobě měla červené kostičkované šaty. Úžasná žena! Včera večer, když složil poslední kus nábytku a postavili ho na jeho místo, jí pošeptal do ucha: „Iphigénie, vy vypadáte tak svěže jako na jaře tráva!“ Ona myslela, že říká jako „Veselá kráva“, a vyprskla smíchy. Zadíval se na ni, pohladil ji očima a smutně vzdychl. Rozhodl se, že se nenápadně vytratí. Nikdo si jeho odchodu ani nevšimne. Tak to ostatně bylo vždycky. Jeho přítomnost nikdo neregistroval.

„Ale ona slečna de Bassonnièrová přece není tak zlá. Jenom hájí naše zájmy a dělá to, jak nejlépe umí!“ řekl jakýsi pán v baretu se stužkou Čestné legie v knoflíkové dírce.

„Je to stará čarodějnice!“ zasáhl do hovoru pan Merson. „Je vidět, že jste včera nebyl na schůzi. To byste koukal, jak se tam zase vyznamenala! Však jsem vás tam postrádal…“

„Dal jsem slečně de Bassonnièrové plnou moc, aby za mě v mé nepřítomnosti hlasovala,“ řekl ten muž a otočil se k němu zády.

„No tak to je potom chyba na mé straně,“ zasmál se pan Merson. „Ať je to jak chce, jedna věc je jistá. Dneska večer ji tady určitě neuvidíme.“

„A co pan Piranelli? Ten se ještě taky neobjevil?“ zeptala se paní s pudlíkem.

„Asi ho maminka tak pozdě večer nepustila. Ta ho drží pěkně zkrátka! Jedná s ním, jako kdyby mu bylo dvanáct. On se jí sice snaží dělat leccos za zády, ale vždycky mu na to přijde a potrestá ho! Sám se mi s tím svěřil. Víte, že opravdu večer nesmí chodit ven? Vsadím se, že bude ještě panic!“

Iris seděla nenápadně v rohu na jedné z těch nových židlí, které Joséphine s Iphigénií koupily v Ikei, a pozorovala společnost, která se tu sešla. To jsem tedy klesla pěkně hluboko, říkala si v duchu. Sedím tady, místo abych byla ve Philippově krásném bytě v Londýně. Teď jsem tam mohla přerovnávat drobné sošky na krbové římse, aby si uvědomil, že jsem tam byla, nebo hezky poskládat kašmírové šály, a místo toho trčím tady, v domovnickém bytě, poslouchám pitomé řeči, které mě vůbec nezajímají, a odmítám nechutné chlebíčky a levné šampaňské. Když pominu pana Mersona, který ze mě ještě, co jsem přišla, nespustil oči, tak tady není jediný alespoň trochu zajímavý muž. To je celá Joséphine. Vždycky si vybere někoho naprosto bezvýznamného a začne se s ním přátelit. Pane Bože! Co teď se mnou bude? Myšlenky ji stále vedly zpátky do Londýna, připadalo jí, že pořád ještě jde tou nekonečně dlouhou bílou chodbou a nemůže najít východ.

„Vaše sestra je okouzlující,“ pošeptal pan Merson Joséphine do ucha. „Možná trochu chladná, ale však já už bych ji dokázal rozehřát!“

„Pane Mersone, ovládejte se!“

„Já mám rád náročné ženy, takové ty, co se tváří jako nedobytná tvrz, ale stačí, když je chlap povalí na postel, a ony pak rychle roztají… Co takhle jedno číslo ve třech, paní Cortèsová? Nedala byste si říct?“

Joséphine jeho nečekaný návrh vyvedl z míry a okamžitě celá zrudla.

„No vida, zdá se, že jsem uhodil hřebíček na hlavičku! Už jste to někdy zkusila?“

„Pane Mersone!“

„To je chyba! Milovat se s někým a nezabývat se přitom city a tím, kdo koho vlastní, je báječné… Člověk se může cele oddat, ale přitom se nemusí vázat. Srdce a duše si mohou odpočinout, zatímco těla se zmítají v rozkoši… Vy jste moc vážná!“

„A vy zase vůbec!“ odsekla Joséphine a rychle se k němu otočila zády a zamířila k Zoé, která se každou chvíli malomyslně dívala ke dveřím.

„Ty se tady nudíš, viď? Nechceš už jít nahoru za Du Guesclinem?“

„Ne, ne…“

Shovívavě se na matku usmála.

„Ty někoho čekáš?“

„Ne. Proč?“

Určitě na někoho čeká, to jinak není možné, uvažovala Joséphine. Na tváři své dcery postřehla výraz, který tam dřív nebyl. Ještě u snídaně to byla moje malá holčička a do večera se z ní stala skoro dospělá žena. Může to být tím, že se zamilovala? Mohla by to být první láska… Původně si myslela, že se jí líbí Paul Merson, ale dnes jí neušlo, že se na něj za celý večer ani jednou nepodívala. Moje holčička a zamilovaná? Srdce se jí sevřelo. Jaká asi bude, až dospěje? Bude jako Hortense nebo jako já? Tvrdá jako křemen nebo naivně sentimentální? Nedokázala se rozhodnout, co by jí měla přát víc.

Iphigénie otvírala skříňky, ukazovala na požádání jejich vnitřní uspořádání, vysvětlovala, proč se rozhodla právě pro ty barvy, které nakonec použili, tu a tam narovnala nějaký zarámovaný plakát, poslouchala pozorně všechny komentáře, i ty kritické, a podle nakrčení obočí bylo vidět, že si je bere k srdci. Léo a Clara pobíhali mezi hosty, nosili podnosy s jídlem a rozdávali papírové ubrousky. Pak najednou začala hrát hudba. To Paul Merson pustil rádio a zkoušel naladit nějakou stanici s taneční muzikou.

„Bude se tančit?“ zeptala se paní Mersonová, protáhla se a vypjala přitom hruď. „Večírek bez hudby je jako šampaňské bez bublin!“

Právě ten okamžik si vybrali pro svůj příchod pan Lefloc-Pignel, Gaétan a Domitille. V závěsu za nimi přišli Van den Brockovi a jejich dvě děti. Tvořili zvláštní skupinku. Hervé Lefloc-Pignel, urostlý a usměvavý. Van den Brockovi působili jako vždy naprosto nesourodým dojmem, on bledý, ona usměvavá, on si nervózně mnul své téměř pavoučí paže, ona zvědavě rejdila očima z místa na místo. Atmosféra na večírku se rázem proměnila. Všichni jako by začali být ve střehu, kromě paní Mersonové, která se dál klidně vlnila v rytmu hudby.

Joséphine si všimla, jak se Zoé upřeně dívá na Gaétana a snaží se zachytit jeho pohled. Tak tohle je on. Když šel kolem ní, něco jí pošeptal do ucha a ona sklopila oči a začervenala se. Takže nejspíš bude přece jenom jako já, uzavřela svou úvahu Joséphine. Trochu ji to zjištění přece jenom překvapilo.

Příchod tolika zástupců budovy A přinesl ochlazení. Iphigénie si toho hned všimla a spěchala nově příchozím nabídnout šampaňské. Zahrnovala je úsměvy a Joséphine postřehla, že i ona je v rozpacích. Přitom když s ní nakupovala v Intermarché, měla silné řeči, teď však byla najednou jaksi zakřiknutá.

Paní Lefloc-Pignelová nepřišla. Hervé Lefloc-Pignel poblahopřál Iphigénii k úspěšnému dokončení úprav, Van den Brockovi se také připojili. Brzy se kolem nich vytvořil hlouček lidí, kteří se k nim chovali ze zřejmým respektem. Joséphine to udivilo, ale pak si řekla: Vlastně proč ne? Skutečnost, že někdo má peníze, bydlí v exkluzivním bytě a nosí zjevně drahé oblečení, budí v lidech úctu, i když se tomu po straně posmívají. Když je nikdo neslyší, tak jsou kritičtí a ironičtí, ale v přímém kontaktu sklopí oči i hlavu.

Pan Van den Brock se potil a neustále se potahoval za límec od košile. Iphigénie otevřela okno, které vedlo do dvora. Pan Van den Brock ho okamžitě s bouchnutím zavřel.

„Má strach z bakterií, což je u lékaře trochu s podivem,“ řekla jedna paní z budovy B. „Když vyšetřuje pacientku, bere si rukavice! To musí být divný pocit, když na vás pak těma gumovýma rukavicema sáhne… Byla jste už někdy v jeho ordinaci? Všechno je tam sterilně bílé a dokonale čisté a hladké… Máte pocit, že by se vás kvůli zachování sterility nejraději dotýkal jenom pinzetou!“

„Já jsem u něj byla jen jednou a nikdo mě tam už víckrát nedostane! Víte, byl takový jakýsi… jak bych to jenom řekla…“ „Urputný,“ doplnila ji druhá paní a zakousla se do chlebíčku s lososem. „Upřeně se na vás dívá a přitom pořád tak podivně pohybuje prsty. Jako by měl sto chutí dát vám v nestřeženém okamžiku injekci a pak si vás připíchnout jako motýla do vitríny. Je to škoda, zdálo se mi docela praktické mít gynekologa přímo v domě.“

„Jsou dvě věci, které se mi u doktora vážně protiví dělat: když musím roztahovat nohy a otvírat pusu. Gynekology a dentisty upřímně nenávidím!“

Hlasitě se rozesmály a připily si šampaňským. Všimly si, že paní Van den Brocková na chvíli přestala šmejdit očima po místnosti a upřeně je pozoruje. Je možné, že by jejich hovor vyslechla?

„A ta jeho jedním okem hlídá, co se děje v Torontu, a druhým okem sleduje, kdo lyžuje ve Svatém Mořici,“ řekla ta první žena.

„A slýcháte taky ten její zpěv? Já mám takový dojem, že v tom áčku jsou trhlí úplně všichni. Poslyšte, a co říkáte na tu novou, co se sem nastěhovala? Věčně ji vidím nasáčkovanou u domovnice… To přece není normální.“

Iris zůstala nenápadně sedět na své židli v rohu a čekala, že ji Joséphine představí. Protože však její sestra nevypadala, že by s tím zrovna pospíchala, rozhodla se už na ni nečekat, vstala a zamířila k panu Lefloc-Pignelovi sama.

„Iris Dupinová. Jsem Joséphinina sestra,“ prohlásila. Byla v tu chvíli skutečně okouzlující. Směs decentní skromnosti a elegance byla nesmírně působivá.

Hervé Lefloc-Pignel se sklonil k její ruce a zdvořile ji políbil. Iris si povšimla antracitového obleku z alpakové vlny, bílé košile s jemným modrým proužkem, širokého uzlu na kravatě z třpytivého hedvábí, kapesníčku elegantně zastrčeného v kapsičce saka, zaregistrovala atletickou postavu i subtilní eleganci jeho gest. Okamžitě poznala, že je zvyklý pohybovat se ve společnosti. Ucítila lehkou vůni kolínské vody Armani a rozeznala neomylně i slabou vůni šamponu Aramis. A když k ní pak pozvedl oči, zdálo se jí, jako by ji zalila vlna štěstí. Usmál se na ni a jí ten úsměv připadal jako vyzvání k tanci. Joséphine je pozorovala a jen zírala. On se k ní skláněl, jako by chtěl alespoň z dálky přivonět ke vzácné květině, ona vypadala, jako by se mu odevzdávala, ovšem jen po určitou, velmi pečlivě zváženou a vypočtenou mez. Nepronesli zatím jediné slovo, ale vypadalo to, že je k sobě něco velmi silně přitahuje. Jako by je k sobě táhl magnet. Mlčeli a jen se na sebe s údivem dívali. Oba se přitom usmívali. Měli oči jenom pro sebe, i když všude kolem nich lidé hlasitě mluvili a smáli se. Občas jeden nebo druhý trochu ustoupili bokem nebo ucouvli, aby nechali projít některého z hostů, ale pak se k sobě zase přiblížili téměř na dotek.

Když se Joséphine vrátila z nákupu, zeptala se jí Iris, kdo na tom večírku všechno bude a jestli je opravdu nutné, aby tam chodila.

„Rozhodni se, jak chceš.“

„Ne, řekni mi ty…“

„Poslyš, je to prostě takový domácí sousedský večírek. Určitě nehrozí, že bys tam potkala Putina, Busche nebo jinou celebritu,“ řekla, aby předešla dalším otázkám.

Iris se zamračila.

„Vidím, že je ti úplně jedno, že já trpím. Philippe mě odhodil jak starou ponožku a tebe to vůbec nezajímá. Děláš ze sebe velkou zachránkyni a ochranitelku, pořádáš dobročinné večírky, ale ve skutečnosti jsi obyčejný sobec!“

Joséphine se na ni překvapeně podívala. Nemohla uvěřit svým uším.

„Takže já jsem sobec, protože se nezajímám pouze a výhradně jen o tebe? To tím chceš říct?“

„Já se tady trápím a je mi skoro na umření a ty si klidně jedeš na nákupy s nějakou…“

„A ty ses mě snad zeptala, jak se mám já? Ani náhodou! Nebo jak se daří Zoé? Nebo Hortense? Kdepak! Řeklas mi něco na můj nový byt? Na to, jak teď žiju? Ne. Jediná věc, která tě zajímá, jsi ty sama. Ty, ty, pořád jenom ty. Tvoje vlasy, tvoje ruce, tvoje nohy, tvoje nový hadry, tvoje vrásky, tvůj duševní stav, tvoje nálady, tvoje…“

Nadechla se, potřásla hlavou a odmlčela se. Cítila, že se už neovládá. Vychrlila na ni všechna ta slova jako sopka lávu. Ležely na ní tak dlouho a tolik ji tížily na duši, že ji svou vahou už málem docela udusily.

„Když jsme spolu posledně měly jít na oběd, třikrát jsi naši schůzku odložila, a přitom to bylo kvůli takovým malichernostem, že jsem to obrečela. A když jsme se pak konečně sešly, nemluvila jsi o ničem jiném než o sobě. Ty prostě všechno hodnotíš jen podle sebe. Nikdy jsi to nedělala jinak. A ode mě čekáš, že tě budu poslouchat a sloužit ti. Jenomže já už jsem, Iris, unavená z toho, abych ti jenom věčně posluhovala. To, že dneska Iphigénie pořádá večírek, se kterým jsem jí slíbila pomoct, jsem ti řekla dávno dopředu. I to, že se potom společně se Zoé navečeříme u nás doma. Těšila jsem se a ty sis místo toho klidně odjela do Londýna. Na mě jsi úplně zapomněla, na to, že tě čekám, že se těším, až ti ukážu svůj nový byt! A teď mi tady začneš vykřikovat, jaká je to nespravedlnost, že toho tvůj manžel, který ti předtím neležel ani v patě, má už dost a našel si jinou… Co čekáš, že ti na to řeknu? Udělal leda dobře a doufám, že ty se z toho aspoň trochu poučíš! Je nejvyšší čas, aby ses začala taky trochu zajímat o ostatní. Protože když nebudeš nic dávat a budeš jenom pořád brát, zůstaneš nakonec úplně sama a ty tvoje úžasné oči ti zbudou jen pro pláč.“

Iris ji poslouchala úplně ohromená.

„Takhle jsi se mnou ale nikdy nemluvila!“

„Jsem unavená… Mám už po krk toho, jak musíš být pořád a všude středem pozornosti a jak se toho neustále domáháš. Nechej taky trochu místa druhým, dovol jim volně dýchat a pak ani ty nebudeš tak nešťastná!“

Dolů do Iphigéniina bytu sešly mlčky. Mluvení za ně obstarala Zoé. Nadšeně líčila, jak Du Guesclina poprvé koupala, chválila ho, jak byl při tom poslušný, že ani nehnul brvou, když ho mydlila a oplachovala, a že dokonce ani jednou nezakňučel, když odešly a nechaly ho doma samotného. U Iphigénie se Joséphine a Zoé hned pustily do chystání a příprav, Iris jim pomohla jen s nejnutnějším a při první příležitosti se vytratila, sedla si do rohu na židli, mlčela a tvářila se nevlídně, i když začali přicházet první hosté. Ani potom se nijak nenamáhala změnit svůj výraz.

Až do chvíle, než se objevil Hervé Lefloc-Pignel.

Joséphine se přitočila k Iphigénii a pošeptala jí do ucha:

„Poslyšte, vychází ta jeho žena vůbec ven z bytu?“

„Však už jsem vám říkala, že ji vůbec nevídám. Dokonce mi ani neotevře dveře, když jí nesu poštu! Nechávám jí dopisy na rohožce.“

„Je nemocná?“

Iphigénie se prstem dotkla čela blízko pravého spánku a řekla:

„Je to od hlavy. Chudák její manžel! To on se stará o děti. Ona se snad ani za celý den nepřevleče z županu. Jednou ji kdosi viděl dole na ulici, vyběhla ven a chovala se jako blázen. Plakala a volala o pomoc, křičela, že prý jí ubližuje… Některý ženský vůbec neví, co mají, a neváží si toho. Já kdybych měla za manžela takovýho fešáka, tak velikej byt, jako je ten jejich, a tři krásný děti, tak to si pište, že bych doma v županu nepolehávala! Já bych si to dovedla jinak užít!“

„Dověděla jsem se, že přišla o dítě, když bylo ještě úplně malé. Byla to příšerná nehoda. Možná že se z toho pořád ještě nevzpamatovala…“

Iphigénie se na chvíli odmlčela a pak vzdychla. To je pak něco jiného. Takové neštěstí by ten župan samozřejmě vysvětlovalo.

„Vypadá to, že se váš večírek vydařil. Jste spokojená?“

Iphigénie se usmála, podala Joséphine skleničku šampaňského a pozvedla tu svoji k přípitku.

„Tak na úspěch toho mého večírku!“

Pily šampaňské a mlčky pozorovaly, jak se lidé kolem nich baví.

„Pan Sandoz odešel nějak moc brzy… Mám dojem, že po vás trochu pokukuje, Iphigénie…“

„Co vás napadá! Není to tak dávno, však myslím, že to bylo zrovna včera, mi řekl, že vypadám jako ta veselá kráva z reklamy na tavený sýr! To mi nepřijde zrovna jako nějaký vyznání lásky, vám snad ano? No nic, zítra to tady budu muset pořádně pouklízet. Toho zas bude: Ještě že jsou zrovna vyvežené popelnice.“

„Přijdu vám pomoct, jestli chcete…“

„Ani nápad! Zítra je neděle a můžete si přispat!“

„Bude potřeba dát všechno do pořádku, aby slečna de Bassonnièrová neměla žádný důvod si stěžovat!“

„Ale! Ať si říká, co chce! Je tak zlá, že to svět neviděl. Ona je zrovna jedna z těch lidí, o kterých si člověk říká, že je zvláštní, že je Pán Bůh nechává tak dlouho naživu!“

„To neříkejte, Iphigénie! Takové řeči nosí smůlu.“

„O tu strach nemám, tu hned tak něco neporazí! Ta má sedm životů jako kočka…“

Pan Merson, který procházel kolem nich, pozvedl skleničku, spiklenecky na ně mrkl a řekl:

„Takže dámy… Na zdraví té kočky!“

Toho dne Zoé do zkušebny ve sklepě nešla. Zůstala doma s matkou a tetou. Bylo jí do tance a do zpěvu. Dneska, na večírku u Iphigénie, jí Gaétan pošeptal: „Zoé Cortèsová, víš, že tě miluju?“ Zůstala stát a nevěřícně na něj zírala. Dělal, že pije ze skleničky, ale přitom jí šeptal takový legrační věci! Třeba jako: „Jsem do tebe tak zamilovanej, že žárlím dokonce i na tvoje uši!“ Potom se narovnal a poodešel na pár kroků, aby nikdo nepoznal, že se s ní baví. Zoé se na něj po očku dívala a připadal jí najednou hrozně vysoký. Je to možné, že by od včerejška vyrostl? Potom se k ní zase vrátil a řekl jí: „Dneska večer nebudu moct přijít dolů, ale nechám ti venku na chodbě na zábradlí svůj svetr. Když si ho dáš večer, až půjdeš spát, pod hlavu, tak se ti o mně bude zdát.“ To už Zoé nevydržela. Špunt, který měla v krku, rázem vyletěl ven a ona vyhrkla: „Já jsem do tebe taky zamilovaná!“ Podíval se na ni hrozně vážně, až jí z toho bylo najednou málem do pláče. Než půjde spát, vyjde ven na chodbu a ten jeho svetr si vezme. Udělá to přesně tak, jak říkal. Dá si ho pod polštář.

„Na co myslíš, Zoé?“ zeptala se jí Joséphine.

„Na Du Guesclina. Může spát v mém pokoji?“

Iris si dolila do sklenice zbytek vína z láhve a zvedla oči v sloup.

„Mít psa je hrozná otrava, někdo se o něj musí věčně starat! Kdo ho bude chodit venčit? Třeba dneska večer?“

„Já!“ zvolala Zoé.

„Ne,“ zarazila ji Joséphine. „Tak pozdě večer nemůžeš chodit ven. Půjdu s ním já.“

„Vidíš? A už to začíná…“ řekla Iris a hlasitě vzdychla.

Zoé zívla a řekla, že je unavená. Dala mamince i tetě pusu na dobrou noc a odešla do postele.

„Jak se vlastně jmenuje ten tvůj fešácký soused?“

„Hervé Lefloc-Pignel.“

Iris zvedla skleničku ke rtům a zašeptala:

„Hezký muž. Skutečně velice hezký muž.“

„Je ženatý, Iris.“

„Což ale nic nemění na tom, že je okouzlující… Ty tu jeho ženu znáš? Jaká je?“

„Taková křehká blondýnka, trochu zmatená…“

„Aha… Tak to asi nebude zrovna harmonický pár. Na večírek dnes přišel sám, ji s sebou nepřivedl…“

Joséphine začala sklízet nádobí ze stolu. Iris se zeptala, jestli nemá ještě trochu vína. Joséphine navrhla, že otevře novou láhev.

„Ráda si večer dám před spaním skleničku. Uklidňuje mě to.“

„Neměla bys ale pít, když ještě bereš ty různé léky.“

Iris dlouze vzdychla.

„Poslyš, Jo, nevadilo by ti, kdybych tady u vás na pár dní zůstala? Nechce se mi vracet domů. Já už mám z té naší Carmen úplnou depku.“

Joséphine byla skloněná nad odpadkovým košem, do kterého právě shrnovala zbytky z talířů, než je dá do myčky. Jestli tady Iris zůstane, bude nadobro veta po veškerém soukromí a tím pádem i po naší znovu nalezené důvěře se Zoé, uvažovala. A to jsme k ní dospěly teprve nedávno.

„Nemusíš projevovat tak velké nadšení, sestřičko!“ řekla Iris posměšně.

„Ale ne… Tak jsem to nemyslela. Jen jsem uvažovala, že…“

„Byla bys raději, kdybych se vrátila domů?“

Joséphine se rychle vzpamatovala. Iris ji tolikrát zvala a hostila u sebe doma. Otočila se k sestře a statečně zalhala:

„Žijeme tady hrozně klidně. Bojím se, že se tady možná budeš nudit.“

„S tím si nedělej starost. Já už si nějakou zábavu najdu! Pokud se ovšem na mě skutečně nezlobíš.“

Joséphine zavrtěla hlavou že ne, kdepak. Nevyznělo to však zrovna moc přesvědčivě, a Iris se to evidentně dotklo.

„Když pomyslím, kolikrát jenom jsi i s holkama bydlela u nás… Jak jsem se vás vždycky ujala… A když teď já tebe požádám, abys mě tady nechala na pár dnů přespat, jednou jedinkrát, tak se ti to nehodí…“

Nalila si druhou sklenici vína a začala řečnit. Alkohol na ni už začal působit, a tak si ani nevšimla, jak její slova Joséphine zranila. Ty ses nás neujala, Iris, my jsme prostě u tebe byly na návštěvě, v tom je velký rozdíl.

„Vždycky, celý život, jsem tady byla pro tebe! Pomáhala jsem ti finančně i psychicky. Nakonec, když to tak vezmeš, tak ani tu knihu bys beze mě nebyla nikdy napsala! To já jsem tě o tom přesvědčila, já jsem byla ten, koho to vůbec napadlo.“

Krátce se zasmála. Z jejího hlasu zazněla ironie.

„Vlastně se dá říct, že jsem byla taková tvoje múza! Ty sama sis netroufala skoro ani existovat. To já jsem tě přiměla, abys ze sebe vydala, co v tobě bylo nejlepšího. Za všechen svůj úspěch vděčíš mně, to já jsem za něj odpovědná! A podívej se, jak mi to teď oplácíš!“

„Měla bys už přestat pít, Iris…“ řekla jí Joséphine a v rukou pevně svírala talíř. „Nevíš, co mluvíš.“

„A nemám náhodou pravdu, co?“

„Ono se ti to docela hodilo, že jsme někdy byly u vás. Holky aspoň dělaly Alexandrovi společnost a já jsem sloužila jako nárazník mezi tebou a Philippem.“

„No tak si o něm pojďme na chvíli promluvit, když už jsi to téma nakousla! Ten si teď právě jistě užívá s tou svojí Miss Doolittle! Dottie Doolittlová! Takový nemožný jméno! Beztak má ráda růžovou barvu a nosí růžové blůzičky! A na hlavě bude mít trvalou!“

Jestlipak je blondýnka? Nebo je tmavovlasá, uvažovala Joséphine , zatímco sypala prášek do myčky. „Přechodná záležitost,“ řekl o ní Alexandr. To znamená, že do ní není zamilovaný, že se jen tak baví. Zřejmě střídá jednu za druhou.

A ji, Joséphine, mezi ně zařadil taky. Na samý konec toho dlouhého zástupu. Asi proto, že byly Vánoce.

„Říkám si, jestli mě podváděl, už když jsme byli spolu,“ pokračovala Iris a vyprázdnila další sklenku. „Ale to si nemyslím. Na to mě měl příliš rád. Hrozně mě miloval, taky se na to přece pamatuješ, nebo ne?“ Seděla a zamyšleně se dívala do prázdna. „A pak to najednou skončí, jen tak, z ničeho nic. A ty nevíš proč. Velká láska by snad měla být věčná, nebo ne?“

Joséphine prudce sklopila hlavu. Iris se tomu hlasitě zasmála.

„Ty bereš všechno tak tragicky, Jo! Tak už to v životě chodí! Ale to ty vlastně nemůžeš vědět, když jsi ani nic nezažila.“

Chvíli se dívala na svou skleničku. Pak si zase nalila.

„Na druhou stranu nevím, jestli to k něčemu je, když toho člověk naopak prožije hodně. Je těch citů opravdu víc?“

Pak dodala:

„Ale s bolestí to takhle nefunguje. Stejně je to divné. Láska se pomalu stravuje, až zmizí, ale bolest zůstává pořád stejně živá. Jen na sebe vezme jinou podobu, ale nezmizí. Člověk nikdy nepřestane trpět, i když jednoho dne přestane milovat. Je to v tom životě špatně zařízené,“ povzdechla si.

To si nejsem tak jistá, namítla jí na to v duchu Joséphine. Život taky někdy urychlí věci, které bychom si ve svých představách vůbec netroufli spojit dohromady. Na ten dnešní den budu ještě dlouho vzpomínat, povzdechla si. Co mi chce tímhle tím osud naznačit? Má to být nějaká rada? Probuď se, Joséphine, pořád jenom podřimuješ, nastal čas konečně se probrat. Vzbuď se a postav se tomu!

„Nemám už vůbec nic. Nejsem nic. Už jsem dohrála. Tohle je porážka, naprostý konec. Můj život skončil, Jo. Je totálně zničený. Akorát ho tak můžu zmačkat jako starý papír a hodit do koše.“

Joséphine se podívala na svou sestru. V jejích očích spatřila strach. Všechna zlost ji rázem přešla. Iris se celá třásla a v gestu vyjadřujícím beznaděj držela paže založené kolem těla.

„Bojím se, Jo. Ani nevíš, jak hrozně se bojím… Řekl mi, že mi dá peníze, jenomže ty všechno nahradit nemůžou. Ještě nikdy mi nepřinesly štěstí. Je to divné. Když to tak vezmeš, tak všichni se usilovně snaží, aby měli pořád víc a víc peněz, ale je snad svět kvůli tomu lepší? Daří se těm lidem líp? Chodí spokojeně po ulicích a vesele si pohvizdují do kroku? Kdepak. Kdo má peníze, ten není nikdy spokojený. Vždycky je tady totiž někdo, kdo jich má víc než on. Možná máš přece jenom pravdu, když říkáš, že doopravdy člověka dokáže naplnit jen láska. Jenomže jak se máme naučit milovat? Ty to snad umíš? Všichni o lásce mluví, ale nikdo neví, co to vlastně je. Ty mi taky věčně jenom opakuješ, že musíme milovat, ale kde se to dá naučit? To mi řekni!“

„Musíš zapomenout sama na sebe,“ zašeptala Joséphine, upřímně vyděšená pohledem na svou sestru. Pozorovala ji, jak pije jednu sklenku za druhou a hned si zase dolévá další.

Iris se sarkasticky zasmála.

„Zase jedna odpověď, které nerozumím. Nevím, jestli si nemám myslet, že to děláš naschvál! Nemohla by ses jednou vyjádřit trochu jasněji?“

Pokyvovala hlavou a přitom si hrála se svými vlasy. Natáčela jeden pramen na prsty a zase ho odmotávala, pak si vlasy prohrábla rukou a shrnula si je přes oči. Úplně se za nimi schovala.

„Každopádně je už moc pozdě na to, abych se to ještě snažila naučit. Je už pozdě úplně na všechno! Jsem v háji. Nic neumím. A skončím úplně sama… Jako jedna z těch mnoha starých žen, co vídám na ulici. Vykládala jsem ti tu historku o žebrákovi? Je to už dávno. Byla jsem tehdy mladá a nezastavila jsem se, protože jsem měla ruce plné balíčků. Pršelo a on tam stál na chodníku v dešti. Lidi kolem něj chodili, vráželi do něj a on ještě ustupoval stranou, aby jim nepřekážel…“

Pleskla se dlaní do čela.

„Proč na toho žebráka musím pořád myslet? Ta myšlenka se mi pořád znovu a znovu vrací a já si připadám jako on. Jako bychom si spolu vyměnili role. Stojím na ulici a natahuju ruku ke kolemjdoucím, ale oni se na mě ani nepodívají, jen mě minou a jdou dál. Myslíš, že nakonec dopadnu jako on?“

Joséphine se na ni dlouze zadívala. Snažila se odhadnout, kolik z toho všeho, co na ni vychrlila, myslí upřímně. Du Guesclin, který jí ležel u nohou, zívl, až si málem vykloubil čelist, a tázavě se na ni podíval. Vypadalo to, že se nudí. Na Iris se nepodíval ani jednou. Zjevně ho ničím nezaujala. Joséphine si vzpomněla na heslo skutečného du Guesclina: „Odvaha dává člověku to, co mu krása nemůže dát nikdy.“ To je vlastně pravda, řekla si Joséphine. Jednoduše jí chybí odvaha. Sní vždycky jen o hotových řešeních. Jako by se štěstí dalo obléknout jako večerní šaty. Vidí samu sebe jako krásnou princeznu a pořád čeká na svého prince. Vezme její život do svých rukou, a ona se nebude muset o nic starat. Je zbabělá a líná.

„Tak pojď, je čas jít spát. Potřebuješ si taky odpočinout.“

„Budeš pořád se mnou, Jo? Neopustíš mě? Budeme pořád spolu, zestárneme společně, až budeme vypadat jako dvě scvrklé stařenky… Viď, že ano?“

„To víš, že tě neopustím, Iris!“

„Jsi tak hodná. Vždycky jsi byla. To je taková tvoje typická vlastnost. A taky jsi vážná. Všichni vždycky říkali: Jo je taková pilná včelička. Vážná a pracovitá. No a já jsem byla všechno ostatní. Jenomže to nic neznamená, zmizí to jako dým… Ty dokážeš rozeznat podstatu věcí a to je tvoje výhoda. Něco, co můžeš zúročit, když chceš. Já jsem neměla co úročit, protože jsem všechno promrhala!“

Mluvila čím dál nezřetelněji, až se najednou celá svezla na kuchyňský stůl. Jen jedna ruka ještě tápavě hledala sklenici…

Joséphine ji vzala pod paží, zvedla ji a pomalu ji odvedla do Hortensina pokoje. Pomohla jí do postele, svlékla ji a sundala jí boty a pak přes ni přetáhla přikrývku.

„Necháš na chodbě přes noc rozsvícené světlo, Jo?“

„Ano, nechám.“

„Víš, co bych si přála? Něco hrozně velikého. Velikou lásku, velkého a silného muže, takového, jací žili v tom tvém středověku, statečného rytíře, který by si mě odvedl s sebou na svůj hrad a chránil mě… Život je moc tvrdý a těžký. Nahání mi strach…“

Ještě chvíli cosi nezřetelně blábolila, pak se otočila na bok a okamžitě se propadla do hlubokého spánku. Za chvilku už Joséphine zaslechla, jak hlasitě chrápe.

Zavřela dveře a vrátila se do obývacího pokoje. Natáhla se na pohovku a dala si polštář pod hlavu. Když zavřela oči, všechny ty dnešní události se jí začaly odvíjet před očima. Musím to vzít popořádku a promyslet si je jednu po druhé. Philippe, Luca, Antoine. Smutně se pousmála. Tři muži a tři velké lži. Jsou jako tři duchové, kteří neustále zasahují do jejího života. Stočila se do klubíčka a zavřela oči. Představila si tři postavy v dlouhých bílých hábitech. Jejich obrazy se jí začaly okamžitě míhat před očima v jakémsi zběsilém tanci. Najednou se ten rej zastavil a jedna postava se od nich oddělila. Byl to Philippe. Viděla zřetelně jeho černé oči, konec jeho doutníku zasvítil ze tmy. Připadalo jí, že úplně cítí vůni tabáku. Dívala se, jak z našpulených úst vyfukuje kroužky kouře, a začala je počítat. Jeden, druhý… Po jeho boku se náhle objevila Dottie Doolittlová. Přitáhl si ji za límec od kabátu, otočil ji k sobě, zády ji přitom tiskl na tyč od trouby. Joséphine poznala, že se to celé odehrává u ní doma v kuchyni. Philippe ji objímal a teplými hebkými rty ji líbal na ústa. Ty polibky, určené Dottie Doolittlové, však cítila na svých rtech. Cítila podivné prázdno kolem žaludku, postupně se měnilo v chladnou bolest, která stále narůstala. Položila si na břicho obě ruce, aby ji zastavila.

Cítila se hrozně nešťastná a opuštěná. Položila si hlavu na polštář a tiše se rozplakala. Nevzlykala, jen tam tak ležela bez hnutí a slzy jí tekly z očí. Snažila se dýchat pravidelně a co nejúsporněji. Nechtěla dovolit zármutku, aby ji přemohl. Zabořila obličej do rukávu a plakala a plakala. Po chvíli k ní dolehly jakési neznámé zvuky. Táhlé kňučení, které se ozývalo jako odpověď na její pláč.

Zvedla hlavu a spatřila Du Guesclina. Ležel na zemi, packy úhledně složené před sebou, hlavu zakloněnou, čenich namířený ke stropu, a táhle vyl. Byl to zvláštní modulovaný zvuk, který střídavě zeslaboval a zase sílil, připomínal nářek nešťastné sirény. Vstala a dřepla si k němu, objala ho a začala ho pusinkovat a pořád dokola přitom opakovala jeho jméno tak dlouho, až se utišil. Opakovala jeho jméno tak dlouho, dokud se sama neuklidnila a nepřestala vzlykat. I on pak ztichl, a tak tam spolu seděli na zemi, dívali se jeden na druhého a zdálo se, že oba jsou tím náhlým přívalem slz udivení.

Hladila ho po hlavě a po hřbetě a cítila, jak hřeje. Packy, natažené dopředu, měl silné a svalnaté a celkově vypadal mohutně. Upřeně se na ni díval a Joséphine se zdálo, že z něj doslova čiší touha mít ji rád a rozumět jí, a proto ji napodobuje ve všem, co dělá. Vůbec ji nespouštěl z očí. Nic jiného ho nezajímalo, jen ona. Cítila jeho lásku tak zřetelně, že se na něj musela chtě nechtě i přes slzy usmát. Vypadalo to, jako by jí říkal: „Ale proč pláčeš? Copak nevidíš, že jsem tady? Copak nevidíš, jak tě mám rád?“

„Vždyť tys ještě dneska nebyl venku! Řekla jsem, že tě půjdu vyvenčit, a pak jsem na to zapomněla. Ty jsi takový hodný pejsek! Tak pojď honem, jdeme!“

Zavrtěl celým zadkem. Usmála se. Uvědomila si, že vlastně nemůže zavrtět jako každý jiný pes ocasem, takže nikdy nebudou moct poznat, jestli je spokojený nebo ne. Napadlo ji, že mu musí taky koupit vodítko. Ale pak si řekla, že to vlastně ani nebude potřeba. Nikdy se od ní nehne ani na krok. Jeho pohled to říkal naprosto jasně.

„Ty mě nikdy nezradíš, viď?“

Čekal, až se vypraví, a pořád tak legračně vrtěl zadkem.

Když se pak vrátili domů, pootevřela dveře do Zoéina pokoje a Du Guesclin si hned šel lehnout vedle její postele. Několikrát se zatočil do kolečka na složené dece, kterou mu tam nachystala, a pak si lehl a zhluboka si vzdychl.

Zoé spala a kolem krku měla cosi omotaného. Joséphine popošla blíž, naklonila se nad ni a poznala, že je to svetr. Lehce po něm přejela konečky prstů. Uviděla šťastný výraz, který se zračil na obličeji její dcery, a úsměv, který jí dosud ležel na pootevřených rtech. A pochopila, že ten svetr patří Gaétanovi.

„Hlavně nebuď jako já,“ zašeptala. „Dej si pozor, abys neminula lásku jenom proto, že se ti zdá, že na ni zatím nejsi dost připravená. Neříkej si, že s ní nemáš zkušenost a že tedy, když přijde, nepoznáš, že je to ona.“

Zlehka dýchla na Zoéino horké čelo, na její tváře i na kadeře vlasů přilepené na krku.

„Budu tady a budu dávat pozor, abys nepromarnila ani chviličku z této vzácné doby. Budu té tvojí první lásce umetat cestičky…“

Zoé ze spánku vzdychla a zamumlala: „Mami?“ Joséphine ji vzala za ruku a políbila ji na konečky prstů.

„Spi, holčičko. Maminka je tady s tebou a dává na tebe pozor…“

„Já jsem tak šťastná, mami… Řekl mi, že je do mě zamilovaný,“ zamumlala Zoé z polospánku.

Joséphine se nad ni naklonila, aby jí neuniklo nic z toho, co říká.

„A dal mi svůj svetr… Myslím, že už se teď taky líbím klukům, jako Hortense.“

Trochu se zachvěla a zase se propadla do hlubokého spánku. Joséphine jí zlehka povytáhla přikrývku až k ramenům, položila svetr, který mezitím sklouzl na zem, na její polštář, aby ho uviděla, hned jak se probudí, a odešla z pokoje. Tiše za sebou zavřela dveře, opřela se zády o stěnu chodby a zavřela oči. Tak tohle je štěstí, uvažovala. Moje dcera mě má zase ráda. Podařilo se mi získat zpátky její důvěru. Můžu ji držet za ruku a poslouchat, jak oddychuje ve spánku. Kéž bych tento okamžik mohla zachytit a na chvíli si ho podržet a potěšila se s ním. Nechtěla bych, aby zmizel dřív, než si ho stihnu vychutnat.

Juniorovi byl jeden rok. Řekl si, že nastal čas vykročit novým směrem a trochu se osvobodit. Chtěl jsem, aby měli radost, takže jsem jim hrál mimino, jak si přáli, ale už to stačí. Je čas, abych vzal věci do svých rukou, protože jinak by to mohlo špatně skončit. U nás doma se totiž dějí věci…

Postavil se na nožky a udělal několik nejistých kroků. Pak kecl na zadeček vystlaný plínkou. S tím taky rychle zatočím, už mám těch plínek po krk. Copak si myslí, že nejsem schopen jít se vykakat na nočník? Kdo to má pořád snášet? Znovu se postavil a zase vykročil kupředu. Měl v úmyslu naučit se přejít celý pokoj najednou, bez zastávky. Není to zase tak těžké, pomyslel si, stačí dávat střídavě jednu nohu před druhou, a je to! Přitom to člověku ohromně usnadní život. Chodit po čtyřech ho už vážně nebavilo. Navíc ho od toho začínaly bolet kolínka i lokty.

Pak zvedl oči a podíval se nahoru na kliku u dveří svého pokoje. To je taky nápad, zavírat ho tady! Opravdu se nedá říct, že by mu ten úkol, co na sebe vzal, aspoň trochu usnadnili. To jistě napadlo tu neotesanou holku, kterou mu vnutili jako chůvu. Taková potměšilá naivka! Nemá na práci nic lepšího, než si jenom věčně číst ty debilní časopisy. Klidně si bere peníze od té báby v tom úděsným klobouku, co vypadá jako létající talíř, a dovolí jí, aby se jí vyptávala na věci, po kterých jí nic není, a tahala z ní rozumy. Ono to ale celkově jde s celou naší domácností od desíti k pěti. Matka jen věčně leží v posteli a je celá skleslá. Otec pořád naříká a běduje, škrábe se na hlavě, takže se mu udělal ekzém a má ho úplně všude: na krku, na víčkách, na pažích i na stehnech, na hrudníku a dokonce i na levém varleti, o kterém tvrdí, že je spojené se srdcem. V celém bytě je ticho, že by člověk slyšel i trávu růst, nikdo se nezasměje jak je den dlouhý. Nikdo k nám už ani nechodí, pořádnou večeři o několika chodech a s mnoha láhvemi vína tady nikdo neuspořádal ani nepamatuju. Rád jsem čichal vůni doutníků, i když mě trochu štípala v nose, a poslouchal jsem, jak se maminka vesele směje takovým tím jejím hrdelním smíchem, který má tatínek tak rád. Vždycky na něj volala: Marceliii! Marceliii, když jí zabrousil rukou tam, kam neměl. Její smích hřál u srdce, štěstí v něm doslova klokotalo. A teď nic. Jenom ticho, všichni se tváří jako na pohřbu a stačí jen docela málo a slzy, které mají pořád na krajíčku, hned vytrysknou. Na tebe, drahá maminko, působí kletba, já to dobře vím. To jenom doktoři pořád mluví o depresi. Pitomci! Oni už úplně zapomněli, odkud jsme se všichni vzali, zapomněli, že spojení s nebem stále funguje a že tady na zemi jsme jenom na krátké návštěvě. V tom se ale nijak neliší od ostatních lidí! Oni si však myslí, že jsou hrozně důležití a že rozumí úplně všemu, co se nachází mezi nebem a zemí, ohni a větru, moři i hvězdám. Takoví náfukové! Když je člověk poslouchá, skoro by si myslel, že svět stvořili oni! Zapomněli už úplně, kdo jsou a odkud přišli, a myslí si, že jsou silnější než dobro a zlo, než nebe i peklo, Bůh i ďábel. Pořád jenom nadutě řeční a vychloubají se, a přitom mají jenom ten svůj malý lidský mozeček. Dovolávají se rozumu, argumentují tím, že jedna a jedna jsou dvě, tvrdí, že věřit můžou jenom tomu, co uvidí na vlastní oči, a pohrdavě zahlíží na každého, kdo – podle jejich názoru úplně naivně – věří i něčemu jinému, tomu, co oni pokládají za naprostý blábol. Já to ale vím. Vždyť jsem taky ještě nedávno seděl spolu s anděly na obláčku a žil jsem si, ne jako, ale úplně v nebi. Vím, že jsme všichni přišli tam seshora a že se tam i vrátíme. Vím, že si každý musí vybrat, na které straně bude chtít stát, a že pak musí bojovat proti těm, co stojí na opačné straně, proti němu. Vím, že se ti zlí zmocnili Josiane a teď se nám všem vesele smějí do tváře. Vím taky, proč se to stalo, že je to všechno kvůli tomu, aby se Henrietta zase dostala ke svým penězům. Vím to moc dobře. To, že jsem teprve nedávno dokázal udělat svoje první krůčky, ještě neznamená, že jsem zapomněl, odkud jsem se tady vzal.

Když se mě tam nahoře zeptali, jestli chci jít sloužit dolů na Zem, že tam žijí takoví dva sympatičtí a hodní lidé, pár, který nemůže mít děti, a proto se pořád modlí k Pánu Bohu, aby jim poslal nějaké malé miminko, nejraději krásné, jako vysoustruhované, tak jsem si je dobře prohlédl, Marcela a tu jeho Josiane. Sledoval jsem je dlouho a pečlivě a došel jsem k názoru, že to jsou hodní lidé. Laskaví, ani trochu hloupí, každý je musí mít rád. Tak jsem řekl dobře, tak jo. Půjdu tam. Ale je to moje poslední štace. Protože tam nahoře je člověk přece jenom víc v pohodě a je tam taky spousta věcí, které může dělat. Číst knížky, koukat na filmy, může všelicos vymýšlet, třeba různé vzorce nebo tak. Žít na Zemi není žádná výhra, to vám řekne každý. Je to skoro jako v pekle. Věčně vám tam někdo hází klacky pod nohy. Říká se tomu žárlivost, závist, zloba, potměšilost, touha po zisku a má to ještě fůru dalších jmen, jako třeba sedmero hlavních hříchů. Hrozně vám to komplikuje život a zpomaluje vás to. Když se vám i přesto podaří dovést do konce jednu nebo dvě věci, které jste si předsevzali, tak to klobouk dolů! Tak třeba Mozart. Znám se s ním dobře, tam nahoře jsme bydleli vedle sebe. A podívejte se, jak dopadl tady na Zemi! Dožil v bídě, lidé mu záviděli jeho talent, zesměšňovali ho a potají ho přitom kopírovali a napodobovali. A takový to byl veselý chlapík! Ztělesněné štěstí a radost. A ta jeho hudba! Učiněná krása!

No ale co naplat.

Probíral to svoje rozhodnutí, jestli má jít dolů na Zem nebo ne, s Mozartem a ten mu řekl: „Proč ne? Tak to zkus. Jsou to fajn lidi… Já kdybych nemusel předělávat Turecký pochod, tak bych šel hned s tebou. Zahrál bych jim na klavír nějakou árii nebo třeba malou Sonátu pro dva šťastné manžele v C dur.“ A Mozartovi se dalo věřit. Byl to hodný kluk, skromný a přitom veselý. Nezkazil žádnou legraci. Však tam taky za ním chodili všichni: Bach, Beethoven, Schumann a Schubert, Mendelssohn, Satie a ještě plno dalších. Vykládal si s nimi a nikdy se na nikoho z nich nevytahoval. Mluvili hlavně o práci, o osminových a šestnáctinových notách a o všech těch věcech, ve kterých se on nevyznal. Byl spíš na rovnice a různé výpočty. Tabule a křída, to bylo jeho. Takže nakonec řekl: Tak dobře. A vypravil se dolů za Marcelem a Josiane. Ukázalo se, že jako rodiče jsou báječní. Tolik let byli oba nešťastní, že se nakonec na nebesích rozhodli, že je za jejich dobré skutky ke konci života odmění.

To bylo radosti, když jsem se objevil! Mysleli si, že se stal zázrak, a honem běželi zapalovat svíčky. Děkovali nebesům a mohli se zbláznit samým štěstím. Hlavně on, Marcel. Byl z toho celý pryč! Držel mě v náruči jako nějakou trofej, všem se se mnou chlubil a bral si mě s sebou do práce. Tam mě v nosítku položil na stůl a všechno mi vysvětloval, chtěl, abych věděl o jeho byznysu první poslední. Mimochodem to byly ohromně zajímavé věci! A měl to skutečně dobře zmáknutý. Na jednání byl vždycky dobře připravený. A je chytrý jako liška! Prodává to svoje zboží do celého světa. Bylo ohromně zajímavé sledovat, jak dojednává svoje obchody a jak se přitom dohaduje s lidmi. Zkrátka jsem si to moc užíval, když mě Marcel vzal s sebou do kanceláře. Bohužel jsem se nemohl zapojit tak, jak bych chtěl, protože jsem byl uvězněný v tom miminčím těle a musel jsem tedy jenom žvatlat a kolébat se ze strany na stranu. Ale přesto jsem se snažil dělat, co jsem mohl, a vysílal jsem k němu ze své židličky všelijaké signály. Občas se stalo, že jim Marcel porozuměl. Zadíval se na mě pozorně zpod přivřených víček a bylo na něm vidět, že přemýšlí, jestli se mu to jen nezdá. Ale poslouchal mě. Učil mě čínsky a anglicky, dával mi číst účetní uzávěrky, různé finanční analýzy a výsledky z různých studií a výzkumů, které si objednal. Nemohl jsem si tedy stěžovat, s Marcelem se mi dařilo báječně. Má úžasnou intuici. Ale s ostatními to byla hotová hrůza. Celí se nade mnou rozplývali, všelijak na mě zblízka šišlali a přitom mi prskali do kočárku! Když se naklonili nad postýlku a začali se všelijak usmívat a pitvořit, vypadali jako ty rozšklebené chrliče na kostelních římsách a docela z nich šel i strach. Taky mi přinášeli úplně pitomé hračky. Všelijaké plyšáky, co vůbec nic nedělali, látkové knížečky, které měly na každé stránce jenom jedno jediné barevné písmeno, nebo různá chrastítka a hrazdičky se zavěšenými hračkami, které mě jen rušily ve spánku. Až se zase příště vypravím na Zem – jestli to ještě vůbec někdy bude nutné – vyberu si rovnou někoho, kdo bude starý jako Metuzalém. Tím přeskočím to příšerné období dětství. Mozart ovšem říká, že to není možné a že tím prostě každý musí projít. Však právě on by o tom mohl dlouho vyprávět! S životy prožívanými pozpátku má velkou zkušenost: No jistě, jak jinak myslíte, že bych mohl napsat Malou noční hudbu, když mi bylo šest a půl? No ne? Takhle jsem do ní mohl vložit všechnu svou životní zkušenost. Udělal jsem to za všechny ty autory, jejichž díla dávno upadla v zapomnění. Ovšem když o tom teď tak přemýšlím, říkám si, že bych ji měl přepsat. Ta její melodie mi přijde trochu monotónní a vlezlá, nebo vám ne? Co si o tom myslíte vy, Alberte?

Jenomže než měl vůbec čas mu na to odpovědět, poslali ho šupem dolů na Zem. Než se nadál, octl se ve Francii na elegantní soukromé klinice v šestnáctém pařížském obvodu. Nahoře o ni bývala vždycky velká hádka, každý se chtěl narodit právě tam. Něco jako čtyřhvězdičkový hotel. Vyhledávaní porodníci a dokonale vyškolený personál. Přísná pozornost věnovaná každému, i tomu sebemenšímu detailu. Hned po porodu teplá koupel a laskavé zacházení, samé hlazení a drobné něžnosti. Tomu se panečku říká umět se narodit! Už od samého začátku maximální komfort a pohodlí, všude teplo a klid, heboučké modré dupačky a nad postýlkou skloněné dva šťastné obličeje, celé nadmuté pýchou. Kazit se to začalo až od chvíle, kdy se objevila ta bába v ohyzdném klobouku. Když ji uviděl poprvé, udělal mimoděk pohyb, který je naučili v nebi, aby věděli, jak se bránit proti ďáblu. Musí se spojit palce a ukazováčky do takového jakoby kosočtverce a ten se pak napřáhne proti protivníkovi. A přitom se ještě musí dát nohy křížem. Tím se mu podařilo zamezit jí k sobě přístup. Nemohla ho pak už tím pádem dostat do své moci. Ale maminku se mu ochránit nepodařilo. Ta to schytala naplno.

Takže byl opravdu nejvyšší čas vzít teď věci do svých rukou.

Nejdřív musí dostat mimo hru tu bábu v klobouku. Všechno trápení totiž pochází od ní. To je přece ta první otázka, kterou si zkušený vyšetřovatel musí položit: Kdo bude mít z toho činu užitek? Jednou si ji přečetl na jakémsi obalu od karamel a dobře si ji zapamatoval. Ony ty slogany, co tam bývají, nejsou tak úplně k zahození. Pomůžou vám rychle se zorientovat, když se octnete nečekaně na Zemi mezi lidmi a nic o nich nevíte. Pochopíte díky nim, co zrovna hýbe světem. Navíc to byly jedny z mála textů, ke kterým se dostal, aby si je mohl přečíst. Jako miminko měl přístup leda k těm látkovým nesmyslům s jedním písmenkem na každé stránce. Takový nemožný vynález! To by člověk dřív umřel, než by se dobral konce jedné věty!

Když tak cucával ty svoje oblíbené karamelové tyčinky Carambar, měl přitom spoustu času na přemýšlení, a tak na to přišel. Ta bába je tehdy v parku musela oba uřknout! Spolčila se se silami Zla a tohle je výsledek. Stačilo jedno abrakadabra, a bylo to! A potom ho jednou ta hloupá holka, to trdlo a budižkničemu, nechala chvíli samotného u televize. Na tom by nebylo ještě nic divného, na televizi ho nechávali dívat se každou chvíli, ale vždycky mu vybírali samé debilní programy pro batolata, ze kterých jim tak leda začne měknout mozek. Ale tehdy ho nechali chvíli bez dozoru zrovna ve chvíli, kdy v televizi běželo normální vysílání pro dospělé. Vystupovala tam čarodějnice, která působila na lidi tím, že krčila nos, když s nimi mluvila. A to ho přivedlo na tu myšlenku o uřknutí. Zvláštní bylo, že právě tenhle program měl u diváků ohromný úspěch. Prý se tomu říká zábavný pořad. Všichni se na to dívají, baví se a smějí. Chudáci! Kdyby jen věděli… Ono se totiž může lehce ukázat, že ta jejich zábava má rohy a páchne sírou! A to je pak úplně jiný kafe. Jindy zase viděl v televizi začátek filmu Ghost. Seděl zrovna v pokoji na koberci, celý dopálený, protože mu ta hloupá holka zase nevyměnila už jak dlouho plínku. Dělala to, jenom když si zrovna vzpomněla, a moc často to rozhodně nebylo. Zpozorněl, už když ten film začal. Říkali o něm, že je to blockbuster, což mělo znamenat, že měl ohromný úspěch u diváků. Jenomže ti se, místo aby dávali pozor na to, o čem vlastně ten film doopravdy je, soustředili jenom na milostný příběh. Zajímala je jenom krásná Demi Mooreová, jak sedí u hrnčířského kruhu a pláče. Přitom ten film ukazoval úplně přesně, co se tam nahoře odehrává. Začal tehdy ze všech sil bouchat kostkami z Lega, aby přivolal Josiane nebo Marcela a oni pochopili, co ten film ukazuje. Bylo to přesně ono! Dobro a Zlo. Světlo a Temnota. Démoni, kteří se vetřou všude, a Světlo, které bojuje proti ďáblu. Nepochopili vůbec nic! Bouchal jako blázen na všechno, nač dosáhl. Kousal se do pěstičky, ale jediný výsledek celého toho úsilí byl ten, že si ji svým jediným zoubkem celou pohmoždil a ještě se na něj mračili. „Co to s tím klukem jenom je? Podívej se, co si udělal!“ řekla Josiane a vykulila oči. „Nic jsem si neudělal,“ chtělo se mu říct, jenomže místo toho brkl a slintal si na košilku. „Jenom jsem chtěl, abyste konečně pochopili to, co je naprosto očividné!“

Nikdy se už pak nedověděl, jak ten filmový příběh dopadl. Dali ho do postýlky a zhasli mu světlo. Ležel tam a vůbec nemohl usnout, jak byl celý rozčilený. Měl takovou zlost, že málem začal kousat šprušličky. Člověk vám strčí manuál doslova až pod nos, jenomže vy máte tak dlouhé vedení, že nepochopíte vůbec nic!

Kdybych tak jen mohl mluvit!

To byste viděli, co všechno bych vám mohl vyprávět. A to si pište, že byste hned začali žít jinak! Poradil bych vám, jak si zařídit ráj na zemi. Ta babizna v klobouku se bude jednou škvařit v pekelném ohni, jestli si včas nepřestane zahrávat s temnými silami.

Ten den byla právě neděle. Neděle 24. května. Bylo to přesně čtrnáct dnů od chvíle, kdy udělal první krůčky, a měl sto chutí vydat se ven ze svého pokoje. Sice tam k němu doléhaly různé zvuky a on se usilovně snažil poznat podle nich, co se asi právě děje, ale neslyšel, že by někdo mluvil. A to ticho mu připadalo zlověstné. Kde je jeho otec? Co dělá matka? A kde je ta holka? Že by si na dnešek vzala volno? Proč pro něj dnes ještě nikdo nepřišel do pokoje? Měl hlad a při pomyšlení na dobrou snídani mu začalo hlasitě kručet v bříšku.

Rozhodl se tedy, že je nutné přejít do akce. Přisunul si židli ke dveřím, aby dosáhl na kliku a mohl si je otevřít. Je čas pustit se do boje. Věděl, že jedna spojenkyně by tady přece jen byla. Paní Suzanne. Nebyla stejně zaslepená jako oni a bylo na ní vidět, že chápe, oč tady běží. Sice už za Josiane a Marcelem nechodila, celá ta věc se jí přestala líbit, ale člověk nikdy neví. Síly dobra by se mohly postavit na její stranu a vyslat ji, aby sem zase přišla. Hned jak se probudil, požádal je tam nahoře, aby mu pomohli. Ráno je pro to ta nejvhodnější doba. Nebe i země se v tu chvíli zlehka dotýkají a lidem se v polospánku často zdává o andělech.

Otevřel dveře a vykročil do chodby. Nakoukl do obývacího pokoje, do místnosti, kde Josiane prala a žehlila prádlo, ale nikde nikdo. Bez jediného pádu se mu podařilo dojít až do matčina pokoje a to, co tam uviděl, mu v první chvíli vzalo dech. Hned potom se hlasitě rozkřičel. Ten pronikavý výkřik mu vytryskl přímo ze srdce a dolehl k matčinu vědomí, třebaže vypadala, že je ponořená do nějakého hlubokého snu.

Josiane stála v dlouhé noční košili na balkoně na židli, kterou si tam vynesla ze svého pokoje. Trochu se kolébala dopředu a dozadu s očima upřenýma do hlubiny pod sebou – bydleli v šestém patře, která ji neodolatelně přitahovala. Stála tam se zavřenýma očima, v ruce držela fotografii svého muže a chlapečka, tiskla si ji na prsa, bílé rty se jí lehce chvěly a celá se třásla.

Ten výkřik ji však z její letargie vyburcoval, otevřela oči a uviděla u svých nohou Juniora, jak se na ni dívá, křičí a vztahuje k ní ručky.

„Arrgh!“ zakřičel a udělal pár kroků, aby se dostal mezi židli a zábradlí balkonu, které ji dělilo od pádu do hlubiny.

„Juniore…“ vykoktala Josiane, jako by si teprve teď uvědomila, kdo to je. „Ty už chodíš? To jsem nevěděla…“

„Groumphgroumph…“ řekl, dopálený, že musí zůstat trčet v tom miminkovském těle.

„Ale co se to vlastně děje?“ řekla Josiane a přejela si rukou po čele. „Co tady vůbec dělám?“

Podívala se na židli, na které stála, a na hlubinu pod sebou, a málem omdlela. Zakymácela se, s rukama nataženýma před sebe. Junior k ní natáhl ruce, aby se ho mohla chytit a překonat ten úlek, ale vtom už na něj maminka plnou vahou spadla.

Dopadli na podlahu do pokoje a tím způsobili hluk. Dívka, která v kuchyni trávila čas tím, že propiskou začerňovala, jedno po druhém, políčka křížovky v magazínu s televizním programem Télé 7 Jeux, se lekla, vyskočila ze židle a rozběhla se do pokoje, odkud se ozvala ta rána. V nastalém zmatku, dupotu nohou, nesmyslném pobíhání sem a tam prokládaném výkřiky: „Bože můj! To snad není možné!“ ho nakonec nějaké ruce zvedly a pomohly mu vstát. Někdo ho otáčel sem a tam, zvedal a ohýbal mu ruce a nohy, aby zjistil, jestli nemá nic zlomeného. Ta hloupá holka donekonečna opakovala, že vůbec nic neslyšela, že byla zrovna v kuchyni a připravovala snídani… Za chvíli se objevil Marcel, celý zrudlý a roztřesený. Bylo na něm vidět, že ani on není v pořádku. Jeho žena! Jeho dítě! Lomil rukama a lamentoval. Oba sice byli bledí a celí otřesení, měli pár oděrek a pohmožděnin, ale nic víc. Papírový pytlík s ještě teplými croissanty, pro které odešel k pekaři, mu vyklouzl z ruky a spadl na zem.

Junior se jednoho zmocnil a nacpal si ho do pusy. Měl hlad. A když je člověk najezený, hned se mu líp přemýšlí. Jisté je, že bude potřeba jednat rychle. Ještě dnes v noci se vypraví nahoru na nebesa a promluví si o tom s Mozartem. Ten mu jistě bude umět poradit, co by bylo nejlepší udělat. Ta představa ho uklidnila a s úlevou se pustil do druhého croissantu.

Tu stejnou neděli dopoledne byla Hortense na brunchi ve Fortnum & Mason, na který ji pozval Nicolas Bergson, umělecký ředitel obchodního domu Liberty. Měla ten obchodní dům ráda. Líbilo se jí jeho průčelí na Regent Street, které připomínalo tradiční starý alsaský dům, i celý jeho trochu staromódní, ale zároveň avantgardní styl. Často tam chodívala a jen tak se dívala kolem sebe, pozorovala prodavače a všímala si zboží, které tam měli vystavené. Právě při jedné takové obchůzce mezi regály, když si dělala poznámky a fotografovala si detaily, které ji zaujaly, se s Nicolasem Bergsonem seznámila. Byl ohromně hezký a zajímavý, pokud člověk dokázal zapomenout na to, že je malý. Ona sice nikdy malé muže ráda neměla, ale když seděl, tak to nebylo poznat. Byla s ním zábava, byl ohromně bystrý a pohotový a měl tu úžasnou vlastnost, kterou u Angličanů tak obdivovala, totiž že si za každých okolností udržoval od ostatních odstup.

Mluvili právě o jejím portfoliu, které bude prezentovat u závěrečné zkoušky. Tato zkouška rozhodne, jestli postoupí z přípravky do prvního ročníku. Z plné tisícovky studentů vezmou jen sedmdesát. Jako téma si vybrala Sex is about to be slow. Bylo originální, ale také velmi náročné. Věděla s jistotou, že něco podobného nikoho jiného nenapadne, ale už méně si byla jistá tím, jestli ho dokáže dobře vyjádřit. Kromě sketch booku, který měla za úkol předložit, musela také vytvořit šest modelů a nechat je předvést skutečnými modelkami na přehlídkovém molu. To představovalo spoustu práce. Nejen že je musela vymyslet, nakreslit a kompletně zrealizovat, ale pak, během pouhé čtvrthodiny, bylo nutné o jejich kvalitě přesvědčit zkušební komisi. Takže hlídala jako ostříž každičký detail. Protože právě v detailech spočíval všechen úspěch. Model musel být zpracován s maximální pečlivostí, ale právě detaily byly tím, co mu dodávalo svůdnost. Otevíraly cestu pro vyjádření sexuální touhy, která neměla být prvoplánová, měla postupně vyniknout až v celkovém dojmu. Měla jasnou představu černých šatů, stažených vpředu do uzlu, s hlubokým prostřižením na zádech, kterým bude možné zahlédnout nahou kůži. Obličej modelky zastíní malý závoj, takže bude vidět jen jedno oko, černé jako uhel. K tomu křehké páskové střevíčky na vysokém podpatku, který zdůrazní elegantní vyklenutí nártu… Nicolas by jí v tom mohl být třeba nápomocný. A vlastně docela ujde, i když nějaký centimetr navíc by mu opravdu prospěl.

Pozval ji do své oblíbené čajovny ve čtvrtém patře obchodního domu Fortnum & Mason. Gary už potřetí její pozvání na nedělní brunch odmítl. To, že odmítl, ji ani tak netrápilo, spíš ji zarazil zdvořilý tón, jakým to řekl. Protože když někdo mluví zdvořile, taky tím možná něco zakrývá. Ostych nebo určitou stísněnost, nějaké pečlivě skrývané tajemství, které by nemělo být vyzrazeno. Byl to už takový jejich rituál, že spolu v neděli dopoledne chodili na pozdní snídani. Takže bylo jasné, že to musí být něco hodně důležitého, když se jí teď vyhýbá. Něco nebo někdo. A pomyšlení na tu druhou možnost se jí pranic nelíbilo.

Lehce nakrčila nos a Nicolas si z toho vyvodil, že nesouhlasí s tím, co právě řekl.

„Ale ano, ujišťuji tě, že černá barva a touha jdou velmi dobře k sobě. Určitě musíš udělat jeden model úplně černý, ale černý opravdu od hlavy k patě. Tím myslím i manekýnku. Musí být černá jak noc, aby z ní byla vidět jen bílá řada zubů, když se usměje. Aby ten úsměv prořízl tmu a evokoval štěrbinu, která symbolizuje touhu, ale i propast času, která se otvírá v okamžiku, když touhu pocítíme, propastnou touhu muže po ženě…“

„Možná máš pravdu…“ řekla Hortense a ulomila si kousek sušenky. Upila malý doušek lahodného čaje lapsang-souchong, který nádherně voněl po cedrových deskách, na nichž čajové lístky sušili. Ano, je to skutečně cedr, i když v něm rozeznávám i lehkou vůni cypřiše, která se uvolňuje až po chvíli.

„Samozřejmě, že mám pravdu, a navíc…“

Odkdy jsme se to vlastně spolu my dva neviděli? Uvažovala mezitím Hortense. Od té večeře, na kterou ho pozvala do res-
taurace, od té procházky nočním Londýnem, od té doby, co bydlí s Li May. Hodně času jí zabralo stěhování, pak taky přednášky a škola… Blížil se konec roku, měla spoustu práce, musela taky zorganizovat tu přehlídku, takže se jednu neděli omluvila, pak druhou, třetí, možná i čtvrtou, a když mu pak zavolala a s úzkostí čekala, co řekne, mluvil s ní tímto zdvořilým tónem. Bylo to hrozné. Odkdy spolu oni dva musí mluvit zdvořile? Právě toho, že před ním mohla říkat nahlas, co si myslí, aniž by se přitom musela stydět nebo červenat, si na něm tolik cenila. A on se teď vytasí se zdvořilostí! Je nejasný, vyhýbavý, kličkuje. Ano, to je to slovo! Kličkuje. Zdálo se jí, že každé další adjektivum, které ji v této souvislosti napadne, se jí zabodne přímo do srdce. Pevně v ruce sevřela šálek. Měla téměř neovladatelnou chuť do něj kousnout. Nicolas, soustředěný na závěrečnou část své řeči, si ničeho nevšiml. Za tím je určitě nějaká holka, řekla si a položila hrnek s tím drahým čajem s vůní cypřiše zpátky na podšálek. Tím jsem si jistá. Dobře, uznávám, že jedna z věcí, mezi řadou dalších, které na Garym obdivuju, je to, jak si klidně jde svou cestou, ale nemám ráda, když mi uniká. Vůbec nevidím ráda, když mi muži unikají. Ovšem taky nesnáším, když se na mě lepí. Pfff! Je to komplikovaný. Fakt dost komplikovaný.

„S manekýnami si starost dělat nemusíš. Seženu ti všech šest a můžeš se spolehnout, že ti vyberu takové, co se umí pohybovat velmi pomalu a jsou přitom vzrušující. Dvě tři jména už mám v hlavě…“

„Na takové, které mi vybereš ty, já ale v rozpočtu nebudu mít dost peněz,“ odpověděla mu Hortense, která byla nakonec ráda, že ji tou svou velkorysou nabídkou vytrhl z neužitečného snění.

„A kdo říká, že bys jim měla platit? Udělají to zadarmo a rády. Saint Martins je prestižní škola, takže na přehlídku přijdou všichni, kdo v téhle branži něco znamenají. Takovou příležitost si žádná ujít nenechá. Uvidíš, drahoušku, že tě ještě budou prosit…“

Stejně to jednoho dne muselo přijít. Je krásný jako princ z pohádky Tisíce a jedné noci, inteligentní, zábavný, bohatý a kultivovaný. Jeho královská krev se v něm nezapře a je víc než jasné, že kdekterá žena by ho ráda ulovila… A tak mi unikl! A netroufá si mi to říct. Jaké to asi je, když je člověk zamilovaný? Dokázala bych se zamilovat tady do Nicolase, kdybych se trochu snažila? Vždyť přece není zas tak špatný, docela ujde. A mohl by mi být užitečný. Trochu se ušklíbla. Slova „být zamilovaný“ a „být užitečný“ nejdou k sobě. NECHCI, ABY BYL GARY ZAMILOVANÝ DO NĚJAKÉ JINÉ. To je sice hezký, jenomže… Třeba do toho spadl po hlavě, ani nevěděl jak. Proto byl takový zdvořilý a vyhýbal se přímé odpovědi. Nevěděl, jak mi to má říct.

Najednou si připadala jako ten nejnešťastnější člověk pod sluncem. Jako by jí na ramenou ležela všechna tíha světa. Ne, to není možné, řekla si a snažila se vzchopit, tohle se mu nemohlo stát. Ne jemu. Třeba je jenom na stopě nějakého úžasného hudebního objevu, nebo se rozhodl přečíst si Vojnu a mír na jeden zátah. Dělával to každý rok, vždycky se na pár dnů zavřel doma a jenom četl a četl. „Sex is about to be slow but nobody is slow today because if you want to survive you have to be quick.“ To byl argument, který hodlala použít na závěr prezentace. Možná by mohla přehlídku zakončit tak, že by se jedna z modelek zhroutila na zem a předstírala smrt, zatímco těch pět ostatních by začalo velmi rychle přecházet po mole sem a tam, čímž by tu proklamovanou pomalou touhu odsunuly mezi rekvizity druhořadých románů. To není marná myšlenka!

„Navodilo by to atmosféru filmu, který končí tím, že se všechny postavy ocitají ve strhujícím víru a ten je unáší pryč,“ vysvětlila Nicolasovi, který se tou myšlenkou zdál být nadšen.

„Ty máš tolik úžasných a neotřelých nápadů, má drahá, že mám sto chutí zaměstnat tě u nás v Liberty…“

„Vážně?“ opáčila Hortense polichoceně.

„Jakmile dokončíš třetí ročník…“

„Aha,“ řekla zklamaně.

„Ale vzpomeň si, že výjimečné věci vždycky přicházejí pomalu. To jsou přece tvoje slova.“

Usmála se na něj. V jejích očích zahlédl stín zájmu o svou osobu. Zvedl ruku, aby požádal o účet, zaplatil, aniž by se na něj podíval, a řekl: „Tak zvedáme kotvy, co říkáš?“ Vzala si tašku Miu Miu, kterou jí přinesl jako dárek a podal jí ho, aby ho rozbalila, než objedná čaj a sušenky, a vyšla za ním ven z čajovny.

A právě ve chvíli, kdy opouštěli čtvrté patro a čekali na výtah, se stala ta strašná věc.

Čekala kousek stranou od Nicolase, který právě s někým telefonoval, a spokojeně pohupovala svou novou kabelkou, jejíž cenu odhadovala nejmíň na šest nebo i sedm set liber – a to byl jenom hodně skromný odhad. Kabelku jí daroval s takovou nenuceností, že si říkala, že zřejmě ležela úplně nahoře v kontejneru s novým zbožím, které právě dodali do obchodu, a on po ní bezmyšlenkovitě sáhl, když ho míjel cestou na jejich schůzku. Nicolas do telefonu netrpělivě opakoval „ne, to určitě ne“ a ona si zatím zkoušela přendat tašku z pravé ruky do levé, dala si ji pod jednu paži, pak pod druhou a zkoumala svůj obraz v naleštěných dveřích výtahu. Maličko se natočila bokem a podívala se na sebe ještě přes rameno, když vtom se ty dveře otevřely a z výtahu vyšla úžasná a neskutečně elegantní žena. Jedna z těch, za kterými se člověk na ulici nejen otočí, ale také se zastaví a dívá se za nimi, jak jdou, a přitom se snaží pochopit, jak to jen dělají. Jak dokážou být tak krásné a oslňující, bez sebemenšího náznaku banality. Měla na sobě úzké černé šaty, kolem krku těsně přiléhající náhrdelník s falešnými diamanty, velkými jako virfličky čokokolády, balerínky, dlouhé černé rukavice a velké sluneční brýle, které ještě podtrhovaly drobný nosík a souměrná ústa, zvýrazněná rudou rtěnkou. Dokonalé vtělení krásy a opojné ženskosti. Neměla na sobě vlastně nic než černou, která se však zdála zářit všemi barvami. Byla všechno jiné než pouhá černá. Hortense jen nasucho polkla. Okamžitě věděla, že by za ní šla až na kraj světa, jen aby jí to tajemství její krásy mohla uloupit. Rychle se obrátila, aby se octla k výtahu čelem a mohla si ji lépe prohlédnout. Vtom zahlédla vedle ní muže, který se zrovna sklonil, aby zvedl něco, co jí vypadlo z tašky. Nicolas přidržel dveře výtahu a ona zaslechla, jak mu ten člověk říká: „Promiňte… Mnohokrát vám děkuji.“ „Koho mi to jen ten skloněný muž, co doprovází tak úžasnou ženu, připomíná?“ uvažovala Hortense a se zatajeným dechem čekala, až se narovná. Nemusela se ale ptát, věděla to.

Podobal se Garymu.

Uviděl Hortense a ucouvl, jako by se spálil.

„Gary?“ promluvila ta kráska. „Jdeš nebo ne, love?“

Hortense zavřela oči. Nechtěla se na to dívat.

„Už jdu,“ řekl Gary a vtiskl Hortense spěšně pusu na tvář. „Zavoláme si?“

Podívala se na něj a musela několikrát zamrkat. Bylo to jako zlý sen.

„Hm… Hmm.“ Nicolas, který mezitím dotelefonoval, diskrétně zakašlal. „Tak jdeme?“

Ta úchvatná žena mezitím došla k prvnímu volnému stolečku a zamávala na Garyho, aby šel za ní. Přitom si sundala tmavé brýle a ukázala černé protáhlé oči. Její pohled neklidně těkal po místnosti. Zdála se udivená, že kolem sebe nevidí hordu dychtivých paparazziů.

„Tak jdeme?“ řekl znovu Nicolas, který stále ještě držel dveře od výtahu otevřené. „Nerad bych tady dělal lift-boye donekonečna!“

Hortense přikývla a pokynula Garymu, jako by byl pro ni náhle cizí.

Vešla do výtahu a opřela se o stěnu kabiny. Kdyby se tak s námi utrhla sto sáhů pod zem!

„Nezajdem se podívat do Camden?“ zeptal se Nicolas. „Posledně jsem tam viděl dva cardigany od Diora, každý za deset liber! A real bargain!“

Zadívala se na něho. Opravdu je moc malej, uvažovala a popošla k němu trochu blíž. Ale má hezké oči a ústa taky. Vypadá trochu jako nějaký pirát. Možná kdybych se soustředila právě na tohle, tak bych třeba…“

„Miluji tě,“ řekla a naklonila se k němu.

Překvapeně nadskočil. Hned potom ji však políbil. Líbat uměl. Nespěchal, dával si na čas.

„Myslíš to vážně?“

„Ne. Jen jsem chtěla zkusit, jaké to je, když to člověk vysloví. Nikdy jsem to ještě nikomu neřekla.“

„Aha…“ řekl a zatvářil se zklamaně. „Říkal jsem si, že je to trochu…“

„Trochu moc uspěchané… Máš pravdu.“

Zavěsila se do něj a vydali se směrem k Regent Street.

Najednou se Hortense prudce zastavila.

„Ale vždyť je přece stará!“

„Koho myslíš?“

„Ta žena ve výtahu. Je stará!“

„To trochu přeháníš… Charlotte Bradsburryová, dcera lorda Bradsburryho, uvádí, že je jí dvacet šest let, což znamená, že má dvacet devět.“

„Tak to je stará!“

„Módní ikona, má drahá! Zná ji celý Londýn. Má diplom z Cambridge, je schopná literátka, opravdu fundovaná, která má kromě toho výtečný přehled o všem, co se právě odehrává v umění a v hudbě. Navíc je velkorysá mecenáška, říká se o ní, že má skvělý nos na vyhledávání talentů. Věnuje tomu spoustu času a neváhá využít i svých styků, aby pomohla mladým neznámým umělcům, kteří se pak většinou velmi rychle proslaví.

„Ale je jí dvacet devět! Nejvyšší čas, aby šla do kytek!“

„Je také šéfredaktorkou The Nerve, víš, toho časopisu, co…“

„The Nerve!“ zasténala Hortense. „To je ona? No tak to jsem v háji!“

„Ale proč, drahoušku?“

Mávl na taxík, který hned zastavil.

„Protože na tohle místo mám už dlouhou dobu zálusk!“

V tutéž neděli, 24. května, čekala Mylène Corbierová připravená na svém stanovišti. Velký televizní přijímač nahradila dalekohledem, kterým sledovala svoje sousedy. Vždycky už pospíchala z kanceláře domů, aby se mohla vloudit do života druhých. Pozorovala je a samým napětím přitom někdy vyplazovala špičku jazyka nebo se kousala do rtů, občas překvapením i vykřikla nebo jen mlaskla jazykem. Když pak ty, které sama nepozorována sledovala dalekohledem, potkala na ulici, mívala chuť se začít smát. Vím o vás všechno, říkávala si, klidně bych vás mohla jít udat, kdyby se mi zachtělo…

Ráno dorazila k domu policie, zazvonila v pátém patře a zatkla jeden manželský pár. Oba ti chudáci odcházeli se sklopenou hlavou, obklopeni ze všech stran celou eskadrou mužů v uniformách a vysokých holínkách. Zvuk jejich podpatků se rozléhal celou ulicí jako varování sousedům, aby je taky nenapadlo překročit zákon. Pan a paní Wangovi nezaplatili daň za jedno dítě navíc. Ukázalo se totiž, že mají dvě děti, holčičku a menšího chlapce. Když k nim někdo přišel na návštěvu, chlapečka skrývali. Nikdy ho nepouštěli ven z domu a jen někdy ho tajně vzali ven, oblečeného do šatů jeho starší sestry. A to ho taky prozradilo. Byl drobný, zatímco jeho sestra byla cvalík. Její šaty na něm visely, takže se nedal přehlédnout. Mylène si toho všimla už dávno. Modlila se, aby jim na to nepřišli. Chlapec měl ustrašené oči a husté nepoddajné vlasy. Vůbec se teď hodně modlila. Měla strach. Byla přesvědčena, že ji pan Wei nechal sledovat. Pokusila se spojit s Marcelem Grobzem, ale bezúspěšně. Vůbec nezvedal telefon.

Toužila vrátit se do Francie. Nedokážu už být pořád jen sama a věčně jen pracovat. Mám už po krk toho, jak na mě každý sahá a chce se mě dotknout jenom proto, že jsem cizinka. A toho věčnýho karaoké mám už plný zuby! Toužila po mírném podnebí a vlahé krajině kolem města Angers.

Nejhorší byly neděle. Zůstávala v posteli co možná nejdéle, pak se loudala se snídaní, vykoupala se, přečetla si časopisy, ve kterých si občas zatrhla nějakou adresu, podrobně si prohlédla nový způsob líčení nebo zajímavý účes. Hledala nápady, které by se daly okopírovat. Pak si trochu zacvičila. Koupila si dévédéčko Fitness s Cindy Crawfordovou a cvičila podle něj. Ta by nezůstala trčet v Číně jako já. Sbalila by kufry a byla by pryč, než bys řekl švec.

Ano, ale co můžu udělat? Mám odjet a nechat tady všechny svoje peníze?

To ani náhodou.

Taky bych mohla zajít na francouzský konzulát, všechno jim říct a požádat o nový cestovní pas. Ale ten bídák Wei by se to okamžitě dověděl a potrestal by mě. Než bych se nadála, mohla bych se octnout v zatlučené rakvi a kdo by se to dověděl? Ve Francii nemám žádné příbuzné, kteří by se po mně začali shánět.

Musím se pokusit nějak ukolébat jeho pozornost… Aby mi zase vrátil pas. Ideální by bylo, kdybych mohla pobývat střídavě ve Francii i v Číně.

Tím by se ale stejně nic nevyřešilo. Nemůžu se přece rozpůlit a žít chvíli v Blois a chvíli zase v Šanghaji. Wei to moc dobře ví, a proto nechce, abych odjela.

Neustále jí vykládal, jak je nevyrovnaná a citově labilní. No samozřejmě, a kdo by nebyl? Z těch jeho řečí mě jednou klepne! Nakonec mu to ještě uvěřím! A to bude můj konec. Definitivní.

Vždycky svůj proslov uzavřel tím, že jí řekl, že mu musí důvěřovat a dát na něj, že peníze, které má, vydělala jen díky němu, a že bez něj by nebyla nic. Pracovat, pracovat, práce dobrý pro váš zdraví, když vy přestat pracovat, vy… a plácl si oběma rukama na záda, aby naznačil, jak se stahuje svěrací kazajka. Měla pocit, že jí z toho zvuku jednou praskne bubínek v uchu. Otřásla se jen a nic na to neříkala.

Večer, kolem sedmé hodiny, na ni pokaždé dolehl smutek. To byla příšerná chvíle. Slunce se sklánělo k obzoru mezi množstvím mrakodrapů z oceli a ze skla, jeho jasná oranžová zář se v horkém vzduchu chvěla a nořila se do vrstvy smogu, a tím pomalu ztrácela svou pravou barvu a proměňovala se v růžovošedou. Už deset měsíců nespatřila opravdu modré nebe! Pamatovala si velmi dobře na jedinou chvíli, kdy tady v Číně viděla modrou oblohu. Bylo to v okamžiku, kdy ohlásili příchod cyklonu a začal foukat tak silný vítr, že ten šedý příkrov odfoukl pryč. Dusila se tady. Byla u konce sil.

Tato neděle 24. května se nijak nelišila od ostatních nedělí.

Zase jedna z mnoha, řekla si.

Chystala se, že bude psát. Ani to ji už nebavilo. Dřív si psávala takový příběh. Představovala si, že je maminka a že se rozhodla odjet pracovat do zahraničí, aby vydělala dost peněz a mohla svým dětem zaplatit studia a hezké oblečení. Teď už nevěděla, co psát. Nebavilo ji to. K čemu je vymýšlet si příběhy, když tady musí trčet jako nějaký vězeň a nemůže se odtud hnout ani na krok?

V pondělí večer byla na večeři s jedním Francouzem, který tady v Číně nechával vyrábět hračky a ty pak prodával do hypermarketů ve Francii. Ve čtvrtek se vracel do Paříže. Chtěla se od něj dovědět všechny nejčerstvější novinky, ale jiné než ty, které si mohla přečíst na internetu. Ráda by se ho zeptala, jak teď vypadají pařížské ulice, jaké písničky právě letí a kdo je letos favoritem v Superstar? A jaká je ta poslední deska, co natočil Raphaël? A co džíny? Pořád se ještě nosí ty rovné nebo teď víc letí mrkváče? A bageta stojí pořád stejně? Nebo víc? To všechno byly útržky života, které ji zajímaly a které se dovídala při jídle. Byl to takový bonus k objednanému jídlu. Už dlouho měla pocit, že to, co tady prožívá, má jen málo společného se skutečným životem. O muže neměla nouzi. Seznamovala se s nimi na internetu. Nebylo nijak obtížné si vybrat, zájemců bylo dost. Její úspěch a moderně zařízený byt na ně vždycky spolehlivě udělaly dojem. Nic od nich neočekávala, jen okamžitou úlevu. A pak zase šli… Jak to bylo v té písničce, co zpívávala její babička? Třikrát se otočí a zase jdou?

Třikrát se otočili a šli.

Jenom já zůstávám.

Když se setmělo, vzala si dalekohled a pozorovala scény ze života svých sousedů. Tím se zabavila až do doby, než byl čas jít spát. Lehla si do postele a chvíli přemýšlela. Zítra to bude lepší, řekla si nakonec. Zkusím zase zavolat Marcelu Grobzovi. Jednou mi to přece musí vzít. A jistě najde nějaké řešení, jak dostat moje peníze do Francie.

Marcel Grobz… To byla její jediná a poslední naděje.

Tu stejnou neděli, už skoro k večeru, se Joséphine rozhodla, že si udělá pauzu a půjde s Du Guesclinem na procházku. Celý den pracovala na své disertační práci, připravovala kapitolu o významu pruhů na oblečení bratří Carmeových.

Iris strávila celé odpoledne na pohovce v obýváku. Dívala se na televizi a dlouze s někým telefonovala. Přitom si masírovala nohy a ruce jakýmsi krémem, mobil si přidržovala bradou a ramenem. Určitě po ní zůstanou na pohovce mastné skvrny, zlobila se v duchu Joséphine, když si šla do kuchyně uvařit šálek čaje a uviděla ji tam. Když šla kolem podruhé, Iris ještě pořád telefonovala a televize stále běžela. Michel Drucker měl zrovna ve studiu Céline Dion. Iris si masírovala předloktí. Když kolem ní procházela potřetí, Iris už změnila polohu a dělala teď tři věci najednou: dívala se na televizi, telefonovala a posilovala hýžďové svaly jednoduchými cviky.

„Ne… Tady u mé sestry to docela ujde. Byt sice není bůhvíjak zařízený, to víš, na to ona moc není, ale nakonec… Jsem rozhodně radši tady než doma s Carmen, která mi snáší první poslední a věčně jenom vymýšlí, co by tak pro mě ještě mohla udělat. Já už tu její přítomnost vůbec nedokážu snést. Příšerně se na mě lepí…“

Joséphine zuřivě napěchovala čaj do sítka a polovinu vařící vody vylila bokem.

Zoé se jí přišla zeptat, jestli by mohla jít do kina. Do večeře budu zpátky, mami, na zítřek do školy mám už všechno hotové a na úterý a na středu taky. A kdypak si asi uděláš čas na to, abychom si spolu sedly a vysvětlilas mi, proč jsi trucovala a proč ses na mě tak zlobila, opáčila v duchu Joséphine. Zoé se šestkrát kompletně převlékla a pokaždé vtrhla do matčiny pracovny, aby se jí zeptala: „Je to tak dobrý? Nemám v tom moc velkej zadek?“ „A co tyhle kalhoty, nedělají mi moc široký stehna?“ „Mami, co myslíš? Jsou lepší tyhle vysoké boty nebo balerínky?“ „Mám si udělat ohon nebo si mám radši nechat rozpuštěné vlasy?“ Pobíhala sem a tam mezi svým pokojem a matčinou pracovnou, otázku začínala ještě na chodbě a dokončila ji, až když se postavila před matku a dožadovala se rady. Joséphine se na svou práci vůbec nemohla soustředit. Diskriminace vyjádřená prostřednictvím pruhů. To by nemusel být špatný název pro kapitolu o významu barev.

Koncem léta 1250 se v Paříži objevili bratři Carmeové, z řádu karmelitánů. Měli hnědé mnišské kutny a přes ramena ještě plášť s bílými a hnědými nebo černými pruhy. Vyvolali hotové pozdvižení! Skoro skandál! Ve středověku totiž pruhy nebyly v oblibě. Byly vyhrazeny pro lidi, kteří byli v povědomí prostých lidí označeni nálepkou zlí a proradní, jako byli Kain a Jidáš, a dále pro odsouzené nebo levobočky. Když se tedy tito dva bratři procházeli po Paříži, lidé si je dobírali a vysmívali se jim. Říkali jim „bratři za katrem“ a udělali si z nich terč posměšků a slovních i fyzických útoků. Brzy je začali spojovat s ďáblem. Nasazovali jim rohy, a když je míjeli, rychle si zahalovali tvář. Bratři přespávali blízko kláštera des Béguins, pokoušeli se najít útočiště u milosrdných sester, ale ani ty jim bránu svého kláštera neotevřely.

Tento konflikt trval celých dlouhých třicet sedm let. Nakonec, v roce 1287, v den svátku svaté Maří Magdaleny, se definitivně vzdali pruhovaného pláště a začali nosit bílou kápi.

„Vezmi si bílé tričko,“ poradila jí Joséphine, rozpolcená mezi 12. a 21. stoletím. „Bílá barva vždycky lichotí pleti a hodí se ke všemu.“

„Myslíš?“ odpověděla Zoé, která nevypadala, že by ji ten argument přesvědčil.

A odešla si vyzkoušet další oblečení.

Du Guesclin byl stočený do klubíčka a spal. Joséphine zaklapla knihy, párkrát si přejela palcem a ukazováčkem po stranách nosu, což bylo u ní známkou velké únavy, a řekla si, že procházka na čerstvém vzduchu jí udělá jen dobře. Ráno ani nebyla běhat. Iris si pořád na něco naříkala a stále jen omílala pochybnosti a starost o svou nejistou budoucnost.

Vstala, natáhla si bundu a mávla na Iris do obýváku, že jde ven. Iris na chvilku oddálila telefon od ucha, jen aby jí odpověděla, a hned zase pokračovala v načatém hovoru.

Joséphine za sebou hlasitě zabouchla dveře a cestou dolů brala schody po dvou.

Cítila, jak ji zaplavuje zlost jako mrak černého kouře. Ještě chvíli a udusí se. Copak se budu muset začít zavírat ve svém pokoji, abych měla alespoň na chvíli klid? Nebo se snad mám plížit po špičkách, abych ji nerušila při tom jejím tlachání, když si chci jít uvařit čaj? Zlost v ní jen kypěla a cítila, jak jí ten černý mrak zahaluje mozek. Iris nehnula ani prstem, aby jí pomohla nachystat nebo odnést snídani. Požádala jen, aby jí opekly toustový chleba, jenom mírně dozlatova, prosím tě, nemám ráda, když je moc opečený. A nemáte náhodou ten dobrý med od Hédiarda, dodala ještě.

Joséphine přešla bulvár a octla se v Buloňském lesíku. Dneska jsem si vůbec nevšimla Lucova plakátu, blesklo jí hlavou. Přišlo jí divné, že říká „Lucova“ a ne „Vittoriova“. Asi jsem kolem něj prošla a myslela jsem na něco úplně jiného… Přidala do kroku a kopla do starého tenisáku, který se povaloval na cestičce. Du Guesclin se na ni překvapeně podíval. Vrátila se v duchu zase ke své práci o barvách, aby se trochu uklidnila. Symbolika barev. To bude první kapitola. Poslouží jí jako šikovný odrazový můstek pro další rozvinutí její teze. Mohla by tím svého hodnotitele nalákat a vzbudit jeho zájem o své téma. Aby se mu pak lépe prokousávalo tou spoustou dalších stránek… Modrá byla ve středověku hojně užívaná pro vyjádření melancholie. Mohla to být také barva smutku. Matky, kterým zemřelo dítě, nosily po dobu osmnácti měsíců cerula vestis, modré šaty. Podle pravidel ikonografie bývá Panna Maria oblečena v modrém rouchu, protože nosí smutek za svého syna. Žlutá byla barva nemoci a hříchu. Francouzské slovo označující žlutou barvu, jaune, vzniklo z latinského galbinus, které obsahuje germánský slovní základ evokující játra a žluč. Zastavila se a chytila se rukou na pravé straně. Píchalo ji v boku. Její játra právě produkovala žluč. To přece není jen obyčejná náhoda! Žlutá je barva závisti, lakomství, přetvářky, lži a zrady. Spojují se v ní nemoci těla i nemoci duše. Jidáš je vždycky zobrazován ve žlutém rouchu. Touto symbolickou barvou pak začala být ve středověku označována veškerá židovská společenství. Židé byli pronásledováni, odsouváni do izolovaných čtvrtí, v Římě vzniklo takzvané ghetto. Koncily se vyslovovaly proti manželství mezi židy a křesťany a požadovaly, aby židé nosili jasné znamení, které by je odlišovalo od ostatních, tu nechvalně proslulou žlutou hvězdu, kterou pak použili nacisté. Takže tahle jejich zrůdná myšlenka má kořeny až ve středověku.

Oproti tomu zelená… Na tu musíš myslet, přikázala Joséphine sama sobě a přeběhla pohledem okolní stromy, trávníky a lavičky v parku. Musíš se snažit vnímat ten zázrak, který dokáže způsobit chlorofyl obsažený v rostlinných buňkách. Podívej se na ty světlounce zelené výhonky listů, na jasně zelenou trávu, lesklý tmavě zelený proužek hladkého peří na křídle kačeny, která pluje po vodě. Zelené bývají i malé konvičky, kterými se děti učí zalévat na zahradě trávník a vysázené kytičky. Zelená barva vyvolává představu nového života a naděje, bývá symbolem ráje. Tmavá zelená, která přechází do černé, však evokuje zlo. Té je potřeba se vyhnout. Musím si dávat pozor na černou barvu, nějak moc často se mi teď vnucuje. Nesmím podléhat zlosti, která má barvu sazí a rychle zatemní všechny myšlenky. Je to moje sestra. A je nešťastná. Musím jí pomoct. Přehodit jí přes ramena bílý plášť, symbol světla a jasu. Co je to se mnou? Vždycky mě přece vodila za nos, ale nikdy mě to tak nerozčilovalo jako teď! Neviděla jsem všechno tak černě a ani žlutá se mi tolik nevnucovala. Vždycky jsem sklopila oči a poslechla jsem ji. Maximálně jsem se začervenala. Červená je barva smrti a vášně. Kat měl ve středověku vždycky červený plášť a křižáci nosili červený kříž na prsou. Červené šaty nosívaly prostitutky a padlé ženy, cizoložnice. Když se žena dopálí a rozhodne se konečně osvobodit a odpoutat se od všeho, co ji svazuje, říká se o ní, že najednou vidí rudě… Nejsem už stejná jako dřív, měním se. Jsem jako naštvaná puberťačka, která se bouří proti autoritám. Ta myšlenka jí přišla legrační. Konečně jsem se začala osamostatňovat, a tak teď zkoumám svoje nové city a hodnotím, kolik který váží, vůči některým lidem pociťuju ochlazení a jiné mám zase raději než dřív. A od Iris se vzdaluju, odpoutávám se od ní a reaguju na to tak, že se vztekám jako malé dítě. To ale nic nemění na tom, že se naše cesty rozcházejí a každá míříme někam jinam.

Du Guesclin pobíhal kolem ní s čenichem u země a nasával všechny pachy. Čichal, kolik jiných psů tudy už dnes prošlo před ním. Běhal v malých i větších kruzích, ale vždycky se k ní vracel. Byla středobodem jeho života. Za světla bylo dobře vidět, že má na bocích několik pruhů růžové kůže, což byly jistě stopy po zacelených ranách. Na hlavě měl dvě tmavé skvrny, takže vypadal trochu jako Zorro mstitel. Vždycky na chvíli odběhl, sledoval stopu nějakého psa nebo musel označkovat nějaký keř nebo spadlou větev, ale pak se zase rychle vrátil, začal na ni vyskakovat, všelijak se kolem ní motal a celým tělem dával najevo radost ze setkání.

„Přestaň, Du Guescline, vždyť mě porazíš!“

Oddaně se na ni podíval. Joséphine ho pohladila po hlavě a poškrábala za ušima. Chvíli šel po jejím boku a nevzdaloval se od ní na krok, ale pak najednou uviděl padající list a bleskurychle vystartoval, aby ho chytil do tlamy. Joséphine byla udivená rychlostí jeho reakcí i brutalitou loveckého pudu, která z něj přímo čišela.

O kus dál před sebou zahlédla Hervého Lefloc-Pignela a pana Van den Brocka, kteří se zřejmě také vydali na procházku kolem jezera. Takže jsou asi opravdu přátelé. Nechají manželky a děti doma a v neděli v podvečer si vyjdou do parku, aby si promluvili o mužských záležitostech. Antoine nic takového nikdy nedělal. Necítil zřejmě potřebu vést nějaké „mužské řeči“. Taky žádného přítele neměl. Byl samotář. Joséphine by byla ráda věděla, o čem spolu ti dva tak můžou mluvit. Oba měli přes ramena přehozený červený svetr. Vypadali jako dva bratři, které maminka vypravila na procházku. Se zaujetím o něčem diskutovali. Zdálo se, že spolu tak úplně nesouhlasí. Mluví o burze? O nákupu akcií? Antoine neměl nikdy na burze štěstí. Pokaždé, když si vyhlédl nějaké akcie, které slibovaly rychlý a zajištěný růst, tak vzápětí jejich hodnota „spadla“. To bylo to slovo, které používal. Vložil všechny svoje peníze do akcií Eurotunelu. Potom se jenom mezi řečí zmínil, že „hodně spadly“. A teď jí krade její věrnostní body z karty Intermarché! Ubohý Tonio! Stal se z něj tulák, který žije v metru a v igelitových taškách si nosí jídlo, které někde ukradl. Jednoho dne se vrátí a zazvoní u mých dveří. Požádá mě o jídlo a o přístřeší… A já mu ho poskytnu. Přemýšlela o této eventualitě docela věcně a nezaujatě. Už si na myšlenku na jeho návrat zvykla. Tenhle přízrak jí už nenaháněl strach. Dokonce si někdy říkala, už aby ta chvíle nastala. Skončily by tím alespoň ty věčné pochybnosti. Protože nic není horší než nevědět.

Jestlipak opravdu ta Dottie Doolittlová existuje, anebo si ji Iris jenom vymyslela, aby ji mohla uvést jako důvod jejich rozchodu? Začala v ní hlodat pochybnost. Iris občas navykládá ledacos. Musí být pro ni hrozné přiznat si, že ji manžel opouští kvůli tomu, jaká je a jak se chová. Je pak jistě snadnější říct, že je to kvůli nějaké jiné. Měla bych se za ním vypravit. Nebudu se ho na nic ptát, jen se posadím naproti němu a podívám se mu do očí.

To by ovšem znamenalo jet do Londýna…

Můj anglický vydavatel mě už několikrát žádal o schůzku. Mohla bych to tedy využít jako záminku. To není špatný nápad. Při chůzi nebo při běhání ji vždycky něco šikovného napadlo. Podívala se na hodinky a řekla si, že je čas vrátit se domů.

Iphigénie se právě chystala odnést do popelnice odpadky, které zbyly po večírku. Joséphine se nabídla, že jí s tím pomůže.

„Stačí to jenom všechno snést dolů. Můžeme to pak nechat u dveří do kóje s popelnicemi.“

„Dobře, když myslíte… Du Guescline, ke mně! K noze!“

Pes se jako šipka rozletěl dolů na dvůr.

„Pane Bože! Co když se tam vyčurá a někdo ho uvidí? To na mě pak jistě hned přijde policie a odvede mi ho do útulku!“ Joséphine vyprskla smíchy a zakryla si ústa dlaní.

Pes stál jak přilepený u dveří do místnosti s popelnicemi a hlasitě čenichal.

„Co to s ním je?“ řekla Joséphine udiveně.

Du Guesclin škrábal předními packami na dveře, strkal do nich čumákem a snažil se je otevřít.

„Že by nám chtěl pomoct?“ řekla Iphigénie nesměle.

„To je divné… Vypadá, jako by chytil nějakou stopu. Nepřechováváte vy tam nějaké drogy, Iphigénie?“

„O takových věcech ani nežertujte, paní Cortèsová, můj bývalý by něčeho takového byl klidně schopen! Jednou už ho za obchod s drogami zabásli.“

Joséphine popadla jeden pytel naplněný papírovými talířky a plastovými kalíšky a zamířila dolů k popelnicím. Iphigénie šla za ní v těsném závěsu a táhla za sebou dva velké pytle s odpadky.

„Sklo a papíry odnesu do kontejnerů až zítra.“

Otevřely dveře a Du Guesclin vběhl dovnitř s čenichem nízko u země. Zvuk jeho drápů se na betonové podlaze malé místnosti nepříjemně rozléhal. Bylo tam horko a téměř nedychatelno. Zápach hnijících odpadků je doslova udeřil přes nos, až trochu ucouvly.

„Co pořád hledá?“ řekla Joséphine a zacpala si nos. „Tady to tak příšerně smrdí! Já snad nakonec ještě budu muset dát té slečně de Bassonnièrové za pravdu!“

Zakryla si ústa dlaní. Měla pocit, že bude zvracet.

„Du Guescline!“ zavolala na něj. Cítila, jak se jí zvedá žaludek.

„Zřejmě tady někde vyčenichal kus staré klobásy nebo co!“

Zdálo se jim, že smrad snad ještě zhoustl. Du Guesclin stál u srolovaného kusu jakéhosi starého koberce, který byl opřený o zeď, a snažil se ho přitáhnout ke dveřím. Chytil jeden kraj do huby, zapřel se zadníma packama a ze všech sil táhl.

„Vypadá to, jako by nám chtěl něco ukázat,“ řekla Iphigénie.

„Myslím, že budu zvracet…“

„No opravdu! Podívejte, tady vzadu…“

Popošly až k němu, odsunuly trochu dvě nebo tři velké popelnice a podívaly se na zem. To, co uviděly, je vyděsilo. Ze špinavého koberce čouhala ženská paže. Byla bílošedá.

„Iphiiiiigénie!“ vykřikla Joséphine.

„Paní Cortèsová… Nehýbejte se! Co když je to nějaký duch!“

„Jakýpak duch, Iphigénie! To je mrtvola!“

Zíraly na ruku, která vyčuhovala z koberce, jako by chtěla přivolat pomoc.

„Měly bychom zavolat policii! Zůstaňte tady a já vyběhnu nahoru…“

„Ne!“ vyjekla Joséphine a celá se roztřásla. „Jdu s vámi…“

Du Guesclin pořád ještě držel v hubě cíp koberce, tahal za něj, funěl a slintal. Najednou celá role spadla na zem, koberec se trochu rozvinul a odhalil obličej barvy našedlého mramoru, napůl schovaný pod slepenými vlasy.

„Slečna de Bassonnièrová!“ vykřikla Iphigénie. Joséphine se musela opřít o zeď, aby neupadla. „Byla…“

Vyděšeně se na sebe podívaly. Ani jedna z nich se nemohla pohnout, jako by jim ta mrtvá přikazovala, aby zůstaly u ní.

„… zavražděná?“ dořekla Joséphine.

„Vypadá to tak…“

Zůstaly tam nehybně stát a jenom zíraly na obličej mrtvé, který se už začínal rozkládat, přesto však zůstal strnulý v jakémsi úšklebku. Iphigénie se vzpamatovala jako první, odfrkla si tím svým typickým způsobem a řekla:

„Každopádně ani po smrti nevypadá o nic příjemněji než za živa. Skoro se mi zdá, jako by se nám smála do očí.“

Policie byla na místě během několika málo minut. Dva policisté v uniformách a kapitánka Galloisová. Vyznačila okamžitě místo činu žlutou páskou, za kterou nikdo nesměl. Pak se sklonila k tělu a pečlivě si ho prohlédla, závěry svého pozorování pronášela nahlas. Pečlivě vyslovovala každou slabiku jako svědomitá školačka, která se dobře naučila zadanou úlohu. „Můžeme konstatovat, že proces rozkladu už započal, smrt tedy musela nastat před čtyřiceti osmi hodinami.“ Dvěma prsty opatrně nadzdvihla cíp županu a lehce se dotkla tmavé skvrny, kterou měla slečna de Bassonnièrová na břiše. „Posmrtná skvrna… Je způsobená průnikem plynů pod škáru. Kůže ztmavne, ale zůstává pružná, lehce nafouklá, tělo začíná žloutnout. Musela zemřít v pátek večer nebo v sobotu v časných ranních hodinách,“ uzavřela ohledání těla a narovnala župan do původní polohy. Pak si všimla, že nad tělem poletuje několik much, a opatrně je odehnala. Zatelefonovala prokurátorovi a soudnímu lékaři.

Zůstala nevzrušeně stát opodál, rty pevně sevřené, oči upřené na mrtvé tělo. V obličeji se jí nepohnul jediný sval, nic v jejím výrazu neprozrazovalo strach, znechucení nebo překvapení. Pak se obrátila k Joséphine a Iphigénii a začala jim klást otázky.

Řekly jí, jak našly tělo, i o večírku v domovnickém bytě, na který slečna de Bassonnièrová nepřišla. „Na tom ale nebylo nic divného, tady v domě ji nikdo neměl rád,“ vyhrkla Iphigénie. Pověděly jí, jak se rozhodly vynést dolů odpadky a o úloze, kterou v tom všem sehrál Du Guesclin.

„Toho psa máte od kdy?“ zeptala se kapitánka.

„Našla jsem ho na ulici včera ráno…“

Mrzelo ji, že řekla „našla jsem ho“, byla by ráda vzala ta slova zpět. Cítila se provinile a zakoktala se. Nelíbil se jí způsob, jakým s ní ta policistka mluvila. Cítila z ní jakousi nevraživost, pro kterou však neviděla žádný důvod. Zadívala se na malou brož, kterou měla kapitánka Galloisová připnutou pod límečkem košile. Znázorňovala srdce protnuté šípem.

„Máte snad nějakou poznámku nebo připomínku, kterou mi chcete říct?“ obrátila se na ni policistka příkře.

„Ne, jen jsem se dívala na vaši brož a…“

„Žádné osobní poznámky, prosím.“

Přijel soudní lékař a v těsném závěsu za ním dorazil i úřední fotograf. Lékař změřil teplotu těla, ohlásil 31°, prohlédl si povrchová zranění, změřil délku sečných ran a nařídil pitvu. Pak chvíli rozmlouval s kapitánkou. Joséphine zaslechla jen útržky hovoru: „stupeň opotřebení podrážek“, „kladla odpor“, „překvapena útočníkem“, „mohlo být tělo odtaženo nebo byla zabita přímo zde, na místě?“ Fotograf pořizoval v podřepu snímky těla oběti. Fotil ji ze všech možných úhlů.

„Budeme muset vyslechnout také lidi ze sousedství,“ řekla kapitánka polohlasně.

„Zločin, předpokládám, že se jedná o napadení, byl spáchán v noci z pátku na sobotu, tedy v čase, kdy spořádání lidé spí.“

„Dům se zamyká pomocí kódu, což znamená, že se sem nedá vejít jen tak,“ podotkla kapitánka.

„Víte, ony ty kódy často…“ Lékař mávl výmluvně rukou. „Jsou dobré tak leda pro uklidnění naivních nájemníků. Pravda je bohužel taková, že je velice snadné je obejít, takže se sem mohl dostat skutečně kdokoli!“

„Jistěže… Bylo by ale samozřejmě mnohem jednodušší, kdybychom si mohli říct, že pachatel je z tohoto domu.“

Soudní lékař těžce vzdychl a ironicky poznamenal, že ideální by bylo, kdyby vrah měl na zádech cedulku s nápisem, že zločin spáchal on. Kapitánka nevypadala, že by jeho poznámku zrovna dvakrát ocenila. Neřekla nic a zamířila do místnosti s popelnicemi, aby tam pokračovala v pátrání.

Potom dorazil prokurátor. Byl to hubený suchý muž se světlými vlasy ostříhanými na ježka. Představil se, potřásl si rukou se všemi kolegy a vyslechl jeden po druhém všechny závěry. Sklonil se k tělu. Chvíli diskutoval se soudním lékařem a vyslovil souhlas s provedením pitvy.

Jeho hlas nenesl stopy žádných emocí. Klidně a pečlivě vypočítával jednotlivé ukazatele, které bude třeba při pitvě sledovat.

„Délku ostří, sílu, s jakou byly rány zasazeny, hloubku řezných ran, stopy po podlitinách, známky škrcení…“

„Všiml jste si, jestli guma na spodní straně koberce byla měkká nebo tvrdá? Mohly by na ní být nějaké otisky prstů.“

Lékař odpověděl, že guma byla měkká a pružná.

„Nějaké stopy po prstech nebo otisky?“

„Na gumě žádné. A pokud jde o tělo, tak na to je ještě příliš brzy…“

„A stopy na zemi?“

„Buď měl útočník úplně hladké podrážky nebo si boty obalil do igelitu. Nenašli jsme žádnou stopu, ani jediný otisk…“

„Ani otisky prstů? Jste si jist?“

„Ne. Ale mohl mít gumové rukavice.“

„Pošlete mi fotky, jakmile je budete mít,“ uzavřel hovor prokurátor. „My zatím zahájíme výslechy sousedů… A pokusíme se nastínit si alespoň zběžně obraz oběti. Jestli měla nějaké nepřátele, nějaké citové problémy…“

„Viděls ten její ksicht?“ utrousil policista v uniformě směrem ke svému kolegovi. „Řeknu ti, tu bych nechtěl potkat ani za živa.“

„Jestli byla už někdy v minulosti přepadena, jestli má záznamy v rejstříku trestů… Zkrátka všechny tyhle rutinní záležitosti…“

Pokynul kapitánce, aby přišla za ním, a oba pak poodešli kousek stranou a zůstali stát v rohu dvora. Prokurátor se podíval na Joséphine. Bylo jí jasné, že mu kapitánka právě říká, že byla před šesti měsíci napadena a že celý týden vyčkávala, než to přišla ohlásit na policii.

„Vyšetřováním případu bude pověřena kriminální policie. Ale začněte s pátráním už teď, zahajte první výslechy, kriminálka si pak případ od vás převezme… Promluvím o tom s vyšetřujícím soudcem.“

Kapitánka přikývla. Tvářila se nepřístupně.

„Určitě ji budete muset vyslechnout znovu,“ dodal prokurátor s pohledem upřeným na Joséphine.

Proč se na mě oba tak dívají? Snad si nemyslí, že jsem nějaký komplic toho vraha! Znovu ji zalil hrozný pocit viny. Ale já jsem přece nic neudělala! Chtělo se jí zakřičet prokurátorovi přímo do obličeje.

Policejní vozy zaparkované před domem přilákaly pozornost lidí ze sousedství, kteří se snažili zahlédnout mrtvé tělo, přecházeli sem a tam po chodníku a pořád dokola opakovali: „To je neuvěřitelné! To snad není možné! Tady vidíte, jak je ten lidský život pomíjivý.“ Nějaký starý pán s bílými vlasy vykládal, že Sibylle de Bassonnièrovou znal ještě jako malé děvčátko, a jakási udržovaná dáma s vráskami vyhlazenými botoxem se nechala slyšet, že jí slečny de Bassonnièrové líto není. „Byla to pěkná potvora!“ A ještě jiná paní se vyptávala: „A víte jistě, že je mrtvá?“ „Jako že vás vidím tady před sebou!“ odsekl pan Pinarelli. Joséphine pomyslela na Zoé a zeptala se, jestli už může jít domů.

„Dokud vás nevyslechnu, tak ne!“ odpověděla jí kapitánka strohým úředním tónem.

První šla na řadu Iphigénie, pak Joséphine. Vylíčila jim páteční schůzi vlastníků bytů i slovní potyčky s panem Mersonem, Lefloc-Pignelem i Van den Brockem. Kapitánka si to všechno zapsala. Joséphine jí pověděla i to, co jí pan Merson řekl o dvou napadeních, jejichž obětí se slečna de Bassonnièrová stala už v minulosti. Dodala, že tyto skutečnosti zná jen z doslechu, že ona sama u toho nebyla. Všimla si, že si kapitánka připsala do notýsku poznámku: Zeptat se pana Mersona.

„Můžu už teď jít nahoru? Doma na mě čeká dcerka…“

Kapitánka ji propustila, ovšem ještě předtím se jí zeptala, v které části domu a v kterém patře bydlí, a připomněla jí, že musí přijít na komisařství podepsat svou výpověď.

„A ještě něco,“ řekla kapitánka a zvýšila hlas. „Kde jste byla v noci z pátku na sobotu?“

„Doma… Proč?“

„Otázky tady kladu já.“

„Vrátila jsem se ze schůze společně s panem Lefloc-Pignelem a už jsem zůstala doma.“

„Vaše dcera byla na schůzi s vámi?“

„Ne, byla ve sklepě, s ostatními dětmi tady z domu. Ve zkušebně u Paula Mersona. Vrátila se asi kolem půlnoci.“

„Asi kolem půlnoci, říkáte… Vy si tím nejste jistá?“

„Nedívala jsem se na hodinky.“

„Nevzpomínáte si, že byste třeba sledovala nějaký film v televizi nebo poslouchala nějaký pořad v rádiu?“ řekla kapitánka.

„Ne… Je to už všechno?“ zeptala se Joséphine.

„Pro tuto chvíli ano.“

Určitě jí na mně něco musí vadit, řekla si Joséphine, když čekala na výtah.

Zoé ještě nebyla zpátky a Iris ještě pořád ležela na pohovce u televize a přidržovala si telefon bradou a ramenem. V televizi právě Céline Dion rozprávěla nosovým hlasem s Michelem Druckerem o svém nitru.

Když se Gaétan a Zoé tu neděli 24. června vraceli večer z kina, rozešli se u vchodu do parčíku před jejich domem. „Táta by mě zabil, kdyby nás spolu viděl! Běž první a já přijdu chvilku po tobě.“ Naposledy se políbili, rozpletli pevně propletené prsty a Zoé zamířila k domovu. Šla pozpátku, aby se na něj mohla co nejdéle dívat.

Jsem šťastná, jsem tak šťastná, opakovala si pro sebe, když přebíhala přes trávník. Spokojeně vdechla do plic svěží vůni vlhké hlíny. Všechno je tak krásné a vzduch tak nádherně voní. Láska je nejlepší věc na světě.

Dneska, než jsme šli do kina, se mi stala zvláštní věc…

Čekala jsem na Gaétana před vchodem do kina a v tašce jsem měla jeho svetr. Když jsem ho vytáhla, ucítila jsem slabou vůni. Jeho vůni. Všichni máme nějakou svoji typickou vůni. Nevíme, odkud se vzala, neumíme ji ani přesně popsat, ale poznáme ji. Já jsem tu jeho ještě neznala. Ani jsem o tom zatím nepřemýšlela. Ale když jsem ji teď ucítila, zaplavil mě pocit štěstí. Rychle jsem ten svetr strčila zpátky do tašky, aby z něj nevyprchala. Vím, že to bude vypadat hloupě, když to tak řeknu, ale napadlo mě, že když je člověk zamilovaný, srdce se mu tak nějak zvětší a on pak ucítí i vůni starého svetru. Najednou máte chuť skákat radostí a nejradši byste políbili každého, koho potkáte. Věci, které jsou hezké, najednou ještě víc zkrásní a ty, které byly otravné, vám náhle začnou být úplně lhostejné. Mně na příklad je teď úplně jedno, jestli se maminka líbala s Philippem nebo ne! Nakonec, možná je do něj vážně zamilovaná a prožívá ten stejný pocit jako já.

Teď už na ni nejsem naštvaná, protože JSEM ZAMILOVANÁ! Připadá mi, že život je taková báječná procházka po cestě, na které člověka čekají samé polibky a smích, může si dělat spoustu plánů do budoucnosti a zdá se mu, že za vším pořád cítí tu krásnou a trochu tajemnou vůni starého svetru. My s Gaétanem si plánujeme, že budeme mít spoustu dětí a dovolíme jim, aby si dělaly, co budou chtít. Nebudeme na ně přísní jako je Gaétanův otec na svoje děti. Zdá se mi divnej. Věčně jim něco zakazuje. Nesmí si vodit domů žádné kamarády. U stolu nesmí mluvit bez vyzvání, když chtějí něco říct, tak musí zvednout ruku a počkat, až jim otec dá slovo. Taky se nesmí dívat na televizi. Ani poslouchat rádio. Někdy večer vyžaduje, aby všechno bylo bílé barvy: oblečení, jídlo, ubrus na stole a ubrousky, dokonce i děti musí mít bílé pyžamo. A jindy zase zelené, takže jedí špenát a brokolici, zelené těstoviny a kiwi. Gaétanova maminka je z toho úplně bezradná a neví, co má dělat. Gaétan má pořád strach, aby si něco neudělala, třeba aby si nepodřezala žíly nebo neskočila z balkonu. A to mi ještě neříká všechno… Často se mi zdá, že má něco na jazyku a chce mi to říct, ale pak to spolkne a neřekne nic. Udělal s Domitille takový obchod: ona na nás neřekne, že spolu chodíme, a on, Gaétan, zase neprozradí nic z toho, co dělá ona… Neřekl mi úplně přesně, co všechno tím myslí, ale musí to být dost hnusný, protože ta Domitille mi připadá jako pěkná mrcha. A to, co dělá ve škole s klukama, to se nedá povídat! Zavírá se s nima na záchodě, a když pak vyjde, tak je celá červená v obličeji a děsně rozcuchaná. Asi se tam s nimi líbá, ale takovým tím způsobem s jazykem nebo co. Ona a ta její kamarádka Inès si o sobě myslí, kdoví jak jsou neodolatelný a sexy. Dělají ze sebe hrozně zkušený. Ve vyučování si pořád posílají psaníčka, takový malý lístečky složený nadvakrát a někdy taky pětieurový bankovky, o který se sázejí nebo co. Na okraj sešitu si dělají křížky a ta, která jich má nejvíc, vyhrává. A taky soutěží, která bude mít víc peněz.

Stejně jsou ti Lefloc-Pignelovi divná rodina. Jenomže ono je v každé rodině něco. V té mojí taky. O mým tátovi nikdo neví, kde je, a maminka se o Vánocích tajně líbá v kuchyni se svým švagrem! I ti, co vypadají superseriózně, někdy dělají věci, které by do nich člověk nikdy neřekl. Paní Mersonová na sebe klidně nechá čurat a panu Mersonovi to zjevně vůbec nevadí a klidně se zatím baví někde v klubu. Pan Van den Brock se na mě posledně ve výtahu tak divně lepil, že od té doby, když ho potkám na chodbě, už nikdy výtahem nejedu a vyběhnu radši schody pěšky. A paní Van den Brocková? Ta šilhá tak hrozně, že to skoro vypadá, že má jenom jedno oko uprostřed čela jako nějakej Kyklop.

Před domem stála tři policejní auta a v Zoé strašně hrklo. Co když se něco stalo mamince? Rozběhla se a utíkala, jak mohla nejrychleji, až k domovním dveřím. Otevřela je a proběhla chodbou, nečekala na výtah a pelášila po schodech. Co když zrovna umírá! Nestačily jsme se ještě ani usmířit, kdyby teď umřela, tak bych jí ani nestihla říct, že jsem jí to všechno chtěla vypovědět, proč jsem se na ni zlobila, a že ji mám nejradši na světě.

Najednou se zastavila. Oknem zahlédla hlouček lidí, kteří stáli dole na dvoře. V tu chvíli si myslela, že na místě umře. To maminka určitě skočila z okna! Hrozně se trápila, že jsem s ní nemluvila a nechtěla jsem jí to všechno vysvětlit. Úplně dopodrobna! Maminka si totiž na detaily strašně potrpí. Stačí, když člověk zvolí jedno špatné slovo, a má hned slzy na krajíčku. Nikdy už před ní nebudu nic tajit a všechno jí to vysvětlím. A nikdy ji už ničím nezarmoutím! Jenom ať zase vstane a ať je živá! Klidně to hned teď tady na místě svatosvatě slíbím.

Viděla pana Lefloc-Pignela, byl k ní otočený zády a mluvil s nějakým světlovlasým mužem ostříhaným na ježka. Byl tam také pan Van den Brock, ten mluvil s drobnou tmavovlasou policistkou s přísným výrazem v tváři, i pan Merson, který se zrovna nakláněl k Iphigénii a na něco se jí vyptával. Zaslechla, jak říká:

„Kdy ji našli?“

„Vždyť už vám to říkám nejmíň po desátý! Vůbec mě neposloucháte! Našly jsme ji s paní Cortèsovou, byla zamotaná do kusu starýho koberce… No vlastně ji spíš našel ten pes… Pořád tam čenichal, asi tam tu mrtvolu někde cítil…“

„A ví se už, kdo to asi mohl udělat?“

„Na to se musíte zeptat jich, já u policie nejsem!“

Zoé ulehčeně vydechla. Maminka tedy není mrtvá. Rozhlédla se, jestli někde neuvidí Gaétana. Ale nebyl tam. Asi využil toho, že jsou všichni zaujati tím, co se děje na dvoře, a proklouzl do vestibulu.

Otočila se a rozběhla se taky nahoru. Brala schody po dvou, chvatně odemkla dveře od bytu, proběhla kolem obýváku, kde seděla Iris a telefonovala, a vrazila k mamince do pokoje.

„Mami, tys neumřela!“

Vrhla se mamince do náruče a celá šťastná jí zabořila nos do vlasů.

„Hrozně jsem se o tebe bála! Myslela jsem, že ta policie, co je na dvoře, přijela kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“ řekla potichu Joséphine a lehce ji kolébala.

A když ji tak maminka držela v náruči, celá ta hráz povolila a Zoé jí všechno vypověděla. Že je viděla, jak se s Philippem líbají, jak nevěděla, co si myslet o těch tatínkových dopisech, když jí přece Hortense tvrdila, že ho sežrali krokodýli. Jak z toho všeho byla nešťastná a připadalo jí, že se tím smutkem úplně zalkne, a proto se na ni tolik zlobila.

„Musela jsem ho přece bránit, nikoho jiného neměl! Vždyť je to můj tatínek!“

Joséphine ji poslouchala a cítila se šťastná. Zoéiny vlasy ji šimraly pod bradou a ona blaženě přivřela oči a vychutnávala si ten vzácný okamžik.

„Jenže já jsem na to všechno nemohla jen tak zapomenout a obrátit stránku jako ty a Hortense! Nevěděla jsem, co mám dělat. Proto jsem se na tebe zlobila a rozhodla jsem se, že s tebou přestanu mluvit. Ale když jsem teď večer uviděla před naším domem policejní auta, napadlo mě, že jsi z toho byla tak zoufalá, žes už nemohla dál. Cítila jsem, že čekáš, že ti to všechno vysvětlím, ale já jsem nemohla, mami! Vůbec to nešlo, nemohla jsem ti to říct, nějak se to ve mně zadrhlo a…“

„Já vím, já vím,“ opakovala Joséphine a konejšivě ji hladila po vlasech.

„A tak jsem si myslela, že jsi…“

„Že jsem mrtvá?“

„Ano! Ach mami, kdybys jenom věděla…“

Obě se rozplakaly. Pevně se objímaly, jako by jedna druhou měly rozmačkat.

„Život je někdy tak hrozně složitý! A jindy je zase strašně jednoduchý. Je těžké se v tom vyznat,“ povzdychla si Zoé a otřela si nos o maminčino rameno.

„Právě proto je potřeba o věcech mluvit. Vždycky a za každých okolností. Jinak kolem sebe totiž jenom vršíme další a další nedorozumění, až nám to nakonec všechno přeroste přes hlavu. A potom už přestaneme jeden druhého poslouchat. Chceš, abych ti řekla, jak to bylo s Philippem?“

„Já myslím, že už to vím…“

„Díky Gaétanovi?“

Zoé se začervenala.

„Víš, některé věci si člověk nevybírá. A láska je jedna z nich. Zaskočí nás ve chvíli, kdy to vůbec nečekáme. Já jsem se nechtěla do Philippa zamilovat.“

Zoé mlčela a pozorně poslouchala. Přitom si na prst natáčela jeden pramen maminčiných vlasů.

„Ten večer o Vánocích, jak jsi nás viděla v kuchyni, mě tím polibkem zaskočil. Vůbec jsem to nečekala. Bylo to poprvé, Zoé. Musíš mi věřit. A ostatně taky naposledy…“

„Bála ses, že bys tím ublížila Iris?“

Joséphine jen mlčky přikývla.

„A od té doby jsi ho už neviděla?“

„Ne.“

„A trápila ses kvůli tomu?“

Joséphine vzdychla a řekla:

„Ano, a trápí mě to ještě pořád.“

„A Iris to ví?“

„Myslím, že něco tuší, ale vlastně nic neví. Myslí si, že já jsem do něj tajně zamilovaná, ale on že o tom neví a ani mu na mně nezáleží. Vůbec si neumí představit, že bych ho já mohla něčím zaujmout…“

„Iris si vždycky myslí, že se všechno točí jen kolem ní.“

„Takhle nemluv, Zoé. Iris je tvoje teta a prožívá teď těžké životní období…“

„Mami, přestaň ji už pořád donekonečna omlouvat! Jsi na ni moc hodná… A co tatínek? Je to pravda, to s tím krokodýlem?“

„Já nevím, Zoé… Už tomu sama nerozumím.“

Vážně si dcerku prohlížela. Přešla už po té úzké lávce dospívání propast, která odděluje dětství a dospělost. Chce znát pravdu. Potřebuje ji znát, aby si mohla vybudovat svou vlastní identitu. Joséphine jí nemohla lhát. Mohla snad té hrozné skutečnosti trochu otupit hrany, ale to bylo tak všechno. Už ji před ní nemohla skrývat.

Vypověděla jí, jak jí loni Mylène přijela oznámit Antoinovu smrt, řekla jí o rozsáhlém pátrání, které podniklo francouzské velvyslanectví, a o tom, jak ho pak úředně vyhlásili za nezvěstného, i o přípisu, který dostala od úřadů, že je oficiálně vdovou. Pověděla jí také o balíčku a dopise, který jí poslali Antoinovi přátelé z Crocodile Café, zkrátka o všech těch věcech, které svědčily o tom, že Antoine už nežije. Neřekla, jaká ta smrt byla, vůbec se o krokodýlech nezmínila. Ten obraz by se Zoé mohl otisknout do paměti a je možné, že by ji ještě dlouho pronásledoval, zvlášť v noci… Převedla řeč na dopisy, které pak začaly dostávat. Nezmínila se ale o muži, kterého potkala v metru – přece jen si nebyla jistá, jestli to byl Antoine, ani o tom, že někdo odčerpal její body z věrnostní karty v Intermarché. Nechtěla Zoé ranit tím, že by o jejím otci řekla, že je zloděj.

„Takže chápeš, že opravdu nevím, jak to všechno vlastně je…“

Sklopila oči a cítila, jak se jí zase zmocňuje ta známá tíseň. Ráda by znala pravdu, ale nevěděla, jak se k ní dobrat.

„Víš, Zoé, kdyby se tady teď objevil a zazvonil u našich dveří, nedokázala bych ho poslat pryč. Vzala bych ho k nám a pomohla bych mu. Měla jsem ho ráda, je to váš otec.“

Někdy se ve vzpomínkách vracela k době, kdy odešel. Tenkrát si vůbec neuměla představit, jak kdy dokáže žít bez něho. Kdo bude vymýšlet, kam pojedou na prázdniny, kdo bude vybírat víno nebo mobilního operátora? Od té doby ještě častokrát litovala, že nemá manžela. Muže, na kterého by se mohla spolehnout. V takových chvílích si říkala, že muži by své ženy neměli opouštět…

Zoé si sedla vedle ní a vzala ji za ruku. Jak tam tak vedle sebe seděly, vypadaly jako ženy vojáků, kteří odešli na frontu, a ony na ně čekají, ale neví, jestli se jim vůbec vrátí.

„Příští dopis si přečteme mnohem pozorněji,“ řekla Zoé. „Jestli je píše nějaký jeho kamarád z Crocodile Café jenom tak z legrace, poznáme to snadno podle písma.“

„Písmo je opravdu tatínkovo. Srovnávala jsem je s dopisy, které mi psal dřív… Nebo by muselo být moc dobře napodobené! Jenže kdo by to dělal a proč?“ řekla Joséphine. Všechny její pochybnosti na ni najednou dolehly jako těžký příkrov.

„Lidé občas dělají dost šílený věci, mami.“

Joséphine zahlédla v očích své dcerky stín smutku. Polekalo ji to. Je to tím, že se pro tatínka trápí? Určitě jí hrozně chybí. Nějak se s tím musela vyrovnat, trvá to přece jen už dlouho a to je možná ten důvod, proč se z jejího pohledu navždy vytratila ta sladká dětská nevinnost, kterou v něm byla zvyklá vídat. Nebo svou roli sehrálo i první trápení s láskou?

„A kvůli čemu vlastně bylo to pozdvižení dole? Proč tady byla ta policie?“ zeptala se po chvíli Zoé a vrátila je tou otázkou zpátky do každodenní reality.

„Našli tělo slečny de Bassonnièrové dole u popelnic.“

„Ranila ji mrtvice?“

„Ne. Vypadá to, že byla zavražděna.“

„Páni! Zločin v našem domě! To budeme v novinách!“

„A to je všechno, co na to řekneš?“

„Já jsem ji neměla ráda, tak nevím, proč bych se měla přetvařovat. Vždycky si mě tak divně prohlížela, jako kdybych bůhvíco provedla!“

Druhý den musela jít Joséphine na komisařství podepsat svoji výpověď. Netýkalo se to jen jí, platilo to i pro ostatní obyvatele domu, zvali si je jednoho po druhém. Každý musel uvést, co přesně dělal v noci z pátku na sobotu, tedy v době vraždy. Kapitánka podala Joséphine list papíru s její výpovědí ze včerejška, ta si ho přečetla a podepsala. Zatímco četla, zazvonil telefon a policistka ho zvedla. Muž ve sluchátku, zjevně její nadřízený, mluvil hlasitě, takže Joséphine nechtěně vyslechla, co říkal:

„Jsem teď v Justičním paláci. Posílám vám tým vyšetřovatelů, kteří si ten případ převezmou. Skončila jste už s výslechem svědků?“

Kapitánka mu odpověděla. Tvářila se vážně a mračila se přitom.

„Zjistili jsme jednu novou okolnost: oběť byla neteř bývalého policejního komisaře z jednoho pařížského obvodu. To nám celou situaci ještě komplikuje. Rozhodně nesmíme udělat žádnou chybu! Zatím postupujte do písmene podle předpisů, zbavím vás toho případu, jak jen to bude možné.“

Kapitánka Galloisová zavěsila. Byla zamyšlená.

„Vy jste nešla v ten pátek večer na procházku se psem?“ zeptala se po chvíli, kdy jenom mlčky seděla a přemýšlela. Přitom si mechanicky hrála se svorkami na papír.

Joséphine ta otázka zmátla. To je pravda, musela přece jít Du Guesclina večer vyvenčit, a tím pádem projít kolem místnosti s popelnicemi. Mohla tedy vraha potkat. Zůstala chvíli skoro bez dechu, s pusou lehce pootevřenou, a snažila se vzpomenout si. Policistka se na ni upřeně dívala, ani na chvíli neuhnula pohledem. Joséphine váhala, co má odpovědět. Snažila se soustředit se, ale vůbec se jí to nedařilo. Položila si alespoň ruce na kolena, aby zamaskovala, že se jí vystrašeně chvějí, a zavřela pusu, aby nevypadala tak vyplašeně.

„Pokuste si vzpomenout, paní Cortèsová, je to důležité. Čin byl spáchán v pátek večer, tělo bylo nalezeno v neděli večer. Musela jste přece ten večer, kdy došlo k vraždě, jít ven se psem. Nic jste neslyšela, nevšimla jste si něčeho podezřelého?“

Joséphine se úporně snažila zastavit třes, který se jí zase zmocnil, a přitom usilovně pátrala v paměti. Odešla ze schůze a vrátila se domů s panem Lefloc-Pignelem. Cestou se bavili, vyprávěl jí o svém dětství, o tom, jak pak odešel z Normandie a navždy opustil ten malý dům s tiskárnou, jak… Najednou z ní všechen strach spadl a rázem se uklidnila. S úlevou se usmála a řekla:

„Ale vždyť já jsem Du Guesclina našla až v sobotu ráno! Teprve teď jsem si to uvědomila!“ Ulehčeně si oddychla, jako by tím unikla vězeňské cele se zamřížovaným oknem, ve které se už málem viděla.

Na kapitánce bylo znát zklamání. Ještě jednou si přečetla výpověď, kterou Joséphine před chvílí podepsala, a pak prohlásila, že může jít. Pokud budou ještě něco potřebovat, předvolají si ji.

Na chodbě už čekali pan a paní Van den Brockovi.

„Hodně štěstí,“ řekla jim Joséphine. „Vůbec to není snadné.“

„Já vím,“ řekl pan Van den Brock a těžce vzdychl. „Vyslýchali nás už dnes ráno a teď si nás předvolali znovu.“

„Říkám si, co po nás asi budou chtít? To určitě ta policajtka! Nemůžu se zbavit dojmu, že proti nám něco má!“

Joséphine vyšla na ulici silně znepokojená. Nic jsem neudělala, a přesto mě ta policistka zjevně podezírá. Něčím ji dráždím. Už od začátku. Zlobí se na mě, že jsem to nepřišla hned ohlásit, když jsem byla napadena? Jedná se mnou, jako bych byla s tím vrahem spolčená. Zřejmě si představuje, že jsem vylákala slečnu de Bassonnièrovou dolů k popelnicím, tam jsem ji zamkla a vydala ji vrahovi na milost. Číhala jsem pak za dveřmi, zatímco ji bodal, a potom, po dvou dnech, jsem se vrátila na místo činu a předstírala, že jsem ji tam, zamotanou v koberci, právě objevila. A kvůli čemu? Protože na mě něco věděla. Anebo na Antoina. To je ono! Zřejmě jsem já pomohla Antoinovi, který se jí potřeboval zbavit, protože mu vyhrožovala… Přes toho svého strýce se dověděla, že Antoine není ve skutečnosti mrtvý, že je zapletený do nějakého obchodu s drogami a za mrtvého se jen vydává… Není mrtvý, protože mi ukradl ty věrnostní body. Protože posílá pohlednice a dopisy. A postává v metru v červeném roláku. Svoji smrt jenom zinscenoval. Z toho slunka v Africe mu třeba přeskočilo. Stal se z něj vrah a slečna de Bassonnièrová to odhalila.

Ale to jsou přece všechno nesmysly! Už z toho pomalu začínám bláznit, řekla si. Šla zrovna kolem restaurace se zahrádkou. Zamířila k první volné židli a sedla si na ni. Cítila, jak jí buší srdce. Slyšela jeho údery až v krku. Ruce měla zpocené. Otřela si je o kalhoty. O tři stoly dál seděl pan Lefloc-Pignel a něco si zapisoval do malého sešitku. Kývl na ni, aby si k němu přisedla.

Na sobě měl elegantní lahvově zelené sako a zeleno-černou proužkovanou kravatu s dokonale uvázaným uzlem. Zadíval se na ni a pak pobaveně řekl:

„Vidím, že už jste byla u výslechu.“

„Je to hrozné,“ vzdychla Joséphine. „Nakonec si ještě začnu myslet, že jsem ji zabila já sama!“

„Neříkejte! Vy máte taky tenhle dojem?“

„Ta policistka má hrozně nepříjemný způsob, jak klást otázky. Pokaždé celá ztuhnu a nevím, co mám dělat.“

„Skutečně je dost nepříjemná,“ řekl pan Lefloc-Pignel. „Mluvila se mnou způsobem, který bych označil za nemístně příkrý. Takové jednání pokládám za nepřijatelné.“

„Zřejmě nás všechny podezírá,“ odpověděla na to Joséphine, které se ohromně ulevilo, když zjistila, že není sama, s kým policistka nejednala zrovna v rukavičkách.

„To, že slečna de Bassonnièrová byla zabita u nás v domě, přece neznamená, že vrahem musí být jeden z nás! Pan a paní Mersonovi, kteří šli na řadu přede mnou, vyšli ven naprosto pobouřeni. Uvidím, co řeknou Van den Brockovi… Ti jsou teď právě uvnitř. Slíbil jsem jim, že na ně tady počkám. Musíme se domluvit na společné strategii. Rozhodně se sebou nesmíme nechat takhle zacházet. To je skutečně neslýchané!“

Čelist mu úplně zbělela, jak pevně zatínal zuby, a celý obličej se mu stáhl do nenávistného úšklebku. Bylo zřejmé, že se ho to silně dotklo a že svoje pocity nedokáže skrýt. Joséphine se na něj dívala a cítila, jak se jí zmocňuje jakési dojetí, a s překvapením si uvědomila, že strach, který ji ještě před chvíli tížil jako závaží, je najednou ten tam. Náhle se cítila uvolněná a klidná. Měla skoro chuť vzít ho za ruku a poděkovat mu.

Přišel číšník a zeptal se, co si dají k pití.

„Mátovou limonádu,“ odpověděl Hervé Lefloc-Pignel.

„Já také,“ řekla Joséphine.

„Tedy dvě mátové limonády,“ řekl číšník, otočil se a odešel.

„Vy máte nějaké alibi?“ zeptala se Joséphine. „Protože já žádné nemám. Byla jsem doma sama. Což moji situaci ještě komplikuje.“

„Když jsme se v pátek večer rozešli, tak jsem se ještě stavil u Van den Brockových. Chování slečny de Bassonnièrové mě pobouřilo. Je to pěkná mrcha! Mluvili jsme o ní a o tom, co se událo, až skoro do půlnoci. O tom, jak odporně nás na každé schůzi napadá. Je to čím dál horší… Tedy spíš bych měl použít minulý čas. Protože, díky Bohu, to už jednou provždycky skončilo. Ale pamatuji se, že tehdy večer Hervé vážně uvažoval o tom, jestli na ni nemá podat žalobu…“

„Pan Van den Brock se taky jmenuje Hervé? Jako vy?“

„Ano,“ řekl Hervé Lefloc-Pignel a začervenal se, jako by litoval, že ho Joséphine přistihla při takové důvěrnosti.

Joséphine si pomyslela, že je to zvláštní. Jméno Hervé není zrovna běžné. Až donedávna jsem žádného Hervého neznala a teď najednou jsou v mé blízkosti hned dva. Pak řekla:

„Je pravda, že na té schůzi se chovala skutečně odporně.“

„Víte, u starých aristokratů by to člověka ani nemělo moc překvapovat. Často se chovají podobně. Ostatně vám to přece nemusím povídat, jste specialistka na středověk… Pro ni jsme byli jenom takový plebs, který se nastěhoval do sídla jejích předků. Nemohla nás odtud vyhnat, tak nás aspoň urážela. Jenže všechno má přece jenom své meze!“

„Stejně si myslím, že si taky užila svoje. Pan Merson mi říkal, že ji v minulosti dvakrát někdo napadl…“

„A to možná nebylo všechno. Policie jistě prohledá její byt a vsadím se, že tam najdou spoustu anonymních dopisů. Nic bych za to nedal, že jejich psaním trávila hodně času… Šířila kolem sebe pomluvy, nenávist a zlobu.“

Číšník přinesl jejich mátové limonády a Hervé Lefloc-Pignel hned zaplatil. Joséphine mu poděkovala. Cítila se už mnohem lépe, než když sem přišla. Byla ráda, že si s ním mohla promluvit. Hned vzal věci do svých rukou a jistě by se za ni postavil. Měla dojem, že dnes ji lidé v domě konečně přijali mezi sebe, a poprvé od té doby, co se sem přistěhovala, pocítila, že se jí v tomto domě a v této čtvrti líbí a že má jejich obyvatele ráda.

„Děkuji vám,“ řekla tiše. „Jsem ráda, že jsem si s vámi mohla popovídat. Udělalo mi to moc dobře!“

A potom, jako by se tou jednou větou otevřelo stavidlo a voda se vyhrnula ven, dodala:

„Když je žena sama, nemá to lehké. Musí být neochvějná, energická a rozhodná, a to já nejsem. Jsem spíš taková pomalá…“

„… želva?“ doplnil a pozorně se na ni zadíval.

„Ano, možná. Taková malá želva, která se celá vystrašená pomaloučku šourá kupředu.“

„Já mám želvy moc rád,“ dodal rychle. Vyslovil to tak zvláštně, opravdu mile a laskavě. „Víte, želvy jsou ohromně přítulná a věrná zvířata… Rozhodně si zaslouží naši pozornost a zájem.“

„Děkuju,“ usmála se Joséphine. „Beru to jako kompliment.“

„Když jsem byl malý, dostal jsem jednou želvu jako dárek. Měl jsem ji moc rád, se vším jsem se jí svěřoval, všude jsem ji bral s sebou. Stala se z ní moje nejlepší kamarádka. Víte, želvy žijí velmi dlouho, když umřou, bývá to většinou vinou nějaké nehody…“

Trochu se mu zadrhl hlas, když vyslovil to slovo „nehoda“. Joséphine pomyslela na všechny ty ježky rozjeté na kraji silnice. Pokaždé, když nějakou takovou zkrvavenou mrtvolku míjela v autě, musela zavřít oči nebo se dívat na druhou stranu silnice. Bylo jí jich strašně líto, a i když věděla, že s tím nemůže nic dělat, přesto se vždycky cítila zoufale bezmocná.

Olízla si rty a řekla: „Mám už hroznou žízeň.“

Díval se, jak půvabně uchopila sklenici, zvedla ji ke rtům a upíjela limonádu malými doušky. Pak si otřela ústa do ubrousku.

„Jste skutečně dojemná. Člověk má chuť vás ochraňovat.“

Řekl to prostě, bez jakéhokoli náznaku převahy nebo snahy ji svádět.

Zvedla hlavu a s důvěrou se na něj usmála.

„Takže bychom si možná mohli říkat křestním jménem?“

Prudce zbledl a okamžitě se stáhl. Řekl nezřetelně: „Nemyslím, že by to byl dobrý nápad.“ A zavrtěl přitom hlavou. Rozhlédl se kolem sebe, jako by hledal nějakou oporu, ale bezúspěšně. Nikdo známý nebyl nablízku. Položil si obě ruce na stůl, ale pak je zase chvatně odtáhl a dal si je na kolena. Joséphine se vzpřímila. Jeho reakce ji opravdu udivila. Co řekla tak hrozného, že k ní tak rychle změnil postoj? Řekla omluvně:

„Promiňte. Rozhodně jsem vás nechtěla nutit k něčemu, co… Myslela jsem jen, že by se… Že by se z nás mohli stát přátelé.“

„Dáte si ještě něco k pití?“ zeptal se a maličko pocukával hlavou. Vypadal přesně jako kůň, který ví, že má přeskočit překážku, a začne se těsně před ní plašit.

„Ne. Děkuji vám. Mrzí mě, jestli jsem se vás dotkla, opravdu jsem…“

Těkal očima ze strany na stranu a vyhýbal se jí pohledem. Bylo vidět, že se skoro bojí, aby se k němu nepřiblížila nebo mu snad, nedej Bože, nepoložila ruku na předloktí.

„Já jsem někdy hrozně neobratná,“ omlouvala se ještě Joséphine, „ale opravdu to bylo neúmyslné. Nechtěla jsem se vás dotknout…“

Několikrát nervózně poposedla na židli. Hledala slova, kterými by mohla napravit to, co řekla a co on zjevně vnímal jako vpád do svého soukromí. Žádná ji však nenapadala, a tak po chvilce vstala, rozloučila se, ještě jednou mu poděkovala a odešla.

Když se pak na rohu ulice ohlédla, uviděla, že Van den Brockovi právě přišli na zahrádku kavárny. Viděla, jak mu pan Van den Brock položil ruku na rameno, jako by mu chtěl dodat odvahy. Možná se znají už dlouho… Není zřejmě snadné se s ním spřátelit. Rozhodně to ale asi vyžaduje spoustu času, řekla si. Je to zvláštní patron…

Dveře do Iphigéniina bytu byly pootevřené. Joséphine zaklepala na skleněnou výplň a vstoupila. Iphigénie tam měla na návštěvě paní s bílým pudlíkem, starého bělovlasého pána a mladou dívku v mušelínových šatech, která bydlela u své babičky ve třetím patře v budově B. Všichni pili kávu a svěřovali si navzájem dojmy ze svých výslechů. Doplňovali různé podrobnosti a občas je doprovázeli hlasitými výkřiky údivu. Iphigénie posílala kolem dokola talíř se sušenkami.

Kývla na Joséphine, aby si šla sednout za nimi, a zeptala se jí:

„Vy o tom víte, paní Cortèsová? Před třemi týdny prý našli tělo servírky z kavárny tady za rohem. Byla zavražděná úplně stejným způsobem jako slečna de Bassonnièrová.“

„Vám to vůbec neřekli?“ zeptala se ta dívka a udiveně se na ni podívala.

Joséphine jen zavrtěla hlavou.

„To už je třetí mrtvá tady v naší čtvrti,“ řekla paní s pudlem a odpočítávala si přitom na prstech. „Během necelého půl roku!“

„Zřejmě tady řádí sériový vrah,“ podotkla Iphigénie a tvářila se velmi učeně.

„A všechny tři byly zavražděny úplně stejným způsobem! Zezadu. Vrah musel mít ostrý nůž, který pronikne do těla tak rychle, že to oběť v první chvíli ani necítí. Jako když se krájí máslo! Pracoval prý s přesností chirurga. Šmik, šmik a hotovo.“

„Jak tohle všechno ale víte, pane Édouarde?“ zeptala se paní s pudlíkem. „To jste si teď určitě vymyslel!“

„Nic si nevymýšlím, jenom si spojuji věci dohromady!“ opravil ji pan Édouard pohněvaným hlasem. „Navíc mi to ten komisař všechno dopodrobna vysvětlil. Však mi taky věnoval spoustu času!“

Poklepal si na prsa, aby zdůraznil svou důležitost.

„Vaše výpověď měla určitě největší váhu, pane Édouarde!“

„Nedělejte si legraci. To je vážná věc! Já mohu jen konstatovat to, co vím…“

„Když s vámi strávili tolik času, tak to jste pro ně možná podezřelý,“ uvažovala Iphigénie. „Lichotí vám, aby ukolébali vaši pozornost, a myslí, že tak z vás všechno snadněji vytáhnou. A pak, než se nadějete, vás zavřou do basy!“

„Ale kdepak! Vyslýchali mě tak dlouho, protože jsem ji dobře znal. Vždyť my jsme spolu tady vlastně vyrostli! Ale ona už jako dítě byla falešná a potměšilá. Jednou si třeba vymyslela, že jsem prý načural do hromady písku a ji jsem pak nutil, aby z něho dělala bábovičky! Hrozně jsem tehdy kvůli tomu od maminky dostal!“

„Takže jste měl taky důvod ji nenávidět,“ připomněla paní s bílým pudlem. „Ona na každého něco věděla! Někdy mi vyprávěla takové věci, že se mi to ani nechtělo věřit…“

Zatvářila se tajemně.

„O některých lidech z našeho domu!“ řekla šeptem a zjevně čekala, že všichni začnou žadonit, aby jim něco z toho prozradila. A pokud možno s pikantními detaily.

„Takže jste byly přítelkyně?“ zeptala se zvědavě ta mladá slečna.

„Řekněme, že se mnou byla zadobře. Víte, on nikdo nevydrží žít pořád jenom sám. Občas se potřebuje někomu svěřit. Takže jsem k ní někdy večer chodívala na skleničku. Měla ráda likér Noilly Prat. Jí stačilo dát si dvě malé skleničky a už měla v hlavě. A to potom začala vyprávět neuvěřitelné věci! Jednou mi dokonce ukázala v nějakém časopise fotku takového krásného muže a svěřila se mi, že mu napsala!“

„Fotku muže? Slečna de Bassonnièrová?“ vyprskla Iphigénie.

„Já si myslím, že do něj byla opravdu zamilovaná.“

„No ne! Já snad nakonec ještě změním názor a začnu si myslet, že byla vlastně docela sympatická!“ zvolal ten starý pán.

„A co si o tom všem myslíte vy, paní Cortèsová?“ zeptala se Iphigénie a vstala, aby dala vařit další kávu.

„Poslouchám vás a nepřestávám se ptát, kdo ji mohl tak nenávidět, že ji kvůli tomu musel zabít…“

„To asi záleží na tom, co všechno na svého vraha věděla,“ řekl starý pán. „Lidé jsou schopni všeho, když jim jde o život nebo o kariéru. A ona se nijak neskrývala s tím, že má možnosti, jak lidem uškodit. Dokonce se tím pyšnila!“

„To pro ni ale muselo být dost nebezpečné! A je skoro s podivem, že se dožila tak vysokého věku,“ povzdychla si Iphigénie. „Jenže to nikoho z nás stejně neuklidní. Jenom panu Pinarellimu je hej. Díky té události celý pookřál! Radostně chodí sem tam a všude slídí, věčně je na komisařství a snaží se z nich vytáhnout nějaké nové informace. Onehdy večer jsem ho přistihla, jak se motá kolem místnosti s popelnicemi. Někteří lidé jsou vážně divní!“

Všichni lidé tady v domě jsou divní, pomyslela si Joséphine. Dokonce i ta paní s pudlem. A co já? Já snad nejsem divná? Kdyby všichni ti, co tady sedí u stolu a klidně zapíjejí sušenky kávou, věděli, že i já jsem byla před půl rokem málem zavražděná, že můj bývalý manžel, který byl prohlášen za mrtvého, protože ho sežral krokodýl, si klidně jezdí v Paříži metrem, že můj bývalý milenec je schizofrenik a moje sestra by se nejraději pověsila na krk Hervému Lefloc-Pignelovi, vůbec by nevyšli z údivu…

Když Joséphine vešla do obývacího pokoje, ležela Iris na pohovce a četla si časopis. Hlavu měla zabořenou do měkkého polštáře, elegantní pěstěné nohy položené na opěradle jako šperky vystavené na sametové podušce ve výloze klenotníka. Joséphine se posadila do křesla naproti ní a s úlevou vydechla:

„To tedy byl dneska den! Nikdy jsem ještě nezažila nic horšího než výslech na policii! Všechny ty jejich otázky! A ta protivná kapitánka Galloisová!“

Byla nakloněná dopředu a lehce si prsty přejížděla po spáncích. Cítila se hrozně unavená, ruce a nohy měla jako z olova. Iris na chvíli položila časopis na pohovku, aby se na sestru podívala, a pak zase pokračovala ve čtení. Jenom tak koutkem úst utrousila: „No, poslyš, skutečně nevypadáš dobře.“

Joséphine se to dotklo a škodolibě utrousila:

„Dneska jsem pila mátovou limonádu s Hervé Lefloc-Pignelem…“

Iris okamžitě zaklapla časopis a odložila ho na kolena.

„A zmínil se o mně?“

„Ani slůvkem.“

„Zřejmě si netroufl…“

„Ten člověk je podivný. Nikdy nevíš, jak s ním máš jednat. Chvíli je milý a z toho zas hned až nečekaně tvrdý. Přechází snadno z jednoho extrému do druhého.“

„Jak to myslíš? Dělal ti snad nějaké návrhy?“

„Ne. Ale některé jeho odpovědi jsou jak studená sprcha. Něco ti vypráví, je milý a pak najednou otočí a odpoví ti úplně ledovým tónem.“

„Zřejmě proto, že ses jistě zase tvářila jako malá nešťastná chudinka.“

Joséphine tak strohou odpověď od sestry přece jenom nečekala. Ohradila se:

„Jaká malá nešťastná chudinka? Co tím chceš říct?“

„Ty si to možná neuvědomuješ, ale moc ráda si hraješ na takový bezelstný neviňátko a muži tě pak okamžitě začnou toužit ochraňovat. Ujišťuju tě, že to může být velice nepříjemné. Dobře jsem si všimla, jak to fungovalo na Philippa.“

Joséphine poslouchala a jen mlčky žasla. Připadalo jí, že Iris mluví o někom, koho vůbec nezná.

„Můžeš mi říct, co sis všimla, že fungovalo na Philippa?“

„Jak jsi to na něj hrála, že jsi taková ztracená, jak nevíš, co bys měla dělat, co by sis měla myslet… Zřejmě je to tvůj způsob, jak svádět muže…“

Protáhla se a zívla. Časopis, který měla položený na klíně, se svezl na zem, ale nezvedla ho, nechala ho ležet tam, kde byl. Pak sestře nevinným tónem oznámila:

„Jo, abych nezapomněla… Naše drahá matinka volala. Za chvíli sem přijde.“

„Tady sem?“ vykřikla Joséphine.

„Umírá touhou podívat se, kde bydlíš.“

„Aspoň ses mě snad mohla zeptat, než jsi ji pozvala, ne?“

„Poslyš, Jo, je nejvyšší čas, abyste se vy dvě usmířily. Je stará a žije sama. Nemá nikoho, o koho by se mohla starat…“

„Nikdy se nestarala o nikoho jiného než o sebe!“

„A je to už moc dlouho, co se nevídáte!“

„Jsou to tři roky a nijak mi neschází!“

„A co holky? Je to přece jejich babička…“

„No a?“

„Já jsem toho názoru, že klid v rodině je důležitý.“

„Proč jsi ji sem zvala? Můžeš mi to říct?“

„Nevím. Přišlo mi jí líto, Vypadala tak deprimovaná a smutná.“

„Iris, tohle je můj domov. Já tady bydlím a já taky budu rozhodovat, koho si sem budu zvát.“

„Je to snad tvoje matka, ne? Není to nikdo cizí.“

Iris se odmlčela a zadívala se Joséphine upřeně do očí.

„Z čeho máš strach, Jo?“

„Nemám strach. Jenom se s ní nechci vidět. A přestaň mě takhle hypnotizovat! Tohle už na mě neplatí!“

„Ty se bojíš… Úplně umíráš strachy…“

„Neviděla jsem ji tři roky a nečekala jsem, že se tady dneska večer z čista jasna objeví a přijde na návštěvu! To je všechno. Mám za sebou náročný den a tohle nemám zapotřebí.“

Iris se narovnala, uhladila si úzkou sukni, která její postavu obepínala jako přiléhavá rukavice, a oznámila:

„Zůstane tady na večeři.“

„Zůstane tady s námi na večeři.“ Joséphine jen tiše zopakovala její slova. Byla úplně ohromená.

„Ostatně je nejvyšší čas, abych zašla něco nakoupit. Tvoje lednička je úplně prázdná.“

Vzdychla, protáhla se, naposledy zálibně pohlédla na svoje rozkošné malé nožky s upravenými nehty s karmínově červeným lakem a odešla si pro tašku do svého pokoje. Joséphine ji sledovala pohledem, rozpolcená mezi pocitem zlosti a touhou matce zavolat a její návštěvu odvolat.

„Bude tady každou chvíli, tak se připrav, že jí budeš muset otevřít…“ zavolala na ni Iris.

„A kde je Zoé?“ zeptala se Joséphine. Byla tak vykolejená, že hledala nějaký pevný bod, kterého by se mohla zachytit.

„Byla tady chvíli a pak zase odešla, ale neřekla mi, kam jde. Na večeři ale bude zpátky… Tedy jestli jsem jí dobře rozuměla…“

Dveře klaply. Joséphine ve svém bytě osaměla.

„Když já ženám vůbec nerozumím…“ řekl Gary a na chvíli se zarazil s nožem ve vzduchu. Sekal právě na jemno petržel, česnek, šalvěj a šunku, kterými pak posype půlky rajčat naskládaných na plechu, a dá to všechno péct do trouby. Rajčata na provensálský způsob byla jeho vyhlášená specialita.

Pozval matku na večeři, aby spolu oslavili její narozeniny. Bylo co oslavovat, letos jí bylo čtyřicet. „Já uvařím večeři a ty pak sfoukneš svíčky na dortu!“ řekl, když jí volal a zval ji. Usadil ji na čestné místo do hlubokého křesla, ve kterém sedával, když pozoroval veverky v parku.

„Čím raději je mám, tím míň jim rozumím…“

„A to mi říkáš jako matce nebo jako jiné ženě?“ zeptala se Shirley.

„Jako oběma!“

„A čemu nerozumíš?“

„Vy ženy jste tak… pragmatické! Pamatujete na detaily, postupujete vpřed vedeny neúprosnou logikou, pořád si nějak or-ga-ni-zu-je-te život. Čím to je, že potkávám jenom holky, které vědí naprosto přesně, kam chtějí jít, co chtějí dělat a jak to budou dělat… Dělat, to je to slovo, co mě štve! Věčně se jím ohánějí.“

„Možná je to tím, že opravdu pořád něco děláme. Všech těch věcí se opravdu fyzicky dotýkáme. Válíme těsto, umýváme nádobí, pereme, žehlíme, šijeme, leštíme hrnce nebo se bráníme proti nedočkavým rukám mužů! My prostě nemáme čas snít, protože pracujeme, pořád něco děláme!“

„To my přece taky…“

„Ale jinak. My ve čtrnácti dostaneme první měsíčky a musíme se s tím nějak vyrovnat. Nemáme na výběr. V osmnácti rychle pochopíme, že abychom obstály, musíme dvakrát víc bojovat i dvakrát víc pracovat než kterýkoli muž. Potom máme děti, nosíme je devět měsíců pod srdcem, je nám blbě, vrtí se nám v břiše a kopou nás nožičkama. Potom se začnou drát na svět, ten porod taky není zrovna procházka růžovou zahradou… Mám ještě pokračovat? Pak je umýváme, krmíme, oblékáme, vážíme, zapudrováváme jim zadeček. Děláme to všechno a neptáme se proč. A k tomu děláme i spoustu dalších věcí. Chodíme do práce a na hodiny břišních tanců, abychom se večer mužům líbily. Holek, které nic z toho nedělají a jenom si chodí jako ve snách a žijí mimo tenhle praktický svět, moc nenajdeš! Vy muži děláte jen jedno jediné: hrajete svou mužskou roli! Návod k tomu máte zapsaný už po staletí ve svých genech, takže se ani nemusíte moc snažit a jde vám to skoro samo. My musíme ustavičně proti něčemu bojovat… Takže to pak není divu, že jsme pragmatické, jak ty říkáš!“

„Jednou bych chtěl potkat holku, která takhle nastavená není. Která nemá před očima vidinu své kariéry, která neumí počítat a kalkulovat, řídit auto a třeba ani jezdit metrem. Holku, která by žila obklopená spoustou knížek, pila hektolitry čaje a na klíně by chovala svou starou kočku stočenou do klubíčka!“

Shirley věděla, že Gary chodí s Charlotte Bradsburryovou. On sám jí o tom sice neřekl, ale v londýnské společnosti se o tom vědělo a mluvilo už nějakou dobu. Seznámili se na večírku u Malviny Edwardsové, známé módní ikony. Charlotte se nedávno po dvou letech rozešla s jedním ženatým mužem. Proslýchalo se, že to s ní vyřídil po telefonu a že jeho žena přitom stála vedle něj a napovídala mu, co má říct. Hodně se o tom mluvilo i psalo, hlavně bulvární časopisy tu pikantérii přetřásaly ze všech stran. Na jejich obálkách bylo možné vidět fotografii Charlotte a palcové titulky „Pošpiněná čest a návrat do manželského lože“. Sama Charlotte se sice snažila tyhle zprávy dementovat a tvářila se, že jí jsou lhostejné, nicméně se potají rozhlížela, kdo by mohl tohoto partnera nahradit. Potřebovala se začít s někým zase brzy ukazovat ve společnosti, aby umlčela všechny ty zlé jazyky, kterým přišlo velice vhod, že se můžou otřít o šéfredaktorku prestižního The Nerve. Komentáře módní policie, které její časopis pravidelně uveřejňoval, totiž nešetřily nikoho, byly vtipné a přesné, ale i bezohledně kruté. A pak potkala Garyho. Byl mladší než ona, to ano, ale naprosto okouzlující, trochu tajemný a především ho z jejího okruhu přátel nikdo neznal. Když se vedle něj začala objevovat, vzbudila tím zvědavost, množství otázek a dohadů. Byl zkrátka nový. Navíc byl velmi hezký, i když on sám téhle věci žádnou pozornost nevěnoval. Působil dojmem, že má peníze, i když ani to nijak nezdůrazňoval. Nepracoval, hrál na klavír, procházel se po parcích a věčně jen četl. Vypadalo to, že je mu mezi devatenácti a osmadvaceti, to záleželo na tom, o čem s ním kdo právě mluvil. Pokud se ho zeptal na něco z každodenního života nebo si s ním chtěl promluvit o špatném stavu londýnského metra a cenách nemovitostí, zatvářil se udiveně a vypadal jako nezralý dospívající adolescent. Ale když přišla řeč na Goetha, Tennessee Williamse, Nietzcheho, Bacha, Cole Portera nebo Satieho, zestárl najednou o několik let a jeho komentáře byly zasvěcené a znalé věci. Vypadá jako anděl, kterého bych hrozně ráda přivedla k pádu, uvažovala Charlotte Bradsburryová, když se na něj dívala, jak sedí u klavíru a opírá se o něj loktem. Musím jednat rychle, protože když budu dlouho váhat, vyfoukne mi ho nějaká jiná dřív, než se naděju. Získala ho poměrně snadno tím, že v něm vzbudila iluzi, že v něm našla jedinou spřízněnou duši tady v tom nudném prostředí přetvářky a lží, jak označila večírek, na kterém byli. „Ti lidé jsou tak nudní a vulgární! Opravdu nevím, proč jsem sem musela chodit, když je mi přitom nejlíp doma, kde mám svou kočku, oblíbenou značku čaje a můžu sedět v křesle a číst si Sny samotářského chodce! Připravuji právě nové číslo časopisu, které bude celé věnované právě Rousseauovi, nechtěl byste se třeba na té práci podílet?“ Gary jí byl naprosto nadšen. Navíc Charlotte neblufovala. Rousseaua a všechny encyklopedisty studovala na Cambridgi. Od té doby se prakticky neopustili. Spali střídavě u ní nebo u něho a ona ho postupně a nenápadně začala vychovávat, aby se z něj časem mohl stát muž velkého světa. Bylo jí jasné, že k tomu má všechny předpoklady. Vodila ho do divadla, na koncerty, do zakouřených jazzových klubů i na škrobené charitativní večírky. Darovala mu jedno sako, pak druhé, kravatu, pak ještě jednu, svetr, šálu, smoking. A Gary se postupně měnil. Už to nebyl ten vytáhlý kluk, co se věnuje studiu hudby a pozorování veverek v parku. „Vědělas, že veverky také trpí Alzheimerovou chorobou?“ pošeptal jí jednou do ucha. Byl rád, že může zavést řeč na svoje oblíbené téma. „Když jsou staré, tak pak někdy úplně zapomenou, kam si schovaly oříšky na zimu. Někdy pak i zmrznou pod tím samým stromem, kde si předtím v létě schovaly svoje zásoby.“ „Aha,“ řekla Charlotte a nadzvedla si své velké černé brýle, takže Gary uviděl její krásné oči, ve kterých nebylo ani stopy po soucitu s pitomými senilními veverkami. V tu chvíli se cítil oproti ní hrozně mladý a sám.

„A co Hortense? Co ta na to říká?“

„Na co?“

„No přece na… Ty moc dobře víš, o čem mluvím. Nebo spíš o kom…“

Pustil se zase do sekání petržele. Pak nakrájel šunku, úplně na drobno, přidal pepř a hrubou sůl. Všechno to zamíchal a ochutnal. Přidal ještě stroužek česneku a trochu strouhanky.

„Trucuje. Čeká, až jí zavolám. A já jí nevolám. Co bych jí tak asi měl vykládat?“

Rozprostřel směs, kterou si připravil, na připravená přepůlená rajčata a otevřel troubu, kterou už měl delší chvíli zapnutou, aby se vyhřála na správnou teplotu. Nastavil na budíku čas pečení. Mračil se přitom.

„Že mě okouzlila žena, která se mnou jedná jako s mužem a ne jako se starým kamarádem? Jenom by ji to mrzelo…“

„No ale taková je pravda…“

„Ano, ale nemám chuť jí tu pravdu povídat. Ještě jí to řeknu nějak špatně nebo neobratně a ona pak…“

„Aha,“ usmála se Shirley. „Muži se vždycky snaží vyhnout vysvětlování. To není nic nového pod sluncem.“

„Poslyš, když s ní budu mluvit, budu se cítit provinile… A co je horší, budu mít pocit, že musím Charlotte aspoň trochu očernit nebo zmenšit význam, který hraje v mém životě…“

„Proč by ses měl cítit provinile?“

„Uzavřeli jsme s Hortense takovou nepsanou dohodu, že se nezamilujeme do nikoho jiného. Až do té doby, než budeme oba dost staří na to, abychom se mohli milovat. Tím myslím mít se doopravdy rádi…“

„A nebylo to trochu ukvapené rozhodnutí?“

Jenže já jsem tehdy ještě Charlotte neznal… Bylo to ještě předtím.“

Připadalo mu, že od té doby uběhlo už tisíc let. Jeho život nabral prudké tempo. Skončila doba, kdy, jak říkal, ho zajímal jenom pustý sex. Přišel čas krásné kouzelnice s dlouhým krkem, vypracovanými rameny a štíhlými pažemi, jejichž kůže je zářivější než všechny perlové náhrdelníky dohromady.

„A teď…“

„Teď jsem v takové divné situaci. Ona mi nevolá. Já nevolám jí. Nevoláme si. A kdo ví, jak to dopadne…“

Otevřel láhev burgundského a přičichl ke korkové zátce.

Shirley se necítila úplně uvolněně, když se jednalo o citový život jejího syna. Když byl ještě malý, mluvila s ním o všem. O holkách, o menstruačních tamponech, o touze, o lásce, o tom, kdy klukům začínají růst vousy, o knihách, které vyžadují soustředěné čtení, protože jsou to skutečně mistrovská díla, a o jiných, které člověk zhltne za jeden večer, o filmech, které by si člověk nejraději pouštěl zpomaleně, i o těch, na které se podívá, když se chce odreagovat nebo přijít na jiné myšlenky, o cédéčkách s hudbou, které je fajn pustit si na večírku a zatancovat si při nich, i o těch, které každý touží mít doma ve své sbírce, aby je měl kdykoli po ruce, o kuchařských receptech, o stáří vína, životě po smrti a také o roli otce v životě kluka, který toho svého nikdy nepoznal. Žili spolu, vedle sebe, sdíleli spolu jedno velké tajemství, zažili chvíle nebezpečí i strachu a výhružek, ale vždycky si rozuměli a nic jejich jednotu nikdy nenarušilo. Jenomže teď najednou… Vyrostl a stal se z něj muž. Zmohutněl, má velké nohy i ruce a jiný hlas… Cítila se před ním najednou skoro v rozpacích… Netroufala si moc se ho vyptávat. Byla raději, když se rozhodl mluvit sám, aniž by se ho na něco ptala.

„A záleží ti na Charlotte hodně?“ zeptala se nakonec a maličko si odkašlala, aby zakryla své rozpaky.

„Zdá se mi kouzelná…“

Shirley přemýšlela, že to slovo je příliš velké a významné. Že se v něm může skrývat spousta věcí. Nemohl by to trochu víc upřesnit? Vůbec tu otázku nevyslovila, ale Gary na ni přesto odpověděl, když dodal:

„Je krásná, inteligentní, zvláštní, kultivovaná, zábavná… Rád s ní spím, líbí se mi, když mi vklouzne do náruče jako krásná užovka, jak se mi odevzdává… Umí ve mně vzbudit dojem, že jsem skvělý milenec. Ze všeho, co dělá, vyzařuje její ženskost! Připadá mi jako nějaké nadpozemské zjevení. S ní to nikdy není jenom sex a nic víc!“

Shirley si smutně povzdychla. Takhle mě asi Jack nikdy neviděl. Jeho nezajímalo nic jiného, jenom sex. A mně se přitom navždy otiskl do srdce i do každého milimetru mé kůže.

„S ní se pořád dovídám něco nového… O všechno se zajímá… Jen si říkám, co ona asi vidí na mně?“

„Vidí na tobě to, co u jiných mužů nenachází. Ti jsou příliš zaujatí sami sebou a svou kariérou. Ty jsi pro ni milenec i kamarád. Ona už úspěchu dosáhla, nepotřebuje muže, který by ji k němu krok za krokem vedl. Má peníze, známosti, je krásná, svobodná, takže se s tebou ráda ukazuje ve společnosti, protože ji to zkrátka těší…“

Gary zamumlal něco ohledně vína, které se chystal nalít, a pak řekl:

„Takže vlastně jediné, co mi dělá starost, je Hortense.“

„Tak to pusť z hlavy. Hortense to zvládne. Ta přežije všechno. Kdyby byla rytíř, tak by si tahle slova možná mohla vybrat na svůj erb.“

Gary nalil víno do dvou krásných křišťálových číší zdobených po obvodu drobnými perličkami. To bude jistě dárek od Charlotte, řekla si Shirley, když vzala sklenku do ruky a opatrně s ní otáčela. Okamžitě poznala, že je to křišťál Lalique.

„A to výborné staré bordeaux? V tom má prsty Charlotte?“

„Ne, narazil jsem na ně náhodou teprve před chvílí, když jsem hledal sekáček na petržel. Bylo tady v kuchyňské skříňce. Než Hortense odešla, nechala mi tu na různých místech v bytě plno dárků. Abych prý na ni nezapomněl. Takže otevřu třeba skříňku a vypadne na mě nový svetr, za talíři na mě vykoukne balíček mých oblíbených sušenek, a když jsem hledal v lékárničce tubu s vitamíny, našel jsem tam od ní lístek: Předpokládám, že už ti scházím… Je legrační, no ne?“

Legrační nebo zamilovaná, pomyslela si Shirley. Poprvé se jí někdo postavil do cesty a ona se s tím nějak musí vyrovnat. Ten někdo se jmenuje Charlotte Bradsburryová a nemá rozhodně v úmyslu nechat se od ní ze svého místa vyšťouchnout!

Hortense se probudila úplně zbrocená potem. Chtěla křičet, ale nedokázala vydat ani hlásek, jenom naprázdno otevírala pusu. Zase ten strašný sen! Zdálo se jí, že je v malé místnosti, celé vykachlíčkované a plné bílé páry. Úplně cítila tu vlhkost. Před ní stál malý tlustý muž, do půl těla vysvlečený, s hrudníkem porostlým černými chlupy a posetým jizvami, a práskal naprázdno dlouhým bičem s ostrým hřebem na konci. Odporně se šklebil a odhaloval přitom ošklivé zčernalé zuby. Viděla je úplně zblízka, protože otvíral pusu, jako by ji chtěl pokousat. Krčila se v rohu, křičela a ze všech sil se bránila. Muž na ni napřáhl bič a švihl. Podařilo se jí vstát a proběhnout dveřmi, třebaže vůbec nevěděla, jak to udělala. Najednou běžela úzkou špinavou uličkou. Slyšela ozvěnu svých kroků na dlažbě i svůj pláč, celé její tělo se otřásalo vzlyky a byla jí zima. Přesto běžela dál, utíkala ze všech sil, ale přitom věděla, že nemá nikoho, u koho by se mohla schovat, kdo by ji ochránil. Věděla, že ji ten muž pronásleduje, slyšela jeho nadávky a v zádech už cítila jeho dech. Klopýtla a spadla, jeho velká ruka se natáhla po jejím krku, už cítila, jak ji svírá… V tu chvíli se probudila a prudce se posadila na posteli, mokrá jako myš.

Byly tři hodiny ráno!

Zůstala dlouhou chvíli sedět na posteli a jen se třásla strachy. Co když ti chlapi neskončili na dně Temže? Co když si zjistili, kde teď bydlí? Byla v bytě sama. Li May odjela na dva týdny do Honkongu navštívit nemocnou matku. Určitě teď až do rána nezamhouří oči. Jenomže už nemůže jít za Garym, nemůže mu ani zavolat takhle pozdě v noci, aby mu řekla, že má strach. Gary teď spí s Charlotte Bradsburryovou. Už jí nevolá, nevypráví jí o knížkách, které čte, ani o hudbě, kterou právě poslouchá. Takže už ani neví, co dělají veverky v Hyde Parku, a taky se nestihla naučit jména souhvězdí.

Přitáhla si polštář a zabořila do něj hlavu, aby nebylo slyšet vzlyky, které jí svíraly hrdlo. Toužila, aby ji Gary objal. Jenom jeho dlouhé paže od ní mohly odehnat všechny noční děsy.

Jenomže to právě bylo zhola nemožné.

Kvůli jedné ženě.

Je hrozné, když má člověk v noci strach. V noci je všechno mnohem horší než ve dne, mnohem strašidelnější. A všechno se zdá definitivní. V noci měla vždycky pocit, že ji dostihnou a zabijí.

Vstala, šla do kuchyně, nalila si sklenici vody, vytáhla z ledničky sýr, hořčici a majonézu. Namazala si dva plátky toustového chleba a dala si je zapéct. Mezitím, co čekala, přecházela sem a tam po dokonale uklizené kuchyni. Klidně bych tady mohla jíst ze země, pomyslela si. Stejně je to zvláštní, uvažovala dál, když se zakousla do upečeného toustu. Vyměnila jsem špindíru a bordelářku za puntičkářskou fanatičku posedlou úklidem a domácími pracemi. Rozhodně mu volat nebudu! I kdybych tady měla zdechnout, i kdyby mě ty noční můry děsily třeba třikrát za noc! Mám svoje zásady a to je moje jediné štěstí. Protože holka, která je nemá, je ztracený případ. Právě v takových chvílích, jako je tato, je potřeba svoje zásady dodržovat. Nikdy nevolat jako první a nikdy taky nevolat hned, za každých okolností je nutné tři dny počkat, nevzbuzovat v nikom lítost, nikdy na žádného kluka nečekat, nikdy na žádném klukovi nebýt závislá, nikdy neztrácet čas s buranem, který neví, kdo je Jean-Paul Gaultier, Bil Evans nebo Ernst Lubitsch, vyškrtnout okamžitě ty, kteří kontrolují v restauraci účet nebo nechají cenovku na dárku, nosí bílé ponožky nebo posílají červené růže nebo karafiáty, kteří volají v neděli ráno mamince nebo mluví o penězích, které vydělal jejich otec, a nikdy se s nikým hned první večer nelíbat! Taky zásadně nejíst růžičkovou kapustu, nenosit cokoli oranžového, protože by si okamžitě každý pomyslel, že pracuju na dálnici… Vypočítávala nahlas těch desatero přikázání a přitom ukusovala toust. Přikázání mám víc než dost, povzdychla si, jenomže se mi nechce je uplatňovat. Chci Garyho! Je přece můj. Už jsem si ho zamluvila. A on s tím souhlasil! Dokud se neobjevila tahle! Ale co si vůbec myslí, že je?

Zapnula počítač, otevřela si Google a zadala její jméno. A okamžitě zbledla, když si přečetla počet výsledků hledání: 132 457! Zmínka o ní byla ve všech rubrikách: rodina Bradsburryových, panství Bradsburryových, Bradsburryové ve Sněmovně lordů, Bradsburryové a královská rodina, deník Charlotte Bradsburryové, její parties, její názory na módu, její vtipné komentáře a trefné odpovědi.

Vypadalo to, že všechno, co ta osoba dělá, je úžasné, zajímavé a poutavé. Každý si mohl přečíst, jak se Charlotte Bradsburryová obléká, jak žije, že každý den vstává v šest hodin a jde si zaběhat do parku, pak se osprchuje ledovou vodou, sní tři ořechová
jádra a banán, vypije šálek čaje a odejde pěšky do kanceláře. Tam si projde módní časopisy z celého světa, absolvuje schůzky se stylisty, autory, módními tvůrci, ze kterých si následně udělá zápisky, napíše svůj pravidelný úvodník, poobědvá jablko a jeden kešu oříšek, a pokud jde večer někam do společnosti, nezdrží se nikdy déle než půl hodiny, aby se vrátila domů včas a mohla být už v deset večer v posteli. Protože si ráda čte, poslouchá hudbu nebo jenom tak v posteli vleže sní. Snít v posteli je totiž pro mě velmi důležité, připomíná Charlotte Bradsburryová, tam dostávám své nejlepší nápady. Bullshit! Ulevila si Hortense a polkla kůrku toustu. Ty žádné vlastní nápady nemáš, jenom se obohacuješ na nápadech jiných!

Celá Amerika jí leží u nohou, Vanity Fair, New Yorker, Harpers´Bazar se neustále dožadují její přítomnosti a postřehů, ona však zůstává stále tak anglická! „Nemohla bych žít nikde jinde! Ostatní národy mi připadají jako Pygmejové!“ Krátké video na jejích stránkách ji představuje v dlouhých šatech, koktejlkách i v džínách, zachycuje ji i ve sportovním úboru, jak právě běží parkem. Nabízí její záběry, na kterých se dívá přímo do kamery, a jiné z profilu, ze tří čtvrtin… Hortense jen zalapala po dechu, když narazila na rubriku „Poslední úlovek Charlotty Bradsburryové“. Klikla na ni a přes celou obrazovku se jí rozbalila fotografie Charlotte a Garyho na vernisáži výstavy posledních kreseb Francise Bacona. On se usmíval, v proužkovém modrozeleném saku mu to moc slušelo, ona vypadala vedle něj ještě drobnější než jindy a zářivě se usmívala za svými černými brýlemi. Fotografie byla výstižně nazvaná: „Charlotte Bradsburryová se směje.“ A já jsem si tak přála se tam dostat. Jenomže mě málem ušlapali hned u vchodu. Sehnat pozvánku bylo naprosto vyloučené! A oni tam zůstali jenom deset minut, protože, jak Charlotte svěřila reportérce, se tam chystají přijít ještě jednou, tentokrát na soukromou prohlídku!

Na celém webu nebyla jediná fotka, na níž by Charlotte Bradsburryová nevypadala dokonale. Podívala se na odkaz „dieta Charlotte Bradsburryové“ a nenašla na jejím těle jediný náznak špeku nebo celulitidy. Na žádném záběru nezahlédla jedinou vadu nebo chybičku. Zadala do vyhledávače „negativní názory na Charlotte Bradsburryovou“ a našla jenom tři ubohé zmínky na blogu nějakých bezvýznamných hlupaček, které uváděly, že si Charlotte Bradsburryová nechala poopravit nos a prodělala malou liposukci tváří. Dost ubohý úlovek, povzdechla si Hortense, takovéhle důkazy jsou mi nanic.

Zkusila zadat „Hortense Cortèsová“. Počet výsledků hledání: 0.

Je těžké začínat. Gary nasadil laťku hodně vysoko. A Charlotte Bradsburryová je těžká soupeřka.

Hortense si vzala z talířku poslední kousek sýru a dlouho ho žmoulala v puse. Pak se vzpamatovala a obořila se sama na sebe: Co mě to jenom popadlo, že se uprostřed noci cpu toustem? Obsahuje stovky kalorií a ty se mi teď, když usnu, začnou houfem usazovat na bocích a na zadku! Kvůli té nemožné Charlotte Bradsburryové nakonec ještě skončím jako tlustý jelito!

Běžela na záchod, strčila si prst do krku a toust vyzvracela. Vždycky tenhle postup odsuzovala a sama to nikdy nedělala, ale tohle byla chvíle extrémní naléhavosti. Jestli s tou slečnou dokonalou chce soupeřit, musí se vyvarovat každého gramu tuku. Zatáhla za splachovadlo a dívala se, jak zbytky sýru zmizely ve víru vody. Bude muset ještě vyčistit mísu, aby jí náhodou Li May neukázala malou žlutou skvrnku na dokonale lesklém bílém povrchu toalety a nepoužila ji jako důvod k výpovědi z bytu.

Tak já tady žiju s pedantickou Číňankou v malém dvoupokojovém bytě, zařízeném levným plastovým nábytkem, v domě bez výtahu, zatímco…

Zakázala si domýšlet tu větu dál. Negativní myšlenky totiž škodí zdraví. Jestli se chce udržet v dobré psychické kondici, musí myslet pozitivně. Charlotte Bradsburryová je stará. Její krása začne brzy uvadat. Je módní ikona. A nikdo netouží mít věčně vedle sebe v posteli dokonalou tvář, která na něj shlíží z každého plakátu. V žilách jí koluje modrá krev, pochází ze starobylé rodiny, takže bude jistě trpět nějakým dědičným zatížením. Navíc má jméno, které silně připomíná značku levné čokolády. A Gary má rád jenom hořkou čokoládu, která obsahuje minimálně 71% kakaa. Charlotte Bradsburryová je vlastně dost všední, když má na webu 132 457 odkazů. Brzy se objeví jiná celebrita a milou Charlottu strčí do kapsy.

A potom po ní ani pes neštěkne.

Lehla si na podlahu a udělala jednu celou sérii posilovacích cviků na břišní svaly. Sto opakování. Pak vstala a otřela si čelo. Jak se jenom on, který je tak nezávislý, samotářský, který vždycky pohrdal veškerou pompou a celý ten blázinec kolem módy mu byl k smíchu, mohl zamilovat do takové jakési Google Girl? Co se to s ním mohlo stát? Jak to, že se tak změnil? Je to tím, že se pořád ještě hledá? Že je zkrátka ještě moc mladý? Povzdechla si a začala si čistit zuby. Vůbec jí v té chvíli nedošlo, že je přece o rok starší než ona.

Pak se zase vrátila do postele. Byla dopálená a smutná.

Je na tom něco divného, že jsem smutná? Je. Vždyť se mi to asi ještě nikdy nestalo. Vlastně tenhle cit neznám. Tu divnou směsici lehké nevolnosti, samoty, bezmoci a melancholie. Ani vášnivý vztek, ani záchvat pláče. Smutek. Už jenom to slovo samotné jí bylo protivné. Má nepříjemný zvuk. Jako kaluž zteplalé vody. Navíc vůbec k ničemu není, ničemu nepomůže. Jen si na něj člověk rychle zvykne a pak si v něm začne jaksi divně libovat. Jako moje matka. A té se rozhodně podobat nechci!

Zhasla lampičku, kterou měla u postele. Koupila si ji nedávno na bleším trhu. Měla růžové stínítko, ale Hortense přes něj přehodila šátek s motivem tulipánů, takže světlo, které skrz něj procházelo, bylo teď spíš načervenalé a příjemně tlumené. Snažila se soustředit všechny své myšlenky na nadcházející módní přehlídku. Všechno musí proběhnout naprosto bezchybně, protože musí porotu zaujmout. Berou jen 70 z 1000! A já se mezi těch 70 musím dostat. To nesmím ani na chvíli ztrácet ze zřetele. I´m the best, I´m the best, I´m a fashion queen. Za čtrnáct dní vyjdu já, Hortense Cortèsová, na molo spolu s manekýnami, které budou předvádět moje modely. Charlotte Bradsburryová nic takového udělat nemůže, protože ona nic netvoří, jen si ty věci pak kupuje. Prudce otevřela oči do tmy a radostně se usmála. Vždyť to je přece pravda! Škoda že ji to nenapadlo dřív! Za nějaký čas si na ni už nikdo ani nevzpomene, zatímco já budu mít na Googlu 132 457 odkazů a možná i víc!

Celá se zatetelila radostí, vytáhla si přikrývku až k bradě a vychutnávala si ten pocit vítězství. Jenomže pak ji napadla hrozná věc: Charlotte Bradsburryová na tu přehlídku jistě přijde. A určitě bude sedět v první řadě, takže nikomu neuniknou její úchvatné šaty, dlouhé nohy, dokonalý vzhled i lehce znuděný výraz, nenápadně skrytý za velkými černými brýlemi. Módní přehlídka školy Saint Martins je přece událost sezóny!

A on tam přijde s ní. Bude sedět v první řadě, vedle ní.

Noční můra byla rázem zpět.

Jenže jiná…

Joséphine seděla v kupé vlaku Eurostar, který ji odvážel do Londýna, a přemýšlela o tom, co se v posledních dnech událo. Sebrala se a ujela. Sestru i matku nechala v Paříži. Zoé měla ve škole pár dnů volna a odjela ke kamarádce Emmě, že se budou spolu připravovat na pololetní písemku. „Chtěla bych dostat jedničku a spolu se nám dobře učí.“ Představa, že bude muset zůstat v bytě sama s Iris, jen uspíšilo její rozhodnutí do Londýna opravdu zajet, a to co nejdřív. Koupila si lístek, Du Guesclina svěřila Iphigénii, která se nabídla, že jí ho pohlídá, a sbalila si tašku. Iris řekla, že jede do Lyonu na konferenci o výzkumech šlechtických obydlí v menších městech, kterou pod záštitou Élisabeth Sirotové, významné specialistky na 12. století, pořádá tamní univerzita.

„V nakladatelství Picard jí teď vyšla ohromně zajímavá kniha, Noble et forte maison. Je to skutečně skvělá práce, vynikající referenční dílo.2 pro řadu dalších badatelů.“

„Aha,“ zamumlala Iris bez zájmu.

„Chceš vědět, na co se autorka zaměřila?“

Iris potlačila zívnutí.

„Jedná se skutečně o naprosto originální přístup k této problematice, protože dřívější badatelé se soustřeďovali především na hrady. Ona však nastínila, jak vypadal každodenní život v běžných domech, ve kterých žila šlechta. Těmi se dlouhou dobu nikdo moc nezabýval, a když, tak jenom okrajově. A dnes se ukazuje, že tyto domy skýtají obrovský archeologický potenciál. Zachovaly si dobovou dispozici, systém přívodu vody, umístění záchodů, chodeb. Je to pozoruhodné, protože se často jedná o domy, které na to vůbec nevypadají. Člověk by neřekl, že mohou mít velkou historickou hodnotu, ale pak, když se odstraní falešné stropy a provedou sondy ve zdech, se ukáže, že dům má řadu středověkých prvků. Objeví se původní výmalba, stropní trámy zdobené lištami a malbami a řada jiných dokladů, které skvěle dokumentují středověký životní styl. Ukazuje se, že tyto domy fungují jako taková ta ruská matrjoška. Archeologové otvírají jeden obal za druhým, odlupují nánosy různých historických epoch, až se nakonec objeví jejich středověké
jádro. Je to úžasné!“

Joséphine byla ochotná odvykládat jí i obsah jednotlivých kapitol, aby své lži dodala co největší věrohodnost.

Iris se však na nic nezeptala.

Nekomentovala ani dopis, který přišel poštou a Iphigénie ho přinesla nahoru, zatímco si Joséphine byla na nádraží koupit lístek. Jen jí ho pak mlčky podala. Byl od Antoina. S poštovním razítkem z Lyonu. Joséphine zavolala Zoé, aby si ho přečetla. Ta ho přelétla očima a podala ho mamince. Nebylo tam nic nového, pořád ta stejné slova a věty. Mám se dobře, už se uzdravuju, myslím na svoje dcerušky, které, jak doufám, už brzy uvidím. Mám vás rád a všechno, co dělám, dělám jen pro vás. „Přece se k nám blíží, mami. Teď už je v Lyonu.“ „Ano, ale v dopise se o tom vůbec nezmínil.“ „Asi nás chce překvapit…“ Takže tedy už není v Paříži. Odjel odsud. Ale kdy? A proč? Měla bych sledovat, jestli na mém bodovém účtu nastaly nějaké pohyby… A pokud ano, měla bych si zjistit, kdy a kde s tou kartou někdo nakupoval.

Čtyři dny budu sama v Londýně! Incognito. Za tři hodiny vystoupím na nádraží Saint Pancras. Za pouhé tři hodiny! Ve středověku to trvalo tři dny, než člověk přeplul na lodi přes kanál La Manche. Tři dny také potřeboval na to, aby zdolal vzdálenost mezi Paříží a Avignonem, a to musel jet prakticky bez zastávky, jenom střídal koně. Jinak cesta trvala deset dní. Všechno se tak zrychlilo, až se z toho člověku točí hlava. Často toužila po tom, aby mohla zastavit čas, zalézt si do své ulity. Nedala nikomu vědět, že přijede. Nezavolala ani Hortense, ani Shirley, ani Philippovi. Jen si na radu svého anglického vydavatele rezervovala pokoj v příjemném hotelu na Holland Park, v Kensingtonu. Odjela jen tak nazdařbůh.

Sama, sama, sama, zdálo se jí, že slyší v pravidelném rytmu kolejnic. V míru, v míru, v míru odpovídala jim v duchu. Do Anglie, do Anglie, do Anglie, přizvukovala kola vlaku. Pryč z Francie, z Francie, z Francie. Joséphine si poklepávala nohou do rytmu. Dívala se, jak se za oknem míhají pole a lesy, kterými za časů Stoleté války anglické vojsko tolikrát prošlo sem a tam. Angličané tudy v těch dobách jezdili velmi často. Cítili se tady doma. Eduard III. mluvil pouze francouzsky. Také všechny královské patenty, veškerá korespondence mezi královnami, kláštery i aristokracií, stejně jako právní listiny, například závěti, byly psány francouzsky nebo latinsky. Henri Grosmont, vévoda z Lancasteru, se kterým Du Guesclin často vyjednával, napsal dokonce knihu modliteb ve francouzštině. Při jednáních tedy nepotřebovali tlumočníka. Pojem vlast tehdy ještě neexistoval. Lidé vnímali sounáležitost ke svému pánovi, k jeho panství. Bojovali za to, aby byla uznána jeho práva nebo aby je prosadili, ale nebylo obvyklé nosit barvy francouzského nebo anglického panovníka. Často totiž bojovali za toho i onoho, byli žoldáci, takže záleželo na tom, kdo jim zaplatil. Na jeho straně pak válčili. Ovšem Du Guesclin zůstal po celý svůj život věrný francouzskému království a svůj postoj nezměnil ani výměnou za sud plný zlata.

„Proč mě tak nenávidíš, Joséphine“ zeptala se jí matka, sotva tehdy vešla do dveří.

Jen si sundala klobouk, Joséphine musela odvrátit oči. To, co uviděla, ji zarazilo. Jako by ten klobouk sloužil jako paruka, a když si jej Henrietta sundala, vypadala najednou hrozně sešle. Bledá, rysy jaksi povolené, nevýrazné, celý obličej vypadal jako bez života. Jako hruška hnilička, blesklo Joséphine hlavou. Iris ještě nebyla zpět z nákupu.

„Ale to není pravda. Proč bych tě měla nenávidět? Jak jsi na to přišla?“

„Je to pravda, nenávidíš mě.“

„Ale ne…“ vykoktala ze sebe Joséphine.

„Nevidělas mě už skoro tři roky. To ti jako dceři přijde normální?“

„Jenže naše vztahy nikdy nebyly normální.“

„A čí je to chyba?“ odpověděla briskně Henrietta a semkla rty.

Joséphine jen smutně potřásla hlavou.

„Chceš tím říct, že moje, je to tak?“

„Já jsem se pro Iris a pro tebe obětovala a tohle má být moje odměna za to všechno?“

„Tuhle větu slýchám celý život…“

„Však je to taky pravda!“

„Existuje ještě jiná pravda, jenomže o té jsme nikdy nemluvily.“

Dělat, že něco neexistuje, je hrozné, řekla si tehdy Joséphine. Nedá se to vydržet celý život, protože pravda člověka nakonec v určité chvíli vždycky dostihne a on se jí musí podívat tváří v tvář. Až dosud, kdykoli jsem s matkou mluvila, jsem se tomu vysvětlení vždycky vyhýbala. Zřejmě je čas, abychom si o tom konečně jednou promluvily. Osud mi zřejmě tohle setkání posílá do cesty.

„Existuje jedna událost, o které jsme spolu my dvě nikdy nemluvily. Vzpomínka na ni se mi vybavila teprve nedávno a pomohla mi objasnit spoustu věcí.“

Henrietta cukla rameny a celá se narovnala.

„Takže vyřizování účtů?“

„Já se s tebou ale vůbec nemíním o ničem hádat. Jde o něco mnohem vážnějšího.“

„Pak tedy nevím, na co narážíš.“

„Můžu ti to trochu připomenout, jestli chceš…“

Henrietta se zatvářila pohrdavě a řekla: „Tak do toho, když ti dělá takovou radost házet na mě špínu…“

„Žádnou špínu na tebe neházím. Jenom ti říkám o jedné události, o něčem, co je vlastně úplně jednoduché a prosté, ale co vysvětluje celou tu…“ Hledala správné slovo a nemohla ho najít. „… tu zdrženlivost, kterou vůči tobě cítím. Svoji potřebu držet se od tebe dál. Ještě pořád nevíš, co mám na mysli?“

Henrietta si nevzpomínala. Na celou tu příhodu dávno zapomněla. Byla pro ni tak nedůležitá, že ji už jednoduše vymazala z paměti.

„Skutečně nevím, čím bych tě já mohla zranit…“

„Ty už si nepamatuješ na ten den, kdy jsme se šly koupat do moře, tehdy, jak jsme byli na prázdninách v Landes? Do vody jsme šly jen Iris, ty a já. Tatínek zůstal na břehu…“

„On totiž chudák neuměl plavat!“

„Plavaly jsem všechny tři hodně daleko od břehu. Zvedl se vítr a vlny najednou začaly být mnohem větší a prudší. Nemohly jsme se dostat ke břehu. Iris a já jsme už polykaly andělíčky, ty sis s vlnami dovedla poradit. Bylas výborná plavkyně…“

„Ano, to máš pravdu. Byla jsem mistryně Francie v synchronizovaném plavání!“

„V jednu chvíli, když už bylo jasné, že to samy nezdoláme, jsem se tě chytila kolem krku a myslela jsem, že mě vezmeš na záda a odtáhneš na břeh. Ty jsi mě však odstrčila a vybrala sis, že zachráníš raději Iris.“

„Na to si nepamatuju.“

„Tak to zkus, trochu se snaž, jistě si vzpomeneš… Vlny se začaly jakoby rolovat, a když jsme se ten vír pokoušely zdolat, proud nás odnášel dál a dál. Začala jsem se topit, křičela jsem, volala o pomoc, natahovala jsem po tobě ruku a tys mě odstrčila, abys mohla chytit Iris. Chtěla jsi zachránit ji, ne mě…“

„To si jenom něco vymýšlíš! Vždycky jsi na svoji sestru žárlila.“

„Vzpomínám si na to úplně přesně. Tatínek byl na pláži, všechno to viděl. Viděl, jak jsi přitáhla Iris ke břehu, a viděl, že mě jsi tam nechala. Překonala jsi s ní ten silný proud a dotáhla jsi ji až na břeh, tam jsi ji i sebe začala sušit a pro mě ses už nevrátila! Nechalas mě tam, abych umřela!“

„To je nesmysl!“

„Ne, to je pravda! A když se mi pak nakonec podařilo doplavat ke břehu a vylezla jsem z vody, tatínek mě vzal do náruče, zabalil mě do veliké osušky a na tebe křičel, že jsi zločinec! A od té doby, já to dobře vím, jste už spolu nikdy nespali v jednom pokoji!“

„To jsou hlouposti! Nevíš už, co by sis vymyslela, aby ses udělala lepší, než jsi. Jenom sama sebe vychvaluješ!“

„Křičel na tebe, že bys patřila do kriminálu, protože jsi mě tam nechala a opustila mě. Klidně bys mě nechala umřít…“

„Nemohla jsem vás zachránit obě! Byla jsem vyčerpaná!“

„Aha! Takže si přece jenom vzpomínáš!“

„Ale však ses z toho dostala! Byla jsi takový pořízek. Vždycky jsi byla silnější než tvoje sestra. Což se nakonec i potvrdilo, jsi nezávislá, vyděláváš si na živobytí, máš krásný byt…“

„To sem teď nepatří, jaký mám byt! A je jedno, čím jsem se stala! Já mluvím o tom, co bylo tehdy, když jsem byla ještě malá holčička!“

„Ty všechno tak zveličuješ, Joséphine! Vždycky jsi měla fůru komplexů, když ses srovnávala s ostatními, a především se svou sestrou… Ostatně nechápu proč?“

„Já to vím moc dobře, mami!“ vyhrkla Joséphine na pokraji slz.

Oslovila Henriettu „mami“. To neudělala už spoustu let. Slzy jí vyhrkly, nemohla je už zadržet. Rozplakala se jako malé dítě. Stála tam u stolu, držela se jeho desky a jenom vzlykala a vzlykala. Oči měla doširoka otevřené a dívala se na matku, jako by ji poprvé uviděla takovou, jaká doopravdy je. Krutá a lhostejná.

„Ale to se přece stalo kde komu, že se někdy, jako malé děcko, topil nebo si natloukl, když spadl!“ řekla její matka a pokrčila přitom rameny. „Ty musíš vždycky přehánět!“

„Já ale nemluvím o nějaké malé bolístce, mami, mluvím o dni, kdy jsem málem umřela, a to tvojí vinou! A všechny ty další roky jsem si pak říkala, že asi za nic nestojím, když tobě nestálo za to se pro mě vrátit, promeškala jsem možnost spřátelit se s lidmi, kteří mě třeba mohli mít rádi a mohli si myslet, že jsem úžasná. Jenomže já jsem jim to nevěřila, protože jsem si myslela, že jim za to nemůžu stát, že nikomu na mně nemůže záležet, když na mně nezáleželo vlastní matce! Když pomyslím na všechny ty ztracené roky, kdy jsem vlastně ani nežila, tak teď konečně vidím, že jsi to ty, kdo mi je dluží!“

„No jestli i ve svém věku potřebuješ pořád dokola omílat svoje vzpomínky z dětství, tak to jsi na tom opravdu bídně!“

„Možná ano, jenže právě v dětství se utváří naše povaha a my si tvoříme obraz o sobě a o životě, který máme před sebou.“

„Och, jaká patetická slova! Ty máš skutečně smysl pro tragično! Z nicotné události uděláš hotové drama! Ale taková jsi byla vždycky. Zatvrzelá, pořád vůči někomu zaujatá, nevraživá…“

„Já že jsem byla nevraživá?“

„Ano. Nikdy jsi nebyla veselá a zářivá. Žila jsi s tím svým neslaným nemastným manželem v malém bytě kdesi na předměstí, mělas práci, která za nic nestála, naprosto průměrný život… Tvoje sestra tě z toho všeho vytáhla, když ti dala příležitost napsat knihu, zažít úspěch, a ty jí za to ani nejsi vděčná!“

„Takže ty myslíš, že bych Iris měla ještě poděkovat?“

„Ano. To mi tedy tak opravdu připadá! Změnila ti přece celý život…“

„To já jsem změnila svůj život! To není žádná její zásluha. Tou knihou mi jen vrátila to, co mi sebrala. Nebo možná to, cos mi sebrala ty! Tehdy jsem nezemřela a nějak jsem to přežila. A to, co mě tenkrát dávno málem zabilo, mi dnes dodává sílu. Trvalo mi to spoustu let, než jsem se zase dokázala pořádně nadechnout, sebrat sílu a vykročit kupředu. A za to vděčím jenom sama sobě, nikomu jinému. Slyšíš? Nikomu jinému. Nic vám nedlužím, tobě ani Iris. Díky tomu, že jsem zase začala existovat, si můžu dovolit tenhle pěkný byt a ten život, jaký vedu. Je to jen moje zásluha. Jenom moje! A to je ten důvod, proč se už my dvě spolu nevídáme. Jsme si kvit. To není otázka nenávisti, protože, jak víš, nenávist je cit. A já k tobě naprosto žádný cit nechovám.“

„No výborně! Tak to je pěkné! Ale aspoň že jsme si to vyjasnily. Vysypala jsi na mě celý pytel ošklivých pomluv, svých strachů, mě, která jsem tě porodila, jsi obvinila ze všech svých dávných neúspěchů. A přitom jsem se tolik nabojovala, aby se ti dostalo dobrého vychování, aby ti nic nechybělo… Tak jsi už teď konečně spokojená?“

Joséphine byla vyčerpaná. Plakala a nemohla se utišit. Ramena se jí třásla. Připadala si zase jako ta osmiletá holčička, která se topí a polyká slanou vodu. Tentokrát to ale nebyla mořská voda, byly to její slzy. Její matka se na ni chvíli dívala, jak pláče, a pak lhostejně pokrčila rameny a opovržlivě ohrnula ret nad tím, co by jistě nazvala potupným vystavováním nevkusných citů na odiv, kdyby tu situaci měla pojmenovat.

Joséphine plakala dlouho, ale její matka k ní nenatáhla ruku, ani neudělala jediný podobný smířlivý pohyb. Iris se vrátila, řekla: „No páni… Vy tady tedy máte atmosféru!“ Navečeřely se u stolu v kuchyni a mluvily přitom o všeobecných věcech, o tom, jak neustále vzrůstá kriminalita, klima se horší, nic už není tak kvalitní, jako bývalo dřív, ani ty kašmírové šály značky Bompard.

Večer, když si šla lehnout, měla ještě stále pocit, že se dusí. Jako by se nemohla pořádně nadechnout. Sedla si na postel a lapala po dechu. Cítila, jak se jí zmocňuje úzkost. Potřebuju, aby se v mém životě něco událo. Takhle už dál pokračovat nemůžu. Potřebuju vidět před sebou nějaké světlo, nějakou naději. Šla do koupelny a opláchla si obličej studenou vodou. Podívala se na sebe do zrcadla. Uviděla svůj obličej napuchlý od pláče, oteklá víčka. Ve svých očích však zahlédla jiskřičku naděje. Pohled, který na sebe do zrcadla upírala, nebyl pohled oběti nebo někoho, kdo si připadá jako mrtvý. Dlouhou dobu se tak cítila. Ale nebyla to pravda. Lidé si často myslí, že to, co prožívají, je tak hrozné, že to nemohou přežít. Ale přitom zapomínají, že i tohle je součástí života.

A tak se rozhodla odjet, aby se z toho trochu vzpamatovala. Zavolala svému anglickému vydavateli a odjela do Londýna.

Hlas v mikrofonu jim oznámil, že vlak právě vjíždí do tunelu. Tak teď pojedou dvacet pět minut pod kanálem La Manche. Čeká je dvacet pět minut cesty ve tmě. Usmála se, protože v té chvíli měla pocit, že ona se právě z jednoho dlouhého tunelu vynořila.

Hotel se jmenoval Julie´s a nacházel se na ulici Portland Road v čísle 135. Je to sice takový malý hotel, ale je nice and cosy, zdůraznil Edward Thundleford, její anglický vydavatel. „Není doufám příliš drahý,“ zamumlala Joséphine. „S tím si nedělejte starosti. Vy jste v Londýně přece jako můj host, paní Cortèsová, hotel samozřejmě platím já. Mám velkou radost, že se mi naskytne příležitost se s vámi setkat, váš román se mi velmi líbil a jsem skutečně hrdý na to, že ho můžu vydat právě já.“

S tím hotelem měl pravdu. Byl malý a trochu se podobal krabici anglických bonbonů. V přízemí byla restaurace a v patře pak zhruba deset pokojů. Stěny byly vymalované na jemný béžový a růžový odstín, na podlaze byl příjemný hustý koberec s květinovým vzorem a závěsy na oknech byly nadýchané jako šál z angorské vlny. V knize hostů si přečetla, že se zde v minulosti ubytovala řada slavných osobností: Gwyneth Paltrowová, Robbie Williams, Naomi Cambellová, U2, Kylie Minogueová a ještě mnoho dalších, které Joséphine ani neznala. Natáhla se na postel, úhledně zastlanou červenou prošívanou pokrývkou, a řekla si, že život je přece jenom krásný. A že vůbec nejlepší by bylo, kdyby mohla zůstat tady v tom luxusním hotelovém pokoji a nemusela z něj už nikdy vyjít ven. Jen by si objednávala čaj, tousty a marmeládu, ležela by ve starodávné vaně s ozdobně tvarovanými nohami a jen by si tak hověla a užívala si. Neměla by nic na práci, mohla by si klidně lehnout na postel, zachumlat se do pokrývky a snít. Vymýšlet si různé situace a příběhy, poslouchat zvuky a hlasy, které by k ní tlumeně doléhaly z ostatních pokojů, a představovat si, o čem asi mluví ti, co tam bydlí, co je sem přivedlo a co je k sobě pojí.

Jestlipak Philippe bydlí daleko odtud? Je to hloupé: mám jeho telefonní číslo, ale adresu neznám. Londýn jí vždycky připadal tak obrovský, že se v něm cítila ztracená. Nikdy se ani nesnažila se v něm zorientovat. Mohla bych se zeptat Shirley, kde Philippe bydlí, a pak se jako procházet po jeho čtvrti. Zasmála se. Vždyť bych vypadala jako blázen! Nejdřív ze všeho zajdu za Hortense. Pan Thundleford se zmínil, že kousek od hotelu je zastávka autobusu číslo 94 a ten jede přímo na Picadilly.

„Ale tam je právě škola, kde moje dcera studuje!“

„No vidíte, tak to aspoň nebudete mít daleko. Navíc cesta je moc příjemná, autobus objíždí skoro celý park, takže se budete mít na co dívat!“

První večer nikam nešla. Zůstala ve svém pokoji. Nechala si tam přinést večeři a najedla se u stolu u okna s výhledem do zahrady plné nádherných růží, které natahovaly své těžké květy až skoro na okenní parapet. Potom šla bosá do koupelny a napustila si vanu plnou horké vody. Přidala do ní vonnou sůl do koupele a postupně vyzkoušela všechny šampony, kondicionéry, tělová mléka i peelingy. Potom celá prohřátá a navoněná vklouzla do velké postele a přikryla se měkkou přikrývkou. Dlouhou chvíli jen tak ležela a dívala se na zdobený trámový strop. Udělala jsem dobře, že jsem se sem rozjela, cítím se tady jako znovuzrozená. Tu starou Jo jsem nechala v Paříži. Zítra se vypravím za Hortense a překvapím ji u školy. Nebo radši v hale. Budu u vchodu vyhlížet tu její vysokou postavu. Určitě se mě pokaždé zmocní napjaté očekávání, když zahlédnu nějakou dívku s takovou barvou vlasů, jako má ona. A když nebude sama a půjde s nějakými spolužáky, nechám je projít a nebudu se k ní hlásit, abych ji nepřivedla do rozpaků. Přednášky má vždycky dopoledne, takže tam půjdu už před polednem a budu čekat.

Setkání však nedopadlo úplně podle jejích představ. Joséphine skutečně přišla na čas, ve 12.03 už byla ve velké vstupní hale školy Saint Martins. Skupiny studentů vycházely z učeben, procházely halou a mířily ven ze školy. Skoro všichni si nesli pod paží tlusté desky s učením, pokřikovali na sebe, loučili se a plácali se přitom do zad nebo do ramen. K Joséphine doléhaly útržky jejich vět. Po Hortense tam však nebylo ani vidu ani slechu. Když uběhla hodina a ona se pořád neobjevovala, zamířila Joséphine k vrátnici a zeptala se tlusté černošky, která tam podávala informace, jestli nezná Hortense Cortèsovou a neví náhodou, do kolika hodin má dnes přednášky.

„Vy jste její příbuzná?“ zeptala se úřednice a podezíravě se na ni podívala.

„Jsem její matka,“ odpověděla hrdě Joséphine.

„Aha.“ Úřednici to zjevně překvapilo.

V jejím pohledu zahlédla Joséphine stejný údiv, který vídala před lety v očích ostatních maminek, které potkávala v parku, kam s Hortense chodívala na procházku, když ještě byla malá. Považovaly ji tehdy za její chůvu. Jako by mezi ní a její dcerou nebyla ani stopa po nějaké podobě, která by ukazovala na jejich příbuzenský vztah.

Trochu ucouvla a rozpačitě tu větu zopakovala:

„Jsem její matka, přijela jsem z Paříže, abych se s ní viděla, a ráda bych ji překvapila.“

Úřednice se podívala do rozvrhu a řekla:

„Měla by tady už každou chvíli být. Přednáška končí ve čtvrt na dvě.“

„Tak to já na ni počkám.“

Šla se posadit na béžovou plastovou židli. Cítila se v té chvíli úplně nenápadná a nevýrazná. Přepadla ji nejistota. Možná to nebyl dobrý nápad chtít Hortense překvapit. Způsob, jakým se na ni úřednice podívala, jí připomněl Hortensin pohled, kterými si ji měřívala, když pro ni chodila ke škole, i ten malý, ale přesto znatelný odstup, který si udržovala, když šla s matkou po ulici, oči otočené v sloup a hluboký povzdech, když se zastavila, aby prohodila pár slov s nějakou prodavačkou: „Kdy už konečně přestaneš být na VŠECHNY tak hrozně milá! To je děsný, tenhle tvůj způsob! Kdekdo si pak může myslet, že tihle lidé jsou snad naši přátelé!“

Už se rozhodla, že odejde, když vtom právě Hortense vešla do haly. Sama. Vlasy měla stažené dozadu širokou černou čelenkou. Byla bledá a mračila se. Viditelně o něčem soustředěně přemýšlela, zřejmě ji zaměstnávala nějaká důležitá otázka. Ani si nevšimla chlapce, který k ní doběhl a podával jí list papíru, který jí cestou vypadl ze složky.

„Hortense…“ zašeptala Joséphine a vykročila jí naproti.

„Mami, to jsem ráda, že tě vidím!“

Opravdu vypadala, že má radost, a Joséphine se rázem cítila jako na obláčku. Navrhla jí, že jí pomůže s knížkami, které Hortense nesla pod paží.

„Ne, to ne! Přece už nejsem malá!“

„Tohle ti vypadlo,“ řekl ten hoch a podal jí jakousi kopii.

„Děkuju, Geoffrey…“

Viditelně čekal, že ho Hortense představí. Ta chvíli mlčela a pak rezignovaně řekla:

„Mami, tohle je Geoffrey. Chodí se mnou do kruhu…“

„Těší mě, Geoffrey.“

„Mě také, paní Cortèsová. Hortense a já jsme…“

„To si řeknete jindy, Geoffrey! Nemůžeme tady stát věčně, už za hodinu mám další přednášku!“

Otočila se k němu zády a odtáhla matku pryč.

„Vypadá sympaticky,“ řekla Joséphine a ještě jednou se otočila, aby Geoffrymu pokynula na rozloučenou.

„Je hrozně otravnej! A věčně se na mě lepí. Není ani trochu kreativní! Snáším ho jen proto, že má velký byt a já bych ráda, kdyby mě tam vzal na příští rok do podnájmu, stačil by mi jeden pokoj, hlavně že by nebyl drahý. Ale napřed ho ještě musím trochu srovnat, aby si nedělal nějaký nesmyslný naděje…“

Zamířily do kavárny kousek od školy. Joséphine se usadila u stolečku a zadívala se pozorně na svou dceru. Všimla si hned, že má kruhy pod očima a je trochu pobledlá, ale vlasy měla pořád stejně lesklé, jako vždycky. Klidně by mohla od minuty dělat reklamu na šampon.

„Všechno v pořádku, Hortense? Máš se dobře?“

„Líp už by to ani nešlo! A ty? Co vlastně děláš tady v Londýně?“

„Mám tady jednání s anglickým vydavatelem. A taky jsem přijela za tebou! Chtěla jsem tě překvapit. Vypadáš trošku unaveně.“

„Jsem v jednom kole! Přehlídka je už koncem tohoto týdne a já ještě nemám zdaleka všechno hotové. Pracuju ve dne v noci.“

„Mám tady zůstat? Chtěla bys, abych se tam přišla podívat?“

„Radši ne. Jenom bych měla ještě větší trému.“

Joséphine ta odpověď zamrzela a řekla si: Jsem její matka, celou tu školu jí platím a pak se ani nemůžu jít podívat na přehlídku? Nepřehání to ta Hortense už trochu? Samotnou ji překvapilo, že reaguje tak podrážděně, a tak, aby trochu zamaskovala svoje rozčarování, položila dceři první otázku, která ji napadla:

„Co to vlastně je za přehlídku? Proč ji děláš? Kdo všechno tam přijde?“

„Abych dala najevo, že patřím k téhle prestižní škole, že jsem její součástí! Uvědom si, že první rok v přípravce je pro mě rozhodující! Do prvního ročníku postoupí jen velmi omezený počet studentů a já chci rozhodně být jedním z nich!“

Její pohled se najednou změnil. Joséphine si všimla, že stiskla palce do dlaní a zatnula pěsti. Dívala se na svou dceru a říkala si: Ví tak jasně, co chce! Má tolik energie! A to je jí teprve osmnáct! Pocítila vůči své dceři takový příval lásky, že zapomněla na svoje chvilkové podráždění, které vyvolala její drsná odpověď.

„Uvidíš, že se ti to podaří,“ řekla povzbudivě a obdivně se na ni podívala. Hned však svůj pohled odvrátila, protože se bála, aby to Hortense nedopálilo.

„Každopádně pro to udělám maximum.“

„Vídáš se někdy se Shirley a s Garym?“

„Nevídám se s nikým. Ve dne v noci pracuju. Nemám ani minutu pro sebe.“

„Ale na večeři se mnou si doufám čas uděláš?“

„Když chceš… Ale nesmí to být moc pozdě. Musím se vyspat, jsem hrozně unavená. Pro svůj příjezd sis nevybrala tu nejlepší chvíli!“

Bylo na ní vidět, že je roztržitá. Joséphine se pokusila zaujmout její pozornost tím, že jí vyprávěla, co dělá Zoé, řekla jí i o smrti slečny de Bassonnièrové a o tom, že teď mají doma psa. Hortense ji poslouchala, ale pohled měla nepřítomný, a třebaže se tvářila příjemně a občas se zdvořile dokonce i na něco zeptala, bylo Joséphine jasné, že je myšlenkami jinde.

„Jsem ráda, že tě vidím,“ řekla Joséphine a maličko si povzdechla. Přitom dceru pohladila po ruce.

„Já taky, mami. Opravdu. Jsem jenom strašně unavená a úplně pohlcená všemi těmi starostmi kolem přehlídky. Je to příšerný pocit, když víš, že o celém tvém dalším životě se rozhodne během několika málo minut! Všichni, kdo tady v Londýně něco znamenají, tam budou. A já nechci, aby si o mně mysleli, že jsem nějaká bezvýznamná blbka!“

Rozešly se, ale předtím si slíbily, že se druhý den sejdou na večeři. Dnes ještě měla Hortense schůzku s osvětlovačem a musela opravit nějaké drobnosti na dvou modelech.

„Mohly bychom se sejít v Osteria Basilico, je to hned za tvým hotelem, v Portobello. Šlo by to v sedm? Musím se dostat brzy do postele!“

Zřejmě jí nestojím za to, aby kvůli mně v nejmenším měnila svoje plány, řekla si v duchu Joséphine, ale hned samu sebe okřikla. Co to dneska se mnou je? Proč jsem najednou na všechny tak nabroušená? Vždyť se za chvíli už vůbec s nikým nesnesu!

„Výborně,“ řekla a nastavila Hortense tvář k polibku. Ta se jí jen letmo dotkla a už pospíchala pryč. „Tak tedy zítra!“

Vrátila se do hotelu pěšky a cestou si prohlížela výlohy. Uvažovala o nějakém dárku pro Hortense. Když byla malá, tvářila se někdy tak vážně, že jsme si oba, její otec i já, vedle ní připadali jako děti. Málem už koupila jeden svetr, ale pak začala váhat. Nevím, jestli bych se jí s ním trefila do vkusu, ví tak přesně, co se jí líbí a co ne… Moc bych jí přála, aby měla s přehlídkou úspěch, její otec by na ni byl hrdý. Co asi dělá v Lyonu? Odjel tam už předtím, než došlo k vraždě slečny de Bassonnièrové, nebo až potom? Od kapitánky Galloisové neměla žádné nové zprávy, vyšetřování se jaksi nehýbalo z místa. Mohla by se sejít na večeři se Shirley, ale to by musela mluvit, a ona toužila po klidu, tichu a samotě. Vždyť vlastně nikdy sama nejsem, tak není divu, že toho teď chci využít. Bavilo ji jen tak chodit po ulicích, pozorovat obchody, domy i ostatní chodce, zdálo se jí, že je to nejlepší způsob, jak vyhnat z hlavy všechny tíživé myšlenky. Všimla si dívky, která na ulici čistila lidem boty. Vedle sebe měla postavenou tabulku s nápisem: 3 Ł 50 boty, 5 Ł kozačky. Měla hezké ruce a půvabný, téměř ještě dětský profil, usmívala se, a když se na ni Joséphine podívala, právě se škrábala na špičce nosu jediným čistým prstem. To je jistě nějaká studentka, která si tak přivydělává na nájemné, pomyslela si Joséphine. Tady v Londýně je bydlení tak hrozně drahé! Hortense zřejmě vychází dobře, bydlí v hezké čtvrti… A kde asi bydlí Philippe?

Vydala se vzhůru po Regent Street, na chodnících se hemžily spousty chodců, mezi nimi se proplétaly živé reklamy. Byli to většinou muži, kteří měli na sobě navlečené kartonové tabule polepené ze dvou stran reklamními texty, takže vypadali trochu jako chodící párky v rohlíku. Byla tam i spousta turistů, kteří nadšeně vykřikovali a všechno si fotografovali. Nad střechami domů zahlédla několik ramen obřích jeřábů. Město se chystalo na letní olympijské hry a pomalu se proměňovalo v jedno velké staveniště. Všude rostla mohutná lešení z kovových dílů, některé ulice už zatarasily ohrady, za které zajížděla betonářská auta, kolem chodili dělníci v helmách. Zabočila vlevo do Oxford Street. Zítra se půjdu podívat do Britského muzea a do Národní galerie a taky zavolám Shirley.

Joséphine si užívala samoty a volného času, ale zároveň přemýšlela, co se to s ní v poslední době děje. Jak to, že mě najednou všechno hned rozčilí a víc než kdy jindy se mě dotýkají slova, kterých jsem si dřív vůbec nevšímala? Proč mě Hortense nechce pozvat na tu svou přehlídku? „Přijdou tam všichni, kdo v Londýně něco znamenají…“ Potřásla hlavou a vešla do knihkupectví.

Povečeřela sama. Přitom si četla. Sakiho povídky z edice Penguin. Obdivovala jeho způsob psaní i sarkastický humor. „Reginald closed his eyes with the elaborate weariness of one who has rather nice eyelashes and things it´s useless to conceal the fact…“ Stačí mu jen pár slov k tomu, aby dokonale charakterizoval nějakou osobu. Nepotřebuje už dodávat žádné psychologické detaily nebo dlouhé popisy. „One of these days, he said, I shall write a really great drama. No one will understand the drift of it, but everyone will go back to their homes with a vague feeling of dissatisfaction with their lives and surroundings. Then they will put new wall-paper and forget.“

Zavřela oči a vychutnávala si zvuk té věty i chuť svého sendviče. Nikdo jí nevěnoval pozornost. I kdyby přišla do res-
taurace s kastrolem na hlavě, nikdo by se za ní zvědavě neotočil. Tady bych nosila tu legrační třípatrovou čapku bez váhání. Však mě k tomu paní Berthierová povzbuzovala. Chudinka! Kdepak bych se nadála, že… A ta ubohá servírka z kavárny… Troufá si jenom na ženy, zbabělec jeden! Existuje mezi těmi jeho oběťmi nějaký společný rys? Kdo ví… Byla ráda, že Zoé odjela ke své kamarádce Emmě. Ke kolika vraždám musí dojít, aby měla policie konečně dost stop k odhalení jejich pachatele?

Přečetla si několik povídek a přistihla se, že u některých se dokonce směje nahlas. Pak knížku zaklapla, požádala o účet, zaplatila a vrátila se do hotelu. Zatímco seděla v restauraci, venku se dalo do deště, ve vzduchu byla cítit vlhká pára. Uvědomila si, že je unavená. Potlačila zívnutí, v recepci požádala o klíč od svého pokoje a šla nahoru. Měla v plánu zalézt hned do postele.

Dneska je pátek, uvažovala. Můžu tady zůstat do úterý, to znamená ještě čtyři dny vytoužené samoty a volnosti. Život je nádherný, no ne? Co asi teď právě dělá Philippe? Možná někde večeří s Dottie Doolittlovou. Jde ji doprovodit? A jde pak k ní nahoru? Zítra nebo pozítří budu sedět naproti němu a v jeho očích si budu moct přečíst, jak to doopravdy je. Jestli je ta historka s Dottie Doolittlovou pravdivá. Zítra si vykartáčuju vlasy, až se budou jen lesknout a při dotyku hřebene budou praskat, namaluju si řasy a nezapomenu pak občas zamrkat a sklopit oči, aby si toho všiml. Nebudu se ho potřebovat ani na nic ptát. Jen se na něj budu dívat. To mi postačí, stihla si ještě říct těsně před tím, než usnula. Spala klidně, zdálo se jí o tom, že sedí na bílém mraku a pluje po obloze za Philippem.

„Poslyš, věříš ty na duchy?“ zeptal se Marcel Reného. Zašel za ním do jeho malé kanceláře u vchodu do skladu.

„Nemůžu říct, že na ně nevěřím,“ odpověděl mu René přes rameno. Seděl u stolu a zakládal faktury do pořadače. „Ale tohle téma není zrovna můj šálek čaje.“

„A věříš, že by někdo mohl někoho začarovat tak, aby ten člověk doslova přišel o rozum?“

René zvedl oči od faktur a vyjeveně se na Marcela zadíval.

„No, když ale můžu věřit na duchy, tak proč bych vlastně nemohl věřit taky na temný síly?“ řekl po chvíli. Marcel měl co dělat, aby mu rozuměl. René totiž žmoulal v puse to svoje věčné párátko.

Trochu stísněně se usmál, opřel se o futro a řekl:

„Myslím, že Josiane někdo očaroval.“

Řekl to velmi jasně, vyslovil přitom zřetelně každou slabiku.

„A o tom sis tehdy ráno potřeboval promluvit s Ginette?“

„Netroufal jsem si ti to říct, protože jsem si říkal, že si budeš myslet, že jsem se asi zbláznil. Jenomže Ginette mi s tím nijak pomoct nemůže, a tak jsem teď přišel za tebou…“

„Takže jsem jenom takový náhradní řešení? Druhá volba? No to ti teda pěkně děkuju!“

„Napadlo mě, žes už třeba něco takovýho zažil nebo viděl, nebo že ti o tom někdo povídal.“

„To jsem ti vážně vděčnej, že ses rozhodl se mi s tím svěřit, když jsi napřed běžel za mou ženou. Toho si fakt moc cením… Kolik je to let, co už se my dva známe, Marceli?“

Marcel jenom omluvně rozhodil rukama.

„Jo, máš pravdu. Celou věčnost! A teď tady ze mě budeš dělat osla?“

„Ale ne! Vždyť ti říkám, že je to přesně naopak. Já jsem se bál, že ty si o mně budeš myslet, že jsem idiot! Taky uznávám, že se o tom špatně mluví… A už vůbec s chlapem. Ženský mají tu jejich intuici, jsou mnohem tolerantnější, ty nebudíš zrovna dojem, že bys měl náladu poslouchat výplody něčí fantazie!“

„Jasně, vždyť to teď sám ještě říkáš! Pro tebe jsem jenom takovej osel, co chodí furt dokola a nikdy nic nepochopí!“

„Poslyš, René, já fakt potřebuju, abys mi pomohl. Už mám z toho ze všeho hlavu jak střep… Je to pár dnů, co jsem vyšel jen na pár minut ven, abych koupil croissanty ke snídani, a když jsem se vrátil, našel jsem Josiane na zemi, protože spadla ze židle, kterou měla postavenou na balkoně u otevřeného okna. Chystala se vyskočit ven!“

„Na kterou stranu chtěla skákat? Dovnitř nebo ven?“ zeptal se René posměšně a vyndal si z pusy párátko, aby si tam vzápětí strčil nové.

„Tobě to přijde k smíchu? Já jsem skoro na pokraji zhroucení a ty budeš dělat blbý vtipy?“

„Já nedělám blbý vtipy. Jenom chci, abys pochopil, jaká to pro mě byla urážka, že jsi mě takhle obešel! Dalo mi dost práce, než jsem to trochu rozchodil. Uvízlo mi to až tady!“

Ukázal na svůj žaludek a přitom se zašklebil.

„Tak už se na mě nezlob! Dobrý, spokojenej? Udělal jsem z tebe osla a byla to blbost. Tak mě teď vezmeš na milost?“

Marcel se na něj smutně podíval. Bylo vidět, že ho to trápí a že je z toho ze všeho celý vystrašený. René dal pořadač zpátky na polici a nijak se svou odpovědí nespěchal. Marcel mezitím kopal špičkou boty do prahu dveří a opakoval pořád dokola: „Tak co? Tak jak? Mám si tady před tebe kleknout nebo se tady mám rozplácnout na zem jako farář před oltářem o Velikonocích?“ Netrpělivě přešlapoval a čekal, až mu René řekne, že mu tedy odpouští. Ten si ale dával na čas. Je přece jeho nejlepší kamarád! A on se k němu takhle zachová! Třicet let se vídají den co den, rozjížděli spolu firmu, potýkali se s dodavateli v Číně a bůhví kde všude jinde a Marcel se pak jde klidně vyplakat na rameno někomu jinýmu! Copak tohle dělá kamarád? Měl na něj zlost už od toho rána, co k nim přišel za Ginette. Tenkrát mu to kafe pěkně zhořklo v puse! A Ginette? S tou vůbec nemluvil, jenom se na ni utrhoval. Moc se ho to dotklo! Žárlil a zlobil se ještě i teď. Otočil se a zachmuřeně si svého přítele prohlížel.

„Nic se mi už v tom mým životě nedaří, René. Předtím jsem byl tak šťastnej! Zdálo se mi, že jsem konečně našel to pravý štěstí, a bylo tak ohromující, až jsem se na to skoro bál pomyslet. A teď? Jenom vyjdu koupit croissanty k nedělní snídani, abychom si spolu v klidu sedli ke stolu, a ona zatím leze na židli, aby skočila z okna a skoncovala se životem! Vždyť já už nevím, co mám dělat!“

Marcel domluvil a bezvládně se svezl na židli. Byl u konce sil. Bylo jen slyšet, jak hlasitě a přerývaně dýchá.

„Tak už toho nechej!“ okřikl ho René. „Funíš tady jako měchy v kovárně! Kdo to má poslouchat? Seď klidně a poslechni si, co ti řeknu. Nevyprávěl jsem to ještě nikomu, ani Ginette ne. Ale musíš mi slíbit, že to zůstane mezi námi!“

Marcel přikývl, že slibuje.

„To nestačí. Musíš mi to odpřísáhnout, jinak se všichni budete škvařit v pekle.“

Marcela zamrazilo v zádech a otřásl se. Co to ten René říká? Rozhodně se mu nelíbila představa, jak jsou nabodnutí na rožeň někde v pekle. Pak ale natáhl ruku, která se trochu třásla, a slavnostně to odpřísáhl. René se na chvíli odmlčel, vzal si nové párátko a sedl si na kraj stolu.

„Ale nebudeš mě přerušovat! Je už tak dost těžký si vzpomenout, jak to všechno bylo. Tak poslouchej… Stalo se to už hodně dávno, byl jsem tehdy malej kluk a bydlel jsem se svým tátou ve dvacátým obvodu. Máma mi umřela a já jsem byl pořád smutnej a nic po mně nebylo. Před tátou jsem pochopitelně nebrečel, jenom jsem pořád zatínal zuby, až jsem z toho měl málem nemocný dásně. Moc peněz jsme neměli, táta byl kominík. Já vím, že je to špinavý řemeslo, ale jednou už to byla jeho práce, tak co? Dost se při ní nadřel. Nebyl žádnej šéf, musel se ohánět od rána do večera, aby měl za co koupit jídlo. Na nějaký velký něžnosti on nikdy nebyl, sotva mě pohladil po hlavě, asi se bál, že mě zamaže od sazí. Říkával vždycky, že to byl taky důvod, proč už se nikdy neoženil, ale já vím, že to kvůli tomu nebylo. Bál se ještě v něco doufat. A tak jsme žili vedle sebe, oba ponoření do svého smutku. Sedávali jsme večer u stolu a jedli polívku, ukrajovali jsme si chleba a oba jsme mlčeli. Protože moje máma byla nejbáječnější ženská na světě! Byla jako víla z pohádky, laskavá a veselá. Měla srdce jako na dlani. Rozdávala lásku všem kolem sebe a v naší čtvrti taky nebyl nikdo, kdo by ji neměl rád. A jednou, když jsem se vracel domů ze školy, jsem našel havrana. Seděl na ulici a vypadalo to, že tam na mě čeká. Vzal jsem ho domů a ochočil jsem si ho. Nebyl moc pěknej, byl trochu opelichanej, ale měl krásný dlouhý zoban, jasně žlutý, jako by mu ho někdo nabarvil. A na okrajích ocasních per měl takové pěkné modrozelené skvrny, a když se načepýřil, vypadaly trochu jako vějíř.“

„A jseš si jistej, že to byl havran?“

„Říkal jsem ti, abys mě nepřerušoval, protože jinak ztratím nit. Není snadné vyvolávat tyhle všechny vzpomínky. Ochočil jsem si ho tedy a naučil jsem ho říkat „Eva“. Tak se jmenovala moje maminka. Tatínek vždycky říkal, že je stejně krásná jako Eva Gardnerová. Vždycky když jsem s ním byl sám, učil jsem ho to. Opakoval jsem mu to jméno, až to nakonec zvládl. Když se mu to podařilo poprvé, myslel jsem, že se snad zblázním štěstím. Víš, připadalo mi to, jako by se za mnou vrátila maminka. Spával na šprušli mé postele a večer, když jsem si šel lehnout, krákal to svoje „Eva, Eva“ a já jsem se vždycky musel usmát a dobře se mi pak usínalo. A spal jsem pak jako mimino. Od té doby jsem už nikdy nebyl nešťastný. Zahnal z mého srdce všechen smutek, vymetl ho jako saze z komína. Tatínek o tom všem nic nevěděl, ale stejně i on začal být veselejší a dokonce si zase začal pohvizdovat. Odcházel ráno do práce, nesl si kbelík a náčiní, přes rameno štětku a pískal si do kroku. A pil už jenom vodu. Protože jak víš, kominíci mají pořád žízeň. Celý den dýchají jenom saze, takže si pak potřebují trochu něčím propláchnout hrdlo. Já jsem neřekl ani popel, jen jsem se podíval na havrana, který seděl, ani nedutal, ale kdybys viděl ten jeho pohled… Nevím, jak bych ti to popsal… Zkrátka se na mě díval, jako by mi chtěl říct: Jsem tady a dávám na vás dva pozor. Všechno zase bude dobrý… Takhle to šlo nějaký čas, začalo se nám zase dařit… A pak jsem ho našel na ulici přejetýho. Nějakej ožrala ho srazil autem. Byl na placku, jenom ten zobák zůstal neporušený. Hrozně jsem to obrečel. Dali jsme ho s tatínkem do krabice a šli jsme ho pak tajně zakopat do parčíku kousek od našeho domu. Uběhl nějaký čas a mě jednou v noci probudil nějaký hluk u okna. Jako by na ně někdo klepal. Podíval jsem se a on tam seděl na římse ten můj havran se žlutým zobanem a modrozelenými peříčky na ocase. Zakrákal dvakrát „Eva, Eva“ a mně málem vypadly oči z důlků. Viděl jsem ho tak, jako teď tady vidím tebe. Byl to on, můj havran. Rozsvítil jsem, abych se přesvědčil, že se nepletu, a pustil jsem ho dovnitř. A on se pak každý večer vracel. Vždycky až když se setmělo. A jen do té doby, než jsem vyrostl a poprvé se vyspal s holkou. Asi si myslel, že teď už ho nepotřebuju, odletěl a už se nevrátil. Neumíš si představit, jak jsem z toho byl smutnej. Už jsem se s tou holkou víckrát nesešel a trvalo mi potom hodně dlouho, než jsem se vůbec dotkl nějaké jiné. Pořád jsem čekal, jestli se třeba nevrátí. Ale nevrátil se už nikdy. A to je celý můj příběh. Chtěl jsem tím jenom říct, že když se může maminka vrátit na zem v podobě havrana, aby dohlídla na svoje dítě, aby nebylo smutný, tak možná to může fungovat i opačně. Jako že peklo taky třeba může někoho vyslat na zem.“

Marcel poslouchal jeho vyprávění a nestačil se divit. Dojalo ho to a měl co dělat, aby se nerozplakal. Byl by nejraději vzal Reného do náruče a pevně ho stiskl. Natáhl aspoň ruku a lehce se dotkl jeho tváře s rašícími vousy.

„To bylo tak krásný, René,“ řekl a ani se moc nesnažil zakrývat svoje dojetí.

„Nevykládal jsem ti to, abych tě dojímal! Chtěl jsem tím říct, že jsou v životě věci, který se na první pohled zdají neuvěřitelný, ale přesto existují. Takže klidně věřím, že se tvojí Josiane mohlo přihodit to, co říkáš, ale nechci o tom už nikdy mluvit…“

„Jak to myslíš? Copak ty mně nechceš pomoct?“

„To není ten důvod, Marceli! Já prostě nevím, jak bych ti mohl pomoct! Nemám ani tušení! Leda že bych zkusil zavolat toho havrana nebo se poradil s duchem své maminky. Jenomže jak? Nikdy už se zpátky ke mně nevrátila. Poslala mi havrana, ale pak mě nechala na holičkách. Nenechala mi nic, podle čeho bych ji mohl najít!“

„Co víš? Třeba ti poslala Ginette… Což je myslím přece jenom lepší než starý opelichaný havran!“

„O mýho havrana se vůbec neotírej!“

„Poslala ti Ginette… A děti. Copak to bylo málo? A taky mě, možná.“

„Máš pravdu. Je to víc než dost… Tak ale teď už toho nechme! Jinak se tady ještě rozbrečím.“

„Tak to bychom byli dva. Mohli bychom brečet unisono.“

Poprvé za celou dobu se mu rozjasnil obličej opravdovým úsměvem.

„Ale pomůžeš mi najít nějaké řešení, že jo? Takhle to přece nemůže zůstat! Musím taky myslet na podnik! Na ten v poslední době vůbec nemám čas ani náladu.“

„Však to pozoruju už delší dobu a radost z toho nemám, to ti řeknu!“

Vzal si nové párátko a to staré vyhodil do koše. Marcel se naklonil a nakoukl se dovnitř. Dno koše jimi bylo úplně vystlané.

Podíval se na Reného a ten mu s povzdechem řekl:

„To je od té doby, co jsem přestal kouřit. Dřív jsem vykouřil balíček cigaret denně a teď vypotřebuju balíček párátek. No co! Každej máme něco! Někdo párátka, jinej třeba špejle a jsou tací, co si je klidně strčej i do piercingu.“

Marcel na to nijak nezareagoval, ani trochu se neusmál.

„Tak to je s tebou vážně špatný, Marceli! Když už se nesměješ mým vtípkům a nevyburcuje tě ani zmínka o špejli, tak to je opravdu vážný. Na piercing se stejně jako na akupunkturu používají tenké dlouhé jehly, a ty jsou nabroušený jako Henrietta. Zarážejí se do chodidla…“

„Do chodidla!“ vykřikl Marcel a plácl se dlaní do čela. „No jasně! Já jsem přece blbec! Takovej blbec! Paní Suzanne… Měl jsem líp poslouchat, co mi říká! Ta nám určitě bude umět pomoct!“

„Ta trhlá pedikérka?“

„Jo, ta. Jednou mi říkala, že s Josiane někdo na dálku ‚manipuluje‘. Říkala tehdy taky cosi o tom, že je potřeba napřed identifikovat původce toho zla, aby ho bylo možné zneškodnit. Navykládala toho spoustu, jenomže znáš mě. Jak se nejedná o čísla, houby tomu rozumím. Já se vyznám v pojmech jako je obrat, nové trhy, daně a zisk, ale když jde o nějaký čarodějnice…“

„Tak mě teda dobře poslouchej… Už vím, co uděláme…“

A tehdy, v malé kanceláři vedle hlavního skladu, vymysleli Marcel a René plán, jak osvobodí Josianinu duši z moci zla.

Už od osmi hodin ráno Joséphine neúnavně kroužila ulicemi mezi Holland Park, Portland Road, Ladbroke Road a Clarendon Road. S výrazem zvídavé turistky, která si prohlíží londýnské domy a zajímavá zákoutí, bloumala těmito ulicemi sem a tam.

V noci pršelo, chodníky byly mokré, ranní sluníčko je ještě nemělo čas osušit. Sledovala po očku terasu restaurace Landbroke Arms, kam podle Shirleyiných informací chodil Philippe každé ráno snídat: No, vlastně nevím, jestli tam chodí každé ráno, ale každopádně jsem ho tam posledně potkala. Měl kolem sebe rozložené všechny ty svoje oblíbené noviny a pil kávu a pomerančový džus. Jestli tam ale chodí ještě pořád, to ti zaručit nemůžu… Ale rozhodně se tam vyprav. A když ho uvidíš, běž za ním.

Právě to měla Joséphine v plánu udělat. Chtěla číst v jeho očích. Vidět, jak se bude tvářit, když se před ním z čista jasna objeví. Překvapit ho, aby neměl čas nasadit zdvořilý výraz a vymyslet si nějakou vytáčku. Přemýšlela o tom několik nocí a probírala různé strategie. Nakonec si z nich vybrala tu nejjednodušší: setká se s ním jakoby náhodou. Řekne: Jsem tady v Londýně na pozvání svého vydavatele, bydlím kousek odtud v hotelu… Dneska je tak krásně, proto jsem vstala brzy a vyšla jsem si trochu se projít před snídaní, no a natrefím tady na tebe! Není to neuvěřitelná náhoda? Takové příjemné překvapení! Jak se máš?

Bude ale muset sehrát ten údiv a překvapení. A to bylo na tom všem to nejtěžší. Když už si navíc všechny ty repliky stokrát v duchu přeříkala! To pak není snadné vypadat přirozeně. Jako herečka bych rozhodně neobstála ani u ochotníků!

A tak teď kroužila ulicemi této elegantní čtvrti. Všímala si bílých domů s vysokými okny, do kterých se vstupovalo po několika schůdcích, trávníků před nimi, velkých keřů růží i wistarií, jejichž každý kvítek jako by se natahoval co nejdál, aby přerostl okolní keře a každý kolemjdoucí se mohl potěšit jeho krásou. Fasády některých domů byly natřené na světle modro nebo na zeleno, jiné byly kanárkově žluté nebo i křiklavě růžové, zřejmě aby se odlišily od svých příliš usedlých sousedů. To všechno dohromady vytvářelo trochu přepjatou a afektovanou, ale zároveň i veselou atmosféru, právě takovou, jakou mají Angličané rádi. Na jednom rohu zahlédla francouzský obchod Nicolas s vybranými víny, o kus dál obchod se sýry a pekařství Chez Paul. Philippe se tady rozhodně nemůže cítit vytržený ze svého domácího prostředí, pomyslela si. Svoje oblíbené víno, sýr i bagetu má na dosah ruky, stačí, když si na cestu za nákupem nasadí na hlavu baret a hned si může připadat jako v Paříži.

Včera byla na večeři s tím anglickým vydavatelem. Mluvili o překladu, o tom, jak bude vypadat obálka a grafika knihy, o titulu A Humble Queen i o tom, jakým způsobem by měla být představena v tisku. „Angličané rádi čtou historické romány a 12. století je období, o kterém se u nás moc nepíše. Možná je to i tím, že v té době byla Anglie jenom řídce osídlena. Věděla jste například, že v Londýně žilo tehdy tak málo obyvatel, že by se dnes všichni vešli do dvou velkých mrakodrapů?“ Edward Thundleford měl trudovitou pleť, která prozrazovala jeho zálibu ve víně, bílé vlasy pečlivě sčesané dozadu, které se mu však kolem uší neposlušně vlnily, pěstěné ruce a pod krkem elegantního motýlka. Hovor s ním byl rozhodně zajímavý. Byl chytrý, zdvořilý, pozorný a bylo zřejmé, že má vytříbený vkus. Vyptával se jí podrobně na její habilitační práci i na výzkumy, které jí předcházely. K večeři vybral vynikající bordeaux, bylo vidět, že se ve víně vyzná. Doprovodil ji až k hotelu a nabídl jí, aby se druhý den odpoledne přišla podívat do budovy vydavatelství v Peter Street. Joséphine mu to přislíbila, i když k tomu měla pramálo chuti. Raději by se jen tak bezcílně toulala ulicemi.

„Netroufla jsem si to jeho pozvání odmítnout,“ svěřila se pak později Shirley, když spolu seděly na koberci u krbu v jejím bytě.

„Víš, že když je někdo moc zdvořilý, může si tím zkazit celý život…“

„Když on byl opravdu milý a evidentně si se mnou dělal takovou starost!“

„Však mu taky vyděláš spoustu peněz, na to nezapomeň. Nech ho plavat a pojď radši na procházku se mnou. Ukážu ti Londýn tak, jak ho neznáš!“

„To nemůžu, už jsem mu to slíbila.“

„Joséphine, přestaň se už jednou chovat jako vzorná školačka! Zkus být taky jednou bad girl!“

„Nebudeš mi to věřit, ale já už jsem začala. Sice pomalu, ale přece… Včera jsem se upřímně naštvala na Hortense.“

„Takže jste už zase spolu na nože?“

V tom obýváku u Shirley, pohodlně usazené u krbu, vymyslely podrobnou strategii, jak to udělat, aby Joséphine na Philippa narazila „jako náhodou“. Všechno to promyslely a vykombinovaly na minutu přesně.

„Takže Philippe bydlí tady,“ řekla Shirley a zabodla ukazováček do mapy, kterou si rozložily na koberec. Byla to menší ulice v těsné blízkosti Notting Hill.

„Ale tam je i můj hotel!“

„A na snídani chodí sem…“

Ukázala na mapě restauraci, kolem které teď Joséphine už hezkou chvíli obcházela.

„Takže ráno vstaneš brzy, nastrojíš se a namaluješ a kolem osmé se tam začneš procházet. Kdo ví, kdy se tam objeví. Ale ty každopádně budeš už od osmi na místě.“

„A když ho uvidím, tak co mám udělat?“

„Zavoláš na něj: Philippe, no ne, jsi to ty? Pak přijdeš k němu, zběžně ho políbíš na tvář, aby si nemyslel, že jsi z něho celá pryč a že se na něho jen třeseš, a nedbale si sedneš na protější židli.“

„Jak to prosím tě vypadá, sednout si ‚nedbale‘?“

„Myslím tím to, že sebou neplácneš na židli, jak to máš ve zvyku… A budeš se tvářit, jako žes tudy zrovna procházela, ale nemáš času nazbyt, máš přece svůj program. Občas se podíváš na hodinky, zkontroluješ mobil, jestli ti nepřišla nějaká esemeska, a …“

„To nikdy nezvládnu…“

„Ale ano. Zkusíme si to…“

Pustily se do toho. Shirley dělala Philippa, jak sedí u svého stolečku, zabraný do čtení novin. Joséphine se beznadějně zakoktávala. Čím víc to zkoušely, tím to bylo horší.

„Já tam nejdu. Budu vypadat jak blbec.“

„Půjdeš tam a budeš se tvářit inteligentně.“

Joséphine si vzdychla a podívala se nahoru na dřevěné ostění nad krbem se širokým vlysem z mahagonového dřeva, na kterém byly plasticky zobrazeny hrozny vína, květy pivoněk a slunečnic, klasy obilí, jelen v říji a laň, která se na něj oddaně dívá. Nad tím vším trůnil velký orel.

„Nepřijde ti to trochu moc tudorovské?“

„No a co! Bydlím tady já. A mně se to líbí! Za poslední rok a půl tady nějaký chlap přespal jen jednou. Nakonec se ze mě ještě stane jeptiška a odstěhuju se do kláštera.“

„Tak to tam asi půjdeme obě.“

„Ani náhodou! Ty se tam prostě budeš procházet a to by v tom byl čert, aby ses nakonec neoctla v jeho posteli.“

A tak se tedy procházela. Bylo už půl deváté a nikde ani živáčka. Ulice byla jako vymetená. Stejně je to úplně pitomej nápad. Nikdy mi to neuvěří. Skončí to tak, že budu rudá jak rak, vrazím do židle a ta spadne na zem, budu celá zpocená a vlasy budu mít mastné a zplihlé. A on přitom tak dobře líbá. Pomalu, něžně, no, potom už to tak něžné nebylo… A ten tón jeho hlasu, když na ni mluvil a vzápětí ji líbal! Měla pocit, že cítí drobné mravenčení v zádech i ve špičkách nohou. Antoine nikdy při líbání nemluvil a Luca taky ne. Ani jeden jí nikdy tak velitelským hlasem jako on neřekli: Joséphine, mohla bys mě už konečně políbit? Zastavila se před výlohou, aby zkontrolovala, jestli je všechno v pořádku. Límeček bílé košile měla shrnutý. Narovnala si ho. Zamnula si nos, aby si dodala odvahy. Tak do toho, Jo!

Začala se zase procházet. Proč vlastně pokouším osud? Měla bych to nechat náhodě. Tatínku, řekni: Mám tam chodit nebo nemám? Dej mi nějaké znamení. Teď je ta chvíle, kdy bys mi měl ukázat svou přítomnost. Sestup dolů z té své hvězdy a přijď mi na pomoc.

Zastavila se před parfumerií. Mohla by si koupit svůj oblíbený parfém. Eau des Merveilles od Hermèse. Jeho vůně jí připadala opojná. Vždycky si ho před spaním trošku stříkla na krk a na vnitřní stranu zápěstí. Podívala se na dveře, kde byla uvedená prodejní doba. Parfumerie otevírala až v deset.

Zase se tedy vydala na obchůzku.

A pak najednou zaslechla kdesi vzadu v hlavě tichý hlas, který jí říkal: „Nech to na mně, holčičko, já už to všechno zařídím.“ Zachvěla se. Zřejmě jsem se už zbláznila. „Jdi dál, nezastavuj se. Dělej jakoby nic.“ Udělala jeden krok, pak druhý a opatrně se rozhlédla kolem sebe. Nikde nikdo. Kdo to na ni tedy mluví? „Ale no tak! Ničeho se neboj a běž dál. Nemáš důvod, abys ze sebe dělala něco, co nejsi! Jen se na mě spolehni, já už to všechno zařídím. Život je jeden velký balet, jenom je potřeba vědět, kdo to všechno řídí. Jen si vzpomeň na Měšťáka šlechticem! Je to úplně stejné!“ „Tys měl tu baletní komedii rád, tati?“ „Přímo jsem ji zbožňoval! Taková geniální a přitom zábavná kritika měšťáků, kteří se ze všech sil snaží proniknout mezi šlechtu a nikdy se jim to nemůže podařit. Vždycky jsem přitom myslel na tvoji matku a na její nešťastnou povahu.“ „To jsem vůbec netušila.“ „Tos ani nemohla, o takových věcech jsem s tebou nemluvil. To se přece dětem neříká. Nechápu, proč jsem si tvou matku tehdy vzal. Mockrát jsem se na to sám sebe ptal. Snad to byla nějaká chvíle nepozornosti… Myslím, že ani ona to nikdy nechápala. Byli jsme divná dvojice. Naprosto nesourodá. Jako kapr a zajíc. Zřejmě si myslela, že časem budu bohatý. Protože nic jiného ji nikdy nezajímalo. Jdi, holčičko, nezastavuj se!“ „Myslíš ale, že je to dobrý nápad? Bojím se, že ne…“ „Nastal čas, abys vzala odvahu do svých rukou, Joséphine! Ten muž je pro tebe jako stvořený.“ „Myslíš?“ „On si taky nevybral správnou manželku. Měl si vzít tebe!“ „Teď už ale přeháníš, tati!“ „Ani náhodou, holčičko! Běž a kup si nějaký časopis nebo noviny, to tě přivede na jiné myšlenky…“ Zastavila se u stánku kousek od vchodu do metra a koupila si noviny. „A přestaň se hrbit, hezky se narovnej!“ Poslechla a napřímila ramena. Noviny si strčila pod paži. „Počkej, nespěchej tolik! Opatrně! Připrav se, už ho vidím. Tamhle je.“ „Mám hroznou trému!“ „Nic se neboj, všechno dobře dopadne. Ale až budeš potom vycházet ven, se srdcem překypujícím radostí, dej si pozor na zrádný pomeranč ukrytý ve stínu!“ „Co to znamená? To je nějaký citát?“ „Ne. Varování! Které platí pro řadu situací.“

Zahnula za roh a octla se prakticky vedle terasy. Ke vchodu do restaurace jí zbývalo už jenom pár metrů.

Byl k ní otočený zády. Seděl u stolu. Zřejmě právě přišel, protože si položil mobil před sebe na stůl, kývl na číšníka a objednal si, rozložil noviny, natáhl si nohy a dal se do čtení. Bylo úžasné ho pozorovat a vědět, že on to netuší. Dívala se na jeho záda a představovala si, jakou měl asi noc, jak se probudil do druhého dne, osprchoval se, dal pusu Alexandrovi, když odcházel do školy. A teď tady sedí, těší se na vajíčka se slaninou a dobrou černou kávu a raduje se z nového dne. Neví, že ho pozoruje, takže je přirozený a nic nepředstírá. Je vydán na milost a nemilost jejímu zkoumavému pohledu. A ona do něj promítá své sny a v duchu mu posílá polibky. Pohnula rukou, jako by se ho chtěla lehce dotknout.

Už věděla, že nepatří žádné jiné. Poznala to podle pohybu jeho ruky, když otočil stránku a uchopil pak hrnek s kávou a nesl ho k ústům, podle nenucenosti jeho gest.

Nebyla to gesta zamilovaného člověka. Ani manžela její sestry. Byla to gesta svobodného muže.

Který na ni čeká.

Tohle byl poslední večer. Nazítří se Joséphine vrátí. Takže to pak už bude pozdě.

Šla rovnou ke skříňce s elektrickým rozvaděčem a otočila vypínačem směrem dolů. Všechna světla rázem zhasla. Přestalo i tiché hučení ledničky, slyšela, jak se motor zastavil, a umlkla i hifi věž v obývacím pokoji. V bytě se rozhostilo ticho a přítmí. Nastal čas jednat.

Sešla o patro níž a zazvonila u dveří bytu, kde bydleli Lefloc-Pignelovi. Bylo čtvrt na deset. To už jsou děti jistě po večeři, paní uklízí v kuchyni a pan Lefloc-Pignel má tedy čas.

Přišel otevřít. Jeho vysoká postava se mezi dveřmi zdála ještě mohutnější. Tvářil se přísně. Iris sklopila oči a nasadila zdvořilý prosebný tón.

„Promiňte, že vás ruším tak pozdě, ale nechápu, co se to stalo. Najednou přestala jít elektřina… A já nevím, co bych měla udělat…“

Chviličku zaváhal a pak řekl, že se na to za okamžik přijde podívat, že jenom musí ještě dodělat nějakou práci.

„Máte starý jistič nebo nový?“ zeptal se ještě.

„To netuším. Víte, já tady nebydlím, takže vůbec nevím,“ odpověděla a zářivě se na něj usmála.

„Do deseti minut jsem u vás.“

A zavřel dveře. Nestačila ani nakouknout do jeho bytu, ale napadlo ji, že je tam nějak podezřele ticho na to, že má tři děti.

„Děti už jsou v posteli?“ zeptala se ho potom, když přišel a zazvonil.

„Ano, chodí do postele přesně v devět hodin. To je u nás pravidlem.“

„A poslouchají?“

„Samozřejmě, bez diskusí. Jsou k tomu od mala vedené.“

„Ach tak…“

„Víte, kde jsou tady pojistky?“

„Ano, pojďte za mnou. Jsou v kuchyni.“

Otevřel skříňku, kterou mu ukázala, a shovívavě a maličko pobaveně se usmál.

„To nic není. Jenom vypadený jistič.“

Vrátil ho do správné polohy a všechna světla se rozsvítila. Lednička zase naskočila a z pokoje sem dolehla tlumená hudba. Iris mu poděkovala.

„Jste úžasný.“

„To je jen maličkost.“

„Nevím, co bych si bez vás počala. Ženy nemají žít samy. Já každopádně jsem v takových případech, když se něco porouchá nebo rozbije, vždycky úplně bezradná. I když se jedná jenom o maličkosti. Vlastně ale musím říct, že když jde o závažnější věci, je to stejné.“

„To jste vystihla přesně. Dneska se hodně zapomíná na rozdělení rolí. Ženy se chovají jako muži a muži jsou čím dál méně zodpovědní. Já zastávám názor, že pater familias, který se o všechno postará, je v rodině nezbytný.“

„Naprosto s vámi souhlasím. Můžu vám nabídnout něco k pití? Sklenku whisky nebo šálek bylinkového čaje? Mám tady čerstvou mátu, koupila jsem ji dnes ráno na trhu…“

Vyndala svazek máty zabalený v alobalu a dala mu k ní přivonět. Kéž by si vybral ten čaj, pomyslela si. Než bych ho připravila, mohli bychom si povídat. On se přitom trochu uvolní a jistě pak najdu vhodnou příležitost, jak upoutat jeho pozornost a zaujmout ho.

„Mátový čaj si dám moc rád…“

Iris dala vařit vodu. Cítila na sobě jeho pohled, věděla, že si ji prohlíží a sleduje její pohyby, a uvažovala, čím by tak odlehčila tu příliš vážnou atmosféru, když vtom se zeptal:

„Máte děti?“

„Mám syna. Nežije se mnou. Žije se svým otcem v Londýně. Jsme právě v rozvodovém řízení, proto teď bydlím tady u Joséphine.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem být tak osobní.“

„To nemusíte. Jsem ráda, že o tom můžu s někým mluvit. Cítím se velmi osamělá.“

Připravila mezitím na podnos čajovou konvici a dva šálky. Vyndala také dva bílé ubrousky a položila je na podnos. Jistě tenhle drobný detail ocení. Pečlivě je složila, jako by byla chodila do kurzu pro dokonalé hostitelky. Cítila jeho pohled v zádech a bylo jí jasné, že bedlivě sleduje každý její pohyb. Měla pocit, že jí ten jeho pohled proniká až do kostí. Mimoděk se otřásla.

„Jeho otec požádal o svěření do péče a…“

„Vy to nepřipustíte, že ne?“ zeptal se okamžitě.

„Jistě že ne! Udělám všechno pro to, aby ho soud svěřil mně. Už jsem jeho otce varovala, že o něj budu bojovat…“

„S tím vám pomohu, když budete chtít. Najdu vám dobrého advokáta…“

„To jste hodný…“

„To je přece normální. Děti by měly vždycky zůstat u matky. Vždycky!“

„Můj manžel si to nemyslí…“

Přelila lístky máty vařící vodou a zanesla podnos do obývacího pokoje. Podala mu jeho šálek a zůstala stát. Zvedl k ní oči a řekl:

„Máte neuvěřitelně modré oči, velké a posazené daleko od sebe.“

„Když jsem byla malá, tak jsem kvůli tomu byla hrozně nešťastná.“

„Musela jste být moc hezká holčička…“

„Měla jsem hrozně malé sebevědomí a vůbec jsem si nevěřila.“

„To vás jistě brzy přešlo… Určitě se vám dostalo ujištění, že k tomu nemáte důvod.“

„Žena se cítí ujištěna jen tehdy, když je milována. A já nejsem jedna z těch emancipovaných žen, které dokážou žít bez obdivného pohledu muže.“

Iris už necítila žádnou úctu sama k sobě, ani hrdost, nevnímala ani směšnost některých slov. Všechno své úsilí upřela k jedinému cíli: potřebovala Hervé Lefloc-Pignela polapit do svých sítí. Byl hezký, bohatý, skvělý, přestavoval tedy dokonalou kořist. Musí ho svést. Viděla věci velmi jasně a věděla, že moc šancí jí už nezbývá. Hrála proto se svými kartami obezřetně, vysílala k jeho srdci jednu střelu za druhou a snažila se ho omámit výrazem své tváře a výmluvným pohledem svých očí. Bylo jí úplně jedno, že má ženu a tři děti. No a co! Dneska se rozvádí každý a na jeho místě by nikdo nezůstával věčně s manželkou, která chodí celý den po bytě v županu. Kdyby to bylo dokonalé fungující manželství, to by byla jiná! Byla dokonce ochotná postarat se o jeho děti. Žena, kterou tento muž potřebuje, je ona. Vlastně nebyla daleko od myšlenky, že tím, že se mu nabízí, mu vlastně ještě prokazuje službu.

Seděl naproti ní a díval se na ni s dětskou oddaností. Opravdu zvláštní muž! Jeho pohled se tak rychle proměňuje! Nejdřív vypadal jako nebezpečná šelma a teď je z něj rozechvělé dítě. Vycítila v jeho postoji jakousi bojácnou důvěru i určitou plachost. Jako by si uvědomoval, že se na ni může dívat jen z dálky a že se k ní nesmí přiblížit. Pod slupkou elegantního šedého obleku, jaký nosí bankéři, začínala objevovat mnohem citlivějšího a dojemnějšího muže, než by se na první pohled mohlo zdát.

„Zdá se, že ani jednomu z nás není moc do řeči…“

„Já celý den jenom mluvím a mluvím, takže jsem rád, že nemusím nic říkat. Dívám se na vás a to mi stačí…“

Iris tiše vzdychla a dobře si tuto větu uložila do své paměti. Právě udělali první společný krok k tomu, aby k sobě časem mohli mít blíž. Měla pocit, že všechno trápení, které za poslední rok prožila, brzy zmizí. Že tento mocný a přitom citlivý muž mu navždy udělá přítrž.

Zhlasitila trochu rádio a nabídla mu, že mu dolije ještě mátový čaj. Podal jí svůj šálek a ona ho obsloužila. Nechala svou ruku schválně v blízkosti té jeho a doufala, že ji třeba za ni vezme. Přitom se jakoby nechtěně lehce dotkla rukávu jeho saka. Ani se nepohnul.

V celém jeho postoji i jednání bylo cosi velitelského a téměř majestátního, co prozrazovalo, že je zvyklý, že ho všichni poslouchají. To Iris nebylo proti mysli. Nepotřebuju žádného krasavce nebo seladona, co se otočí za každou sukní. Potřebuju seriózního muže a to přesně on je. Jistě měl už mnohokrát chuť opustit tu svou nanicovatou ženu, ale vždycky zvítězil jeho smysl pro povinnost. Je to ten typ muže, kterému je potřeba přenechat veškerou iniciativu. Netlačit ho do ničeho, ale jemně ho vést tam, kam člověk chce. Sice s povolenou otěží, ale přitom pevně.

Bude nutné mu dát na srozuměnou, že se svou ženou nemůže zůstat. Není to dobré ani pro pozici ve společnosti ani pro jeho kariéru. Musím mu dodat trochu víc sebedůvěry, aby se mohl posunout dál.

Z ženy, která krade druhé manžela, se tak Iris ve svých představách postupně proměnila v múzu, tajnou rádkyni a inspirátorku. Pro tuto chvíli se tady ve svých plánech zastavila a spokojeně se usmála. Měla plnou důvěru v budoucnost.

Znělka v rádiu oznámila zprávy ve třiadvacet hodin. Podívali se na sebe, udiveni, jak rychle ten čas běží. Ani jeden z nich to nijak nekomentoval. Jako by to bylo docela přirozené, že tu takto spolu sedí a cítí se šťastní. Vypadalo to, že oba čekají, že se něco stane. Nevěděli však co. Rádio začalo vysílat jednu z Uherských rapsodií Ference Liszta. „To musí být Georges Cziffra, jeho způsob hry je nezaměnitelný.“ Mlčky přikývla.

Nenosí snubní prsten, to taky něco znamená. Jeho srdce je tedy nezadané. Zamilovaný muž se vždycky svým prstýnkem pyšní, rád ho cítí na ruce a občas s ním otáčí, a když ho náhodou zapomene na umyvadle nebo na poličce, všude ho hledá a bojí se, že ho ztratil. Nedokázala si vybavit, jestli ho měl, když ho posledně viděla na tom večírku u domovnice. Je možné, že by si ho sundal? Že by ho od té doby, co se s ní setkal, přestal nosit?

Moderátor stanice Radio Classique ohlásil sérii valčíků Johanna Strausse. Zdálo se, že Henriho Lefloc-Pignela to vytrhlo ze snění. Několikrát rychle za sebou zamrkal.

„Umíte tančit valčík?“ zeptal se potichu.

„Ano, proč?“

„Raz dva tři, raz dva tři.“ Rukama naznačil dirigentovo gesto. „Člověk při něm zapomene na všechno. Jen víří sálem kolem dokola… Vždycky jsem toužil stát se tanečníkem a žít ve Vídni.“

„Jenomže to byste pak asi nemohl mít rodinu.“

„Ano, to by byla škoda. Někdy aspoň tančím jen tak ve svých představách…“

„A nezatančíme si teď?“ zašeptala Iris.

„Tady v pokoji?“

Ani se nepohnula. Seděla úplně bez hnutí. Nevztáhla ruce směrem k němu, jen ho povzbuzovala pohledem. Zachovala rezervovaný postoj, takový jaký byly zvyklé dodržovat v minulém století dívky, když se účastnily taneční zábavy organizované jejich matkami za účelem seznámení se a sňatku. Pohled jejích očí říkal: Odvažte se toho, troufněte si. Ruce však měla poslušně složené na kolenou.

Trochu neobratně vstal, jako by už dávno vyšel ze cviku, a postavil se před ni, lehce se uklonil a odhrnul si přitom vlasy dozadu, podal jí ruku a dovedl ji doprostřed místnosti. Počkali na začátek dalšího valčíku a začali tančit. Jejich pohledy se neopouštěly.

„Bude to naše malé tajemství…“ zašeptala Iris. „Nemusíme o tom nikomu říkat.“

Philippe pohnul paží, která mu už začínala trnout, ale Joséphine řekla:

„Zůstaň tak, nehýbej se… Je to tak pěkný.“

Dojalo ho to a usmál se na ni. To, že ji může držet v objetí, určitě stálo za trochu mravenčení v rameni. Přitiskl ji k sobě a zabořil obličej do jejích vlasů. Ucítil vůni, která mu připadala povědomá. Sklonil hlavu k jejímu krku a pak ještě níž, k rameni a pak i k jejímu zápěstí. Zachvěla se a přivinula se k němu ještě těsněji.

„Ještě,“ zašeptala.

A znovu zapomněli na svět.

Ve způsobu, jak se v lásce odevzdávala, bylo téměř nábožné zaujetí. Jako by toužila dokázat, že ve světě, který se zdá být v troskách, existuje vzácný okamžik, kdy se dva lidé, kteří se milují, setkají v opravdovém prozření lásky. Je to jako drobná jiskřička, malý záblesk, který však dokáže proměnit banální pohyby dvou těl, známá gesta a pozice v zázračný okamžik. Dřív by ho byla možná taková touha po absolutní dokonalosti vystrašila, ale teď netoužil po ničem jiném. Budoucnost chutná jako rty ženy. Ony jsou ty skutečné dobyvatelky, to ony ve skutečnosti posouvají hranice. My muži jsme jen pomíjiví tvorové, kteří vstupují do jejich životů, aby tam sehráli určitou úlohu, ale ta je jen vedlejší. Hlavní role náleží jim. To mi ale vyhovuje, pomyslel si a vdechl znovu Joséphininu vůni. Chci se naučit milovat jako ona. Kdysi jsem miloval jiným způsobem, bylo to, jako bych si prohlížel knížku s krásnými obrázky. Teď ale toužím po jiných knihách, takových, které mají příběh. Chtěl bych milovat a mít pocit, že odjíždím na dobrodružnou výpravu. Muž, který si myslí, že ví, co se odehrává v mysli ženy, je jenom blázen a hlupák. Nebo domýšlivý náfuka. Nikdy by si nebyl pomyslel, že za ním přijde až na terasu londýnské restaurace. A přece to udělala… Najednou tam stála. Objevila se před ním a chtěla vědět. Ženy vždycky chtějí vědět.

„Joséphine! Kde ses tady vzala?“

„Přijela jsem se setkat se svým anglickým vydavatelem. Angličané koupili autorská práva na překlad Tak pokorné královny a bylo potřeba vyřídit ohledně toho spoustu věcí. Na příklad jak bude vypadat obálka a anotace o mně jako autorce na záložce, různé věci týkající se prezentace v tisku, prostě to, co se nedá dobře vyřídit mailem nebo po telefonu, a…“

Vypadalo to, jako by odříkávala naučenou látku. Přerušil ji:

„Joséphine… Posaď se tady ke mně ke stolu a řekni mi pravdu!“

Odstrčila židli, kterou před ní odsunul, a zůstala stát. Svírala v rukou noviny a nervozně je mačkala. Sklopila oči a řekla:

„Myslím, že jsem tě chtěla vidět… Chtěla jsem vědět, jestli…“

„Jestli na tebe ještě pořád myslím nebo jsem na tebe už úplně zapomněl?“

„Ano,“ vydechla ulehčeně a zadívala se mu do očí, jako by si tam chtěla přečíst přiznání.

Poslouchal ji a byl dojatý. Joséphine neumí lhát. Lhát a předstírat se musí umět. Je to určitá dovednost. Ona se dokáže jen červenat a jde vždycky přímo k věci. Nejedná podle okolností, nikdy nemanévruje.

„Ty bys nemohla pracovat v diplomacii, je ti to jasné?“

„Já vím. Však jsem to taky nikdy nezkoušela a raději se věnuju bádání o historických textech…“

Pořád ještě mačkala v ruce noviny. Špičky prstů měla od toho úplně začerněné.

„Pořád jsi mi ale neodpověděl,“ řekla naléhavým tónem. Stála před ním, celá strnulá.

„Myslím, že vím, proč se mě na to ptáš…“

„Je to důležité. Tak mi odpověz.“

Když ji nechám ještě chvíli čekat, zůstane z těch novin jenom hromádka konfet, řekl si a díval se, jak je metodicky trhá na malé kousky.

„Nedáš si kávu? Snídala jsi už?“

„Nemám hlad.“

Mávl na číšníka a objednal čaj a tousty.

„Jsem rád, že tě vidím…“

Snažila se vyčíst z jeho pohledu odpověď na otázku, kterou chtěla znát, ale zachytila jen posměšný lesk. Vypadalo to, že se jejími rozpaky docela baví.

„Mohlas mi dá vědět trochu předem… Přišel bych ti naproti na nádraží a mohlas bydlet u nás… Kdy jsi vlastně přijela?“

„Ale to, co jsem ti řekla, je pravda. Opravdu jsem přijela na schůzku s vydavatelem.“

„Ale nebyl to jediný účel tvé cesty…“

Mluvil pomalu a tiše, jako by jí chtěl její odpovědi našeptávat.

„No tak… Řekněme, že bylo nutné sem přijet a sejít se s ním, ale nemusela jsem tady zůstávat čtyři dny.“

Sklopila oči s výrazem protivníka, který byl poražen a teď se vzdává.

„Neumím lhát. Nemá cenu, abych předstírala, že ano. Chtěla jsem tě vidět. Chtěla jsem vědět, jestli jsi už zapomněl na ten polibek o Vánocích a jestli jsi mi už odpustil, jak jsem tě tehdy… odehnala. A chtěla jsem ti říct, že já na tebe myslím pořád, i když se nic nezměnilo na tom, že je to všechno tak složité, pořád je tady Iris a ten fakt, že já jsem její sestra, ale je to silnější než já. Tak jsem chtěla vědět… chtěla jsem si to ujasnit, jestli i ty myslíš na mě… nebo jestli jsi už na mě úplně zapomněl, protože jestli ano, tak mi to budeš muset říct, abych pak já udělala všechno pro to, abych na tebe taky zapomněla, i když kvůli tomu budu nešťastná, ale já dobře vím, že je to stejně všechno moje chyba a že…“

Došel jí dech, a tak se odmlčela a jen se na něj nešťastně dívala.

„Budeš tady tak přede mnou stát ještě dlouho? Protože to vypadá, jako bys stála na scéně a odříkávala svou roli! Navíc to není moc praktické, musím mít pořád zvednutou hlavu, když s tebou chci mluvit.“

Bezmocně se svezla na židli a jenom si pro sebe potichu opakovala: Takhle se to nemělo odehrát. Mělo to být úplně jinak! Pak se smutně podívala na svoje ruce, celé ušpiněné od tiskařské černi. Philippe vzal ubrousek, namočil ho do vody a podal jí ho, aby si je mohla utřít. Celou dobu se na ni pozorně díval, ale mlčel. Když potom svěsila ruce podél těla a myslela si, že definitivně ztroskotala ve své snaze realizovat plán, který se Shirley tak pečlivě připravily, vzal ji za ruku a podržel ji ve své dlani.

„Byla bys opravdu tak nešťastná, kdyby…“

„Ano,“ vyhrkla Joséphine. „Ale pochopila bych to, víš? Byla jsem… Já nevím… Tehdy večer se něco přihodilo, nevím přesně, co to vlastně bylo, ale vím, že se mi to nelíbilo a bylo mi to nepříjemné. A všechno se mi to v hlavě pomotalo, měla jsem takovou divnou obavu nebo strach, že se něco stane a myslela jsem, že je to kvůli tobě…“

„A teď už si tím nejsi tak jistá?“

„No já totiž… Pořád na tebe myslím…“

Pozvedl si její ruku ke rtům a řekl tiše:

„Já na tebe taky pořád myslím…“

„Oh, Philippe! Opravdu?“

Přikývl. Najednou vypadal velmi vážně.

„Proč je to tak komplikované?“ zeptala se.

„Možná si to všechno komplikujeme my sami…“

„Myslíš, že zbytečně?“

„Tak už dost,“ řekl jí přísně, „jinak to začne zase nanovo… A zbytečně. Ničemu tím nepomůžeme, když se do toho začneme zase zamotávat.“

A tehdy udělala tu nečekanou a bláznivou věc. Vrhla se mu do náruče a začala ho zběsile líbat. Líbala ho, jako by na tom záležel celý její další život. Měl právě tak čas položit na stůl peníze za jejich útratu, protože pak ho popadla za ruku a táhla ho pryč. Sotva se za nimi zavřely dveře jejího pokoje v hotelu, zajela mu rukama do vlasů a znovu ho začala líbat. Odtáhl jí hlavu od sebe a vymanil se z jejího objetí.

„Máme spoustu času, Joséphine. Nejsme žádní zloději…“

„Ale ano, jsme…“

„Poslouchej mě dobře: Ani ty ani já nejsme žádní zloději… A to, co se mezi námi odehraje, není rozhodně žádný zločin!“

„Líbej mě…“

V té krátké chvíli, než přešli pokoj a došli k posteli, se jim v mysli promítly všechny ty poslední měsíce a týdny. Připomněli si vůni pečené krůty a kaštanů, tu chvíli, kdy stáli u trouby, dotyky svých dlaní a téměř mohli zaslechnout hlasy dětí, které k nim tehdy doléhaly z obývacího pokoje. S každým kusem oblečení, který si sundali, jako by odhazovali nějaký těžký balvan ze své paměti, svlékali se mlčky, ale jejich pohledy se přitom ani na chvíli neopouštěly. Nechtěli ztratit z té chvíle ani jediný okamžik, ani jedinou cennou vteřinu, protože věděli, že mají jen určitý ohraničený čas, že spolu vstupují někam, kde dosud nebyli. Do času nevinnosti, který jim tak dlouho unikal, a proto vědí, jak je vzácný. Teprve až došli k posteli, která pro ně znamenala cíl jejich dlouhé pouti, se na sebe usmáli nesmělým a plachým úsměvem, jako by je samotné udivilo, že všechny ty překážky opravdu překonali.

„Tolik jsi mi chyběla, Joséphine…“

„A ty mně! Kdybys jen věděl…“

Ještě několikrát si ta slova vzájemně zopakovali, jako by byla jediná, která si směli říct. A pak se na jejich velkou postel snesla noc a zahalila ji svým pláštěm a oni už nemluvili.

Paprsky slunce prosvítaly růžovými závěsy, takže pokoj vypadal, jako by ho zalila polární zář. Kolik tak může být hodin? Z restaurace v přízemí sem doléhal nejasný hluk a občasné zacinkání příborů. Půl jedné? Rozhlédl se po pokoji a to, co viděl, mu připomnělo skutečnost, o které si v první chvíli myslel, že se mu jen zdá: opravdu byl tady v hotelovém pokoji a Joséphine ležela vedle něho. Vybavil si výraz jejího obličeje, jak ho viděl, když se milovali. Byla krásná. Její krása nebyla stejná jako dřív. Nějak se změnila. Byla v ní radost a zárověň ostýchavý půvab. Její drobná ústa teď byla výraznější, oči v koutcích trochu protaženější, pleť ještě jemnější…

„Na co myslíš?“ zamumlala Joséphine.

„Eau des Merveilles od Hermèse! To je ono! Konečně jsem si vzpomněl, jak se jmenuje tvůj parfém.“

Protáhla se a pak se k němu zase přivinula. A řekla:

„Umírám hlady.“

„Tak si půjdeme dát druhou snídani?“

„Míchaná vajíčka, tousty a kávu? Jsem ráda, že už máme nějaké svoje zvyky.“

Osprchovali se, oblékli a vyšli ven z pokoje. Za sebou tam nechali rozházenou postel, růžové závěsy, jednoduché hodiny zavěšené na krbu a bílé ručníky pohozené na podlaze v koupelně. Vydali se chodbou a museli se občas vyhýbat pokojským, které právě uklízely v okolních pokojích. Jedna malá silnější žena sbírala podnosy položené na zemi a přitom si prozpěvovala známou písničku od Franka Sinatry: „Strangers in the night, exchanging glances, lovers at firs sight, in love for ever.“ V duchu si doplnili to, čím písnička končí, a usmáli se na sebe: „Doubidoubidou doudoudi.“ Joséphine zavřela oči a potichounku si přála: „Pane Bože, kéž tohle štěstí trvá!“ Neviděla však ale podnos na zemi, šlápla na něj, ztratila rovnováhu a ve snaze ji znovu získat, sklouzla po pomeranči, který se odkutálel z podnosu.

Vykřikla a spadla rovnou po hlavě ze schodů. Když padala, vzpomněla si na tatínkův hlas: „Ale až budeš vycházet ven, se srdcem překypujícím radostí, dej si pozor na zrádný pomeranč ukrytý ve stínu!“ Takže ten hlas, který jsem slyšela, patřil opravdu jemu! Nezdálo se mi to jenom! A zavřela oči. Cítila zvláštní štěstí a klid a pocit nekonečna. Když je zase otevřela, uviděla nad sebou Philippův obličej, jak se k ní, celý vystrašený, sklání.

„To nic není,“ řekla. „Myslím, že jsem prostě jen opilá štěstím.“

Druhý den ji zavezl na nádraží. Noc strávili spolu. Na kůži si navzájem psali slova lásky, která se zatím neodvažovali vyslovit nahlas. Odešel od ní za svítání, aby byl doma včas, až bude Alexandr vstávat. Cítila drobné bodnutí u srdce, když slyšela, jak za ním zaklaply dveře. Dělal to taky tak, když spal u Dottie? Rychle se však vzpamatovala. Dottie Doolittlová ji teď přece vůbec nemůže zajímat!

Šli spolu až na nástupiště. Ona se vracela do Paříže a on měl namířeno do Německa, na Documentu v Kasselu, jeden z největších veletrhů moderního umění na světě.

Držel ji za ruku a nesl jí tašku. Měl legrační žlutou kravatu s motivy malého Mickey Mouse v červených kalhotách a velkých černých botách. Joséphine se usmála a ukázala na ni prstem.

„To je dárek od Alexandra. Koupil mi ji k Svátku otců… Trvá na tom, že ji musím nosit, kdykoli letím letadlem, říká, že je to takový talisman pro štěstí.“

Rozešli se před vchodem na celnici. Objali se a políbili uprostřed spěchajících cestujících, kteří proudili kolem nich, v ruce drželi pas a jízdenku a strkali do nich svými kufry na kolečkách. Nic nevyslovili, ale navzájem si četli v očích tichý slib, pro oba stejně závažný.

Když pak seděla na sedadle 35 u okna ve vagonu s číslem 18, ještě dlouho si lehce konečky prstů přejížděla po svých rtech, které ještě před chvílí líbal. V hlavě jí pořád zněla slova té písničky: „Strangers in the night, in love for ever“ společně s jeho jménem. Ukazováčkem napsala na vlhké sklo vedle sebe for ever.

Vnímala zvukovou kulisu, jak se vlak tiše pohybuje po kolejích, pozorovala cestující, kteří nastupovali a vystupovali, lidem zvonily mobily, bylo slyšet, jak zapínají svoje notebooky… Cítila, že už nemá z ničeho strach, že se ničeho na světě nebojí. Trochu ji zabolelo u srdce, když pomyslela na Hortense a na její přehlídku, na kterou nebyla pozvána. Ale pak se rozhodla hodit to za hlavu. To je zkrátka celá Hortense. Je už taková a já ji nezměním, řekla si. Věděla, že její odmítnutí neznamená, že by ji neměla ráda…

Na nádraží Gare du Nord si koupila Le Parisien. Postavila se do fronty cestujících, kteří čekali na taxík, a otevřela noviny. „Policistka byla zavražděna na parkovišti,“ oznamoval velký titulek hned na první straně. Zmocnilo se jí hrozné tušení, kdo to asi je. Rychle přelétla očima celý článek a zůstala stát jako opařená. Lidé do ní strkali, aby postoupila o pár kroků dál ve frontě. Kapitánka Galloisová byla ubodána u svého vozu Renault Clio bílé barvy na parkovišti před komisařstvím.

„Tělo mladé ženy bylo nalezeno včera v sedm hodin ráno. Skončila službu pozdě v noci. Bezpečnostní kamery zachytily muže v bílém balonovém plášti, jak ji oslovil a následně na ni zaútočil nožem. Je to čtvrtý útok tohoto typu, ke kterému došlo v posledních několika měsících. „Prozatím pracujeme se všemi hypotézami,“ ujistil nás zdroj blízký policejnímu vyšetřování, které bylo svěřeno Krajskému oddělení kriminální policie. Ta nevyloučila možnost, že tato vražda může souviset s ostatními násilnými přepadeními. Vyšetřovatelé uvádějí, že oběť byla přepadena v době, kdy se zabývala vyšetřováním ostatních případů, což situaci značně komplikuje. V řadách policie tento případ vyvolal velké emoce. Generální odborová organizace francouzské policie komentuje tuto událost značně opatrně: ‚V tomto období sílící nespokojenosti a nepokoje v řadách policie bychom se bez této události raději obešli.‘ Alliance a Synergie, další odborové organizace policie, jsou mnohem rozhodnější: ‚Počet napadených nebo usmrcených policistů v poslední době příliš stoupá a je nezbytné na tuto situaci reagovat. Policie ztrácí respekt.‘“

2 Élisabeth Sirot, Noble et forte maison. L’habitat seigneurial dans les campagnes médiévales, du milieu du XIIe au début du XVIe siècle, Paris, Picard, 2007

Pátá část

Hortense otevřela oči a chvíli přemýšlela, kde to vlastně je. Pak si uvědomila, že je ve svém pokoji, doma v Paříži. A že jsou prázdniny! Zhluboka vydechla a blaženě se protáhla. Školní rok skončil. A pro ni dokonce vítězně! Je jedním ze sedmdesáti šťastlivců, kteří byli po absolvování přípravného ročníku vybráni a přijati ke studiu na prestižní Saint Martins College! Ona, Hortense Cortèsová, která se narodila a prožila celé dětství v Courbevoie s matkou, která si oblečení kupuje v Monoprix a myslí si, že Repetto je značka italských těstovin. Jsem nejlepší! Jsem výjimečná! Jsem sama esence francouzské elegance! Její přehlídka byla nejrafinovanější, mimořádně invenční, zkrátka nejdokonalejší ze všech! Neukázala publiku žádné prvoplánové trháky, takové ty věci, které člověka hned praští do oka, jako jsou různé umělohmotné struktury, krinolíny z kartonu, všelijaké masky nebo modely z jediného kusu látky. Takové praštěné kreace, co naoko působí velice rebelsky, ji nezajímaly. Ona ve své práci vědomě navázala na tradici v duchu Coco Chanel a Yvese Saint Laurenta a předvedla modely, které toho byly důkazem. Zavřela oči a okamžitě se přenesla zpátky na svou přehlídku Sex is about to be slow. Vybavila si houpavý krok manekýnek, jemné a splývavé látky předváděných modelů, báječnou hudbu, kterou připravil Nicolas, fotografy, jak se tísnili co nejblíže u podia, a pomalý pohyb šesti modelek, na které se všichni lidé v publiku, jindy tak blazeovaní a přesycení pohledem na krásné věci, dívali s neskrývaným ohromením. Budu součástí té úžasné školy, ze které vyšli John Galliano, Alexander McQueen, Stella Mac Cartneyová, Luella Bartleyová, nejnovější objev z New Yorku a miláček všech žen, které se zajímají o módu. Já, Hortense Cortèsová! Kde se vůbec ve mně bere takový talent? Uvažovala a zlehka přitom pohladila okraj přikrývky.

Tak se jí to podařilo. Uspěla. Všechny ty probdělé noci a nekonečné dny, které strávila běháním po obchodech, aby sehnala přesně tu výšivku, prýmek nebo plisovanou látku, kterou si usmyslela, přinesly své ovoce. Kolikrát jen párala všechny švy a pak je zase steh po stehu pečlivě sešívala, oči zarudlé nevyspáním a ruce třesoucí se únavou, co se jen natrápila pochybnostmi a úvahami, že do takového modelu se neměla vůbec pouštět, protože s tím nikdy nebude včas hotová! A s tím dalším teprve ne! A v jakém sledu je uspořádat? Bude ten model jako druhý v pořadí, nebo raději až třetí? A pak přišel den přehlídky, manekýnky se oblékly do připravených šatů a ty rázem ožily! Bylo to jako sen. Nicolas nějakým způsobem dokázal zařídit, že Kate Mossová, ta slavná Kate Mossová, přišla a předvedla poslední, závěrečný model. Světla v sále zhasla a ona se objevila na molu zahalená oblakem umělého dýmu prosvětleného záblesky bílých světel. Na hlavě měla vysoko vyčesanou paruku a na obličeji škrabošku z černého saténu, kterou si sundala, až došla na konec mola, svůdně se prohnula v bocích a zašeptala: Sexxx izzz about to be slooow. Strhl se obrovský aplaus. Z formulky Sex is about to be slow se stal okamžitě hotový trhák. Hortense ještě tam na přehlídce vyhledal zástupce jedné oděvní firmy a nabídl jí, že je schopen během hodiny tuto větu nechat natisknout na tisíc triček. Souhlasila, všechna ta trička šla okamžitě na dračku a zmizela ještě během večerní party uspořádané tentýž večer ve škole.

Druhý den ji ve škole vyhledali zástupci značek Gucci, Yves Saint Laurent, Chanel, Dior, Ungaro, blahopřáli jí a vyjádřili zájem s ní spolupracovat, jakmile dokončí studia na Saint Martins College.

Vyslechla si jejich návrhy s lehce rezervovaným výrazem a odkázala je na Nicolase. „Proberte to s mým agentem,“ řekla a zdvořile je odkázala na Nicolase, který stál opodál. A zítra… Zítra mám schůzku s Jean-Paulem Gaultierem osobně! Blaženě se usmála a několikrát zakopala nohama pod dekou. Určitě mi na prázdniny nabídne stáž… A já řeknu: Ano, možná, musím si to ale ještě rozmyslet. O dva dny později na tu nabídku kývnu a budu se moct těšit pohledem na všechny ty úžasné věci, které tenhle génius dokáže vymyslet.

Jsem šťastná, jsem šťastná, jsem šťastná!

A přece jí jedna věc celý ten dojem kazila. Ta otravná Charlotte Bradsburryová, která samozřejmě seděla v první řadě hned vedle mola a dělala si poznámky, aby pak mohla napsat recenzi pro ten svůj pitomý časopis. Ušklíbla se pokaždé, když všichni ostatní tleskali. Zjevně ji rozčilovalo, že se Gary nechal strhnout všeobecným nadšením a že při závěrečném defilé povstal spolu s ostatními. Když ho tam Hortense spatřila, jak sedí vedle Charlotte Bradsburryové v první řadě, měla pocit, jako by dostala ránu do břicha. Byla to úplně stejná tupá bolest. Gary jí nechal několik zpráv na záznamníku, ona však na žádnou z nich nereagovala. Rozhodla se, že ho bude ignorovat. Když se pak při závěrečném defilé octla mezi ostatními manekýnami na přehlídkovém molu, uklonila se a zdvořile se usmála do publika, na Garyho se však nepodívala, ani na něj spiklenecky nemrkla. Naopak pozvala na podium Nicolase, objala ho a pošeptala mu do ucha: „Potřebuju, abys mě políbil.“ „Tady? Přede všemi?“ „Ano, tady. Teď hned. Pořádný milenecký polibek.“ „A co za to?“ „Co budeš chtít.“ Tak se stalo, že mu slíbila, že s ním pojede do Chorvatska na jachtu. Až bude mít po stáži u Gaultiera, tedy jestli k ní vůbec dojde.

Políbil ji. Gary sklopil oči. Takže zásah, pomyslela si v duchu, ale navenek se dál tvářila stejně a usmívala se na všechny strany tím zářivým úsměvem, dokonce se k Nicolasovi ještě viditelně přitiskla s předstíranou důvěrností šťastně zamilované ženy. Od té doby ji neustále sužovaly drásavé pochybnosti: Co teď právě asi dělá? Je zamilovaný? A jak to, že ne do mě? Tyhle nesmyslné otázky nikam nevedou, okřikla se v duchu. Raduj se ze svého triumfu! Vybrali sedmdesát z tisíce! I am the best! Nejlepší z nejlepších. A je mi rovných osmnáct! Kdežto ta Bradsburryová musí bojovat s prvními příznaky stárnutí. Nic bych za to nedala, že chodí na botoxové injekce, nemá totiž ani jedinou vrásku! A to je přece podezřelý. Tohle jim nemůže dlouho vydržet.

Otočila se na břicho a zabořila hlavu do polštáře, takže neslyšela Zoé, jak vchází do jejího pokoje. Moje příští přehlídka se bude jmenovat Sláva je jen dobře skrývaný smutek, navenek zářící štěstím a pojmu ji jako poctu Madame de Staël. Navrhnu šaty jako pro královnu, která má srdce rozdrásané smutkem, ale navenek vystupuje povýšeně. Zkombinuju červenou, černou a fialovou, šaty budou mít dlouhé sklady, které budou evokovat všechny prolité i zadržené slzy. Bude to vášnivé a drsné, majestátní a někde na pozadí tam bude příběh zraněného srdce. Dokonce bych třeba mohla…

„Spíš?“ zašeptala Zoé.

„Ne. Vzpomínám na přehlídku a znovu si užívám ten triumfální pocit. A mám báječnou náladu. Tak toho využij.“

„Přišel další dopis od tatínka!“

„Poslyš, Zoé, vážně bys s tím už mohla přestat! Říkala jsem ti přece, že umřel. Je to strašně smutné, já vím, ale je to zkrátka tak. Budeš se s tím muset smířit.“

„Ale když on… Na, přečti si ho sama.“

Hortense si povytáhla přikrývku až na prsa, přikázala Zoé, ať jí podá tričko, vzala jí z ruky dopis a začala ho číst nahlas:

Moje drahé holčičky,

píšu Vám jen krátce, abych Vám řekl, že už se mi daří líp a stále na Vás myslím. A že se ve vzpomínkách stále vracím k těm šťastným dnům, které jsme prožili společně v Kilifi, a díky tomu mám zase chuť žít…

„Takový ubohý styl,“ ušklíbla se Hortense.

„To přeháníš! Vždyť je to hezký!“

„No právě. Táta takový nebyl. Muži takhle nepíšou.“

Při všem tom trápení, které v poslední době prožívám, mi vzpomínka na Vaše usměvavé tvářičky dodává sílu, abych vytrval a našel v tomto tvrdém a nelítostném světě zase pevnou půdu pod nohama.

„No tak tohle už je vážně těžkej kalibr! ‚Vaše usměvavé tvářičky‘! Je senilní nebo co?“

„Je unavený, a tak možná těžko hledá ta správná slova…“

Rád se vracím ke vzpomínce na to připečené wapiti, když jste u nás trávily prázdniny. Určitě si na to taky pamatujete, tenkrát jsme se tomu moc nasmáli!

Hortense hodila dopis na stůl a vykřikla:

„To je Mylène! Ty dopisy píše ona! To s tím wapiti přece ví jenom Mylène. Bylo to naše tajemství. Styděla se tehdy, že se jí to tak připálilo a přesvědčila nás, abychom jí slíbily, že to tátovi neprozradíme. Vzpomeň si, Zoé! Mně za to tehdy slíbila, že mi udělá umělý řasy a francouzskou manikúru!“

Zoé se na ni jen nešťastně dívala a nijak nereagovala.

„Wapiti, what a pity! Pamatuješ se přece?“ naléhla Hortense.

Zoé polkla. Oči měla plné slz.

„Takže ty si fakt myslíš, že…“

„Máš ty ostatní dopisy?“

Zoé přikývla.

„Tak mi je přines!“

Zoé odběhla do svého pokoje a Hortense zatím dočetla dopis do konce.

To jsou právě chvíle, které mi chybí ze všeho nejvíc. Co bych dal za to, kdybychom je mohly zase spolu prožívat! Jsem tak sám a opuštěný. Nemám nikoho, o koho bych se mohl opřít… Ach, Vy moje drahé holčičky! Moje srdíčka! Tak rád bych byl zase s Vámi a mohl Vás stisknout v náruči! Život bez Vás mě ani trochu netěší. Nic se nevyrovná pocitu, když Vás dítě obejme kolem krku. Ve srovnání s tím jsou peníze a úspěch úplně nicotné. Objímám Vás alespoň v duchu a líbám. Mám Vás moc rád a slibuji, že už se blíží chvíle, kdy bychom mohly být zase pospolu.

Tatínek.

„Strašný!“ vykřikla Hortense a odložila dopis zpátky na stůl.

Pečlivě si prohlédla známku a razítko. Dopis byl odeslaný ze Štrasburku. Vzala ho znovu do ruky a pečlivě si ho ještě jednou přečetla. Jsem si jistá, že tohle nepsal on. Píše to Mylène. Chce, abychom si myslely, že je naživu. Jenomže se prozradila tím wapiti. „Kdybychom je mohly prožívat…bychom mohly být pospolu.“ To píše ona! Tatínek nikdy nedělal pravopisné chyby. Vždycky říkával, že o každém si můžeme udělat obrázek podle toho, jaké chyby dělá, když píše nebo mluví. Co se nás jenom naotraoval s těmi svými věčnými poznámkami o pravopisu a správném stylu! Neříká se „kdybysme“, ale „kdybychom“, dávejte si na to pozor! A až vám jednou nějaký kluk řekne „půjčil jsem si auto mojí matky“, tak ho rychle pusťte k vodě! Protože bude jasné, že je to nevzdělanec a hulvát. Zavolala před rameno: „Zoé! Kde jsi tak dlouho? Co tam děláš?“

Zoé přiběhla, celá rozrušená, a podala Hortense ostatní dopisy, které jim od otce přišly. Hortense si pozorně prohlédla obálky. Ty první byly skutečně odeslané z Mombasy, ale další už měly poštovní razítka z Paříže, Bordeaux, Lyonu a Štrasburku.

„To ti nepřijde ani trochu divné? Málem ho sežral krokodýl a přitom si takhle cestuje po světě?“

„Třeba ho léčí v různých nemocnicích…“

Zoé se upřeně dívala na svoje prsty u nohou a bylo na ní vidět, že má co dělat, aby se nerozplakala.

„Nechci, aby byl mrtvý…“

„To já přece taky ne! Jenomže jsem byla u toho, když Mylène mamince přijela oznámit jeho smrt, a taky vím, že francouzské velvyslanectví v Keni celou tu věc vyšetřovalo a dospělo k jednoznačnému závěru, že zemřel. Tečka, nový odstavec. Mylène je v Číně. Zřejmě ty dopisy dává různým Francouzům, kteří tam přijedou za obchodem, a ti je potom, až se vrátí domů, dají na poštu…“

„Víš to jistě?“

„Jenom jedné věci na tom nerozumím. Proč to dělá? Protože teď už jsem si naprosto jistá, že ty dopisy píše ona. Pojď, půjdeme to říct mamince.“

Joséphine právě uklízela v obývacím pokoji. Du Guesclin chodil za ní, kamkoli se pohnula. Ten pes je fakt příšernej, pomyslela si Hortense. Něco tak vlezlýho se jen tak nevidí. Já bych ho nesnesla ani minutu! Navíc je ohavnej. Od chvíle, co přijela, měla chuť ho nakopnout.

„Holky, nemohly byste si jednou po sobě ty věci uklidit? Tohle není obývák, ale skladiště! A víte, kolik je hodin? Nemůžete jednou vstát jako lidi ve slušnou hodinu?“

„Klídek, mami. Nech uklízení a pojď si něco poslechnout. Sedni si,“ řekla Hortense velitelským tónem.

Joséphine se posadila. Ramena měla svěšená a v očích nepřítomný pohled.

„Co je s tebou?“ zeptala se jí Hortense. Zarazilo ji, že matce tak viditelně schází jakýkoli elán. „Vypadáš hrozně…“

„Ale nic. Jsem jenom unavená.“

„Dobrá. Tak poslouchej.“

A Hortense jí všechno vypověděla. Co si myslí o těch dopisech a poštovních razítcích, o wapiti a pravopisných chybách.

„To je pravda, váš otec chyby ve shodě podmětu s přísudkem nesnášel. V tom jsme ostatně byli zajedno… U něj to byla skoro posedlost.“

„Takže jsem došla k názoru, že ty dopisy nepsal on…“

„Vážně?“ řekla Joséphine, která byla myšlenkami zjevně někde úplně jinde.

„A to je všechno, co na to řekneš?“

Joséphine se narovnala, založila si ruce na prsou a pokyvovala hlavou, jako by se marně snažila udělat si na tu věc nějaký názor.

„Tak už se seber, mami! Nevyprávím ti tady zábavné historky o minisukni Victorie Beckhamové nebo o tom, že se Britney Spearsová nechala ostříhat dohola! Mluvím o tvém manželovi…“

„Říkáš, že on ty dopisy nepsal?“ Na Joséphine bylo vidět, že se úporně snaží soustředit se na to, o čem je řeč.

„Co je s tebou, mami? Tobě není dobře?“ zeptala se Zoé starostlivě.

„Ne, jsem jenom unavená… Jsem hrozně unavená.“

„No takže tedy …“ pokračovala Hortense, „ty dopisy nepíše on, ale ona. Napodobuje jeho písmo. Vím, že to umí, protože ke konci už na tom byl otec tak, že nebyl schopný ani chodit do kanceláře a všechnu práci za něj dělala ona. Vyplňovala výkazy, podepisovala dodací listy, protože nechtěla, aby ho ten Číňan vyhodil. Věděla jsem o tom a dělalo mi to hroznou starost, říkala jsem si, že to už na tom táta musí být fakt špatně! Pamatuju si, že jsem se o tom před ní jednou dokonce zmínila, řekla jsem jí, že je hrozně šikovná, když dokáže tak dobře napodobit jeho písmo. Tehdy mi na to řekla, že práce manikérky vyžaduje přesnost a preciznost a že umí napodobit jakékoli písmo, že už jí to mockrát v životě přišlo k užitku… Tak co ty na to?“

„Že je to všechno hrozně složité…“

Joséphine se odmlčela, nervózně si mnula ruce a pak žalostným tónem dodala:

„Neřekla jsem vám všechno. Existují ještě další věci, které by mohly svědčit o tom, že Antoine je naživu…“

A pověděla jim o muži v červeném roláku, kterého viděla v metru.

„Ale to je zase jenom pořád to samý! To prostě vůbec není možný! Červenou on absolutně nesnášel,“ rozčílila se Hortense. „Říkal vždycky, že ta barva je vulgární. Nikdy by si neoblíkl červenej svetr, to by šel radši nahej! Navíc ještě ke všemu rolák! Mami, vždyť jsi s ním dvacet let žila! To mi chceš říct, že tohle nevíš? S puntičkářskou posedlostí si hlídal i úplně bezvýznamný detaily, a jiný, důležitější věci, si klidně nechal přerůst přes hlavu. Tak si přece vzpomeň! Snaž se trochu! Už se konečně probuď!“

„Jenže ona je tady ještě jedna podivná věc…“

Vyprávěla jí to o těch věrnostních bodech v Intermarché.

„Podle mě je tohle důkaz, že žije. Tu kartu jsme měli jenom my dva: on a já.“

„Taky mu ji mohl někdo ukrást…“ řekla Hortense.

Dívaly se na sebe a mlčely.

„A myslíš, že by ji hned nepoužil? Že by čekal skoro dva roky a teprve pak ji vytáhl? Ne ne, to nedává smysl.“

„Možná máš pravdu,“ připustila Hortense. „Ale ty dopisy určitě nepsal, tím jsem si jistá.“

„Třeba se vrátil, jenomže si nám netroufá přijít na oči, když klesl tak hluboko. Chce se nám ukázat takový, jako býval dřív, v té podobě, o jaké vždycky snil. Takže zatím vyčkává a ty věrnostní body z Intermarché jsou pro něj možná vítaným přilepšením… Vždycky byl takový. Snílek, kterého skutečný život zmáhá a ubíjí… Ani by mě to moc neudivilo, když o tom tak přemýšlím…“

Du Guesclin ležel Joséphine u nohou a díval se z jedné na druhou. Vypadalo to, že pozorně poslouchá, co si říkají, a vyhodnocuje jednotlivé argumenty.

„Souhlasím s tebou, pokud jde o toho muže v metru,“ dodala ještě Joséphine. „Napadlo mě totiž úplně to stejné co tebe. Možná máš pravdu i s těmi dopisy, nakonec ty Mylène znáš, já ne. Ale to s těmi body, to jsem si nevymyslela. Je to pravda. Iphigénie tam byla se mnou, může ti to potvrdit…“

V tu chvíli se do hovoru vmísila Zoé. Slabým, ustrašeným hláskem potichu řekla:

„To s těmi v body z Intermarché, to jsem byla já. Když jsme tehdy byly v Kilifi, tak jsem si z tatínkovy peněženky tu kartu půjčila. Chtěla jsem si s ní hrát na nakupování. A on mi tenkrát řekl, že si ji můžu nechat, že ji na nic nepotřebuje. Pořád jsem ji měla schovanou a potom jsem si jednou na ni vzpomněla a použila jsem ji. A od té doby ještě víckrát. Poprvé jsem to udělala asi před půl rokem…“

„Ale proč, prosím tě?“ zeptala se jí Joséphine, kterou počáteční netečnost už úplně přešla.

„To bylo kvůli Paulu Mersonovi. Když jsme se scházeli u něho ve zkušebně, tak chtěl, abychom každý vždycky něco přinesli s sebou. A já jsem si netroufala ti o to říct, protože by ses mě hned začala na všechno vyptávat a…“

„Kdo je Paul Merson?“ zeptala se Hortense zvědavě.

„Jeden kluk tady z domu. Má ve sklepě zkušebnu. Zoé se s ním kamarádí a chodívá tam za ním,“ odpověděla jí Joséphine. „Pokračuj, Zoé…“

Zoé se nadechla a vyprávěla dál:

„Navíc Gaétan a Domitille neměli peníze, protože jejich otec je hrozně přísný a všechno jim zakazuje, někdy dokonce musí každý den nosit oblečení jiné barvy…“

„Co to meleš? Vůbec ti nerozumím. Mluv k věci, prosím tě!“ řekla jí Hortense.

„No a tak já jsem musela nakupovat za všechny. Platila jsem to těmi body z tatínkovy karty…“

„Aha,“ řekla si Joséphine jenom pro sebe. „Tím se to potom vysvětluje…“

„Takže nám to všechno do sebe začíná zapadat,“ pokračovala Hortense. „Dopisy píše Mylène, ten muž v metru byl tatínkovi možná podobný, ale nebyl to on a body z karty do Intermarché odčerpala Zoé. No tak vám řeknu, že je ještě štěstí, že jsem se vrátila domů! Nechat vás dvě delší dobu samotný, to znamená koledovat si o malér! Ty, mami, vidíš kolem sebe duchy a Zoé se stýká s podivnými týpky někde ve sklepě. Copak vy dvě spolu vůbec nemluvíte?“

„Nechtěla jsem vám to říct, abyste si třeba nedělaly zbytečné naděje,“ omlouvala se Joséphine.

„Jediný výsledek toho všeho je totální zmatek! Takže proto sis vymyslela ten papundeklovej nesmysl?“

„Ano… Věřila jsem, že se už brzy vrátí a napadlo mě, že mi tak to nekonečný čekání bude třeba trochu líp utíkat.“

„Takže tys mi lhala, Zoé. Lhalas mi a taky jsi kradla…“

Zoé celá zrudla a začala koktat:

„To bylo tehdy, jak jsme spolu nemluvily… Nechtěla jsem ti o tom vůbec říkat. No co, nebyla jsem sama, kdo tehdy dělal pěkný blbosti…“

Joséphine si povzdychla: „Je to všechno hrozně zamotané.“ Hortense se chvíli snažila alespoň něco z toho pochopit, ale když viděla, jak se matka i sestra tváří, tak to vzdala a pokračovala ve své myšlence:

„Dobrá… Takže teď bychom si to zřejmě měly vysvětlit s Mylène. Aby nás už přestala otravovat s těmi svými dopisy. Máš na ni nějaký kontakt?“

„Marcel má její číslo… Už mi ho o Vánocích dal, ale někam jsem ho založila. Chtěla jsem jí původně zavolat, když tehdy přišel ten první dopis, ale nakonec jsem to neudělala. Neměla jsem chuť se s ní vůbec bavit.“

„Tos dobře udělala. Podle mě je střelená… Já myslím, že se tam v té Číně musí příšerně otravovat, a tak si zřejmě usmyslela, že si bude hrát na Madame de Sévigné a vymýšlet si všelijaký historky. Určitě se cítí hrozně osamělá, vidí, že jí čas utíká a ona pořád nemá děti, a tak si z nás dvou možná udělala takové svoje náhradní dcerušky. Já Marcelovi zavolám.“

„Takže tatínek tedy doopravdy umřel?“ zeptala se Zoé. Hlas se jí třásl.

„Nevím, jak by mohl umřít jinak než doopravdy. Jsou jenom dvě možnosti, buď je člověk živý, nebo mrtvý, žádná jiná eventualita neexistuje,“ odpověděla jí Hortense břitkým tónem.

Zoé se na sestru podívala tak, jako by svou odpovědí tatínka teprve teď definitivně zabila, a rozplakala se. Joséphine ji objala kolem ramen. Du Guesclin zvedl čumák nahoru a začal hlasitě výt. Vypadá jako nějaká plačka z antického dramatu, od hlavy až k patě zahalená do černého závoje, řekla si Hortense a kopla ho, aby přestal.

Později večer se pak snažila dovolat Marcelovi domů na pevnou linku. Číslo však bylo neustále obsazeno.

„Co může jenom dělat? Vsadila bych se, že si užívá s tou svojí Josiane a pro jistotu vyvěsili telefon! V jejich věku to už snad přece ale nikdo nedělá, je to úplně nechutný! Měli by radši pěstovat muškáty nebo si vykládat pasiáns.“

Hortense měla i neměla pravdu. Marcel telefon opravdu vyvěsil, ale nebylo to tak, že by si užíval s Josiane. Místo toho věnoval všechny síly tomu, aby ji navrátil k normálnímu životu.

Pozval paní Suzanne i Reného, a když přišli, zavedl je do obývacího pokoje. Junior tam už čekal, pohodlně usazený ve své dětské židličce. V puse měl kousek tvrdého sýru Cantal i s kůrkou, spokojeně ho žužlal a zase si přitom slintal na košilku. Josiane seděla v křesle v podivně strnulé poloze. Kolem ramen měla teplý mohérový šál, ale přesto se třásla zimou. Proč se na mě všichni tak dívají? Jsem snad někde umazaná? A proč tady vlastně sedím v županu, když je teprve sedm hodin večer? V poslední době o sebe moc nedbala, ale přece jen ji napadlo, že se mohla na tu návštěvu trochu jinak obléknout. A jak to, že je mi taková zima? Je přece půlka července. Skutečně v poslední době nejsem jaksi v pořádku.

Paní Suzanne se posadila před ni na nízkou stoličku a začala jí masírovat pravý kotník. Pak vzala celé chodidlo do svých citlivých rukou a na několika bodech ho postupně stiskla. Mračila se přitom a hlasitě dýchala.

„Cítím jasně, že s ní někdo na dálku manipuluje, ale nemůžu poznat jak…“ řekla po chvíli.

René a Marcel se naklonili blíž, jako by chtěli dát najevo, že jsou tady a připravení nějak pomoct, kdyby bylo potřeba. Josiane ucítila jemnou vůni Marcelovy kolínské. Připomněla jí divoké noci, které spolu prožili, a smutně si povzdechla. Už celou věčnost spolu nespali. Neměla na nic takového ani pomyšlení. Paní Suzanne se jí začala pomalu a opatrně vyptávat na některé věci, které potřebovala vědět. Dávala velký pozor, aby svou pacientku nerozrušila:

„Poslouchejte mě teď dobře, Josiane. Nemáte nějaké nepřátele?“

Josiane jen slabě zavrtěla hlavou.

„Nemohlo se stát, že byste – ať už vědomě nebo nevědomě – zranila nebo ublížila někomu, kdo by se vám mohl chtít pomstít až do té míry, že by si přál vaši smrt?“

Josiane přemýšlela, ale nemohla připadnout na nikoho, koho by byla mohla urazit nebo se ho nějak dotknout. V její rodině fakt, že začala žít s Marcelem, sice vyvolal žárlivost a několik příbuzných se na ni obrátilo s žádostí o peníze, ale aby jí někdo z nich přál pád z okna a smrt, to se jí nezdálo možné. Dokázala si přesně vybavit, proč tehdy na ten balkon šla a chtěla skočit dolů. Pamatovala si, jak si tam postavila židli, vylezla na ni a dívala se přes kovovou balustrádu, i to, jak podivně na ni působil ten pohled dolů do prázdna. Jako by ji ta hlubina pod ní zvala, ať skočí a skoncuje tak jednou provždy s tím příšerným splínem, který cítila jako smrtelný jed v žilách. Toužila zapomenout. Nemyslet. Vylézt na židli a skočit.

„Možná jsem někomu mohla říct něco, co se ho třeba dotklo, nedávám si vždycky pozor a někdy povím to první, co mi přijde na jazyk, ale vědomě jsem určitě nikomu neublížila. Proč se mě na to ptáte?“

„Zkuste jen odpovídat na moje otázky…“

Paní Suzanne jí prohmatala chodidla i nárty a lýtka, zavřela oči a po chvíli je zase otevřela. René s Marcelem pozorně sledovali každý její pohyb a souhlasně pokyvovali hlavou.

„Vážně není nemocná, Marceli? Víš to jistě?“ René si Josiane prohlížel a to, co viděl, se mu moc nezdálo. Byla bledá jako stěna a byl na ni žalostný pohled, jak tam tak apaticky sedí v křesle a třese se zimou. Vůbec se mu to nechtělo líbit. Kdo to kdy viděl, balit se v červenci do vlněného šálu?

„Byl jsem s ní už u všech možnejch doktorů, dělali jí rozbor krve, různý zkoušky… Nic se nenašlo,“ odpověděl Marcel.

„Potřebovala bych znát aspoň jména jednoho nebo dvou lidí, kteří by vám mohli přát něco zlého. Moc by mi to pomohlo, aspoň by mě to třeba trochu nasměrovalo… Řekněte mi nějaké jméno, Josiane, první, co vás napadne…“

„Marcel, Junior, René, Ginette…“

„Ale nikdo z nás to přece nemohl být!“ rozkřikl se Marcel.

„Možná to je opravdu někdo z vaší strany,“ řekla paní Suzanne Marcelovi. „Co třeba nějaký konkurent? Nebo nespokojený zaměstnanec, kterého jste vyhodil?“

Dívali se na sebe a nevěděli, co si o tom mají myslet. Marcel si otíral zpocené čelo, René žvýkal v puse párátko a Junior se nespokojeně vrtěl ve své židličce a rozzlobeně křičel.

„Ticho, Juniore, buď hodný, tohle je vážná věc,“ okřikl ho Marcel.

„Ne, počkejte… Nechte ho,“ vložila se do toho paní Suzanne. „Chce nám myslím něco říct. Tak copak, andílku, co bys chtěl?“

Junior začal v židličce doslova nadskakovat a ručičkou dělal podivné pohyby, trochu to vypadalo, jako by se snažil předvádět pohyb vrtule. Pusinkou přitom vyrážel zvuky, které připomínaly vrčení motoru.

„To mu jenom kručí v břiše, asi už bude mít hlad. A taky na sebe chce upoutat pozornost, vůbec se mu nelíbí, že se mu nikdo nevěnujeme. Malé děti myslí jenom na sebe, a jak mají hlad, je to s nimi k nevydržení!“

Paní Suzanne na něj mávla rukou, aby mlčel, a upřeně se zadívala Juniorovi do očí.

„To dítě nám chce něco říct…“

„Ale vždyť neumí mluvit, je mu teprv patnáct měsíců!“ namítl René.

„Ale podívejte, že má svůj způsob, jak se s námi domluvit…“

Junior se okamžitě uklidnil a široce se na ni usmál. Zvedl paleček do vzduchu, jako by chtěl říct: Výborně, paní Suzanne, jsem rád, že to chápete. A hned zase našpulil pusinku a dělal helikoptéru, která se chystá odlepit od země.

„Mně to připadá, jako bychom tady hráli tu hru, ve které se hádají slova podle toho, co kdo nakreslí na papír. Jak se to jenom jmenuje? Pictionnary?“ řekl René, celý překvapený. „Máte ale pravdu, on nám chce opravdu něco říct!“

„Nechodila jste někdy třeba s nějakým letcem nebo pilotem?“ zeptala se paní Suzanne, která ještě stále nespouštěla oči z Juniora a sledovala každý jeho pohyb.

„Ne,“ řekla Josiane. „Ani s pilotem, ani námořníkem, ani s žádným vojákem. Nemám ráda uniformy. Na žádnýho pilota jsem nikdy nenatrefila…“

„No hezký, “ zasmál se René.

„Zmlkni, ať nerušíš paní Suzanne,“ okřikl ho Marcel.

„Znáte někoho, kdo má kolem hlavy nějakou aureolu? Myslím třeba vlasů? Nebo možná kdo nosí nějaký hodně velký klobouk?“ Paní Suzanne zkoušela nazdařbůh, co jí přišlo na mysl, a pozorně sledovala, co se jí to Junior snaží ukázat.

„Nějakého ovčáka?“ zkusil to René.

Junior zavrtěl hlavičkou, že ne.

„Tak kovboje?“ řekl Marcel.

Na Juniorovi bylo vidět, že už pomalu začíná ztrácet naději.

„Nebo takovýho toho Mexikánce v sombréru, jakže se jim to říká? Mariachi?“ René naznačil rukou hru na kytaru.

Junior ho zpražil pohledem.

„Geneviève de Fontenay? Ta má klobouk, že se nedá přehlídnout!“ Marcel se soustředěným výrazem probíral v mysli každého, kdo se kdy ve francouzské historii objevil ve výrazném klobouku.

Junior přestal vydávat vrčivé zvuky, podíval se na Marcela a ručičkou naznačil, že zabrousil správným směrem. Marcel, René i paní Suzanne se na sebe bezradně podívali. Nic je nenapadalo. Junior máchl ručičkou, jako že to všechno maže a bere zpět a začíná znovu. Josiane se na něj starostlivě zadívala, napadlo ji, aby z toho, jak se tak usilovně snaží, nedostal třeba psotník.

Junior teď předváděl nějaké zvíře. Zkusil zamečet jako koza, ručičkama ukázal rohy na hlavě a bradku. Paní Suzanne najednou znejistěla:

„Nemyslí snad kozu, ne?“

Junior přisvědčil. Namířil na ni prstík, aby ukázal, že je na dobré cestě.

„Je to koza?“ řekla tedy paní Suzanne.

Dál, dál, jdeš na to dobře, pokračuj, jako by říkal Juniorův pohled. Chlapeček dupal radostně tlustýma nožkama s faldíčky. Potom nakrabatil celý obličej, chytil si ho oběma ručičkama a hrozně se zašklebil.

„Stará koza…“

Radostně zatleskal ručičkama, usmíval se na paní Suzanne jako sluníčko, aby ji povzbudil a ona pokračovala a hádala ještě dál. Znovu začal ukazovat cosi jako vrtuli nad hlavou.

„Stará koza s nějakou vrtulí nebo velikým kloboukem na hlavě?“

Junior radostně zavýskl a celý vyčerpaný se opřel o opěradlo své židličky.

„Henrietta!“ vykřikl René. „To je Henrietta! Stará koza s kloboukem na hlavě, který vypadá jak létající talíř!“

Junior znovu radostně zatleskal a málem se zadusil tou kůrkou sýra, kterou si teď zase spokojeně nacpal do pusy. Ale Marcel to uviděl a včas mu ji sebral.

„Henrietta!“ vykřikli Marcel i René společně. „To ona Josiane očarovala!“

Paní Suzanne klečela vedle Josiane a pořád jí ještě držela nohu ve svých teplých dlaních. Teď už věděla všechno, co bylo potřeba. Požádala všechny přítomné, aby se maximálně soustředili. V pokoji se rozhostilo ticho jako v kostele. Oba muži stáli vedle sebe a čekali, jakou diagnózu paní Suzanne nakonec vysloví. Junior taky čekal. Držel se oběma rukama za nožičky a třásl s nimi, jako by tím chtěl říct: „Pospěšte si, máme málo času…“

„Ano, skutečně je tady jakási Henrietta…“ mumlala si pro sebe paní Suzanne a skláněla se nad Josianinou nohou.

„Jak je tohle ale možné?“ řekl Marcel celý bledý, jako by právě spatřil nějakého ducha.

„Žárlivost a touha po penězích…“ pokračovala paní Suzanne. „Chodí za nějakou tlustou osobou, co bydlí v bytě plném růží… Která má přístup k silám zla. A ta s Josiane manipuluje… Vidím je spolu. Ta tlustá žena je celá zpocená a modlí se k sádrové soše Panny Marie. Žena ve velikém klobouku jí předává peníze… Spoustu peněz… Dává jí taky Josianinu fotografii a ta tlustá osoba na ni působí svými čáry… Vidím špendlíky! Tohle nebude snadné… Bude to boj, ale věřím, že se mi to podaří!“

Soustředila všechnu svou pozornost na Josianina lýtka, vzala její ruce do svých a začala odříkávat nesrozumitelná slova, která vzdáleně připomínala latinu. Marcel a René poslouchali, ani nedutali. Junior pokyvoval hlavičkou a tvářil se spokojeně. V jednu chvíli se jim zdálo, že zaslechli větu: „Démoni, vyjděte z těla pryč!“ Josiane začala škytat a vypadalo to, že se jí dělá nevolno. Paní Suzanne jí položila ruku na týl. Josiane pohybovala hlavou dopředu a dozadu, oči měla obrácené v sloup a kolem pusy se jí udělalo trochu pěny. Junior se pořád usmíval. Pak začala paní Suzanne obcházet kolem židle, na které Josiane seděla. Celý ten tajemný rituál trval asi deset minut. Potom jí bylo na tváři vidět, že její trpělivost je u konce, a silným hlasem přikázala zlým duchům, aby se vzdali a zmizeli pryč.

Marcel a René mimoděk ucouvli.

„Ta tvoje historka o havranovi se mi líbila víc, to ti teda řeknu. Byla mnohem poetičtější!“

„Mně taky,“ zašeptal René a pak jen dál mlčky zíral na to, co se odehrávalo kousek od něj. Bylo zřejmé, že nevěří svým očím.

Junior se na ně káravě podíval, aby byli zticha. Zahanbeně sklopili oči.

Po chvíli se konečně paní Suzanne zastavila, narovnala se, přejela si rukou po zádech v místě, kde jsou ledviny, a prohlásila:

„Dostane se z toho… Bude ale hrozně vyčerpaná…“

Junior zvedl ručičky k nebi.

René a Marcel to gesto bezděčně opakovali po něm.

Josiane, která byla ještě pořád zahalená do mohérového šálu, se přesto začala prudce třást po celém těle a bezvládně se zhroutila dozadu do židle.

„Bohudíky… Dostala se z toho, teď už ji nemají ve své moci,“ řekla paní Suzanne. „Teď usne a bude hodně dlouho spát. Já se zatím pokusím odstranit zbytky všeho toho neřádu… Potřebovala bych, abyste se za mě ale přitom modlili, protivník je tvrdý a houževnatý a bude mě to stát hodně sil.“

„Já už jsem ale všechny modlitby zapomněl,“ řekl René.

„To je jedno, co budeš říkat, jenom vždycky začni slovy: Děkuji ti…“ poradil mu Marcel. „Při modlitbě na slovech nezáleží, mluvíš v tu chvíli svým srdcem.“

René si nespokojeně bručel pod vousy něco ve smyslu, že to sem nemusel chodit, aby ho pak někdo nutil tady provozovat jakési laciné pánbíčkaření…

„Kolik budu dlužen?“ zeptal se Marcel.

„Nic. To, co umím, je dar, který jsem dostala. Nesmím ho pošpinit penězi, jinak bych o něj mohla zase přijít. Jestli chcete něco dát, darujte to někomu, kdo je potřebný.“

Posbírala si své olejíčky a masti, vonné tyčinky, bílou svíčku a odešla. Zanechala za sebou v bytě dva naprosto oněmělé muže, jedno spokojené batole a spící Josiane.

Telefon byl pořád ještě vyvěšený.

„Co to s tou naší mámou jenom je?“ řekla Hortense a zamračila se. Seděly právě se Zoé v kuchyni a snídaly. „Skutečně není ve své kůži!“

Bylo půl jedné po obědě a děvčata teprve vstávala. Joséphine jim nachystala snídani, ale počínala si při tom značně roztržitě. Do čajové konvice nasypala kávu, misku s medem dala do mikrovlnky a do toustovače nachystala chleby, jenže pak ho zřejmě bezmyšlenkovitě zapnula a odešla, takže tam na ně čekaly jen dva na uhel spálené plátky.

„Ty vraždy za sebou následují tak rychle, že není divu, že už jí z toho asi trochu šibe!“ uvažovala Zoé. „Předvolali si ji ještě znova na komisařství, jak teď zase našli tu zabitou policajtku. Museli tam přijít postupně všichni z našeho domu.“

„Když jsem se s ní viděla v Londýně, tak byla normální. Dokonce se mi zdála nezvykle veselá.“

„Vy jste se viděly v Londýně? A kdy?“

„Před čtrnácti dny. Přijela tam na schůzku s tím svým anglickým vydavatelem.“

„Takže ona byla v Londýně? Nám řekla, že jede do Lyonu na konferenci. Vykládala nám o ní plno věcí a dost podrobně, vím, že mi to tenkrát přišlo docela divný. Ale pak jsem si řekla no co, jakmile máma začne mluvit o tom svém středověku, vždycky je to na mě too much…“

„Tak na konferenci tedy nejela. Byla v Londýně, setkala jsem se tam s ní…“

„Tady to vidíš. Nikdy mi nenapíšeš ani nezavoláš a tohle je výsledek! Já pak vůbec nic nevím.“

„Víš, že to nesnáším. Jednak je to trapný a pak taky člověk vždycky nemá co vypravovat. Proč ti ale lhala? To přece není její styl!“

Znepokojeně se na sebe podívaly.

„Já myslím vím proč,“ řekla Zoé a zatvářila se tajemně.

Na chvíli se odmlčela, jako by si to všechno chtěla srovnat v hlavě.

„Tak to vysyp,“ uhodila na ni Hortense.

„Myslím, že jela za Philippem a že nic neřekla proto, aby se to nedověděla Iris.“

„Za Philippem? Ale proč by kvůli tomu lhala?“

„Protože je do něj zamilovaná…“

„Do koho? Do Philippa?“ zeptala se Hortense.

„O Vánocích jsem je přistihla, jak se v kuchyni líbali.“

„Maminka a Philippe? Nejsi padlá na hlavu?“

„Nejsem. Náhodou to do sebe všecko zapadá… Lhala Iris, řekla jí, že jede do Lyonu na nějaký seminář či co, a místo toho jela za ním do Londýna. Vím to, protože jsem jí zkoušela volat a ozval se mi anglický záznamník… Teď už chápu proč!“

„A tobě neřekla, kam jede?“

„Asi se bála, že bych se třeba prořekla před Iris. Řekla mi jenom, že mi sama zavolá. A navíc věděla, že jsem u Emmy a že si o mě tedy nemusí dělat starost.“

„No já tedy žasnu. Mámin citový život mě nepřestává fascinovat! Já jsem žila v domnění, že chodí s tím fešákem z knihovny, s tím Lucou!“

„Toho už pustila k vodě. Najednou, z ničeho nic. Vidíš, ještě žes mi to připomněla… Musím mámě říct, že jsem ho už několikrát viděla, jak se potlouká tady v naší čtvrti. Nevím, jak na tom teď spolu jsou…“

„Pustila k vodě, říkáš? Ona jeho? Toho Lucu?“ zopakovala Hortense nevěřícně. Nevycházela z údivu. „Ale proč jsi mi nic neřekla?“

„Nebylas tady a nechtělo se mi o tom mluvit. Navíc jsem byla s mámou na nože.“

„Proč, prosím tě? Vždyť Philippe je bezva.“

„Jenomže tím podváděla tatínka.“

„No to snad trochu přeháníš, ne? Vždyť to on odešel, s Mylène.“

„To je jedno…“

„Ona nikoho nepodváděla. Máš nějak moc krátkou paměť, Zoé!“

„Prostě jsem se na ni zlobila. On je to docela šok, když vidíš vlastní mámu, jak se líbá s tvým strýcem!“

Hortense nad tím jenom mávla rukou a zeptala se:

„A Iris nic netuší?“

„Ne, protože jí máma řekla, že jede na tu konferenci. Navíc Iris má už nějakou dobu úplně jiný starosti. Má políčeno na pana Lefloc-Pignela. Dneska je s ním zrovna na obědě…“

„To je kdo, ten Lefloc-Pignel?“

„Takovej jeden tady z domu… Nemám ho ráda, je takovej…“

„Ten elegán, co jsme ho tehdy o Vánocích potkaly ve výtahu? Jak jsem ho chtěla dát dohromady s maminkou?“

„Jo, to je on. Děsně ho nesnáším. No ale Gaétan, jeho syn…“

„Ten, co za ním chodíš do sklepa…“

Zoé by byla hrozně chtěla Hortense říct: „…je moc fajn a já jsem do něho zamilovaná,“ ale neudělala to. Hortense na city moc nebyla a Zoé se bála, aby to celé hned neshodila nějakou strašně dospělou poznámkou. Kdybych jí vyprávěla o nafouklém srdci, jenom by se mi vysmála.

„Ta naše máma se nám mění před očima, to ti povím! S tím líbáním s Philippem, tos mě fakt dostala! To bych do ní nikdy neřekla!“

„Ale stejně mi připadá poslední dobou nějaká smutná…“

„Myslíš, že jí to s ním nevyšlo?“

„Asi ne, protože jinak by přece smutná nebyla!“

Byla by ráda ještě dodala: „Já o tom něco vím, protože jsem zamilovaná a je mi pořád jenom do tance“, ale neřekla to. Gaétan mi občas říká, že jsem taková jeho Nicole Kidmannová. Já vím, že je to úplná blbost, ale stejně jsem hrozně ráda. Jednak nejsem tak blonďatá jako ona, taky nemám metr osmdesát, mám pihy a trochu mi odstávají uši. Ale stejně jsem ráda, když mi to řekne, připadám si pak, že mi to sluší ještě víc. Díky tomu jeho obdivu a taky proto, že jsem tak šťastná, jsem na výzo měla vyznamenání. V srpnu bude celý měsíc pryč, jedou někam na dovolenou a já se bojím, že na mě za tu dobu zapomene. On tvrdí, že ne, ale já z toho mám strach.

Podívala se na sestru. Ta přemýšlela a mračila se přitom. Tohle rozhodně není vhodná chvíle na nějaké svěřování. S Hortense je ale ten problém, že taková chvíle u ní nastává leda tak jednou za uherský rok.

„Mohla bych se k tobě trochu přitulit?“

„Radši ne. Víš, že na tyhle věci já moc nejsem. Ale můžu ti dát herdu do zad, kdybys chtěla!“

Zoé se rozesmála. Hortense je super a ještě k tomu je s ní legrace.

„Ty dneska odpoledne něco máš?“

„Původně jsem měla mít schůzku s Jean-Paulem Gaultierem, ale přeložil ji na zítřek.“

„Tak to bysme se mohly podívat na Thelmu a Luisu...“

„Ale to jsme už viděly nejmíň tisíckrát!“

„Když mně se ten film hrozně líbí! Nejlepší je scéna, jak si Brad Pitt vysvlíká to tričko a taky jak potom vybuchne ten kamion. A jak potom na konci obě uprchnou!“

Hortense váhala.

„Řekni, že jo, prosím! Už tak dlouho jsme se spolu nedívaly na nějakej film!“

„OK, Zoínku. Ale jenom jednou!“

Zoé vyrazila vítězný pokřik. Odešly spolu do obýváku a usadily se před televizí, každá do jednoho rohu pohovky.

„Kde vlastně je máma?“ zeptala se Hortense, ještě než zmáčkla tlačítko Play.

„U sebe v pokoji, pracuje. Pracuje teď pořád. Určitě proto, aby přišla na jiný myšlenky…“

„Žádnej chlap nestojí za to, aby si člověk kvůli němu drásal srdce. To si, Zoé, dobře zapamatuj!“

Nakonec si ten film pustily dvakrát po sobě. Několikrát si znovu přehrály scénu, kdy si Brad Pitt sundává tričko. Hortense myslela na Garyho a sama na sebe měla kvůli tomu dopal. Zoé zas měla sto chutí říct jí o Gaétanovi, ale neudělala to. Zpomalily si Zoéinu oblíbenou scénu s vybuchujícím kamionem a na závěr jí nadšeně zatleskaly. A když Thelma s Luisou na konci filmu zmizely v dálce, společně zanaříkaly a držely se za ruce. Zoé přemýšlela o tom, že se v přítomnosti své sestry cítí podobně šťastná, jako když je s Gaétanem. Není to samozřejmě totéž, ale taky ji ten pocit hřeje u srdce. Nemohla to už vydržet nic jí neříct, hrozně toužila se s ní o svoje tajemství podělit. I kdyby se jí měla Hortense kvůli tomu vysmát.

„Řeknu ti velký tajemství, úplně hrozně tajný…“ začala potichu. „Je to ta nejúžasnější věc na světě, co se mi mohla…“

Nestačila však už tu větu dokončit. Do pokoje vešla Iris a sesula se do křesla. Tašky plné oblečení položila ledabyle vedle sebe na zem, takže se některé z nich vysypaly.

„Vaše matka tady není?“

„Je u sebe v pokoji,“ odpověděly obě zaráz.

„Věčně je tam zavřená. Nechápu, proč to dělá?“

„Pracuje na své habilitaci,“ odpověděla Zoé. „To je spousta práce, chápeš?“

„Co ji znám, tak jenom pracuje a pracuje. Kdybych měla spočítat, co času strávila zavřená v pokoji nad knížkama…“

„To ty ho raději strávíš chozením po obchodech,“ řekla Hortense. Znělo to dost posměšně, ale Iris zjevně její poznámce vůbec nevěnovala pozornost.

Jen se spokojeně usmála a začala sbírat tašky.

„Myslím, že je do mě úplně blázen.“

„To všechno zaplatil on?“ Hortense jen naprázdno polkla.

„Vždyť ti říkám, že je do mě blázen…“

„Ale je ženatý,“ ozvala se Zoé. „A má tři děti!“

„Pozval mě na oběd do úžasné restaurace v hotelu Lancaster, jídlo bylo naprosto dokonalé. A pak jsme se byli projít po Champs-Élysées, zašli jsme i na avenue Montaigne a v každém obchodě, kolem kterého jsme prošli, mi něco koupil! Připadala jsem si jako v pohádce. Hotový princ!“

„Princové z pohádky bývají často falešní,“ prohlásila Hortense.

„On ne! Jedná se mnou jako s urozenou dámou. Je tak starosvětsky dvorný a pozorný a přitom mě úplně hltá očima… A je krásný, skutečný krasavec!“

„Je ženatý a má tři děti,“ opakovala Zoé.

„Když je se mnou, tak na tyhle věci nemyslí.“

„Taky dobrej přístup,“ povzdechla si Zoé.

„Půjdu si zanést nákupy do svého pokoje…“

„To je můj pokoj,“ brblala Zoé, když za Iris zapadly dveře. „Já kvůli ní spím v maminčině pracovně a maminka si musela přenést počítač a knihy k sobě do ložnice.“

„Ty Iris nemáš ráda?“

„Nelíbí se mi, jak jedná s maminkou. Chová se, jako by tady byla doma! Zve si sem klidně toho svého cvičitele, který sem dochází jako někam do fitka, pozvala i Henriettu, věčně jenom mobiluje se svými přítelkyněmi a tlachají celé hodiny… Člověk by si myslel, že jsme nějakej hotel… A máma jí nic neřekne.“

„Máma se viděla s Henriettou?“

„Jednou tady byla na večeři, já jsem zrovna nebyla doma. Od té doby jsme ji neviděly.“

„Tady se tedy dějí věci! Stačí, když na chvíli vytáhnu paty z domu, a pak se skoro nestačím divit…“

Iris vyndala svoje nákupy z tašek a rozložila je na posteli. S každým kouskem oblečení, který vzala do ruky, si vzpomněla, jakým pohledem se na ni Hervé díval. Usmála se a zálibně pohladila jemnou kůži tašky Bottega Veneta. Měla zajímavou stříbřitou barvu a i zpracování bylo nevšední. Byla jakoby polstrovaná a úžasně prostorná. Právě po takové toužila! Vybrala si k ní, kromě jiného samozřejmě, také páskové boty a bavlněné šaty slonovinové barvy. Měly šálový límec a poměrně hluboký výstřih, v pase byly hodně projmuté, a když se Iris trochu zatočila, bohatá plisovaná sukně se kolem ní rozvlnila, takže se podobala krásnému květu. Padly jí jako ulité. Iris se skoro tajil dech, protože vypadaly trochu jako svatební…

Při obědě ze sebe nespustili oči. Hervé jí vyprávěl o své práci. Vysvětlil jí, jak číslo pět v oboru plastických hmot právě skoupilo všechny akcie výrobce, který až doposud zaujímal postavení čtvrtého nejvýznamnějšího producenta v téhle branži, takže má velkou šanci brzy zcela ovládnout světový trh. Pak se ale zarazil, na chvíli se odmlčel a řekl: „Jistě jsem vás tím musel nudit. Mluvit s tak krásnou ženou o byznysu je neodpustitelná chyba. Musíte mi dovolit, abych vám něco koupil pro radost a odvděčil se vám za to, že jste mě tak pozorně poslouchala…“ Iris nebyla proti. Partner, který ji zahrnuje dárky, pro ni představoval vrchol mužnosti. Nakonec jí zavolal taxík a rozloučil se s ní. Políbil jí ruku a řekl: „Bohužel se teď musím vrátit ke své práci.“ Skutečně výjimečný muž!

Takže od něj už dostala první dárky. Bylo zřejmé, že si připravuje půdu, brzy ji poprvé políbí, stráví spolu první noc, možná i celý víkend! A nakonec jí navlékne na prst snubní prsten. Tralala! Nebude se už sice moct vdávat v bílém, ale slonovinová barva se pro tuto příležitost bude skvěle hodit. Kdyby ta svatba byla v létě… Položila se na záda na postel a šaty si pevně přitiskla na hrudník.

Musí být jenom trpělivá. On není ten typ muže, který by ji zkusil osahávat někde v přítmí nebo vedl nějaké dvojsmyslné řeči. Zavolal jí vždycky ráno a zeptal se, jestli by s ním měla čas jít na oběd, dal si s ní schůzku v restauraci a choval se tak galantně, že by nikdo neuhodl, že spolu mají vztah. Ale vždyť vlastně spolu ještě vztah nemáme! Ještě pořád mě nepolíbil! Dnes však navrhl, že příště se sejdou na oběd v parku Saint-Cloud. Je to příjemné místo, zvlášť v létě, můžou se pak projít v parku po pěšinách. Pochopila, že má v úmyslu ji tam políbit, a lehce se začervenala. Připadala si s ním zase jako gymnazistka.

Někdy jí dělalo problém zamaskovat před Joséphine svoje skutečné pocity. Joséphinin nedostatek sebedůvěry a neobratnost ji neskutečně vytáčely. Navíc jí ještě úplně neodpustila tu věc s knihou. Celý ten skandál, který jí tím způsobila. Cítila vůči své sestře averzi a zároveň na ni žárlila. Někdy, když Joséphine začala mluvit o té své disertaci nebo habilitaci, pořád si nedokázala zapamatovat, co že to vlastně dělá, obojí jí přišlo stejně pitomý a nesmyslný, musela dokonce odejít z místnosti. Nedokázala už ty její řeči vůbec poslouchat! Jenomže za současného stavu věcí bylo přece jenom příjemnější bydlet u ní než být sama doma a mít věčně za patami tu nemožnou Carmen. Lepila by se na mě jako mucholapka. A potom… Tady byla Hervému příhodně nablízku. Všimla si, že místa jejich schůzek vybíral vždycky tak, aby ho v okolí nikdo neznal. Nikdy se s ním také nevídala o víkendu. V pondělí ráno vždycky čekala, až jí zavolá. Vybrala si pro něj zvláštní vyzváněcí tón. Položila si pokaždé mobil na polštář, aby ho měla na očích, a čekala. Když se ozvala vytoužená melodie, chvíli počkala a teprve pak hovor přijala. Musela si přiznat, že většinu svého času vlastně tráví čekáním. No jo, ale copak mám na vybranou, vyhodnotila rozumně celou situaci. Srpen se rychle blížil. V srpnu pojede jeho žena a děti na prázdniny na Belle-Île, Hervé tam pro ně pronajal velký dům.

Vyndala z tašky bílou košili s límečkem. Hezky jím zakryje vrásky na krku. Vytáhla postupně všechny špendlíky, kterými byla přichycená ke kartonové podložce. O jeden se přitom píchla a s hrůzou zjistila, že kapka krve ukápla zrovna na ty krásné šaty Bottega Veneta.

Zlostně zaklela. Jak teď z té jemné bavlněné látky slonovinové barvy dostanu tu krev pryč? Budu muset zavolat Carmen.

Henrietta vystoupila z metra na stanici Buzenval, vyšla ven po schodech a dala se napravo ulicí des Vignoles. Zastavila se až před činžákem, ve kterém bydlela Chérubine, a zhluboka se nadechla. Palec na pravé noze ji bolel a bolest jí vystřelovala až do kyčle. Na to, aby jezdila metrem, už skutečně nemá věk! Aby zdolávala všechny ty schody a tlačila se pak někde ve vagónu mezi neznámými lidmi, kteří nepříjemně páchnou. I když si nevzala klobouk a oblékla si svoje nejlevnější šaty, měla přesto dojem, že se na ni všichni dívají. Jako by tušili, že má v košíčcích podprsenky schované peníze. Založila si ruce na prsou, aby tak odstrašila případného útočníka, a nasadila zlý výraz špatně naladěné stařeny, ke které není záhodno se ani přiblížit. Když občas zahlédla v okně vagónu obraz své tváře, skoro se sama sebe polekala! Usmála se tomu a zabořila nos do šály navoněné parfémem Jicky od Guerlaina. Vždycky, když měla jet metrem, si tou vůní šál nastříkala. To jediné ji totiž zachraňovalo, aby tam neomdlela. Zatím se jí sice v metru nikdy nic hrozného nestalo, přesto se ale tvářila čím dál nepříjemněji a výhružněji.

Začala pomalu stoupat po schodech k Chérubininu bytu. Z toho odporného zatuchlého zápachu vařeného zelí se jí zvedal žaludek. Na každé podestě se musela na chvíli zastavit, aby nabrala dech a trochu si odpočala. Konečně došla do třetího patra. Sáhla si na podprsenku a zhluboka si povzdechla. Bude se s těmi bankovkami nerada loučit! Ráda se jich dotýkala a brala je mezi prsty, líbilo se jí, jak příjemně šustily, když je přepočítávala. Jako když si nějaký pták probírá zobákem tuhá ocasní pírka. A teď je má dát Chérubine jen za nějakých pár vpichů jehlou! Šest set euro! Ta tedy skutečně není z laciného kraje! Navíc pokud jde o výsledky, tak ty tedy moc přesvědčivé nejsou! Co jsem se jenom nachodila dívat se do Marcelovy ulice, ale nikde ani stopa po nějakém pádu z okna. Ptala jsem se v obchodě naproti, ale nic zvláštního se tady v okolí v poslední době neudálo. Ani nehoda, ani žádná sebevražda. Když to půjde takhle dál, peníze na mém účtu v bance se rozplynou jak pára nad hrncem! Tohle už je šestá platba, co jí nesu! Šest krát šest je třicet šest, čili tři tisíce šest set euro vyhozených oknem! To už je opravdu hodně! Co hodně, to už je přespříliš!

Zadívala se na tabulku umístěnou nad zvonkem: „Jste-li v koncích, zazvoňte.“ Copak já jsem v koncích? Jsem snad jedna z těch zoufalých manželek, které neví kudy kam a daly by první poslední, jen aby se jim ten jejich povedený manžílek vrátil? Ani náhodou! Užívám si celibát, pro který jsem se rozhodla sama a zcela dobrovolně, a vlastně se dá říct, že stojím v čele vzkvétajícího podniku. Skládám jednu minci k druhé a bavím se přitom jako nikdy předtím v životě! S úspěchem kradu peníze žebrákovi, a když se rozhodnu z někoho vylákat peníze, tak se mi to taky podaří. A sama přitom nemusím vydat ani centim. A téhle tlusté šarlatánce tady přitom nechávám takové jmění! Tady je něco špatně! Rychle se vzchop, Henrietto, a něco s tím udělej! Dívala se chvíli upřeně na tabulku a pak řekla nahlas: „Tak tady už zvonit nebudu!“

Otočila se na patě a šla pryč.

Tahle cesta, kterou jsem si vybrala, mě málem zavedla do slepé uličky, uvažovala, když se vracela linkou číslo 9 zpátky domů. Nenápadně se přesvědčila, jestli má peníze pořád v podprsence. Byly tam, slyšela, jak slabě zašustily. Nakonec, co je jí po tom, jestli si Marcel s Josiane užívají života? Nejsem snad teď šťastnější? Vždyť tím, že odešel, mi vlastně prokázal službu! Díky tomu můj život konečně dostal nějaký smysl, dřív ho moc neměl, to je potřeba si přiznat. Teď, jak říká ta dnešní mládež, jsem v pohodě!

Onehdy dokonce v tom elegantním obchodě Hédiard kradla! Ano, kradla! Vešla dovnitř s úmyslem sehrát zde svou oblíbenou scénku o nešťastné stařence udolané životem. Oblékla si na to svůj nejstarší kabát a k tomu si vzala ošuntělé střevíce se slaměnou podrážkou s dobře viditelnou dírou na špičce – protože, jak každý ví, chudí lidé se oblékají po celý rok stejně – a už se nadechovala, že začne odříkávat svoji naučenou úlohu, když vtom si všimla, že je v obchodě sama! Prodavačky byly dole v suterénu a zřejmě tam tlachaly nebo předstíraly, že pracují. Henrietta tedy rychle otevřela svou velkou tašku a bleskurychle ji naplnila vším, co měla nejblíž po ruce a na co snadno dosáhla: víno Sancerre, balsamikový ocet (osmdesát euro za malou lahvičku s obsahem padesát centilitrů) foie gras, kostky ovocného želé obalované v cukru, čokolády, okurkovou polévku v prášku i polévku s pestem, pistáciové oříšky, oříšky kešu, mandlové koláčky s bílou polevou, masové závitky v rýžovém papíru, plátky kýty, ruská vejce, různé sýry. Taška byla hrozně těžká, skoro ji ani nemohla přehodit přes rameno. Ale ta radost! Cítila, jak jí drobné stružky potu stékají po pažích. Vždyť je to vlastně takhle naprosto spravedlivé: předtím jsem okrádala chudáky a teď kradu bohatým! No není ten život nádherný?

Musela jsem se snad pominout rozumem, když jsem se té ženské takhle vydala na milost a nemilost! Jak mě jenom něco takového mohlo napadnout! Copak jsem ztratila rozum? Klidně bych ji mohla jít udat na policii. Ty její čáry a kouzla určitě moc legální nejsou! Nehledě k tomu, že ze všech těch peněz, které od lidí dostane, jistě nezdaní ani centim! Kdyby mně chtěla vyhrožovat a začala to na mě zkoušet s těmi svými jehlami, můžu jí pohrozit, že s tím půjdu na policii nebo to nahlásím na berňáku. To by si pak dobře rozmyslela!

Ještěže jsem zachránila aspoň těchto šest set euro! Aspoň že tak! Šest krásných stoeurových bankovek teď hezky v klidu odpočívá ve svém úkrytu. Jen pěkně spinkejte, holátka. Maminka už si vás ohlídá!

Navíc je už opravdu nejvyšší čas, aby skončila s odčerpáváním peněz ze společného účtu. Marcel není padlý na hlavu a jistě by mu začalo být divné, kam všechny ty peníze mizí, a mohl by se po nich začít shánět.

Koledovala si o malér a unikla opravdu na poslední chvíli.

Blahořečila sama sobě, že dnes dokázala zase najít ztracenou rovnováhu. To je zvláštní, napadlo ji, jak všichni lidé, co dnes potkávám v metru, vypadají poctivě a dobrosrdečně. Je pravda, že se neusmívají, ale vždyť oni za to ani nemůžou. Jsou to jen takové nebohé trosky, téměř stíny bez duše. Pořád jenom pracují, aby vůbec přežili, není divu, že jim pak není do smíchu a ani nijak vábně nevoní. I když mýdlo tedy zase tak drahé není, aby si ho nemohli dovolit!

Navíc, řekla si pod vlivem toho náhlého pocitu štěstí, který ji zalil, člověk by měl umět odpouštět. No a já to umím. Odpustila jsem Marcelovi, že ode mě odešel. Dám advokátovi pokyn, že může zahájit rozvodové řízení. Vím, že na tom vykrvácím a že mě to bude stát hodně, ale vrátím mu svobodu. Nechám si byt a budu po něm chtít dvojnásobek peněz, které mi až doposud nabízel. Když k tomu přidám všechny ty peníze, které získám tím, že okrádám chudé i bohaté, tak ze mě brzy bude milionářka!

Vyšla ven z metra a bylo jí ohromně veselo. Málem ty schody vyběhla. Oběma rukama si přitom přidržovala podprsenku, aby nevytrousila bankovky. Žebrákovi, který tam seděl u východu, hodila do plastového pohárku dvacet centimů.

„Děkuji vám, paní,“ řekl jí ten starý muž a nazvedl si čepici. „Pán Bůh vám to stonásobně oplatí. On to všechno dobře vidí a odmění se vám.“

Joséphine měla pocit, jako by bloudila v temnotách.

Žila ve svém pokoji jako v klášterní kobce, poslední dobou z něj téměř nevycházela. Kolem postele měla naskládané štosy složek, papírů a různých poznámek, když si chtěla jít lehnout, musela je překročit.

Za Iphigénií do jejího nově opraveného bytu už skoro nechodila. Neměla chuť. Stalo se z něj místo, kde se scházeli obyvatelé domu na kus řeči, a bez ustání se tam probíraly nejnovější události a informace, které se nějak týkaly těch posledních vražd. Množily se nejneuvěřitelnější hypotézy a nejšílenější dohady. Že vrahem je nějaký kněz, který nechce žít v celibátu a tímto způsobem chce na tento problém v katolické církvi upozornit Řím. Bude to určitě řezník, viděla jsem podobný příběh v jednom filmu, protože kdo jiný by taky mohl mít tak ostrý nůž? Kdepak! Vrahem je nějaký puberťák, který se bouří proti příliš dominantní matce. Pokaždé, když ho za něco potrestá, vyhlídne si v noci nějakou osamělou ženu a zaútočí na ni. Nebo nějaký nezaměstnaný, nebo manažer, který byl ve vysoké řídící pozici a nemůže se vyrovnat s tím, že ho z ní jeho šéfové odstavili, a tak se tímto způsobem mstí. A proč se policie při svých výsleších zaměřila především na budovu A? Ti musí být vždycky ve všem první, povzdechla si paní s pudlíkem.

Každý měl svou vlastní představu o možném pachateli a trumfovali se navzájem, kdo zná víc podezřelých detailů. Pokaždé, když Iphigénie zahlédla Joséphine na schodech, mávala na ni, aby šla dovnitř a přidala se k nim. Joséphine pro ně představovala zajímavý zdroj informací, protože policejní inspektor Garibaldi si ji už několikrát předvolal do své kanceláře v budově kriminální policie. Ta určitě musí mít nějaké nové informace. Joséphine tam nechodila ráda. Někdy ale nebylo vyhnutí. To si pak přisedla ke stolu, vyslechla si, co ostatní říkají, pokyvovala hlavou, ale na všechny zvědavé otázky odpovídala neurčitě nebo vyhýbavě. Já toho moc nevím, nemám žádné nové informace. Když se to stalo podruhé nebo potřetí, začali se na ni dívat nevraživě a bylo poznat, že si říkají: To asi pro vás nejsme dost dobří, že nám nejste ochotná nic říct.

Pan Sandoz sedával nenápadně v koutě a nespouštěl z Iphigénie oči. Byl by si s ní rád promluvil chvíli o samotě, chtěl jí vyložit, jaké city k ní chová, jenže Iphigénie byla plně zaujata svými hosty a sotva si ho všimla. Pan Sandoz se svěřil se svým trápením Joséphine. Mluvil téměř šeptem a ruce si schovával za záda, zdálo se mu totiž, že nikdy nemá dost čisté nehty.

„Netroufá si mi říct, že jsem pro ni moc starý. A já přitom dělám všechno pro to, abych se jí zalíbil…“

„Možná že se snažíte až moc,“ odpověděla mu Joséphine, která měla pro jeho trápení pochopení a to, o čem hovořil, znala až moc dobře. „Láska a přílišné úsilí nejdou nikdy dobře k sobě. Vlastně je to právě naopak… Moje starší dcera mi to často říkává. A té se dá věřit, v těchhle věcech je realistka.“

Pan Sandoz měl černou pletenou kravatu, límeček od košile dokonale vyžehlený a obě jeho špičky vzorně narovnané.

„Když mi na někom záleží, nedokážu předstírat, že je mi lhostejný. Každý ve mně může číst jak v otevřené knize…“

To ve mně taky, řekla si Joséphine, pro spoustu lidí jsem čitelná až moc. Snadno pak prohlédnou všechny moje myšlenky a city. Jemu stačilo jen čtyřiadvacet hodin, aby se mě nabažil.

Pan Sandoz docházel za Iphigénií dál, i když práce v bytě dávno skončily. Přinesl jí pokaždé květiny nebo nějaké čokoládové bonbony a svůj dárek položil na malý stoleček z Ikei. Pokaždé měl na sobě šedý oblek, bílou košili a přes ruku bílý balonový plášť, který s sebou nosil za každého počasí. Vypadal jako někdo, kdo se v neděli po obědě pečlivě nastrojil a vyšel si na procházku do parku.

„Nechtěla bych se vás dotknout, ale věk s tímhle nemá vůbec nic společného, je to spíš… Já myslím, že pro Iphigénii jste jenom hrozně málo výrazný, měl byste nosit jinou barvu než šedou…“

„To máte těžké, paní Cortèsová. Vždyť já jinou barvu ani neznám. I to srdce mám spálené a plné popela…“

Já brzy dopadnu stejně, pomyslela si Joséphine.

Od chvíle, kdy se rozloučili na nástupišti na Saint Pancras, uběhlo už šestnáct dnů. Věděla to přesně, dělala si totiž v diáři čárky tužkou. Začala dokonce počítat, kolik to představuje hodin, ale pak toho nechala. Všechny ty černé čárky se jí začaly míhat před očima a cítila se pak ještě hůř. Už šestnáct dní neměla od Philippa žádnou zprávu. Pokaždé když zazvonil telefon, poskočilo jí srdce radostí, ale pak se podívala na displej a nebylo tam jeho jméno. To se pak cítila jako Sisyfos, kterému se skutálel jeho balvan dolů ze svahu a on ví, že ho čeká další nekonečné úsilí… Proč mi nezavolá? Vymyslela si celý seznam možných důvodů a na každý už našla taky odpověď.

Ztratil mobil, a tedy i moje číslo? To těžko.

Stala se mu nějaká nehoda? To by se dověděla.

Má moc práce? To přece není důvod.

Sešel se zase s Dottie Doolittlovou. To je možné. Joséphine načmárala na kraj papíru baleríny a náušnice.

Pořád ještě miluje Iris. To je taky možné. Začala kreslit výrazné oči a zlomila přitom tuhu.

Cítí se divně vůči Alexandrovi? Nebo Zoé? To je možné. Copak jsem já sama holkám nezatajila svoji cestu do Londýna i to, že jsem se tam s ním sešla?

Nebo taky… A tužka jí vypadla z ruky.

Nasytil se jí, poté co se s ní vyspal.

Nelíbila se mu vůně mé kůže, malá křečová žíla, kterou mám na pravém stehně a jejíž metličky modře prosvítají pod kůží, trochu svraštělá kůže na pravém koleni, tvar horního rtu, barva mých dásní… Třeba jsem ze spaní chrápala, nebo jsem se mu oddala moc vášnivě anebo naopak málo, mluvila jsem hloupě, takže usoudil, že jsem pošetilá, neumím dobře líbat ani se milovat…

Nikdo se přece ale nerozchází s někým jen proto, že má příliš vysoko posazený nos, moc úzké rty nebo při úsměvu příliš odhaluje dásně! Ale vlastně proč ne? Třeba zrovna tenhle detail je pro něj hrozně důležitý a je na něm založený jeho ideál krásy. Sama si dobře vzpomínala, jak se jí kdysi na gymplu zprotivěl kluk, který s ní hrozně chtěl chodit, jenom tím, že umíněně trval na tom, že otec Goriot ze stejnojmenného Balzacova románu měl dva syny. „Ne, byly to dvě dcery, Anastasie de Restaud a Delphine de Nuncigen.“ „Vážně? A jsi si jistá? Já jsem si celou dobu myslel, že měl dva syny.“ Podívala se na něj a bylo po lásce. Milý Jean-François Coutelier jí najednou připadal obyčejný a všední. Celý jeho šarm byl rázem ten tam.

Touha je nepostižitelná. Je jako zvláštní a jedinečný parfém, nejde však zavřít do žádného flakonu. Můžeme ji proklínat, zoufale žadonit se sepjatýma rukama, aby přišla, nabízet jí celé své jmění, ale stejně to není nic platné.

Zkusila se obrátit o radu na tatínka. Vidíš, že tě potřebuju, dej mi prosím tě nějaké znamení. Jsem úplně v koncích. „Ale až budeš potom vycházet ven, se srdcem překypujícím radostí, dej si pozor na zrádný pomeranč ukrytý ve stínu!“ „Co to znamená? To je nějaký citát?“ „Ne. Varování! Které platí pro řadu situací.“

Měla by tedy Philippa ztratit jen kvůli nějakému „zrádnému pomeranči“?

Zadala slovo pomeranč, francouzsky orange, do vyhledávače na Googlu. Zobrazil jí tyto výsledky: telekomunikační společnost, plod pomerančovníku, město ve Francii, Mechanický pomeranč, Chorégies d‘Orange – festival klasické a operní hudby pořádaný každoročně ve městě Orange, genealogie Oranžské dynastie. Klikla na ten poslední odkaz, vyhledala si jméno Filibert ze Chalonu, princ Oranžský, a přečetla si: Narodil se v Lons-le-Saunier, v bojích o moc mezi Františkem I. a německým císařem Karlem V. zradil svého panovníka a otevřeně se postavil na stranu jeho protivníka, aby ochránil svůj majetek. Zrádce. I Philippe je zrádce. Zradil mě a vrátil se do náruče zrádného Albionu. Znovu se podívala na obrazovku a přečetla si: Ve městě Lons-le-Saunier se narodil Rouget de Lisle, důstojník, revolucionář, royalista, který v roce 1793 jen těsně unikl před gilotinou, autor textu i hudby francouzské hymny Marseillaise.

Opřela se dozadu do své polstrované pracovní židle, položila si ruce na opěrky a zamyslela se. Celá moje láska se mi jaksi hroutí. Nakonec, na čem stojí celý ten můj příběh? Na jednom polibku u trouby, na citátu od Sachi Guitryho vepsaném jako věnování do knížky a jedné krátké cestě do Londýna! Dál už nebylo nic, od té doby už jenom čekám a trápím se v pochybnostech.

Rozhodla se, že bude nejlepší, když se pokusí soustředit se na svou habilitaci a začne usilovně pracovat. Kde jsem to vlastně skončila? U toho, že ženy věřily, že přikládání magnetu na břicho může pomoci donosit vytoužené dítě, a naopak jeho přiložení do rozkroku může způsobit potrat? Nebo u cechovní listiny řemeslníků, ve které najdeme ustanovení, že práci je možné vykonávat pouze za denního světla? Řada mistrů chtěla ovšem zvýšit svoje zisky a dožadovala se proto toho, aby jejich tovaryši pracovali při svíčce. To však přísné cechovní regule zapovídaly. Odtud vlastně pochází slovní spojení „pracovat na černo“. V myšlenkách přeskakovala z jedné věci na druhou, nedařilo se jí se soustředit.

Nedávno zahlédla v parčíku u jejich domu Lucu. Obcházel tam s rukama v kapsách, na sobě ten věčný sportovní kabát, a díval se nahoru do oken jejich domu. Rychle se i s Du Guesclinem schovala za nejbližší strom a počkala tam, dokud neodešel. Co tady chce? Že by mu přece jenom domovnice prozradila, že jsem u něj tehdy byla, abych mu vrátila klíč, a dověděla jsem se tím pádem o jeho dvojí identitě? I když si to nechtěla přiznat, to, že ho tam viděla, jí nahnalo strach. Co když teď začne svalovat vinu na ni? Du Guesclin ho upřeně pozoroval a vrčel přitom. Chlupy na hřbetě měl celé zježené.

Zdálo se, že kriminální policie se kloní k vyšetřovací verzi, že vrah bydlí v domě. „Naše kruhy se postupně stahují kolem vás všech,“ utrousil posledně inspektor Garibaldi. „Proč jste tehdy v listopadu to přepadení neohlásila hned? Chtěla jste útočníka krýt? Znáte ho?“ „Ale ne,“ zadrmolila Joséphine. Pokaždé, když jí tuhle otázku položil, se zakoktala. To bude zřejmě nějaká speciální vyšetřovací metoda, říkala si v duchu, ptát se pořád dokola na jedno a to samé. „Nechtěla jsem jen ještě víc zneklidňovat svou dceru. Její otec nedávno zemřel, napadl ho krokodýl. Říkala jsem si, že jedna taková tragédie stačí víc než dost.“ Inspektor se na ni díval a jen pochybovačně kroutil hlavou. „Někdo se vás pokusí bodnout do srdce a první věc, na kterou vy pomyslíte, je, že byste měla uchránit dcerku rozrušení?“ „Ano, samozřejmě…“ „Aha. Já bych to tedy nazval masochismem. Takové jednání je pro mě nepochopitelné! A můžete mi vysvětlit, jak jste dokázala, že vás žádná z těch opakovaných ran nezasáhla?“ Joséphine se na něj nevěřícně podívala. Na tuhle otázku přece už odpověděla! „Nesla jsem tehdy pod kabátem balíček, který jsem si ten den vyzvedla na poště a který mi poslali přátelé mého manžela. Byla v něm jedna jeho teniska.“ Inspektor se usmál. Vypadalo to, že ho její odpověď pobavila. „Teniska, říkáte… Tak to je tedy originální! Skoro z toho vyplývá, že by člověk něco takového měl nosit při sobě pokaždé, když si večer vyjde někam ven!“ A vzápětí navázal otázkou, která se týkala její cesty do Anglie. „Když byla zavražděna kapitánka Galloisová, tak to jste zrovna jako z udělání byla v Londýně… Jela jste tam proto, abyste si obstarala dobré alibi?“ „Jela jsem tam na schůzku se svým anglickým vydavatelem. Můžu to dokázat…“ „Jistě jste si byla vědoma toho, že jste jí nebyla zrovna dvakrát sympatická.“ „Toho jsem si všimla.“ „Měla se s vámi setkat druhý den poté, co byla…“ „To jsem nevěděla.“ „Nechala tady na stole papír s poznámkou… Chcete si ji přečíst?“

Podal jí list papíru, na němž bylo velkými písmeny napsáno fixou: PROKLEPNOUT RV. PROKLEPNOUT RV. PROKLEPNOUT RV. „Chtěla vám následující den položit řadu otázek. Měly jste spolu nějakou rozepři?“ „Ne. Nechápala jsem, co proti mně má. Říkala jsem si, že jí jsem zřejmě něčím protivná.“ „Neříkejte,“ zareagoval podrážděně. „To mi chcete namluvit, že si tímhle vysvětlujete, kolikrát si vás předvolala k výslechu? To si budete muset vymyslet něco jiného… Nebo si sehnat hodně dobrého advokáta. Vidím vaši situaci dost černě! Nejste v ani trochu dobré pozici. Joséphine se rozplakala. „Ale vždyť vám říkám, že jsem nic neudělala!“ „To milá paní, říkají úplně všichni. I ten nejhorší kriminálník vždycky zapírá a klidně vám bude přísahat na hlavu své matky, že nic neudělal.“ Seděl a klepal nataženým ukazováčkem do desky stolu, jako by hrál na bicí soupravu. Okamžitě však hru přerušil, když se otevřely dveře kanceláře a vešel jeho kolega, který řekl: „Poslyš… Máme nové svědectví. Konečně se to trochu hnulo. Kamarádka té servírky se vrátila z Mexika. Byla tam tři měsíce a teď, když přijela do Paříže, se dověděla, co se stalo. Měl bys tam jít a poslechnout si to.“ „Dobrá,“ řekl inspektor, „už jdu. A vy,“ obrátil se na Joséphine, „už taky můžete jít, ale nemyslete si, že tím je celá ta vaše záležitost vyřízená. Být na vašem místě, hodně bych o tom přemýšlel.“

Kdykoli vycházela z jeho kanceláře, pokaždé na chodbě narazila na někoho ze svých sousedů z domu. Seděli tam na dřevěných lavicích u oprýskané zdi a čekali, až si je pozvou dovnitř. Skoro si ani netroufali mluvit. Zřejmě se cítili vinni, třebaže jim zatím ještě nikdo nic nedokázal. Pan a paní Mersonovi polohlasně reptali, pan Pinarelli se záhadně usmíval, jako by věděl něco, o čem ostatní nemají ani tušení, a na komisařství docházel jen proto, aby to nepůsobilo podezřele. Van den Brockovi a Hervé Lefloc-Pignel byli rozhořčeni na nejvyšší míru.

„Nemůžeme proti tomu ale vůbec nic dělat! Kdybychom sem odmítli přijít, strčí nás do basy a šmytec,“ zlobila se paní Van den Brocková a oči jí jen plály.

„Ale ne,“ uklidňoval ji manžel. „To jejich jednání je nesnesitelné, to máš pravdu, ale takový je zřejmě úřední postup a s tím my nic nenaděláme. Nemá smysl se zbytečně rozčilovat, naopak bychom jim měli ukázat, že jsme klidní a rozumní.“

Pan Lefloc-Pignel si vyřídil potvrzení od svého lékaře, aby se těm nekonečným výslechům vyhnul.

A proč by to vůbec měl být někdo z našeho domu, uvažovala Joséphine. Jenom proto, že strýc slečny de Bassonnièrové neustále udržuje při životě jakousi podivnou představu, že by měl pomstít svou rodinu, která tu dřív žila a byla pak v průběhu let přinucena okolnostmi přestěhovat se do budovy B s okny do dvora? Slečna de Bassonnièrová si vedla záznamy o spoustě lidí, nejenom o nás, co bydlíme v budově A. A skutečnost, že jsem znala tři ze čtyř obětí, ze mě přece ještě nedělá vrahova komplice! Tu servírku jsem třeba vůbec nikdy neviděla! To prostě nehraje. Tohle všechno je práce té kapitánky, to ona je navedla na moji stopu. Něčím jsem jí vadila už od prvního setkání. Zřejmě takhle prostě na některé lidi působím. Připadám jim měkká, netečná nebo dokonce hloupá. Nebo se jí třeba nelíbila moje kniha? Třeba ve skrytu duše toužila být spisovatelkou a v nakladatelství jí odmítli už tři rukopisy! A tak si říkala: Proč ona a ne já? PROKLEPNOUT RV. PROKLEPNOUT RV. Co to jen může znamenat?

Vstala a šla si pro výkladový slovník. Vyhledala si seznam zkratek a začala ho pečlivě zkoumat. Našla však jen RV – revidovaná verze, RV – rok výroby a to bylo všechno.

Napsala si ta dvě písmena na list papíru, který vytrhla z bloku. RV, RV, RV…

Zoé strčila hlavu mezi dveře, nakoukla do pokoje a zkoumavě se na matku zadívala.

„Co děláš, mami?“

„Pracuju…“

„Opravdu?“

„Ne, jenom si tak kreslím,“ přiznala Joséphine, která už byla unavená z toho, jak se věci nehýbou kupředu.

„A ukážeš mi to?“ zeptala se Zoé nesměle.

„Není to moc povedené…“

Zoé si k ní přisedla na opěradlo křesla a Joséphine jí podala list papíru, celý popsaný různě velkými RV. Rychle se snažila přijít na nějaké příhodné vysvětlení, aby měla připravenou odpověď, až se jí Zoé zeptá, proč si píše právě tahle písmena. Nechtěla jí vyprávět o vyšetřování.

„No…“ řekla Zoé a vrátila matce papír, „vidím, že se učíš psát rychlý textovky.“

„Ne,“ řekla Joséphine překvapeně. „Když píšu esemesku, tak naopak schválně vypisuju vždycky všechna slova. A doufám, že ty to děláš taky tak, protože jinak bys časem úplně zapomněla pravopis…“

„Já to tak dělám, ale ostatní holky ne. Víš, co mi onehdy napsala Emma?“

Zoé vzala tužku a napsala vedle Joséphinina RV několik písmen: NJN SNP QLI KZE.

„Tohleto je celá ta její esemeska. Jenom dvanáct písmen, jinak nic.“

„To ale přece nic neznamená!“ zvolala Joséphine poté, co se chvíli snažila zprávu rozluštit.

„Ale jo, přemýšlej… Je fakt, že je to dost těžký.“

Joséphine si ta písmena přečetla zleva doprava, pak pozpátku, ale nic ji nenapadalo. Zoé trpělivě vyčkávala, celá hrdá, že ona tu hádanku dokázala rozluštit, a navíc úplně sama.

„Dám se poddat,“ řekla Joséphine.

„Řekni si to nahlas. Tyhle esemesky musíš vždycky číst nahlas, abys je pochopila.“

„NJN SNP QLI KZE? Ale to vážně nedává žádný smysl!“

„Ale ano, uvažuj!“

Joséphine si znovu vzala papír do ruky, přečetla si písmena ještě jednou pomalu a pečlivě přitom vyslovovala. Pak to vzdala.

„Vážně nevím…“

„Tak poslouchej: No jo no, se neposer kvůli koze. Musíš to říct rychle a jednotlivá slova trochu vázat dohromady.“

„Na to bych nikdy nepřišla!“

„Však mně to taky trvalo dobrých pět minut! A to jsem na tyhle věci zvyklá!“

„A já jsem stará a na tohle nejsem vůbec trénovaná…“

„Nic takového jsem přece neřekla, mami!“

Natáhla se k Joséphine a ovinula jí ruce kolem krku. Zoé byla ve věku, kdy byla chvíli ještě dítětem a za pár vteřin se proměnila v dospělou slečnu. Klidně se dokázala přitulit k mamince a chvíli nato se líbat s klukem. Joséphine dělalo problém představit si ji v Gaétanově náruči, i když věděla, že jejich vztah je ještě dětsky nevinný. Objala ji a přitiskla k sobě.

„Ty jsi ta nejhezčí ze všech maminek!“

„A ty budeš vždycky moje malá holčička!“

„Já už nejsem malá holčička! Jsem už velká…“

„Já vím, ale pro mě budeš vždycky moje malá holčička!“

Joséphine zabořila obličej do jejích vlasů, zavřela oči a blaženě se nadechla. Zoé voněla po vanilkovém šamponu a mýdle se zeleným čajem.

„Krásně voníš. Jako kopeček vanilkové zmrzliny.“

„Když já, mami, nevím, co mám teď dělat…“

„A kde je Hortense?“

„Šla k Marcelovi. Nechtěla mě vzít s sebou! Řekla, že si musí s Mylène promluvit sama.“

„A ty se teď nudíš…“

„Ty mami, vykašli se chvilku na práci a pojďme na procházku s Du Guesclinem!“

Joséphine cítila, jak se o ni opírá. Bylo jasné, že by jí to udělalo opravdu radost, a tak odstrčila papíry s poznámkami a vstala.

„Tak dobře, Zoé.“

„Ale půjdeme samy, jenom my dvě. Iris s sebou brát nebudeme!“

Joséphine se usmála.

„Copak ty si myslíš, že by ji bavilo procházet se kolem jezera s takovýmhle nevzhledným psiskem?“

„Kdepak. Ona mnohem radši dělá oči na krásného Hervého… Myslíte, Hervé? Víte, Hervé… Poraďte mi, Hervé! Vy mi to určitě budete umět vysvětlit, Hervé, jste tak úžasný… Nezdržujte mě teď, holky, čeká na mě krásný Hervé,“ napodobila Zoé pitvorně Irisinu intonaci.

Joséphine se musela posadit zpátky do křesla. To, co slyšela, ji úplně omráčilo.

„Co jsi to říkala?“

„Ale… Vlastně nic.“

„Zopakuj mi tu poslední větu!“ přikázala jí Joséphine. Hlas se jí třásl.

„Že se radši naparuje s krásným Hervé! Panem Lefloc-Pignelem, jestli chceš. Myslí si, že se kvůli ní rozvede se svou manželkou a vezme si ji. To přece není správné, mami! Je ženatý a má tři děti. Netvrdím, že by mi byl nějak sympatický, ale přece jenom… Tohle se přece nedělá.“

Zoé mluvila dál, ale Joséphine ji už neposlouchala. V hlavě jí vířilo: eRVé. Co když kapitánka Galloisová chtěla mluvit o Hervém Lefloc-Pignelovi a Hervém Van den Brockovi?

Proklepnout ty dva Hervé! Zřejmě na něco přišla. A vzápětí potom byla zavražděna. Najednou si vzpomněla, jak byl pan Lefloc-Pignel nesvůj, když mu navrhla, že by si mohli říkat křestními jmény. Tehdy v té kavárně naproti policejní stanici, hned po prvním výslechu. Z ničeho nic tehdy začal být nepřátelský a chladný jako led.

„Ach, Bože! Ach, Bože můj!“ opakovala si pro sebe a úplně se v křesle schoulila.

„Co je s tebou mami?“

Musím to okamžitě říct inspektoru Garibaldimu.

Druhý den ráno se vypravila na policejní prefekturu na Quai des Orfèvres neboli nábřeží Zlatníků. Nechali ji skoro hodinu čekat na chodbě. Seděla tam a dívala se, jak kolem ní procházejí uspěchaní muži, hlasitě spolu mluví nebo na sebe volají, do toho práskaly dveře a neustále zvonily telefony. Když se otevřely dveře nějaké kanceláře, bylo odtud slyšet hlasitý hovor a výbuchy smíchu, které umlkly, jakmile dveře zase někdo zavřel. Občas kolem ní z některé kanceláře rychle vyšla skupinka dvou nebo tří mužů, kteří si spěšně zapínali pásy, na kterých měli kolem ramen a pod paží zavěšená pouzdra s pistolí. „Tak rychle, pohněte si! Kde to vázne, hoši? Jako obvykle! Normálka!“ Všichni ti svalnatí muži byli oblečení v džínách a kožených bundách. Zdálo se, že jsou věčně v poklusu. Joséphine tam čekala uprostřed všeho toho zmatku a byla si mnohem míň než včera jistá, že udělala dobře, že se sem vypravila. Minuty utíkaly, občas se podívala na hodinky, hrála si s náramkem, chvíli zabíjela nudu tím, že vyškrabávala špínu z rýhy na lavici, udělala z ní kuličku a tu pak odcvrnkla na zem.

Pak si ji konečně inspektor Garibaldi zavolal do kanceláře. Zeptal se, jestli se nechce posadit, a nabídl jí židli. Na sobě měl červenou košili a černé vlasy měl sčesané dozadu, jako by je měl sepnuté gumičkou. Díval se na ni s neskrývaným zájmem a Joséphine okamžitě zčervenaly uši. Uhladila si vlasy a všechno mu vypravovala. Jak s panem Lefloc-Pignelem mluvila v kavárně, jak okamžitě změnil výraz i náladu, když mu navrhla, že by si mohli říkat křestním jménem a jak se při té příležitosti dověděla, že on i pan Van den Brock se oba jmenují Hervé.

„Víte, dřív, když jsem o nich přemýšlela, tak jsem vždycky říkala Lefloc-Pignel a Van den Brock. Vlastně jsem na jejich křestní jména přitom vůbec nikdy ani nepomyslela. Možná i proto, že jejich příjmení jsou složená ze dvou slov a jsou tedy hodně dlouhá. Asi jsem to brala tak, že to první je jakoby křestní…“

Na chvíli se odmlčela. Komisař ji tiše pobídl:

„Poslouchám vás, paní Cortèsová, pokračujte…“

„A pak jsem včera zkusila zase začít pracovat na své habilitační práci, víte, to je poslední diplom, který na univerzitě můžete získat, abyste tam mohl vyučovat a vést vědecký výzkum. Musíte ale obhájit rozsáhlou vědeckou práci před komisí složenou ze samých univerzitních profesorů a docentů, je to skutečně těžké a kvůli sebemenšímu nedostatku jsou schopní vás vyhodit. Navíc jsem na docenturu ještě hodně mladá, takže tím spíš mi nic neprominou…“

Zvedla hlavu a podívala se na něj. Nevypadal, že by mu vadilo, že se tak pomalu dostává k jádru věci. Naopak měla pocit, jako by ji povzbuzoval pohledem. Měl dlouhé husté řasy a černé oči. Joséphine vnímala, jak na ni povzbudivě hledí, takže se uklidnila a odhodlaně pokračovala. Přitom si pomyslela: Vždyť on nakonec není tak hrozný. Nezdál se jí nijak nebezpečný. Nejspíš bude mít ženu a děti, když se večer vrátí z práce domů, dívají se společně na televizi a vyprávějí si, co se za celý den událo. Jeho žena přitom možná žehlí prádlo, on pak jde uložit děti do postele. Zkrátka muž jako každý jiný.

„Seděla jsem u počítače a nedokázala jsem se soustředit na práci. Místo toho jsem přemýšlela o tom, co jste mi řekl. Nechápu, proč mě podezíráte. Čí komplic bych podle vás měla být? A proč bych to dělala? Probírala jsem to v duchu ze všech stran a uvažovala jsem také o té poznámce v bloku, o které jste mi řekl: PROKLEPNOUT RV. Napsala jsem si to na papír, ale něco mi na tom nesedělo. Víte, já jsem hrozně citlivá na všechno, co se týká stylu, volby slov, určitě to má co dělat s mým humanitním vzděláním… Takže jsem zkrátka pořád přemítala nad tím spojením, když vtom za mnou do pracovny přišla moje mladší dcerka…“

„Zoé?“ zeptal se inspektor.

„Ano, Zoé.“

Takže si zapamatoval jméno její holčičky. To je dobré znamení. Možná má doma taky nějakou malou Zoé. Když se narodila, váhali jsme mezi dvěma jmény, Zoé a Camille, ale mně připadalo, že Zoé zní líp, jako bychom ji tímhle jménem měli možnost dát větší šanci prožít šťastný život. Navíc v řečtině to slovo znamená „život“. Takže mi připadalo, že to do sebe dobře zapadá. Antoine nakonec souhlasil.

„Zoé vešla do vašeho pokoje a…“ řekl inspektor a vytrhl tak Joséphine z jejích vzpomínek.

Vyprávěla tedy dál. Snažila se mluvit jasně a volit co nejpřesnější slova. Cítila, že už nemá tak rudé uši, byla mnohem klidnější. Inspektor, pohodlně opřený dozadu ve své židli, ji pozorně poslouchal. Všimla si, že mu u košile schází jeden knoflíček. Když se dostala k tomu, jak jí Zoé vysvětlila význam té záhadné esemesky NJN SNP QLI KZE a jí došlo, že RV je potřeba číst jako er vé, a spojila si to se jménem Hervé, inspektor bouchl pěstí do desky stolu a vykřikl: „A sakra!“ Věci rozložené na stole nadskočily a Joséphine se lekla.

„Promiňte mi ten výraz,“ řekl inspektor a omluvně se na ni usmál. Rázem byl už zase klidný. „To, co jste mi právě řekla, paní Cortèsová, pro nás představuje ohromnou pomoc. Mohl bych vás požádat, abyste o tom, o čem jsme teď tady spolu mluvili, nikomu neříkala? Ani se nezmínila? Vůbec nikomu! Rozumíte mi? Jde tady o vaši bezpečnost.“

„Je to opravdu tak důležité?“ zašeptala Joséphine a celá znejistěla.

„Zajdeme teď spolu do vedlejší kanceláře a tam si vaše svědectví zaprotokolujeme.“

„Skutečně myslíte, že je to nutné?“

„Ano. Připletla jste se do podivného příběhu, víte? Neznáme ještě všechny okolnosti a souvislosti, ale je možné, že jste právě přišla na významný detail, který nám pomůže posunout se ve vyšetřování o další krok dál.“

„Vy myslíte, že to má nějakou souvislost se všemi těmi vraždami?“

„To jsem neřekl. Zatím tak daleko ještě nejsme. Ale je to zajímavá informace a víte, my se při vyšetřování podobných případů často dostáváme kupředu jen na základě nejrůznějších detailů… Když si totiž dáte dvě různé a zdánlivě nesouvisející podrobnosti k sobě, často se vám podaří vyřešit i velmi spletitý a zamotaný případ. Ono to naše pátrání někdy připomíná skládání velkého puzzle z mnoha dílků…“

„Mohla bych se vás zeptat, proč jste mě podezírali?“ Joséphine se odvážila položit otázku, která ji už tak dlouho trápila.

„To už je taková naše rutina, že ze všeho nejdřív podezíráme lidi z nejbližšího okolí oběti. Víte, vrah se většinou pohybuje právě v něm. Na vás bylo od samého počátku podezřelé, že jste po svém napadení naprosto nic nepodnikla. Každý jiný, komu by se něco podobného stalo, by běžel na policii a všechno tam okamžitě oznámil. Hned po činu. Ale vy nejen že jste vůbec nepřišla přepadení ohlásit, ale ještě jste řadu dnů vyčkávala a i potom, když jste se nakonec přece jen odhodlala přijít na policii, tak jste odmítala podat trestní oznámení na neznámého pachatele. Jen jste tu skutečnost ohlásila… Jako kdybyste pachatele znala a chtěla ho chránit.“

„Teď už vám to můžu říct… Prve jsem vám řekla, že jsem tím chtěla chránit Zoé, a to je pravda, ale další důvod byl ten, že jsem z útoku podezírala svého manžela.“

„Antoina Cortèse?“

Inspektor vytáhl ze štosu spisů jednu složku a otevřel ji. Začal v ní listovat a některé zápisy četl nahlas.

„Zemřel ve věku čtyřiceti tří let v důsledku zranění způsobených krokodýlem v Kilifi, v Keni, kde rozjel a po dobu dalších dvou let řídil krokodýlí farmu pro jistého pana Weie, národnost čínská, bytem…“

Před Joséphininýma očima se postupně odvíjel příběh Antoinova života. Inspektor přečetl datum a místo jeho narození, jména rodičů, jeho známost s Mylène Corbierovou, zaměstnání u firmy Gunman & Comp., jména lidí, se kterými se vídal pracovně i soukromě, studium, přehled částek, které si kdy půjčil u různých peněžních ústavů, číslo jeho bot. Ani fakt, že se mimořádně potil, nebyl ve zprávě opomenut. Celý Antoinův život jako na dlani.

„Váš manžel zemřel, paní Cortèsová. Vy to víte. Francouzské velvyslanectví podniklo rozsáhlé pátrání a došlo k tomuto závěru. Co vás tedy vede k domněnce, že by mohl být naživu a svou smrt jenom zinscenovat?“

„Měla jsem dojem, že jsem ho jednou zahlédla v metru… Byla jsem si v té chvíli jistá, že to byl on. Ale dělal, že mě nezná. A pak také moje dcera Zoé od něj dostala několik dopisů. Byly psané jeho rukou.“

„Máte ještě ty dopisy?“

„Ano, dcera si je schovala…“

„Mohla byste mi je přinést?“

„Mluví v nich o tom, že se mu podařilo tomu krokodýlovi uniknout a že se už uzdravuje. A já jsem z toho usoudila, že tedy není mrtvý, že se vrátil a chce mně třeba nahnat strach…“

„Nebo se vás zbavit… A napadá vás nějaký důvod, proč by to chtěl udělat?“

„Víte, já často říkám různé věci, které ani tak vážně nemyslím… Mám hrozně bujnou fantazii.“

„Odpovězte mi na moji otázku.“

Joséphine si mačkala ruce na klíně a cítila, jak jí zase špičky uší celé hoří.

„Myslím, že to bylo někdy v listopadu… Hledala jsem nějaký námět na román, a tak jsem všechny motivy, které se mi připletly do cesty, promýšlela a převracela ze všech stran… Možná i proto mě to napadlo. Říkala jsem si, že by to mohl udělat on, protože Antoine byl slaboch, on sám chtěl za každou cenu uspět, ale nedařilo se mu to. A tak by možná mohl závidět někomu, komu se něco podařilo. Mně v první řadě. Vím, že to co říkám, zní hrozně, ale opravdu jsem tak uvažovala. V dnešní době je strašně těžké být tím, kdo nemá úspěch, komu se nedaří. Okolní svět ho zničí, všichni takovými lidmi pohrdají. A já myslím, že se z takového pocitu může zrodit nenávist a zloba nebo touha po pomstě…“

Komisař si během toho, co mluvila, dělal poznámky.

„Na které lince metra jste ho viděla poprvé?“

„Viděla jsem ho jen jednou. Bylo to na lince č. 6, ale neberte moje slova moc vážně. Možná se mi to jen zdálo. Třeba to nebyl on. Ten, koho jsem viděla, měl na sobě červený rolák a každý, kdo Antoina zná, ví, že něco takového by u něj nepřipadalo v úvahu.“

„A na tomhle vy zakládáte svoje úvahy? Nesnášel červenou, takže to nemohl být on? Vy jste neuvěřitelná, paní Cortèsová!“

„Je to jenom detail, ale sám jste mi před chvílí říkal, že detaily mohou být někdy důležité. Antoine si na některých svých zásadách hodně zakládal…“

„Ovšem jen na některých,“ přerušil ji inspektor Garibaldi. „Mám zde záznamy o několika dost drsných rvačkách, ke kterým se připletl v Mombase. Jedna z nich dokonce skončila smrtí.“

„To není možné, Antoine by nikdy… Vždyť on nedokázal zabít ani mravence!“

„To už nebyl ten stejný muž, kterého jste znávala vy, paní Cortèsová. Lidé, kterým se zbortí všechny sny, dokážou být nebezpeční…“

„Ale jistě ne až do té míry, že by…“

„… že by se vás snažil zabít? Uvažujte: dosáhla jste úspěchu, jemu se naopak nedařilo vůbec a ve všem svém úsilí ztroskotal. Vám zůstaly vaše dcery, vydělala jste spoustu peněz, stala se z vás známá autorka a on se tím pravděpodobně cítil ponížený a pokořený. Mohl tedy začít z toho všeho vinit vás a upnout se ve své zlobě na vaši osobu. Až budete zase příště hledat námět na román, zastavte se tady za mnou. Takových příběhů vám můžu vyprávět stovky!“

„To není možné…“

„Ale ano, možné je všechno a skutečnost v podobných případech ještě v mnoha ohledech předčí všechno, co byste si dokázala vymyslet!“

Na Antoinovu složku sedla velká moucha. Joséphine se na ni dívala a uvažovala: moucha, velká masařka. Živí se odpadky. Sedá na mrtvoly. Cizí neštěstí potřebuje k životu. A co jsem já? Taky tady vyprávím o Antoinově zkáze, jako bych se živila jeho neštěstím. A ještě ke všemu policajtovi. Vždyť jsem vlastně udavačka, pomyslela si a kousla se do rtu.

„Zahájíme po něm pátrání. Sama jste řekla, že by mohl být popuzený a zahořklý vůči ženám, které ho odmítly nebo něčím urazily nebo mu snad dokonce vyhrožovaly, což by mohl být případ slečny de Bassonnièrové, která psala dopisy plné zloby a jedu mnoha lidem…“

„Ale ne!“ vykřikla Joséphine, celá vyděšená. „Nic takového jsem nikdy neřekla!“

„Paní Cortèsová, to, co tady vyšetřujeme, je velký a důležitý případ. Máme co dělat se sériovým vrahem, který naprosto nelítostně zabíjí ženy a jeho metoda se přitom nijak nemění. Pomyslete na tu mladou servírku… Valérii Chignardovou. Bylo jí teprve dvacet let. Přijela do Paříže, aby tady studovala herectví a pracovala v kavárně, aby si mohla platit školné. Měla celý život před sebou a v hlavě spoustu snů. Teď už žádný z nich neuskuteční… Nesmíme zanedbat žádnou stopu. O vašem manželovi máme celý spis, a značně obsáhlý, našli jsme ho v bytě slečny de Bassonnièrové. A kromě toho se zdá, že se váš manžel těsně před tím, než zmizel, zapletl do několika pochybných finančních transakcí… Je proto zapotřebí zjistit, jestli svou smrt jen zinscenoval, nebo zda je skutečně mrtvý.“

„Ale já jsem sem kvůli tomuto vůbec nepřišla,“ vykřikla Joséphine a skoro se rozplakala.

„Uklidněte se, paní Cortèsová. Já jsem přece neřekl, že váš manžel je zločinec. Řekl jsem jen, že zahájíme pátrání mezi lidmi, kteří se potulují v metru… Abychom tuto hypotézu mohli vyloučit, nebo si ji naopak potvrdit. Vám se také uleví, když budete moct tohle hrozné podezření pustit z hlavy. Podezírat vlastního manžela musí být strašné. A to vy jste přece dělala, nebo ne?“

„Nepodezírala jsem ho soustavně, jenom mi to tak blesklo hlavou. V tom je přece velký rozdíl! A nepřišla jsem sem proto, abych tady obviňovala Antoina, ostatně ani nikoho jiného!“

Už nikdy, opravdu nikdy se nebudu plést do věcí, které se mě nebudou týkat! Co mě to jenom popadlo? Cítila jsem se v bezpečí, vzbudil ve mně pocit důvěry, myslela jsem, že můžu říct, co si myslím, a zbavit se tak těch hrozných pochybností, které mě trápí, v tom tedy má ten policajt pravdu, ale rozhodně jsem neměla v úmyslu Antoina udat!

„Podezírala jste ještě někoho, paní Cortèsová?“ zeptal se inspektor laskavým tónem, který ale Joséphine připadal protivně nasládlý.

Na okamžik zaváhala. Vzpomněla si na Lucu, na jeho sklony k násilí, na zásuvku, kterou podle slov domovnice hodil na tu starou paní, a řekla potichu: „Já jsem…“ ale pak se odmlčela. Už nikdy se s ničím žádnému policistovi svěřovat nebude.

„Ne, nikoho. A velice teď lituji toho, že jsem sem vůbec chodila!“

„Berte to tak, že jste pomohla policii a dost možná i spravedlnosti…“

„Nikdy už nic neřeknu. I kdyby se mi ten vrah přišel ze svých činů vyzpovídat a prozradil mi i všechny okolnosti!“

Komisař se mírně usmál a vstal.

„To bych vás pak byl nucen stíhat za napomáhání trestnému činu. Z čehož vás ostatně podezírám už od samého začátku vyšetřování.“

Joséphine na něj zůstala hledět málem s otevřenou pusou. Snad s tím zase nechce začínat nanovo?

„Můžu už odejít?“ zeptala se. Jeho odpověď ji vyvedla z míry a cítila se v rozpacích.

„Ano. A pamatujte si: Nikomu ani slovo! A kdybyste náhodou manžela zase někde zahlédla, pokuste se pak být ve své výpovědi trochu přesnější. Poznamenejte si datum, hodinu, místo a okolnosti. To by nám skutečně pomohlo.“

Joséphine němě přikývla. Celá se třásla. Odešla z místnosti bez rozloučení. Nepodala mu ani ruku.

Když vyšla ven na dvůr, všimla si pana Pinarelliho. Nebyl sám, byl tam s ním ještě jakýsi mladý inspektor v džínách a v tričku Lacoste. Vypadalo to, že si zkouší výpady a chvaty z bojových umění. Joséphine překvapilo, jak je pan Pinarelli obratný a s jakou hbitostí se dokáže pohybovat. Jeho útoky byly tvrdé a naprosto přesné, mladý policista měl co dělat, aby jim dokázal uhnout.

Když ji spatřil, okamžitě toho nechal a zamířil k ní.

„Něco nového?“ zeptal se. Bylo vidět, že ho to velmi zajímá.

„Jen běžná rutina. Ani nevím, proč si mě sem pořád zvou. To už je snad nějaká jejich mánie!“

„Nenechte se mýlit! Ti vědí moc dobře, co dělají. Jsou chytří, dokonce bych řekl prohnaní! Teď se kolem celého případu snaží vytvořit kouřovou clonu. Všechny nás postupně vyslýchají a tahají z nás informace. Tváří se, že nás pozorně poslouchají, ale ve skutečnosti se nás jen snaží nenápadně nasměrovat tam, kde nás chtějí mít!“

A já jsem jim do té léčky padla! Úplně po hlavě. Garibaldi si naoko se zájmem vyslechl tu moji historku o RV, ale pak mě obratně nasměroval na Antoina. Vlastně jsem to byla já, kdo mu všechny ty informace o Antoinovi přinesl až pod nos. Ani si o to nemusel říkat!

„Hezký muž, ten Garibaldi, viďte? Mezi kolegy má prý pověst lamače ženských srdcí. Pěkný lišák! Napřed vás znejistí, naznačí vám, že vás podezírá, přivede vás do úzkých a pak vám zasadí ránu ze zálohy. Jako v krav maga! Znáte tenhle způsob boje?“

„Ne, neznám.“

„Právě jsem některé chvaty ukazoval tady panu inspektorovi. Je to systém sebeobrany, který vypracovala izraelská armáda. Není to sport, ale příprava na boj zblízka na život a na smrt. Jde o to bleskurychle udeřit a protivníka zabít. Útočí se přesně na citlivá a zranitelná místa, jako jsou třeba genitálie…“

Oči se mu přitom podivně zaleskly.

Joséphine si vzpomněla, jak se tehdy napřáhl na Iphigénii. A jak ji tvrdě udeřil, když proti tomu chtěla zasáhnout, i jakou rychlostí pak vyběhl nahoru po schodech. O tom jsem mohla říct inspektoru Garibaldimu. Hned by měl další stopu. Je nejvyšší čas, abych šla odtud rychle pryč! Vidím vrahy všude, kam se podívám.

Když konečně vyšla na ulici, zvedla hlavu a zadívala se na katedrálu Notre-Dame. Zůstala tam dlouho stát a prohlížela si fasádu. Pak se zamračila, když uviděla autobusy, které přijely až ke katedrále a vyložily zde několik výprav turistů. Tohle místo už nemá nic společného s náboženstvím, tiché usebrání v modlitbě je tady zhola vyloučené. Stala se z něj turistická atrakce jako Lido nebo Moulin-Rouge.

Podívala se na hodinky. Strávila na policii plné dvě hodiny. Za celou tu dobu si ani jednou nevzpomněla na Philippa.

Žabák byl služebně v Londýně a zavolal Philippovi, že by se s ním rád sešel na oběd. Vybral restauraci Claridge a teď seděl proti Philippovi u stolu a pečlivě upraveným nehtem kreslil na bílém plátěném ubrusu různě dlouhé čáry.

„Víš, co dneska všechny ženský chtějí? Prachy. A tečka. Já, i když nejsem žádnej super krasavec, můžu mít kdykoli v posteli kteroukoli, stačí na ni prstem ukázat. Zrovna nedávno, když jsem byl kdesi na koktejlu, mi zavolala jedna, která mě o pár dnů dřív dala košem. Ano, můžeš mi věřit, vážně je to tak. Zřejmě si nějak zjistila, kolik mám peněz, a málem se přede mnou plazila po kolenou. Nemusím ti říkat, že jsem jí to dal vyžrat! Přál bych ti vidět, co jsem jí provedl!“

„To si dokážu představit,“ řekl Philippe klidně, ale pevně.

„Přinutil jsem ji dělat skutečně dost hnusný věci a představ si, že ona to spolkla… A když říkám: ‚spolkla‘, tak víš, co tím myslím…“

Philippe ho pohybem ruky zarazil. Žabáka to zjevně zklamalo. Nervózně poklepával prsty na ubrus.

„Jsou to všechno jenom blbý krávy… Můžu ti říct, že mi jsou úplně… Že je jenom ojíždím.

„A to ti není ani trochu blbý?“

„Vůbec ne. Vracím jim, co jim patří. A ještě s úroky! Kde je, sakra, ten pinkl? To na nás zapomněl nebo co?“

Podíval se na hodinky, velké zlaté Rolexky, a významně na ně poklepal.

„Opravdu elegantní,“ poznamenal Philippe.

„Prachy jsou stejně nejlepší afrodiziakum. O tom není řeč. Nemusíš ani pohnout malíčkem a rovnou si před tebou lehají na zem. A co ty a sex? Jak jsi na tom?“

„Not your business.“

„Nikdy jsem nepochopil, jak ty to máš. Vždycky jsi mohl mít každou, na kterou ses podíval, ale nikdy jsi toho nevyužil. Co to vlastně pořád hledáš? Poklad na konci duhy? Mně to klidně můžeš říct.“

Přišel číšník, přinesl jim jídlo a začal podrobně a s velkým zaujetím vyjmenovávat jednotlivé ingredience, které kuchař použil při přípravě. Žabák ho hrubě přerušil a odeslal pryč. Číšník zaraženě odešel.

„Řekněme, že mi to takhle vyhovuje…“

„A v byznysu právě tak. Nikdy jsem nepochopil, proč jsi z toho takhle vycouval. Když uvážím, co prachů jsi vydělával a kolik jsi jich ještě mohl vydělat!“

„Což ostatně pořád ještě dělám,“ poznamenal Philippe a prohlížel si mořský jazyk na mlynářský způsob, který si objednal.

Teď mi oznámí, že by rád, abych omezil svou účast na činnosti firmy, nebo že na příštím zasedání správní rady hodlá navrhnout, aby mě ve funkci předsedy nahradil někdo jiný. To bude ostatně ten důvod, proč mě dnes pozval na oběd. Žádný jiný totiž nevidím. Tak mu to usnadním, aspoň s tím už konečně skoncuju.

„Stejně tě nechápu! Máš nejhezčí ženu v Paříži a klidně ji opustíš! Dostaneš se k fantastické zakázce za miliony a necháš ji plavat! O co ti vlastně jde?“

„Vždyť jsem ti to už řekl. Jsem takhle spokojenej.“

„Ale jak dlouho to takhle chceš vydržet? Mysli trochu!“

„A proč? Aby ze mě byla stejná svině, jako jsi ty? Nevidím důvod.“

„S tímhle se jdi vycpat, Philippe!“ odpověděl mu Žabák s plnou pusou.

„Tak změňme téma. Mě už tyhle hovory vážně otravují. Něco ti řeknu, Raoule. Ty máš neskutečný talent zničit na míle daleko kolem sebe všechno hezký. Kdyby tě někdo zavřel do místnosti, kde by nebylo nic, jenom Rembrandtův obraz na stěně, tak za čtyři hodiny, až by pro tebe přišli, by tam zbylo jenom bílé plátno a pár hřebíků.“

„Tak to pozor! Abych si to nechtěl vyložit špatně!“ řekl Žabák nahlas a namířil na něj špičku nože.

„A změnilo by to něco? Ty mi nemůžeš nahnat strach. Já tvoje prachy nepotřebuju, ostatně jsi je vydělal jenom díky mně. Vybral jsem si tě sám, abys pokračoval v tom, co jsem začal, a dál to rozvíjel. Jediný, co jsem neodhadl, bylo to, že jsi tak oplzlej, jinak bych si to byl rozmyslel… Jenomže lidé jako ty se umí výborně přetvařovat. A tobě to konec konců taky moc dobře šlo.“

„No jo. Jenomže teď už jsem se pojistil, chápeš? Nebudu už skákat, jak ty pískáš! A vůbec, chtěl jsem ti říct…“

Už je to tady. Konečně se blížíme k podstatě věci. Překážím mu v dalším rozletu. Chce se mě zbavit.

„Mám v úmyslu ucházet se o tvou ženu.“

„Iris?“ Philippe jen překvapeně polkl. Tohle nečekal.

„Máš snad ještě nějakou jinou?“

Philippe zavrtěl hlavou.

„Tak tedy je na trhu, nebo ne?“

„Dá se to tak říct.“

„A když je teď volně obchodovatelná, tak na něm rozhodně dlouho nezůstane. Takže na ni vyhlašuju veřejnou nabídku a přijde mi sportovní ti o tom říct. Nevadí ti to nějak?“

„Dělej si, co chceš. Jsme v rozvodovém řízení.“

Raoul se zatvářil zklamaně. Nedokázal skrýt svoje zklamání. Jako by velká část Irisina půvabu pro něj spočívala v tom, že na ní Philippovi pořád ještě záleží.

„Je to pár dnů, co jsem jí večer zavolal. Pozval jsem ji na večeři a souhlasila. Rezervoval jsem tedy stůl v hotelu Ritz.“

„To už tedy klesla hodně hluboko,“ utrousil Philippe a ukrojil si kousek mořského jazyka.

„Nebo potřebuje peníze. Není už nejmladší, jak víš. Takže možná trochu slevila ze svých požadavků. Mám tedy jistou šanci. Každopádně mám v úmyslu se znovu oženit. V byznysu to má svou váhu a Iris je rozhodně nejlepší volba.“

„Takže ty si ji míníš vzít?“

„Jasně. S prstenem, svatební smlouvou a se všema těmahle věcma… No, děti mít sice nebudeme, ale to je mi jedno. Dvě už stejně mám. A když uvážím, jaká je s tím otrava…“

Vzal si sklenku a lokl si vína. Bylo to Château Pétrus z oblasti Pomerol, jedno z nejvíce hodnocených a nejdražších vín na světě. Odborně ho poválel na jazyku a pak znalecky pokýval hlavou.

„Není špatné. Když uvážím jeho cenu, tak bych řekl… Tak co, dáš mi svolení? Mám volnou cestu?“

„Naprosto. Úplnou dálnici. Ale být tebou, nebyl bych si tak jistý úspěchem. Na prvním sjezdu by ti mohla zmizet.“

„Za pokus nic nedám. A Iris je přece jenom výstavní kus. Sňatek s ní mi určitě zvýší společenskou prestiž.“

Nehezky se rozesmál, až se z toho rozkašlal. Zaskočil mu kousek pečiva. Ulomil si kus bagety a pečlivě si ji namazal máslem. Už teď byl tlustý až až, ale zjevně si s tím starost nedělal a spokojeně pracoval na další pneumatice.

„Můžu se tě na něco zeptat, Raoule?“

„Jistě, jen do toho. Ptej se!“

„Byls ty vůbec někdy zamilovaný? Myslím ale doopravdy.“

„Jednou jo,“ odpověděl Raoul a otřel si prsty do sněhobílého ubrusu.

Jeho pohled náhle posmutněl a pravým víčkem mu začal pocukávat nervózní tik. Philippa to překvapilo a řekl si, že přece jen to s ním zřejmě nebude tak beznadějné, jak by se na první pohled mohlo zdát. Tohle hovado má kupodivu taky srdce, i když na to nevypadá. A zřejmě si zažil svoje.

„A zažils taky nějaké zklamání?“

„Jo, právě tehdy. Málem mě to zabilo. Řeknu ti, že jsem se vůbec nemohl poznat.“

„A jak dlouho to trvalo?“

„Asi tři měsíce. Zhubl jsem tehdy šest kilo! Až mě pak kámoši vzali do baru, no, byl to takovej trochu speciálnější podnik, chápeš, co myslím. Dal jsem si tam čtyři čísla po sobě. Prostě jsem si objednal čtyři největší rajdy v podniku pěkně jednu po druhé. A bylo po prdeli! Ale řeknu ti, že na ty tři měsíce si pamatuju velice dobře…“

Položil si ruku na srdce a ušklíbl se jako starý klaun. Philippe měl chuť se nahlas rozesmát, ale ovládl se.

„Tak to by ses měl mít s Iris na pozoru. Je to ledová královna.“

Raoul si odsunul židli a ukázal tlustou nohu nacpanou v elegantní botě značky Tod´s.

„Žádnej strach! V tomhle já chodit umím. Takže mám tvoje požehnání? Neudělá nám to bordel v našich obchodních vztazích?“

„Pro mě je to causa termina.“

Philippa samotného překvapilo, že ve vztahu k Iris použil takový výraz.

Domů se vrátil pěšky. Od té doby, co žil v Londýně, mnohem míň používal dopravní prostředky. Byla to jediná možnost, jak toto město dobře poznat. „Rozdíl mezi Londýnem a Paříží spočívá v tom, že Paříž je určena pro cizince, zatímco Londýn pro Angličany. Angličané si Londýn postavili pro sebe, Francouzi chtěli, aby tam jezdili a žili lidé z celého světa,“ prohlásil prý Ralph Emerson. Kdo se chce v Londýně naučit dobře orientovat, musí ho mít prochozený.

Je to k nevíře, že s tímhle člověkem jsem kdysi mohl pracovat! Dokonce jsem si ho vybral mezi mnoha kandidáty na tu pozici! Strávil jsem s ním spoustu večerů nad přípravou materiálů pro případy, kterými jsme se zabývali, cestoval jsem s ním letadlem, pil, jedl, pamatuji se, že jsme jednou společně komentovali příliš krátké šaty jakési letušky, dokonce jsme kdysi v Riu spali v jednom pokoji, když byl hotel plný a druhý pokoj už prostě neměli. Nosil černé slipy, které si kupoval v balení po pěti kusech v obchodním domě, kam dřív chodil nakupovat, než ho opustila žena. Philippe si na ni matně pamatoval, byla to docela hezká brunetka s dlouhými vlasy. A teď si chce troufnout na Iris? To si tedy fandí!

Zastavil se u stánku s novinami a koupil si Le Monde a The Independent. Vydal se po Brook Street, minul krásné bílé domy na Grosvenor Square, pomyslel na Ságu rodu Forsythů a na televizní seriál Upstairs, Downstairs, zabočil do Park Lane a vešel do Hyde Parku. Na trávě tam polehávaly dvojice milenců v objetí, někteří dokonce spali, děti hrály kriket, dívky na lehátkách si vyhrnuly džínsy a opalovaly si nohy. Starý pán v bílém obleku se zastavil uprostřed trávníku a četl si noviny. Po cestičkách jezdili kluci na skatech a předháněli se, kdo dokáže předjet nějakého běžce co nejtěsněji, až se ho skoro dotkne. Rozhodl se, že půjde až k Serpentině a pak si zajde do hotelu Bayswater. Nebo si lehne na trávník a dočte knihu, co měl s sebou, Světlo ženy od Romaina Garyho. Měl jsem z ní nějaký úryvek přečíst Raoulovi, třeba ten, jak říká: „Nevím, co je ženskost a v čem spočívá. Možná je to jen způsob, jak být mužem.“ A říct mu, že správný muž nefackuje ženy a nechodí do bordelu. Děsí mě, že jsem se s ním dřív dokázal smát. I pouhé pomyšlení na to, jaký jsem býval, se mi dnes úplně hnusí. Vím, jaký bych asi chtěl být, ale zatím netuším, jestli se mi to vůbec podaří. Každý den se zbavuju nějaké části svého starého já. Zatím jen trpělivě čekám, až se ta proměna uskuteční celá, jako někdo, kdo si koupí nové oblečení a ví, že si na ně bude muset nejdřív trochu zvyknout, aby se v něm mohl cítit dobře a pohodlně.

Od Joséphinina odjezdu uběhlo už osmnáct dnů, ale Philippe vůbec nic nepodnikl. Co by ale vůbec měl po osmnácti dnech říct ženě, která za ním přijela z takové dálky, aby ho vzala za ruku a zcela bezelstně a bez jediného náznaku vypočítavosti se mu oddala? Že ho ta přemíra citu zaskočila? A že teď neví, co dělat? Řekl si, že nikdy nebude mít dost místa v srdci, aby dokázal přijmout všechen cit, který se mu Joséphine zjevně rozhodla dát. Musí teprve vymyslet ta správná slova a věty, které by jí řekl, i sliby, které by jí mohl dát. Potřeboval si pro ten cit teprve udělat místo, nějak se zařídit, aby ho vůbec od ní dokázal přijmout a pořídit si něco, kam by ho mohl uložit. Snad by měl nejdřív někde na nádraží objednat přepravu celého toho kontingentu a potom ho nějak utřídit, aby se v něm vůbec dokázal vyznat. Jeho srdce mu zatím připadalo jako snad dostatečně velká, ale zatím úplně nezařízená a prázdná místnost.

Neměla odjíždět. Její slova a gesta by mi pomohla tu prázdnou prostoru zaplnit a zabydlet. Byl bych jí pošeptal, že na mě nesmí spěchat, že ve všem, co se týká citů, jsem teprve začátečník. Políbit ji na nádraží nebo tehdy o Vánocích v kuchyni u trouby nebylo těžké, to jsem mohl improvizovat. Ale teď, když jsou všechny možnosti jakoby otevřené, je to jiné. A já náhle nevím, co dělat. Nevím si s tím rady.

A tak nechal uběhnout jeden den, pak dva, tři… Až jich nakonec bylo osmnáct.

A možná nechá uběhnout i další. Devatenáctý, dvacátý i jednadvacátý…

Pak měsíc… Dva, tři, šest. Celý rok.

To už ale bude pozdě. Za tu dobu se oba proměníme do kusů kamene. Ale jak jí mám vysvětlit, že zatím nevím, kdo vlastně jsem? Odjel jsem z Paříže a přestěhoval se do Londýna, změnil jsem zemi, kde žiju, opustil jsem ženu i svoje zaměstnání. Měl bych si snad změnit ještě i jméno? Už ani nevím, kdo jsem. Vlastně o sobě nic nevím.

Vím ale, jaký být nechci a co už dál nechci dělat.

Když se vracel z Documenty, zažil zvláštní situaci. Letěl letadlem, první třídou, seděl na svém místě zabraný do výstavního katalogu, prohlížel si znovu fotografie děl, která si tam koupil, a dělal si u nich malé značky tužkou. Uvažoval, že se zřejmě bude muset přestěhovat, aby měl dost místa a mohl si rozvěsit na stěny své oblíbené kousky. Ale kam? Má zůstat v Londýně nebo se vrátit do Paříže? A sám nebo s ní? Když vtom se vedle jeho sedadla objevila neznámá vysoká, krásná a elegantní žena a zeptala se ho, jestli si k němu může přisednout. Zadíval se na její dlouhé kaštanové vlasy, kočičí oči, zaregistroval dokonale souměrný úsměv, tři masivní zlaté náramky na pravé ruce, hodinky Chanel na levém zápěstí i tašku Dior. Pomyslel si: Vida, existují tedy i zdařilé kopie Iris. Žena se na něj zářivě usmála a řekla: „Jsme tady v první třídě jen dva, zdá se mi hloupé, abychom obědvali každý sám a dívali se na sebe přes uličku.“ Hloupé! To slovo mu okamžitě připomnělo Iris, která ho velice ráda a často používala. To je tak hloupé, říkávala. Podívej se na toho muže. Takový hlupák! Žena si mezitím položila svůj podnos na stoleček a chystala se přisednout si, když Philippe zaslechl svůj vlastní hlas, jak říká: „Jste laskavá, ale já se raději naobědvám sám.“ A v duchu dodal: Protože vím, s kým mám tu čest. Jste krásná, inteligentní, jistě rozvedená, bydlíte v elegantní čtvrti, máte dvě nebo tři děti, které studují na dobrých školách, a vy si jen vždycky v pololetí roztržitě prohlédnete jejich známky na vysvědčení, trávíte celé hodiny u telefonu nebo chozením po obchodech a hledáte muže s dostatečnými příjmy, které by příhodně nahradily kreditní karty, k nimž vám váš bývalý manžel omezil přístup. Já už ale pro nikoho nemíním být chodící kreditkou. Chci být trubadúrem, alchymistou, válečníkem, banditou, kovářem nebo žencem! Chci se hnát se zablácenými botami na koni do bitvy, chci snít a být obklopen poezií a krásou! A i když na to možná nevypadám, tak právě píšu báseň pro ženu, kterou mám rád a kterou ztratím, když si nepospíším. Není tak elegantní jako vy, je schopná klidně běhat bosá v kalužích, uklouznout na pomeranči a spadnout po hlavě ze schodů, ale dokázala najít tajná dvířka k mému srdci a otevřít je. A já už je nikdy nechci zavřít.

V tu chvíli by si byl nejraději oblékl na ramena padák a skočil z letadla rovnou Joséphine k nohám. Irisina kopie si ho změřila ledovým pohledem a znechuceně se vrátila na svoje místo.

Když přistáli v Londýně, nasadila si velké černé brýle a ani už o něj nezavadila pohledem.

Ale on si padák na záda nenavlékl.

Po trávě se k němu dokutálel fotbalový míč. Philippa to překvapilo a vytrhlo z jeho vzpomínek. Kopl ho zpátky malému rozcuchanému klukovi, který tam stál a díval se na něho. Zkušeně balon stopl, děkovně na něj mávl jako velký fotbalista a zavolal: „Well done!“

Well done, hochu, řekl si Philippe, sedl si na trávník a otevřel Le Monde. Budu mít kalhoty na zadku zelené, ale co! Nalistoval poslední stránky, aby si v kulturní rubrice přečetl recenzi na přehlídku umění Dokumenta. Autor článku popisoval projekt čínského konceptuálního umělce Ai Weiweie, který do Kasselu pozval tisícovku svých krajanů, kteří tam dorazili přímo z Číny a měli za úkol vyfotografovat to, co je v západním světě zaujme. Ai Weiwei teď jejich fotografie zamýšlí použít pro další výtvarný projekt. To jméno bylo Philippovi nějak povědomé. Pan Wei! Tak se přece jmenoval Antoinův šéf v Keni. Antoine mu krátce před svou smrtí napsal. Zřejmě cítil potřebu si trochu postěžovat. V dopise obviňoval Mylène, psal, že je potřeba mít se před ní na pozoru, že je falešná a hraje to na dvě strany. Posteskl si, že ho všechny ženy zradily. Joséphine, Mylène i jeho dcera Hortense. „Napřed nás úplně zničí a pak nás v tom nechají, ať si poradíme, jak chceme.“ Ženy pro něho byly moc silné a život až příliš tvrdý.

Vrátím se domů a budu pracovat na případu Labonal, řekl si Philippe. Kauzou tohoto výrobce se zabýval už delší dobu. Moc si ty ponožky oblíbil. Padly na nohu jako ulité a byly velice pohodlné. Z jemné pružné bavlny, nikde neškrábaly ani netáhly a v pračce se vůbec nesepraly. Měl bych je poslat Joséphine. Taková kytice z luxusních ponožek by byl docela originální a vtipný dárek, zároveň bych tím dobře vyjádřil, co cítím: Myslím na tebe, ale pokud jde o city, teprve se učím. Zatím našlapuju jen tak opatrně po špičkách. Aby mě nebylo slyšet. Usmál se. Nakonec proč ne? Třeba by ji to pobavilo. Oblékla by si světle modré nebo růžové ponožky a chodila by v nich doma po bytě. Řekla by si: Nezapomněl na mě! Možná to, že mě spojuje s nohou, není zrovna elegantní, ale má mě rád! S ředitelem společnosti Labonal se Philippe časem spřátelil. Jeho práce si považoval. Oceňoval odhodlání, s jakým bojoval o udržení kvality svých výrobků i o dobré jméno firmy. Philippe mu v jeho úsilí udržet si vysokou laťku a přežít v ostré světové konkurenci občas pomáhal. Dominique Malfait podnikl řadu cest do Číny, mnohokrát byl v Pekingu, Cantonu, Šanghaji… Kdo ví? Možná tam někde mohl potkat i Mylène. Vyvážel totiž své ponožky paradoxně hlavně do Číny. Místní zbohatlíci po nich byli celí diví. Ve Francii prodával ponožky mimo obchodní síť. Přišel na vynikající nápad, který se ukázal jako ohromně úspěšný. Jezdil s ponožkami za svými klienty domů. Jasně červená firemní auta s obrázkem žlutého pantera chystajícího se ke skoku brázdila silnice po celé Francii. Zastavovala se na tržištích, na náměstí i návsi v malých vesnicích. Tenhle člověk umí bojovat. Nestěžuje si věčně na všechno možné jako Antoine. Když se mu něco nedaří, vyhrne si rukávy a vymýšlí nové obchodní strategie. I já bych měl vymyslet nějaký plán, jak to s Joséphine urovnat.

Složil Le Monde a vytáhl z kapsy knížku Romaina Garyho. Otevřel ji namátkou a přečetl nahlas první větu, na kterou mu padl zrak: „Láska je jediné bohatství na světě, které roste tím víc, čím marnotratněji z něj rozdáváme lidem kolem sebe. Čím víc lásky rozdáme, tím víc nám jí taky zůstává.“

„Mami, co plánuješ letos na prázdniny?“ zeptala se Zoé a hodila Du Guesclinovi klacek. Pes za ním radostně vyrazil.

„No jo vlastně, ony jsou teď prázdniny!“ řekla Joséphine s nepřítomným výrazem. Očima sledovala Du Guesclina, který se k nim už vracel s klackem v hubě. Skoro to vypadalo, že si tu skutečnost uvědomila až teď.

Doopravdy na prázdniny úplně zapomněla. Neustále se ve vzpomínkách vracela ke svému rozhovoru s inspektorem Garibaldim. Nechala jsem se napálit. Udala jsem Antoina policii. Ještě štěstí, že jsem se nezmínila o Lucovi. To už by pak byla ta řada kompletní: Antoine, Luca, Lefloc-Pignel, Van den Brock! Byla jí hanba.

„Co je, mami? Ty jsi dneska nějak mimo!“ Zoé hlasitě pochválila Du Guesclaina, který přiběhl a položil jí klacek k nohám. „Vidělas, jak jsem ho vycvičila? Ještě před týdnem by nic podobného nedokázal.“

„A co bys tak ráda podnikla?“

„Nevím. Všechny moje kamarádky už někam odjely…“

„A co Gaétan? Ten už je taky pryč?“

„Ten vyráží zítra. Na Belle-Île. Jedou celá rodina.“

„A to tě ani dneska nepozval k nim? Když je to váš poslední večer?“

„Jeho otec vůbec netuší, že spolu chodíme,“ řekla Zoé. „Gaétan mu to tají. Večer, když chce jít ven, tak jde do kuchyně a odtud seběhne po zadním schodišti rovnou do sklepa. Říká, že kdyby ho otec jednou načapal, že by to byl jeho konec! Total dead!“

„A co jeho matka? Nikdy ses o ní ještě nezmínila.“

„Je hrozně nervózní. Pořád se škrábe na předloktí a polyká nějaké pilulky. Gaétan říká, že je to kvůli tomu miminku, co jim umřelo. Víš, někdo ho srazil autem na parkovišti, když bylo ještě v kočárku. Říká, že to převrátilo život celé jejich rodiny úplně naruby…“

„A jak to ví? Vždyť přece ještě nebyl na světě?“

„Vyprávěla mu to babička… Říkala prý, že dřív byli jeho rodiče moc šťastní, že se všemu smáli, vodili se za ruce a pořád se jen líbali… A že když jim potom umřelo to miminko, tak se otec ze dne na den úplně změnil. Dočista se zbláznil. Já tomu rozumím, mami. Někdy se v noci vzbudím, otevřu oči do tmy a mám hrozný strach. Představím si tatínka v té krokodýlí tlamě a nejradši bych se rozkřičela na celé kolo. Zatím jsem to vždycky ustála a nic takového jsem neudělala, ale vím, že od toho nejsem daleko, je to vždycky jenom tak tak…“

Joséphine dcerku objala kolem ramen.

„Nesmíš na to myslet…“

„Hortense mi řekla, že je potřeba postavit se k takovým věcem čelem, podívat se na ně zpříma, a ony tím pádem ztratí všechnu moc a přestanou mě děsit.“

„Jenomže víš, to, co platí pro Hortense, nemusí ještě nutně platit pro tebe.“

„Myslíš? Protože mě ta představa hrozně děsí a nechci si ji přehrávat před očima a už vůbec se na ni nějak zpříma dívat. Spíš se ji snažím ze všech sil zaplašit…“

„Zkus nemyslet na to, jak tatínek zemřel, ale spíš se snaž připomenout si, jaký býval, dokud žil. Můžeš si s ním povídat, jako by tady byl s tebou, a říct mu, že mu posíláš pusu… Uvidíš, že se tak toho strachu líp zbavíš.“

„A co ty prázdniny, mami? Co teda budem dělat?“

Hortense právě končila týdenní stáž u Jean-Paula Gaultiera a hned potom měla odjet do Chorvatska. Takže Zoé tady zůstane sama, uvažovala Joséphine. Rychle přemýšlela, co by se dalo podniknout.

„A co kdybychom jely k Iris do Deauville? Mohly bychom se jí zeptat, jestli si můžeme půjčit jejich dům. Ona nikam nejede, zůstává tady v Paříži.“

Zoé se trochu ušklíbla.

„Já to v Deauville nemám ráda. Jsou tam jenom samí bohatí snobi, co se furt jeden před druhým camrají…“

„Jak to mluvíš, Zoé?“

„Ale vždyť je to pravda, mami! Je to tam samý parkoviště, drahej obchod a davy lidí, kam se podíváš!“

Du Guesclin klusal vedle ní. Klacek si nesl v hubě a čekal, až si s ním Zoé zase začne hrát.

„Alexandr mi poslal mail. Psal, že jede na týden do Irska na jezdecký kurz. Prý tam ještě mají volná místa. To by se mi hrozně líbilo… Něco takovýho jsem si vždycky přála.“

„Vidíš, to je dobrý nápad! Tak mu napiš a řekni mu, že bys jela s ním. A zeptej se ho, kolik to bude stát. Nechci, aby to za tebe platil Philippe.“

Zoé hodila Du Guesclinovi jeho klacek, ale Joséphine viděla, že je nějak bez nálady. Špičkou boty ryla do písku jakési čáry.

„Co je s tebou, Zoé? Řekla jsem něco, co se ti nelíbí?“

Zoé se chvíli upřeně dívala na zem a pak řekla:

„A proč Philippovi nezavoláš sama? Já moc dobře vím, že jsi byla v Londýně a že ses tam s ním viděla…“

Joséphine ji uchopila za ramena a řekla jí:

„Takže ty si myslíš, že ti lžu?“

„Ano,“ řekla Zoé. Oči měla stále ještě sklopené. Vypadalo to, že se na matku nechce podívat.

„Tak já ti řeknu přesně, co se stalo, ano?“

„Nelíbí se mi, když mi lžeš…“

„To je možné, ale dospělí někdy nemůžou svým dětem říct úplně všechno. Jsem tvoje maminka a ne kamarádka…“

Zoé pokrčila rameny.

„Chci, abychom si o tom spolu promluvily. Je to důležité,“ řekla Joséphine naléhavě. „Ostatně ty mi taky neříkáš o všem, co s Gaétanem děláš. A já se tě na to neptám. Důvěřuju ti.“

„No tak cos mi to chtěla říct?“ řekla Zoé netrpělivě.

„Skutečně jsem se v Londýně s Philippem viděla. Sešli jsme se na večeři a dlouho jsme si pak ještě povídali a…“

„A to je všechno?“ zeptala se Zoé a trochu spiklenecky se usmála.

„To se tě netýká,“ vysoukala ze sebe Joséphine.

„Já jsem ti jen chtěla říct, že jestli plánujete, že se vezmete, tak já proti tomu nic nemám. Hodně jsem o tom přemýšlela a myslím, že to chápu.“

Zatvářila se vážně a dodala:

„Od té doby, co chodím s Gaétanem, už teď mnoha věcem líp rozumím…“

Joséphine se usmála a řekla:

„Takže taky chápeš, že je to všechno hrozně složité. Philippe je ještě pořád ženatý s Iris a na to se nedá jen tak snadno zapomenout…“

„Ale Iris si s tím starost nedělá, ta na to zapomíná snadno,“ podotkla Zoé.

„Ano, ale to je její problém. Takže, abychom se vrátily k těm prázdninám, bylo by přece jenom lepší, kdybys všechny podrobnosti domluvila s Alexandrem ty, a já pak zařídím ty praktické věci. Zaplatím kurz a zavezu tě na vlak do Londýna…“

„A ty s Philippem nechceš mluvit? Vy jste se pohádali?“

„Ne. Ale byla bych radši, kdybych s ním teď mluvit nemusela. Pořád říkáš, že už jsi velká, tak tohle je právě jedna taková příležitost, kdy to můžeš dokázat.“

„Tak jo,“ řekla Zoé.

Joséphine jí chtěla podat ruku, aby tím zpečetily svoji domluvu. Zoé ale zaváhala. Viditelně se jí nechtělo mamince ruku podat. Joséphine to zarazilo.

„Ty mi nechceš stisknout ruku?“ zeptala se.

„Ne, to není proto…“

„Zoé, co je s tebou? Řekni mi to. Víš přece, že přede mnou nemusíš nic tajit…“

Zoé odvrátila hlavu a nic na to neodpověděla. Joséphine si okamžitě představila to nejhorší: pořezala si ruku, chtěla se nějak poškodit. Pokusila se podřezat si žíly, chtěla se vším skoncovat a zabít se, aby se zbavila té příšerné představy svého otce v krokodýlí tlamě.

„Zoé, okamžitě mi ukaž ruce!“

„Neukážu. To není tvoje věc.“

Joséphine jí násilím vyškubla ruce z kapes džínsů a pozorně si je prohlédla. A rozesmála se. Hrozně se jí ulevilo. Pod spodním kloubem na levém palci měla Zoé černou propiskou a velkými písmeny napsaná tato slova: GAÉTAN MILUJE ZOÉ A NIKDY NA NI NEZAPOMENE.

„Vždyť je to moc hezký! Proč jsi mi to nechtěla ukázat?“

„Protože je to naše tajemství…“

„Já myslím, že bys to naopak měla ukazovat a vystavovat lidem na oči… Protože se ti to bohužel brzy smaže.“

„Nesmaže. Já jsem se totiž rozhodla, že si ta místa, kam mi něco napsal, vůbec nebudu umývat!“

„Takže on ti těch nápisů udělal víc?“

„Jo.“

Ukázala mamince levou loketní jamku, pravý kotník a místo kousek pod pupíkem.

„Mně to připadá hrozně hezký!“ řekla Joséphine a musela se přitom smát.

„Mami, nesměj se, to je hrozně vážná věc! Když o něm mluvím, je mi hned do zpěvu.“

„Já vím, Zoé. Láska je ta nejlepší věc na světě. Člověk má pocit, jako by tančil valčík a skoro se přitom vznášel nad zemí.“

Okamžitě však začala litovat, že ta slova vůbec řekla. Rázem se totiž v duchu ocitla zpátky v hotelovém pokoji a vzpomněla si, jak ji Philippe vzal do náruče a začal se s ní točit v rytmu valčíku. Raz dva tři, raz dva tři, báječně tančíte, slečno, bydlíte ještě u rodičů? Pak ji odnesl na postel, lehl si vedle ní a pomalu ji líbal, nejdříve na krk, pak teprve na ústa. Nespěchal, užíval si tu chvíli… Taky umíte báječně líbat, slečno… Prudce zatoužila být mu co nejblíž. Cítit jeho vůni, dotek jeho rukou na svém těle. Vášnivě se k němu přimkla. Nechtěla myslet na to, co bylo a co bude. Celá se ponořila do přítomného okamžiku. Smutně si povzdechla, sklonila se a pohladila Du Guesclina, aby si Zoé nevšimla, že má v očích slzy.

Iris probudilo zvonění telefonu. Nebyl to však Hervé. Jeho vyzvánění by byla hned rozeznala. Otevřela jedno oko a podívala se na hodinky. Bylo deset hodin ráno. Večer si vzala dvě tabletky Stilnoxu. Měla pocit, jako by měla pusu plnou sádry. Nahmatala telefon a hovor přijala. Ze sluchátka se ozval silný autoritativní mužský hlas.

„To je Iris? Iris Dupinová?“

„Ano…“ řekla váhavě a oddálila telefon co nejvíc od ucha.

„To jsem já, Raoul!“

Žabák! A v deset hodin ráno! Nejasně si vybavila, že ji minulý týden pozval na večeři a že mu na to řekla… Co vlastně jsem mu to řekla? Bylo to večer, předtím toho dost vypila, a tak si na ten rozhovor vzpomínala jenom dost matně.

„Volám, abychom si potvrdili tu večeři v Ritzu… Nezapomněla jste na ni, doufám?“

Takže jsem mu to tehdy slíbila!

„Ne ne…“ řekla a trochu se přitom zajíkla.

„Tak tedy v pátek, ve 20.30 hod. Rezervace je na moje jméno.“

Jak on se jenom jmenuje? Philippe mu vždycky říkal Žabák, jak ale bylo to jeho příjmení?

„Vyhovuje vám to, nebo byste raději šla někam jinam? Někam, kde bychom měli víc… Víc klidu?“

„Ne, takhle je to v pořádku.“

„Na první schůzku mi to připadá jako vhodné místo. Výborně tam vaří, obsluha je prvotřídní a prostředí velmi příjemné.“

To zní, jako kdyby mi četl hodnocení restaurace z průvodce Michelin! Položila si zase hlavu na polštář. Jak jsem se jenom dostala až sem? Musím vážně omezit ty prášky. A alkohol taky. Jenže večery byly nejhorší. Pokaždé ji přepadla pochmurná nálada, spousta planých výčitek a strach, co bude dál. Neměla už ani špetku naděje. A jediný způsob, jak všechny ty obavy trochu ukolébat a přehlušit vnitřní hlas, který jí bez ustání našeptával: Jsi stará, a navíc sama, a čas ti hrozně rychle utíká, bylo dát si skleničku. Případně dvě. Nebo tři. Dívala se na prázdné láhve, které se vršily vedle koše na odpadky v kuchyni pod dřezem, a nevěřícně je očima přepočítávala. Zítra už přestanu. Zítra už budu pít jen vodu. Nebo maximálně jednu sklenku vína. Jenom na povzbuzení. Ale jenom jednu!

„Tak se na vás moc těším. Na konci týdne budu mít volněji, nebudu muset vstávat tak brzy ráno, takže budeme mít na sebe spoustu času a budeme si moct v klidu promluvit.“

Ale proč bych s ním měla mluvit? A o čem? Iris si v duchu trpce vyčítala, že pozvání přijala. Co mě to jenom napadlo?

„Povíš mi o všech svých starostech a můžeš se spolehnout, že ti určitě pomůžu.“

Iris se na posteli posadila, jako by ji bodla vosa, a nevěřícně se zadívala na telefon, který držela v ruce. Slyšela dobře, že jí tyká?

„Taková hezká žena, jako jsi ty, nemůže být přece sama! Však si to všechno řekneme… Ale já možná volám nevhod. Neruším tě vlastně?“

„Ještě jsem nebyla vzhůru,“ řekla Iris rozespalým hlasem.

„Tak si jdi ještě lehnout, Iris. A v pátek nashledanou!“

Znechuceně zaklapla telefon. Pane Bože, řekla si, to už jsem klesla tak hluboko, že si ten Žabák myslí, že by mi mohl dělat nějaké návrhy?

Přetáhla si přikrývku přes hlavu. Tak tedy Žabák mě zve na večeři. To je tedy vrchol úpadku a potupy. Do očí jí vhrkly slzy a rozplakala se. Nijak se jim nebránila, přála si, aby mohla plakat bez ustání tak dlouho, až by je všechny vyplakala a mohla se v tom slaném moři rozplynout a zmizet. Až doposud se mi všechno v životě dařilo až moc snadno, takže jsem se nenaučila překonávat překážky. A teď mi je najednou osud staví do cesty a já nevím, jak si s nimi poradit. To mě ponižuje. A vidím, že to se mnou jde pěkně z kopce. Kdybych bývala měla možnost prožít nějaké trápení a smutek, jistě bych si svého dřívějšího štěstí mnohem víc považovala.

Včera večer, když stála před zrcadlem a odličovala si obličej, si všimla, že jí v dekoltu přibyly další vrásky.

Rozplakala se ještě víc. Který muž mě teď ještě bude chtít? Brzy mi už zbude jenom tenhle Žabák jako pochybné východisko z nouze… Musím přimět Hervého, aby se už rozhodl. Trochu ho popostrčit, aby se konečně vyjádřil.

Dnes v šest hodin večer se s ním měla sejít v jednom baru na Place de la Madelaine. Zítra odveze rodinu na Belle-Île a pak… Pak se vrátí zpátky do Paříže a ona ho konečně bude mít sama pro sebe. Bez přítomnosti jeho ženy a dětí v bytě o patro výš, bez nepříjemného vědomí, že víkend bude trávit s nimi. Nedávno byli na obědě v parku Saint-Cloud, potom se procházeli po cestičkách, dokonce se i spolu schovali před krátkou přeháňkou pod strom. Smála se, zatřepala hlavou, aby ještě víc vynikly její dlouhé vlasy, zaklonila hlavu dozadu a nabídla mu tak své rty… Nepolíbil ji. Na co si to sakra hraje? Už celé tři měsíce se spolu vídají skoro každý den!

Na schůzku přišla na minutu přesně. Hervé nedochvilnost nesnášel. Na jedné z prvních schůzek ho koketně nechala deset nebo patnáct minut čekat, ale pak měla co dělat, aby ho přiměla se vůbec usmát a mluvit na ni. Skutečně trucoval. Iris se pokusila obrátit celou tu věc v žert a řekla mu: „Ale Hervé, vždyť co znamená nějakých pár minut ve srovnání s věčností?“ Naklonila se k němu a jakoby mimoděk se vlasy otřela o jeho tvář. Ucukl, jako by se spálil. „Nejsem pedant, ale mám rád přesnost a řád. Když se večer vrátím domů z práce, očekávám, že mi žena připraví sklenici whisky se třemi kostkami ledu a děti si sednou kolem mě a budou mi vyprávět, co celý den dělaly a jak se měly. To je čas, který mám vyhrazený pouze pro ně a chci toho využít. Pak se navečeříme a v devět hodin už musí být v posteli. Jsem přesvědčený, že to se světem jde čím dál víc z kopce právě proto, že lidé přestali dbát na řád. Já ho hodlám zase obnovit a vrátit mu jeho význam.“ Když ji poprvé přiměl vyslechnout si tento proslov, podívala se na něj a málem se zasmála, protože byla přesvědčená, že to nemůže myslet vážně. Ale brzy pochopila, že nežertuje.

Už na ni čekal. Seděl v hlubokém koženém křesle až vzadu v místnosti, ruce měl založené na prsou. Sedla si vedle něho a mile se na něj usmála.

„Tak už máte sbaleno?“ zeptala se ho škádlivě.

„Ano. Schází už jen můj kufr a ten si sbalím dnes večer, až se vrátím.“

Zeptal se jí, co si dá k pití. Roztržitě mu odpověděla, že sklenku šampaňského. Nemyslela na to, co říká, uvažovala, proč by si měl balit kufr, když přece jede jenom tam a hned se zase vrací?

Nakonec to nevydržela a řekla tu otázku nahlas:

„Vy ale přece kufr nepotřebujete, když tam nebudete zůstávat!“

„Ale ano, budu tam s rodinou dva týdny.“

„Dva týdny?“ vyhrkla Iris zklamaně. „Ale vždyť jste mi říkal…“

„Neříkal jsem vám nic, má drahá. To vy jste si to vyložila tímto způsobem.“

„To není pravda, vy lžete! Řekl jste mi…“

„Nelžu. Řekl jsem vám, že se vrátím dřív než oni, ale neřekl jsem, že tam pojedu jen na otočku.“

Snažila se nedat najevo svoje zklamání a odmlčela se, nechtěla, aby slyšel, že se jí chvěje hlas. Ale to, co řekl, bylo příliš kruté. Vypila sklenku šampaňského na jeden lok a hned si objednala další.

„Moc pijete, Iris.“

„Můžu si dělat, co chci,“ odpověděla mu vztekle. „Lhal jste mi!“

„Nelhal jsem vám. Vymyslela jste si to sama.“

Opravdu se zlobil. Upřeně se na ni díval a ten pohled byl hodně nepříjemný. Připadala si jak malé dítě, které udělalo nějakou pořádnou hloupost a ví, že za to bude potrestané.

„Lhal jste. Jste lhář!“ zakřičela na něho. Nedokázala se ovládnout.

Číšník, který obsluhoval u vedlejšího stolu, se na ni překvapeně podíval. V baru bylo ticho a klid, hosté mluvili polohlasem nebo mlčeli.

„Slíbil jste mi…“

„Neslíbil jsem vám nic. Jestli si to myslíte, tak je to vaše věc. Nenechám se zatahovat do tak pitomé hádky.“

Mluvil ostrým a řezavým tónem. Bylo vidět, že se stáhl do sebe a nemíní už o tom diskutovat. Iris si vzala od číšníka šampaňské, které jí přinesl, a napila se.

„A co myslíte, že teď mám dělat?“

Položila tu otázku jemu, i když byla ve skutečnosti určena jí samotné. Tolik jsem se na ten srpen těšila, představovala jsem si noci, které spolu strávíme, všechny polibky, které si vyměníme, večeře na terase při svíčkách… Myslela jsem si, že to budou takové naše neoficiální líbánky. Předtím, než přijdou ty opravdové. Teď viděla, že z nich zřejmě nebude vůbec nic. Mlčela a čekala, co řekne. Díval se na ni a na tváři se mu objevil lehce pohrdavý úsměv.

„Jste jako dítě, Iris. Jako malá, rozmazlená holčička…“

Měla na jazyku pádnou odpověď. Je mi 47 let a v dekoltu už mám vrásky. Ale včas se zarazila.

„Počkáte na mě, viďte?“ řekl. Znělo to jako rozkaz.

Vydechla: „Ano,“ a vyprázdnila sklenku. Měla snad na výběr?

Marcel se rozhodl odvézt Josiane někam na dovolenou, aby se zotavila. Vybral v katalogu pěkný hotel v přímořském letovisku v Tunisku a teď ležel na písku pod slunečníkem a odpočíval. Josiane slunce milovala, ale on ho rád neměl, a tak, zatímco se opalovala na lehátku, byl raději zalezlý ve stínu a přemýšlel o různých věcech. Vedle něj, chráněný velkou zástěnou proti slunci, seděl v písku Junior a pozoroval mořskou hladinu. Snažil se pochopit, odkud se berou mořské vlny a jak je to s tím přílivem a odlivem. Ani on nebyl rád na přímém slunci. Když ale sluneční paprsky v podvečer zeslábly, rád se přesunul až na kraj moře a blaženě běhal ve vlnách nebo jen tak ležel v písku a nechával přes sebe vlny přelévat, vesele se převaloval a šplíchal kolem sebe ze všech sil. Potom, když už byl z té hry unavený, se vrátil pod slunečník, lehl si na velkou osušku a hlasitě funěl jako nějaká velryba.

Josiane ho pozorovala s dojetím.

„Ráda se na něj dívám, když si hraje ve vodě… Jedině v tu chvíli totiž vypadá jako všechny ostatní děti jeho věku. Jinak totiž… Já vážně nevím, Marceli, už delší dobu mi připadá, že to dítě není normální!“

„Nezapomínej, že je to malý génius,“ zabručel Marcel jenom tak pod fousy. „Je fakt, že málokdo je na život s géniem připravený. Ale nám nezbývá nic jiného, než si na to zvyknout. Já osobně jsem mnohem radši, že je to takhle, než kdybychom měli nějakýho hloupýho oslíka!“

Pak si ještě něco pro sebe mumlal, Josiane mu dobře nerozuměla. Dívala se na něj po očku a přemýšlela. Zdál se jí v poslední době jaksi duchem nepřítomný, jako by byl ponořený do chmurných myšlenek. Když s ní mluvil, nebyl to ten její Marcel jako dřív. V jeho hlase nebyla ta dřívější přirozená bezstarostnost, vytratilo se z něj všechno veselí, dokonce přestal dělat i ty svoje dvojsmyslné vtipy, na které už byla zvyklá.

„Co je to se tebou, Marceli? Co se to stalo s mým šedým vlkem?“

Nic jí na to neodpověděl, jenom máchl rukou do písku. Viděla, že je opravdu nějaký nazlobený nebo rozmrzelý.

„Máš nějaké starosti ve firmě? Mrzí tě, že jsme sem jeli? Byl bys raději zůstal v Paříži?“

Přivřel oči a trochu se zašklebil. Hned první den u moře si spálil nos a teď ho měl úplně červený.

„Mě netrápí žádné výčitky nebo starosti, broučku. Já se jednoduše dusím zlostí. Nejradši bych někoho nebo něco roztrhal na cucky, zamáčkl jak štěnici, rozpcupoval na hadry. Aspoň bych tak ze sebe dostal všechnu tu zlost, co v sobě dusím. Hrozně bych chtěl tu osobu zničit. Pořád na ni musím myslet! A řeknu ti, že jestli to takhle půjde dál, tak asi popadnu první kokosovou palmu, co tady roste, vytrhnu ji i s kořeny a udělám z ní obrovský katapult. Odpálím z něj veliký kokosový ořech takovou silou, že přeletí přes moře přímo do Paříže a trefí tu osobu do hlavy. Však ty víš, koho myslím, ani to jméno nechci vyslovit, protože mám strach, že bych tím zase mohl přivolat zpátky tu její hnusnou kletbu.“

„Takže ty se zlobíš na…“

„Vůbec to jméno nevyslovuj! Ani na ně nemysli! Protože kdo ví, co by se nám pak mohlo stát!

„Právě naopak, nesmíme se ho bát vyslovit. Jenom tak celou tu věc ze sebe setřeseme. Tím, že z ní budeš mít strach, leda riskuješ, že ji tím zase přivoláš! Když dáš na sobě znát, že se jí bojíš, tak ona to vycítí a její moc jen poroste.“

Marcel jen něco zabručel a dál se tvářil jako kakabus.

„Já tě vůbec nepoznávám, Marceli! Skoro mi připadá, jako bys neměl žádnou krev v žilách, vždyť to už vůbec nejsi ty!“

„Málem jsem tě ztratil, Josiane, jen si to představ… Ještě teď mám z toho po celém těle husí kůži, když na to pomyslím…“

Vždyť Josiane je můj elixír mládí, můj lék na všechno trápení, co jsem kdy prožil. Kdybych o ni přišel, byl by to můj konec! A ona mi ji těmi svými intrikami a kouzlením s jehlami málem zabila!

Josiane se otočila na bok a vážně se na něho zadívala.

„Něco ti řeknu, Marceli, ale slib mi, že hned nevybouchneš jako nálož ekrazitu!“

„Pro mě celá ta věc byla vlastně hodně poučná. Dost věcí jsem přitom pochopila a myslím, že jsem získala taky trochu nadhled. Změnilo mě to. Už nejsem stejná, jako jsem byla dřív. Jsem mnohem klidnější a nemám už z ničeho strach. Dřív jsem se pořád něčeho bála, pořád jsem čekala, že se něco stane… Ale teď už mě to úplně přešlo. Připadám si, jako bych plula na obloze na obláčku a spokojeně si prohlížela svět pode mnou…“

„Ale ne abys mi někam uletěla! Chci tě mít tady, pěkně na zemi, my oba, Junior i já, tě moc potřebujeme!“

„To jsem myslela jenom jako takový obraz, hlupáčku! Jsem tady a nikdy tě neopustím! Dokonce ani v myšlenkách ne! Nikdo a nic mě už od tebe neodloučí.“

Natáhla ruku a poplácala Marcela po předloktí. Vzal její ruku do dlaně a pevně ji stiskl.

„Jen se podívej, co s tebou ten strach dělá. Dostal tě do své moci a vysává z tebe všechnu sílu…“

„Však já se jí pomstím, pomstím se jí tak, že…“ Marcel konečně popustil uzdu své zlosti, která ho celou dobu tak dusila. „Já ji tak nenávidím, tu jednu odpornou čůzu! Nejradši bych ji chytil pod krkem a těmahle rukama bych ji trochu přimáčkl! Rozdupal na prach, zašlapal do země, vyškubal jí jeden zub po druhém…“

„Ale ne… To právě ne. Měl bys jí odpustit a zapomenout na ni.“

„Nikdy! To ani náhodou! Vyženu ji na ulici a ať si třeba spí pod mostem!“

„To je ale přesně to, co právě nesmíš udělat. Necháváš jí otevřené dveře, aby ti mohla klidně zase vstoupit do života, kdykoli se jí jen zachce. Tímhle ona jenom sílí. Zkus ji ignorovat, dělej, že vůbec neexistuje. Tím ji zasáhneš mnohem víc!“

„To nemůžu. Nedokážu to. Ten vztek mě úplně dusí, mám pocit, jako by mi svíral plíce. Obrůstá mě celého jako břečťan a pomalu mě rdousí…“

„Opakuj po mně, Marceli: Nebojím se Henrietty a rozdrtím ji svým pohrdáním.“

Marcel jen zatvrzele zavrtěl hlavou.

„Marceli…“

„Však já jí zatnu tipec! Přestanu jí dávat peníze. Seberu jí byt, udělám z ní žebračku… Ať si skončí o žebrácké holi…“

„Ale ne! Jen se tím víc rozčílí a začne zase brousit kolem nás a našeho domu!“

„Budu se bránit!“

„Poslechni mě, Marceli, a opakuj po mně: Nebojím se Henrietty a rozdrtím ji svým pohrdáním… Zkus to! Udělej to kvůli mně! Abys mohl taky plout se mnou na obláčku…“

Marcel ale pořád jenom vrtěl hlavou a pěstí hloubil jamku v písku.

Josiane opakovala tichým hlasem:

„Nebojím se Henrietty a rozdrtím ji svým pohrdáním.“

Marcel pevně svíral rty a upřeně se díval na vodní hladinu, jako by čekal, že se před ním rozestoupí.

„Ty mě neslyšíš, Marceli? Nafoukal ti snad do uší písek?“

„Zbytečně se snažíš, Josiane…“

„Nebojím se Henrietty a rozdrtím ji svým pohrdáním. Zkus to! Uvidíš, jak se ti hned uleví!“

„Nikdy! Nepotřebuju, aby se mně ulevilo!“

„Takže chceš radši skončit jako zakyslej otrávenej dědek?“

„Otrávím ji! To bude ono…“

V tu chvíli uslyšeli Juniora, jak něžným hláskem šišlavě říká:

„Nebojí Enjit a dotím. Udělám číííí…“

Oba se užasle podívali na svého potomka. Byli z toho úplně paf.

„On mluví! Junior už mluví! Řekl celou větu. Normální větu!“ vykřikla nadšeně Josiane.

„Nebojí Enjit a dotím. Udělám číííí…“ zopakoval Junior, celý blažený, že na rodiče udělal takový dojem.

„Vy moje zlatíčka!“ zvolal Marcel a přitiskl je oba k sobě. „Co bych si bez vás jenom počal?“

Začal srpen. Bylo horko. Obchody byly zavřené, byl čas dovolených. Pro chleba bylo nutné chodit do pekařství vzdáleného čtvrt hodiny chůze od domu, pro maso ještě dál a zeleninu a ovoce musely kupovat v obchodním domě Monoprix. Cesta zpátky, když člověk nesl v obou rukou tašky, byla v tom vedru nepříjemná. Bylo třeba držet se ve stínu pod stromy, kde se přece jen lépe dýchalo a listy stromů alespon částečně chránily před palčivými paprsky slunce. Joséphine byla většinu času zavřená ve svém pokoji. Pilně pracovala. Hortense odjela do Chorvatska, Zoé do Irska a Iris trávila čas na pohovce. Měla puštěný ventilátor a střídavě brala do ruky dálkový ovladač na televizi a mobil. Překlikávala z jednoho programu na druhý a mezitím vytáčela telefonní čísla různých svých přítelkyň. Většinou ale nacházela jen hlasovou schránku nebo telefon dlouho marně vyzváněl a nikdo ho nebral. V Paříži bylo jako po vymření. Zbýval jí jedině Žabák. Volal jí věrně každý večer a zval ji na večeři do různých restaurací s venkovní terasou nebo zahrádkou. Iris předstírala, že trpí migrénou a odpovídala mu unylým hlasem: „Možná zítra…“ Raoul zkoušel něco namítat, uváděl různé důvody, ale ona odpovídala stále stejně: „Jsem hrozně unavená.“ Pak ale ještě mnohem laskavějším tónem pokaždé dodala: „Raoule.“ A jeho to mátlo. Rozloučil se tedy a řekl: „Tak tedy zítra na shledanou, drahá Iris,“ spokojený, že ho Iris Dupinová oslovuje křestním jménem. Zase jsem o krůček postoupil ke svému cíli, pochvaloval si a přihladil si kalhoty. Je jasné, že se ráda nechá prosit, říkal si spokojeně, ale to zase není nic až tak divného, když uvážím, jak je krásná a taky chytrá. Taková žena na úrovni, jako je ona, se přece musí trochu zdráhat, to je normální. Navíc já taky nejsem zrovna Alain Delon. Tváří se samozřejmě, že moje peníze v tom nehrají žádnou roli, ale já moc dobře vím, že pečlivě rozvažuje, počítá a kombinuje. Zpočátku dávala jasně najevo, že si mě drží od těla jako koně na lonži, ale dobře jsem si všiml, že ji postupně zkracuje, i když to dělá velmi nenápadně a téměř neznatelně. Je si jistě dobře vědoma toho, že její zdráhání jen zvyšuje její cenu, a tím pádem i moji touhu ji získat. Však já ji nakonec dostanu do postele a k tomu oltáři taky, i kdybych ji tam měl dokopat!

Iris naprosto netoužila zopakovat si tu večeři v Ritzu. Vzpomínka na ni jí rozhodně nebyla nijak příjemná. Dívala se na něj, jak jí, a snažila se nevnímat jeho hrozné mlaskání ani to, že si neustále utírá mastné prsty do ubrusu nebo do kalhot, které si navíc neustále potahuje, protože se mu zřejmě nepohodlně zařezávají v pase. Že mluví s plnou pusou, nechutně přitom prská na všechny strany a dokonce si troufl naznačit mastnými rty polibek a poslat jí ho přes stůl. Mimoděk se napřímila a dokonce si i se židlí poposedla kousek dozadu. Mrkl na ni významně a jeho pohled jasně říkal: „Je to v suchu. Mám to pod kontrolou.“ Sice to naštěstí nevyslovil nahlas, ale doslova to z něj čišelo.

„Vy o sobě, Raoule, nikdy nepochybujete?“

„Nikdy, holubičko. Pochybnosti jsou leda pro ušlápnuté nýmandy a slabochy…“

Rozmáčkl dlaní střídku chleba a uhnětl z ní kuličku, kterou pak rozválel na ubruse do tenkého hada, stočil ho, aby vypadal jako prstýnek, a položil jí ho vedle talíře.

„Vy jste zřejmě romantik, i když na to na první pohled nevypadáte. Ale pod vaší drsnou slupkou se zřejmě skrývá romantická duše…“

„To jen díky tobě, inspiruješ mě… Nechtěla bys mi tykat? Mám totiž trochu pocit, jako když jsem na návštěvě u své babičky! A musím přiznat, že to není zrovna věková kategorie, která by mě přitahovala!“

Naštěstí to netušíš, ale vlastně jsi docela trefil hřebík na hlavičku, pomyslela si Iris a napila se šampaňského. Už brzy dosáhnu věku, kdy je dobré pomýšlet na první zubní protézu. A ty se mě pak budeš chtít rychle zbavit a začneš se poohlížet po nějakém mladším modelu.

Nechtěla ho ale úplně vyřadit ze hry. Zatím pořád váhala. Od Hervého neměla žádné zprávy. Představovala si ho, jak večer sedí venku u moře, někde na pláži mezi keři čilimníků a janovce, svetr má přehozený přes ramena a spokojeně vdechuje do plic svěží slaný vzduch. Během dne zřejmě jezdí se syny na plachetnici, hraje s dcerou badminton nebo chodí na procházky se svou ženou. V duchu jasně viděla jeho štíhlou postavu, elegantní, ale nenucené držení těla, pramen vlasů, který mu věčně padá do čela, tajemný úsměv. V jejích představách vypadal jako námořník. Ten jeho přísný a strohý výraz je jen taková zástěrka, určitě si je dobře vědom toho, že má velké osobní kouzlo a umí ho využít. Tím, že jejich vztah byl doposud tak přísně platonický, po něm jen víc a víc toužila. Připadal jí neodolatelný. Raoul vedle něj vypadá jako úplný břídil, i když zase… Je pravda, že je zajištěný nadosmrti, peněz má jako želez a především mu jde naprosto nepochybně o to, aby se oženil. Ten neumělý prstýnek z chlebové střídky, co jí položil k talíři, to jasně dokazuje. Nejde mu o to, získat můj skalp, aby se jím pak mohl pyšnit. Chce si mě vzít…

Probírala to ze všech stran a nakonec si řekla, že s rozhodnutím počká.

Vzala do ruky ovladač a přepínala kanály, chtěla se podívat na nějaký film. Většinou si našla nějaký na Canal+ Cinéma nebo HBO. Občas zavolala nahlas: „Joséphine! Joséphine? Co děláš?“ Ale sestra neodpovídala. Byla zabraná do svých knížek a poznámek. To snad není ani možný, zakroutila Iris hlavou. S tou je tedy zábava! O Philippovi nemluvily. Dokonce ani nezmínily jeho jméno. Iris to jednou zkusila. Seděly tehdy spolu v kuchyni u stolu a večeřely.

„Máš nějaké zprávy o mém manželovi?“ zeptala se a s ironickým úsměvem se zadívala na sestru. Vidličku držela dramaticky ve vzduchu.

Joséphine zrudla a odpověděla: „Ne, nemám.“

„To mě nepřekvapuje. Takových jako ty jsou přece tisíce. Nemrzí tě to, doufám?“

„Ne. Proč by mě to mělo mrzet? Dobře jsme si rozuměli a to je všechno. To ty jsi z toho udělala málem drama…“

„Ale ne. Jenom, když vidím, jak snadno se mě zbavil, s jakou lehkostí mě poslal k vodě, tak si říkám, jaký je vlastně povrchní a sobecký. Asi na něj přišla druhá míza. Má pocit, aby mu něco neuteklo… Ale mně se zdá, že jste si přece byli jeden čas dost blízcí, nebo ne?“

„To bylo hlavně v souvislosti s dětmi…“

Joséphine od sebe odstrčila talíř s těstovinami.

„Ty nemáš hlad?“

„Je moc horko.“

„Ale miloval mě, viď že ano?“

„Ano, Iris. Miloval. Byl do tebe blázen, a jestli chceš vědět, co si o tom myslím, tak podle mě tě miluje pořád. I teď.“

„Vážně si to myslíš?“ Iris se na ni překvapeně podívala.

„Ano. Myslím si, že teď procházíte krizí, ale že se k tobě vrátí.“

„Ty jsi vážně tak hodná, Jo. Hezky se to poslouchá, i když vím, že to není pravda. Promiň, že jsem na tebe před chvílí tak vyjela.“

„Kdy myslíš?“

„Jak jsem ti řekla, že takových jako ty jsou tisíce…“

„Vidíš, já jsem to ani nepostřehla.“

„Já na tvém místě bych se už dávno urazila… Vážně neznám nikoho, kdo by byl tak hodný jako ty.“

Joséphine vstala od stolu, dala talíř do myčky a řekla: „Jdu teď ještě na hodinu pracovat a pak si půjdu lehnout. Už se nemůžu dočkat! Hrozně se dneska těším do postele!“

Vtom někdo zazvonil. Byla to Iphigénie.

„Paní Cortèsová, nezašla byste se mnou do bytu k Lefloc-Pignelovým? Netěsní jim kohoutek a já bych tam nerada chodila sama. Aby pak třeba neřekli, že jsem jim tam něco ukradla.“

„Jistě. Už jdu.“

„Nemohla bych jít taky?“ zeptala se Iris.

„Ne, paní Dupinová, to bych nechtěla.“

„Přece se to nikdy nedozví. Když já bych tak ráda viděla, jak to u nich vypadá…“

„No tak to neuvidíte! Já si kvůli vám nebudu dělat problémy.“

Iris se zase posadila a odstrčila talíř se špagetami.

„Už mám tohohle života po krk! Mám vás plný zuby! Všech! Vypadněte!“

Iphigénie se otočila na patě a šla pryč. Přitom si tím svým charakteristickým způsobem odfrkla. Joséphine šla mlčky za ní.

„To snad není možný! To je ale koza! Nechápu, jak vy dvě můžete být sestry!“

„Já už ji vůbec nedokážu snést, Iphigénie! Je to strašný! Už ji ani neposlouchám, když mi něco povídá. Stala se z ní jen taková ubohá karikatura sebe sama. Jak se někdo může tak rychle změnit? Byla přece tak elegantní, sofistikovaná, distingovaná… A teď se z ní stala taková…“

„Zakyslá coura! Jen to klidně řekněte!“

„Tak to zase přeháníte, Iphigénie! Nesmíte zapomínat, že je nešťastná.“

„Vy už mně fakt lezete na nervy s tím vaším věčným soucitem! Je tak bohatá, že ani sama neví, kolik těch peněz vlastně má, má manžela, kterej jí ještě platí všechno, na co si jen vzpomene, nic nedělá, nepracuje a jenom věčně fňuká. S bohatejma je to ale pořád to samý dokola. Chtěli by mít všechno. Myslí si, že když mají prachy, tak si můžou všechno koupit, i štěstí, a pak jsou děsně naštvaní, když zjistí, že to nejde.“

V bytě Lefloc-Pignelových bylo přítmí a Joséphine s Iphigénií se v něm pohybovaly skoro po špičkách. „Připadám si jako nějaký zloděj,“ řekla Joséphine šeptem. „A já jako instalatér,“ usmála se Iphigénie a zamířila do kuchyně, aby zkontrolovala kohoutek. Joséphine zůstala nejdřív stát v předsíni, ale pak si dodala odvahy a nakoukla do obýváku. Všechen nábytek byl zakrytý bílými plátěnými povlaky. Vypadá to tady jako na nějakém shromáždění duchů, napadlo ji. Rozeznala dvě rozkládací pohovky, jedno polstrované křesílko, kanape, klavír a uprostřed místnosti jakýsi podivný obdélníkový kus nábytku, který ze všeho nejvíc připomínal rakev na katafalku. Opatrně nazvedla cíp prostěradla a spatřila obrovské akvárium bez vody, zato se spoustou oblázků, plochých kamenů, kusů dřeva, kůry a různých kořenů, úlomků květináčů z pálené hlíny, výhonků rákosu i pítek. Co tam jenom můžou chovat? Fretky, sklípkany nebo hroznýše? Ale co s nimi udělají, když odjedou na prázdniny?

Vrátila se do předsíně a zamířila do dalšího pokoje. Byla to zřejmě ložnice rodičů. Záclony i závěsy byly zatažené a žaluzie stažené. Nahmatala vypínač. Rozsvítila a místnost ozářilo světlo z velkého lustru zdobeného kapkami z mléčného skla. Nad postelí byl zavěšený kříž se snítkou suchého jmelí a obrázek svaté Terezie z Lisieux. Joséphine popošla blíž ke stěně, aby si mohla prohlédnout zarámované rodinné fotografie. První byla svatební, pan Lefloc-Pignel s paní na ní byli zachyceni před kostelem, on v žaketu a cylindru, ona v dlouhých bílých šatech. Oba se usmívali, nevěsta měla hlavu lehce opřenou o rameno ženicha a vypadala jako mladá dívenka při prvním svatém přijímání. Další fotografie byly ze křtu všech tří dětí a zachycovaly různé důležité milníky jejich náboženské výchovy, jiné byly momentky z Vánoc v rodinném kruhu a oslav narozenin, prázdnin na horách, vyjížďky na koních nebo partií tenisu. Joséphine zaujal text vytištěný velkými, tučnými písmeny, který byl pověšený ve zlatém rámečku hned vedle fotografií. Naklonila se blíž a četla:

Rádce pro katolické ženy, jak vést řádně domácnost

Vydání z roku 1960

Přijala jste svátost manželství před Bohem i lidmi.

Berete na sebe velký úkol i povinnost mu vzorně dostát.

VEČER, KDYŽ SE VÁŠ MANŽEL VRACÍ DOMŮ Z PRÁCE

Nachystejte si všechno potřebné a začněte s přípravou jídla včas, tak abyste ho po jeho příchodu mohla začít okamžitě podávat na stůl. Ukážete tak manželovi, že jste na něj myslela a že se pečlivě staráte o jeho potřeby.

BUĎTE PŘIPRAVENÁ

Vyšetřete si čtvrthodinku denně na odpočinek, abyste si mohla na chvilku lehnout a uvolnit se. Zkontrolujte, jestli jste správně upravená, uvažte si do vlasů stužku nebo šátek, abyste působila svěžím a příjemným dojmem. Váš manžel strávil celý den mezi přepracovanými lidmi, kteří s ním mluvili především o práci a starostech. Potřebuje se tedy trochu rozveselit a přijít na jiné myšlenky. A to je právě úkol pro vás. Váš manžel tak bude vědět, že má doma klidný přístav, že ho tam čeká mír a pořádek.

Časem zjistíte, že starost a péče o jeho pohodlí vám přináší pocit spokojenosti.

OMEZTE CO MOŽNÁ NEJVÍC VŠECHEN HLUK

Když víte, že váš manžel už brzy přijde domů, snažte se omezit veškerý hluk. Vypněte myčku na nádobí, sušičku a rozhodně nevysávejte. Připomeňte dětem, aby se chovaly tiše. Přivítejte manžela s vřelým úsměvem na rtech a dejte mu najevo, že je pro vás důležité, abyste se mu líbila.

POSLOUCHEJTE, CO ŘÍKÁ

Je možné, že mu budete potřebovat říct spoustu věcí, ale toto není ta vhodná chvíle. Nechte napřed mluvit jeho, uvědomte si, že to, o čem s vámi chce mluvit on, je mnohem důležitější.

NIKDY SI NESTĚŽUJTE, POKUD SE SNAD VRÁTÍ POZDĚ

Nebo když bude pozván na večeři, do divadla či jinam za zábavou bez vás.

NEZAHRNUJTE HO SVÝMI STAROSTMI
A PROBLÉMY

Řekněte mu, ať si udělá pohodlí a sedne si do svého oblíbeného křesla, nebo mu navrhněte, aby se šel na chvíli natáhnout na postel do ložnice. Mluvte vlídným, uklidňujícím tónem. Nevyptávejte se ho zbytečně a nezpochybňujte nikdy jeho soudy, nekritizujte jeho rozhodnutí nebo některé jeho vlastnosti. Uvědomte si, že pánem domu je tady on a jako takový dělá svá rozhodnutí spravedlivě a s tím nejlepším úmyslem.

AŽ DOJÍ, POKLIĎTE ZE STOLU A RYCHLE UMYJTE NÁDOBÍ

Pokud vám přitom manžel nabídne pomoc, odmítněte ji, protože by se mohl cítit povinen vám ji nabídnout příště znovu. Uvědomte si, že po dlouhém pracovním dnu je nevhodné, aby i po návratu ze zaměstnání dál pracoval. Povzbuďte ho v jeho zálibách a projevujte o ně dostatečný zájem. Dbejte však na to, aby to nepůsobilo dojmem, že se mu pletete do jeho věcí. Nevyptávejte se ho příliš a nemluvte zbytečně o svých zájmech, protože vaše a jeho zájmy to jsou dvě nesrovnatelné věci.

Jakmile se odeberete do ložnice, zařiďte si všechno tak, abyste se už ničím zbytečně nezdržovala a mohla si jít brzy lehnout.

NEŽ PŮJDETE SPÁT, UJISTĚTE SE, ŽE JSTE
NEZANEDBALA PATŘIČNOU PÉČI O SVŮJ VZHLED

Je vhodné, abyste o svůj vzhled pečovala, ale vždy v mezích dobrých mravů. Potřebujete-li aplikovat noční krém nebo si dát natáčky, počkejte s tím, až usne. Mohlo by se stát, že by mu takový pohled nebyl příjemný.

POKUD JDE O VÁŠ INTIMNÍ ŽIVOT

Je důležité, abyste měla stále na mysli svůj manželský slib a zvláště byla pamětliva toho, že máte svého muže ve všem poslouchat. Pokud chce jít hned spát, není dobré se jeho přání protivit. V každém případě se zařiďte podle jeho přání a nikdy na něj nevyvíjejte žádný nátlak, pokud jde o intimní vztahy. Nesnažte se ho k nim vyprovokovat ani povzbuzovat.

PŘEJE-LI SI VÁŠ MANŽEL SEXUÁLNÍ AKT

Je třeba mu vyhovět a mít přitom na paměti, že mužova rozkoš je důležitější než potěšení ženy. Když dosáhne vyvrcholení, vaše tiché zasténání bude pro něj dostatečným a bude naprosto adekvátním projevem vašeho tělesného prožitku.

DOŽADUJE-LI SE VÁŠ MANŽEL NĚKTERÝCH MÉNĚ OBVYKLÝCH SEXUÁLNÍCH PRAKTIK

Dejte najevo poslušnost a podřiďte se jeho přání. Můžete případně mlčky naznačit, že se z vaší strany nesetkaly s nadšením. Je pravděpodobné, že v takovém případě váš manžel brzy usne. Osprchujte se, oblékněte se do nočního úboru a aplikujte noční krém, případně natáčky.

PAK UŽ JEN NEZAPOMEŇTE NAŘÍDIT SI BUDÍK O PÁR MINUT DŘÍV

Abyste ráno vstala jako první. Budete tak mít možnost připravit mu v klidu jeho ranní šálek čaje a přinést mu ho, až se probudí.

Joséphine se otřásla hrůzou.

„Iphigénie! Iphigénie!“

„Copak je, paní Cortèsová?“

„Pojďte sem honem!“

Iphigénie přiběhla ještě s hadrem v ruce. Zjistila, že v kuchyni je skutečně závada, a to většího rozsahu. Zavřela tedy přívod vody a zbytek nechala na instalatérech. Prohrábla si rukou vlasy, obarvené tentokrát na citronově žlutou barvu, a zeptala se:

„Co se stalo? Viděla jste snad myš nebo co?“

Joséphine jen prstem ukázala na zarámovaný text. Iphigénie popošla blíž a pozorně ho začala číst. Nevěřícně na něj poulila oči.

„Chudinka! To pak není divu, že je vyčerpaná a nevytáhne paty z bytu! Ale třeba je to míněno z legrace, jako nějaký vtip!“

„To si nemyslím, kdepak.“

„Škoda, že to přece jen nevidí ta vaše sestra! Celý den se jenom povaluje a nudí doma, možná by to pro ni bylo poučné!“

„Před Iris o tomhle ani muk!“ zašeptala Joséphine a přiložila si prst na rty. „Jistě by mu to řekla a byl by hned malér na střeše! Určitě by z toho udělal pořádnou ostudu! Ten člověk mě děsí.“

„A mě zas bere čert, když vidím ten jejich byt! Není tady nikde ani za nehet života! Jeho žena zřejmě věčně jenom uklízí a pro děti to tady musí být pěkná otrava! On bude zřejmě pěkný domácí tyran!“

Zamčely za sebou vchodové dveře a odešly pryč. Iphigénie se vrátila do svého pestře vymalovaného bytu a Joséphine do pokoje plného knih.

Hortense ležela nahoře na můstku luxusní plachetnice zakotvené v přístavu na ostrově Korčula a pozorovala broučka, který lezl po uschlém stonku rajčete. Ještě týden to tady musím vydržet! Připadala si jako zavřená ve zlaté kleci. Příšerně se nudila. Nicolas byl fajn, ale ti ostatní! Neuvěřitelná sbírka otravných a namyšlených snobů. Věčně si jen porovnávali svoje hodinky a dohadovali se, jestli je lepší značka Breitling nebo Boucheron, chlubili se mnohakarátovými náušnicemi, četli Vogue ve všech možných jazykových mutacích, mluvili o dobročinných večírcích, které pořádají, o filmech Sophie Coppolové, nových elegantních fleškách od Diora a o nejnovějším fotografickém projektu Cindy Shermanové, ve kterém představila své senzační autoportréty. Na takovou akci ji už nikdo nikdy nedostane ani náhodou! Jak se máš, daaaarling? Tahle afektovaná slova slýchala každé ráno, sotva se objevila na palubě, kde už na ně vždycky čekal dokonale prostřený stůl. Posádka vstávala za úsvitu, aby stihla zajet na břeh a obstarat všechny čerstvé suroviny. Včera jsem se byl projet po pobřeží, je to tam kouzelné! Viděli jste ale ty malinké domečky? Je to takové pitoreskní, viďte! Nevypili jsme toho včera nějak moc, daaarling? Vůbec si už na nic nepamatuju! A kde je Josh? Joshi!!! Uvědomte si, že Josh je bezesporu největší současný umělec! Má tak neskutečný talent a ta jeho schopnost transformovat akt v něco zcela jiného mě vždycky úplně dostane! Dokáže proměnit malířskou tvorbu v hru plnou invence a neotřelých nápadů a způsob, jakým se dotýká nevědomí skrze své vlastní vědomé já, je skutečně nevšední. Nepochybně je to jeho životní téma… Neznám nikoho jiného, kdy by uměl tak jako on volně přecházet od nejhoršího braku k subtilní eleganci a přitom jednoznačně definovat univerzální ošklivost, kterou pak jedním tahem štětce dokonale zachytí a zvěční na svém plátnu!

„Stop! Konec! Zastavte to někdo už konečně!“ vykřikla Hortense a z očí jí sršely blesky.

„Já už fakt nemůžu! Tohle nevydržím! Mám chuť je všechny uškrtit,“ vychrlila zlostně na Nicolase, jakmile se octli v kajutě sami. „A nesahej na mě, nebo začnu křičet!“

„Ale tak se uklidni, darling!“

„Nebudeš s tím doufám začínat ještě i ty? Víš snad, jak se jmenuju! Hortense!“

„To už je takový svět, přeces věděla, jací jsou. Je to jenom pozlátko, nic víc. Ale budeš se muset naučit mezi nimi žít, když chceš v tomhle prostředí prorazit!“

„VŠICHNI přece takovíhle nejsou! Jean-Paul Gaultier například je úplně normální. Nepotřebuje se pitvořit a nepoužívá šílené věty a konstrukce, kterým beztak nikdo nerozumí, i když je všichni s takovým zaujetí poslouchají. A ty tuny šperků co mají na sobě! Nemají strach, že nás všechno to zlato stáhne ke dnu?“

Nicolas sklopil hlavu.

„Mrzí mě, že se na to díváš takhle. Nebyl bych tě sem bral, kdybych to tušil. Myslel jsem, že tě to bude bavit.“

Natáhla se vedle něj na postel a pohrávala si s knoflíkem na jeho námořnickém saku.

„Nakonec i z tebe udělali kašpara! Proč prosím tě máš na sobě sako? Je jedenáct dopoledne!“

„Nevím. Máš pravdu. Jsou pitomí a ty jejich řeči jsou vážně hrozně jalové a sterilní!“

„Děkuju. Hned se tady cítím míň sama.“

„A ted už se tě dotknout můžu?“

„Takže to byla taková past?“

Mrkl na ni a mile se usmál. Hortense na něj udělala dlouhý nos a utekla na můstek.

Všichni byli na palubě a seděli u stolu. Takže tam měla klid. Natáhla se na matraci a rozhodla se, že se pokusí dívat se na celou věc pozitivně. Nebo na tom všem najít aspoň nějaký pozitivní bod. Jinak totiž budu muset skočit do vody a doplavat až do Marseille. Řekla si, že spousta lidí by jí hrozně záviděla, že se sem dostala, protože, viděno zvenčí, je tahle jachta vrchol luxusu. Její hostitelka, jistá Stefanie, vždycky ráno každému přichystala do bílého plátěného ubrousku složeného nadvakrát nějaký drahý dárek jako překvapení. Když tedy zůstane na palubě, může se těšit ještě na osm dárků! Hlavně si ale připomněla, že Charlotte Bradsburryová prý velice stála o to, aby se této výpravy mohla zúčastnit, jenže Stefanie ji nechtěla pozvat.

Hned měla lepší náladu.

Všimla si, že na matraci na můstku někdo zapomněl telefon. Byl celý zlatý, měl tvar mušle a vpředu byl zasazený veliký diamant. Vzala ho do ruky a potěžkala. Něco tak vulgárního se hned tak nevidí! Otevřela ho a spatřila veliký displej s hodinami, který ukazoval přesný čas. Tady na Korčule je 12.30 hod. V Londýně je 11.30. Gary teď asi hraje na klavír nebo fotografuje veverky v parku. Odmítala si ho představovat, jak leží mezi pomačkanými přikrývkami v posteli vedle té, jejíž jméno nechtěla vyslovit. V New Yorku je teď půl sedmé ráno. V Pekingu 18.30 a v Šanghaji… Šanghaj! Vytáhla ze své velké tašky Prada (dárek od Stefanie) černý deníček Moleskine, vyhledala Mylènino číslo a naťukala ho do mobilu. Zkoušela jí volat už mockrát, ale pokaždé marně, Mylène to nikdy nezvedla. Marcel se zřejmě spletl, když si zapisoval její číslo. Takže to zkusí naposledy a pak už to nechá plavat. Za pokus přece nic nedá.

Telefon zazvonil, jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát… Už chtěla zavěsit, když vtom uslyšela Mylènin hlas. Okamžitě rozeznala její lehký přízvuk z Lons-le-Saunier, o kterém věděla, že se ho snaží zbavit, ale marně.

„Haló?“

„Je to Mylène Corbierová?“

„Ano.“

„Tady je Hortense Cortèsová.“

„Hortense, drahoušku! Ty moje holčičko drahá! To mám radost, že tě zase slyším. Ani nevíš, jak mi obě chybíte, ty i Zoé.“

„Mylène Corbierová, ta hnusná intrikánka?“

Hotense slyšela, jak Mylène na druhé straně polkla. Nic na to neřekla. Mlčela.

„Mylène Corbierová, která posílá odporný anonymní dopisy dvěma holkám, kterým umřel otec, a snaží se jim namluvit, že žije? I když sama moc dobře ví, že je mrtvý?“

Zase jen polknutí, tentokrát doprovázené ještě zajíknutím a hlasitým nadechnutím.

„Ta Mylène, která se už tak hrozně nudí, že neví, co roupama dělat? Takže si vymyslí odpornou a perverzní hru a vycucá si z prstu svoji imaginární rodinku?“

Polykání se teď změnilo v přidušené škytání.

„Okamžitě nám přestaneš posílat ty svoje hnusný dopisy, jinak to půjdu nahlásit na policii a oni si tě najdou přes Interpol! Řeknu jim všechno o těch tvých drobných podvodech, o napodobených podpisech, padělaných šecích a zfalšovaných účetních výkazech. Rozumělas mi dobře, Mylène?“

„Ale já jsem nikdy…“ vykoktala konečně Mylène zoufale.

„Jsi lhářka a manipulátorka. A moc dobře to víš! Takže mi teď pěkně řekneš: Ano, rozuměla jsem tomu všemu a přestanu ty odporné dopisy psát, a zachráníš si holou kůži. Jinak uvidíš!“

„Já jsem ale nikdy…“

„Chceš, abych byla konkrétnější? Mám tedy požádat Marcela Grobze, aby ti zavřel zobák?“

Mylène zaváhala a pak slovo od slova zopakovala větu, kterou jí Hortense řekla. Ta spokojeně mlaskla jazykem.

„Dám ti jednu radu, Mylène. Ne aby tě napadlo zavolat Marcelu Grobzovi a stěžovat si na mě. Všechno jsem mu to už řekla a slíbil mi, že se postará, aby si tě policie našla, ať budeš schovaná kdekoli!“

Zaslechla poslední polknutí a pár přidušených vzlyků. Mylène zřejmě polykala slzy. Neřekla ani popel. Hortense počkala, až si byla jistá, že to jako výstraha stačilo, a zavěsila. Položila mobil zpátky na matraci vedle lahvičky opalovacího oleje a slunečních brýlí značky Fendi.

Horký srpnový vzduch pronikal do bytu i přes zatažené žaluzie. Vedro leželo na všem jako těžký, neprodyšný příkrov a pominulo vždycky jen v noci, a to ještě jen na pár hodin. S prvními slunečními paprsky bylo zase zpět. I když bylo teprve deset hodin dopoledne, slunce už svítilo přímo do oken a bílé kovové žaluzie byly tak rozpálené, že se jich skoro nedalo ani dotknout.

„Já vážně nevím, co to v televizi s tou předpovědí počasí pořád vymýšlejí,“ povzdechla si Iris pohodlně usazená v polstrovaném křesílku. „Je to pár dní, co hlásili, že si budeme muset možná na noc přitopit, a přitom ráno je už takové horko, že člověk touží spíš po ledové tříšti…“

Joséphine zamumlala něco jako že „dnes už ani žádná roční období nejsou“. Připadalo jí, že nějaká taková slova od ní Iris zřejmě čeká, a nechtělo se jí vymýšlet žádnou složitější odpověď. Byla už tím horkem taky umořená, takže ji ani netěšilo hledat správná slova, komplikovaně konstruovat věty a formulovat co nejpřesněji svoje myšlenky. Uchýlila se proto k tomu nejobyčejnějšímu vyjádření, jaké slýchala, když si vyšla na trh. Roční období nejsou, děti už dneska nejsou, chlapi nejsou, nejsou lidi, červení humři, kteří se musí lovit na skaliskách a na útesech, taky nejsou… Měla pocit, že už z toho horka dočista hloupne. Seděla s Iris v nejchladnějším pokoji v bytě, ventilátor měly puštěný naplno a každou chvíli si ještě osvěžovaly obličej minerání vodou Caudalie v rozprašovači. Nastříkaly si vždycky trochu na tváře a na čelo a natočily se k ventilátoru, proud vzduchu pak mnohem víc chladil. Vypadáme jako dvě bláznivé ženské z nějakého šíleného filmu, říkala si Joséphine.

„Už dvakrát tě sháněl Luca,“ řekla Iris a přitom natáčela obličej podle pohybu větráku. „Říkal, že s tebou potřebuje nutně mluvit. Řekla jsem mu, že mu zavoláš…“

„Kruci! Zapomněla jsem mu poslat ten klíč. Půjdu to udělat hned teď…“

Pomalu vstala a vydala se hledat obálku a známku. Přinesla si ji ke stolu, napsala adresu a klíč dala dovnitř.

„To mu tam ani nic nenapíšeš? To mi jako způsob rozchodu přijde dost drsné.“

„Jsem už úplně zblblá! Musím se nějak vzchopit!“

„No jo, není divu v tom horku…“

Joséphine odešla do pracovny pro list papíru, sedla si ke stolu a uvažovala, co by mu měla napsat.

„Napiš mu, že odjíždíš na dovolenou. Že jedeš se mnou do Deauville… Jistě tě pak nechá na pokoji.“

Joséphine napsala: „Luco, tady je váš klíč. Odjíždím za sestrou do Deauville. Přeju Vám pěkný zbytek prázdnin. Joséphine.“

Tak, a je to! Zalepila obálku a spokojeně si oddychla. To jsem ráda, že to mám z krku!

„Nevím, co se ti na něm nelíbilo. Podle toho, co o něm říkaly holky, to byl mimořádně hezký muž!“

„To možná byl, ale rozhodně už nemám chuť se s ním vídat.“

Cítila, jak jí rudnou špičky uší. V duchu totiž ještě dodala: „Od té doby, co miluju Philippa.“ Protože ho stejně pořád miluju, i když o sobě vůbec nedává vědět. V hloubi srdce jsem si jeho láskou jistá. Dala si dopis do tašky a pro sebe si řekla: „Tak adié, Luco!“

„To je tak příjemné…“ vzdychla Iris a natáhla si nohy na židli, kterou si postavila naproti svému křesílku.

„Hmmm, je to pohoda,“ řekla Joséphine a poposedla si na pohovce na chladnější místo.

„Chceš, abych ti přečetla tvůj horoskop?“

„Mmmmm…. Tak jo.“

„Takže: Měsíc srpen bude nečekaně dramatický. Od patnáctého očekávejte prudkou bouři…“

„Tak to je právě dnes,“ poznamenala Joséphine a opřela si hlavu pohodlně o polštář. Vzduch, který na ni foukal ventilátor, ji příjemně chladil na tváři.

„… která potrvá až do konce měsíce. Najděte si nějaký pevný bod a toho se držte, nebude to pro vás snadné období a nedá se vyloučit, že z něj nevyváznete bez úhony. Láska a vztahy: Dávný plamen se znovu rozhoří a zasáhne vás. Zdraví: Pozor na bušení srdce.“

„Tak to mě tedy čekají rušné chvíle,“ zamumlala Joséphine, kterou pouhé pomyšlení na nějakou bouři, kterou by měla být zmítána, dost unavovalo. A co vychází tobě?“

Iris vytáhla z konvice ledového čaje, který připravila Joséphine, kostku ledu a zlehka si jí přejížděla po spáncích a po tvářích.

„Tak se na to podíváme… Budete muset zdolat skutečně velkou překážku. Použijte svůj šarm a diplomacii. Budete-li chtít řešit celou věc po zlém, prohrajete. Láska a vztahy: Konfrontace je nevyhnutelná, dojde k ní v brzké době. Záleží jen na vás, jestli vyhrajete, anebo prohrajete. Každopádně to bude nebezpečná situace, doslova na ostří nože. No tak to nejsou zrovna povzbudivá slova!“

„A co zdraví?“

„Tu část horoskopu nikdy nečtu,“ řekla Iris, složila noviny a začala se jimi ovívat jako vějířem. „Teď bych si tak přála být tučňák, hned bych skočila do ledového moře…“

„V Deauville by nám bylo líp, třeba tam prší…“

„Ani mi nemluv! Před chvílí jsem slyšela v rádiu, že prý tam v noci byla strašná bouřka…“

Natáhla ruku k přijímači, chtěla trochu zhlasitit zvuk a poslechnout si předpověď počasí, ale vysílali právě reklamní blok. Vzdychla a zase zvuk ztlumila.

„Aspoň bychom se tam nadýchaly čerstvého vzduchu… Mám pocit, že už to tady nevydržím.“

„Tak tam jeď! Dám ti klíče a víc nepotřebuješ. Já se odtud nehnu.“

Zítra už bude tady. Tedy jestli dodrží slovo… Za celou dobu se ani jednou neozval. Když jsme se viděli naposledy, řekla jsem mu, že je lhář! Musím se naučit, jakže to píšou v tom horoskopu? „Používat svůj šarm a diplomacii.“ Budu se mu klidně plazit u nohou, a jestli to bude nutné, tak mu klidně předvedu i ostýchavou novicku v harému. Nakonec, proč ne? Samotnou ji udivilo, že se přistihla u myšlenky, že ho vlastně touží poslouchat, že se mu ráda podvolí. Žádný jiný muž v ní dosud podobný pocit nevyvolal. Že by to byl znak skutečné lásky? Najednou už neměla chuť hrát před ním komedii, toužila se mu oddat celou svou duší, zašeptat mu: Miluji vás, dělejte si se mnou, co chcete. Je to zvláštní, jak vzdálenost dokáže city ještě prohloubit. Nebo je to snad jeho postoj, který způsobuje, že se mu touží vzdát? Když odjížděl, zanechal ji v Paříži rozlícenou do běla, a teď, po svém návratu, tady najde poddajnou milenku. Toužím se mu schoulit do náruče a vložit svůj další osud do jeho rukou. Nebudu nijak protestovat, právě naopak. Zašeptám: Jste můj pán. Teď už vím, že právě tahle slova chtěl ode mě slyšet ten večer před odjezdem, ale tehdy jsem mu je nedokázala říct. Ale po dvou týdnech jeho bolestné nepřítomnosti se mi najednou sama derou na rty. Zítra se vrátí, zítra už bude tady… Řekl dva týdny. Seděla mlčky a myslela na nadcházející shledání. Ze dvora sem otevřenými okny doléhalo bouchání popelnic, popeláři je právě vyváželi. Slyšela i pravidelné cvakání automatického rozprašovače, domovnice ho asi spustila, aby pokropila trávník, a přetahovala i velké květináče s muškáty, aby na ně dopadalo víc vody. Iris si vzpomněla na žardiniéry se vzrostlými růžemi, které měla na terase domu v Deauville, ale dlouho se myšlenkami na ten dům nezabývala. To všechno už byla minulost a ta byla spojena s Philippem. Hervé z její mysli už Philippa dokonale vytěsnil. A Raoula taky. Jeho nabídkám a zvaní na večeře udělala rázný konec tím, že se mu přiznala, že se zamilovala do jiného muže. Raoul však jen hodil s fanfaronským gestem svou diamantovou platební kartu na tácek s účtem a sebejistě řekl: „Však on můj čas ještě přijde.“ „Vy o sobě, Raoule, skutečně nezapochybujete!“ „Nakonec vždycky dosáhnu svého, i když mi to trvá třeba trochu déle, než jsem původně předpokládal. Nejsem přece kouzelník. Ale ještě nikdy jsem svou partii neprohrál.“ Uložil si kartu do náprsní tašky a vstal od stolu. Vypadal jako římský císař, který se vrací z vítězného vojenského tažení, scházela mu už jenom ta bílá tóga. Jeho bojovný a odhodlaný způsob na ni udělal dojem. Vždycky se jí líbili rázní a rozhodní muži, takoví, kteří dávali najevo svou sílu i určitou hrubost. Tyto vlastnosti ji velmi přitahovaly, cítila se pak v jejich přítomnosti celá rozechvělá. Líbil se jí pocit, že je ovládána někým, kdo je silnější než ona. Obdivuju silné muže, řekla si. Vím, že o tomhle ženy většinou nemluví, protože se bojí si to přiznat. Uvědomila si s překvapením, že i na Raoula se teď dívá jinak než dřív. Vlastně není zase až tak ošklivý… Umí se tak zvláštně dívat… V jeho pohledu vnímala jen zpola skrytou výzvu k boji a to se jí líbilo. Ale je tady Hervé. Nepolapitelný, nezvladatelný a neoblomný. Za celých čtrnáct dní od něj nedostala jedinou esemesku, nenechal jí ani žádný vzkaz. Zachvěla se a rychle si pročísla rukou vlasy, aby nedala najevo, že ji něco trápí.

„Klidně do Deauville jeď. Nikdo tam není, dům je prázdný.“

„Když já nevím… Není to divný se tam tak zčista jasna objevit? Bez ohlášení?“

„Philippe tam není. Dostala jsem pohled od Alexandra. Píše, že tatínek za nimi přijel do Irska a až kurz skončí, vezme Zoé a jeho k jezeru Connemara.“

Jsi si jistá? Joséphine měla tu otázku na jazyku, ale nevyslovila ji. Zoé jí nic takového neříkala. Nechtěla ale vzbudit Irisinu pozornost.

„Aspoň se podíváš, jestli ta bouře nenapáchala nějaké škody. V rádiu mluvili o spadených stromech, poškozených střechách… To bych byla ráda, moc bys mně tím pomohla.“

A já bych tady měla volné pole působnosti, až Hervé přijede. Ještě by mi mohla všechno pokazit. Pustila rádio víc nahlas.

„Jela bych ráda… Myslíš, že bych opravdu nikomu…“ váhala Joséphine.

I ona se, od té doby, co milovala Philippa, naučila používat lest. Zadívala se na Iris s nevinným výrazem a čekala, jestli znovu zopakuje svoji nabídku.

„Jsou to jen dvě hodiny cesty… Trochu tam vyvětráš, zjistíš, co střecha a jestli popadaly nějaké břidlicové tašky a když ano, tak zavoláš pokrývače, pana Fauveta. Jeho telefonní číslo najdeš na ledničce.“

„To je dobrý nápad,“ řekla Joséphine. Nechtěla dát najevo, že má radost.

„To je dokonce výborný nápad. Dej na mě a jeď.“ Iris se ovívala složenými novinami jako vějířem.

Sestry se na sebe podívaly. Iris byla spokojená, že Joséphine tak snadno převezla, a Joséhine zase měla radost, že se před sestrou neprozradila. Dál už seděly mlčky, kapky na obličeji jim pomalu usychaly, ale ony tomu nevěnovaly pozornost, protože byly duchem jinde. V rádiu začali vysílat reportáž o slavných mořeplavcích, ale obě to vnímaly jenom jako zvukovou kulisu svého snění. Zítra ho uvidím, těšila se jedna. Co když tam třeba bude? Uvažovala druhá. Padnu mu k nohám, říkala si ta první. Vrhnu se mu do náruče a dám mu ruce kolem krku, představovala si ta druhá. Moje oddané mlčení bude ta nejlepší náplast na ránu, kterou jsem mu způsobila, uvažovala Iris. Ale co když tam nebude sám, co když tam bude mít s sebou nějakou tu svoji Dottie Doolittlovou, zalekla se Joséphine.

To pomyšlení bylo hrozné. Vstala. Řekla si, že musí začít něco dělat, protože jinak to nevydrží. Sklidila ze stolu nádobí od snídaně, marmeládu a máslo dala do ledničky, hrnky a talířky narovnala do myčky. Musela si něčím zaměstnat ruce, aby to hrozné podezření nějak zahnala. Vůbec se jí to ale nedařilo. Řekla si odhodlaně: No jistěže tam nebude sám. A proč by taky měl být? Copak v jeho životě figuruju jenom já? Vůbec to ale nepomohlo. Vtom zaslechla z rádia známou melodii. Strangers in the night… Zaposlouchala se do ní a všechna nejistota a pochybnost byly rázem ty tam. Najednou věděla s naprostou jistotou, že tam je, sám, že na ni v Deauville čeká… Hned jí bylo do tance. Exchanging glances, lovers at first sight, in love for ever, doubidoubidou… Nedala to však na sobě znát, vzala ze stolu konvici s ledovým čajem a zeptala se Iris naprosto neutrálním tónem:

„A co kdybych se tam rozjela hned teď? Nevadilo by ti to?“

„Teď?“ Iris se na ni překvapeně podívala.

Joséphine tam stála, pevně svírala konvici a tvářila se odhodlaně.

Iris dělala, jako že trochu váhá, a pak řekla:

„Když chceš… Ale dávej pozor na cestě! Vzpomeň si, co bylo v tom horoskopu!“

Joséphine měla tašku sbalenou během deseti minut. Jednoduše do ní naházela to, co jí přišlo pod ruku. V hlavě jí neustále zněla jediná otázka: Bude tam? Nakonec si musela na chvíli sednout na postel, aby se uklidnila. Srdce jí bušilo jako o závod. Rozhlédla se po pokoji, přibalila do tašky ještě nějaké oblečení, chvíli váhala, jestli si má vzít s sebou i notebook, ale nakonec tu myšlenku zavrhla. Určitě tam bude, jsem si tím jistá, doubidoubidou… Popadla tašku a zašla do kuchyně, aby se rozloučila s Iris. Ramenem přitom narazila do stěny, vykřikla, protože ji to zabolelo. Řekla Iris: „Zavolám ti, jak tam dojedu, ty na sebe tady dávej pozor! Možná jsem si měla vzít jiné boty, tyhle na chození v písku nejlepší nejsou… Mám všechno? Klíče… Klíče! Kde mám klíče?“ Přivolala si výtah. „Pane Bože, vždyť já jsem zapomněla na psa! Du Guescline! Pojď sem! Mám všechno? Misku, pelíšek…“ Rukou si přejela po čele. Nastoupila do výtahu a zdálo se jí, že jede nemožně pomalu, že se vyloženě loudá. Ke všemu se ještě zastavil ve druhém poschodí. Malý Van den Brock tam k ní přistoupil do kabiny. Jak že se to jenom jmenuje? Sébastien? Myslím, že ano. Tak tedy Sébastien nastoupil a zavřel dveře. Vlekl velkou cestovní tašku. Blonďaté vlasy mu legračně odstávaly a nejvíc ze všeho připomínaly strniště. Řasy, vyšisované sluncem, stínily oči, které se vážně upíraly na Joséphine. Byl opálený, bylo vidět, že už asi byl někde u moře.

„Jedeš na prázdniny?“ zeptala se ho Joséphine, která měla takovou radost a dobrou náladu, že se jí zdálo, že ji musí někomu projevit, jinak se samou láskou snad zalkne.

„Ano. Tedy vlastně jsem se právě vrátil, ale hned zase jedu pryč,“ pochlubil se chlapec. Bylo vidět, že rád pojmenovává věci přesně.

„Aha… A odkud jsi tedy přijel?“

„Z Belle-Île.“

„Vy jste byli u Lefloc-Pignelových?“

„Ano, týden.“

„A líbilo se ti tam?“

„Líbilo. Rybařili jsme…“

„A jak se má Gaétan?“

„On dobře, ale Domitille to měla blbý. Celý týden měla domácí vězení. Mohla jíst jenom suchý chleba a pít vodu a vůbec nesměla chodit ven…“

„Prosím tě!“ zvolala Joséphine udiveně. „Co provedla tak hrozného?“

„Její tatínek ji přistihl, když se líbala s nějakým klukem. Ještě jí není třináct, víte?“ dodal na vysvětlenou. Její odvaha na něj zřejmě udělala dojem. „Ona by ráda, aby si všichni mysleli, že je mnohem starší, ale já vím, kolik jí je.“

Výtah zastavil v přízemí a Sébastien vystoupil. Tašku tlačil před sebou. Hlasitě dýchal a bylo vidět, že s ní docela zápasí. Byla na něho veliká a zřejmě taky těžká.

„Auto máme naštěstí hned před domem. Maminka už jenom zamyká byt a tatínek nakládá zavazadla. Tak pěkné prázdniny, paní Cortèsová!“

Joséphine pokračovala dál až do druhého suterénu, do podzemní garáže, kde měla auto. Otevřela kufr, hodila tam tašku, Du Guesclinovi ukázala na zadní sedadlo a řekla mu, ať si naskočí. Sedla si za volant a natočila zpětné zrcátko tak, aby na sebe viděla. Usmála se a řekla nahlas: „Vážně jsi to ty, ta osoba, která se jenom na základě nějakého pocitu nebo tušení chystá odjet do Deauville za milencem, který jí o sobě už skoro tři týdny nedal vědět? A myslíš si, že ho tam najdeš jenom proto, žes v rádiu zaslechla jednu písničku? Já tě tedy, Joséphine, vážně nepoznávám!“

Když dojela do Rouenu, nebe se zatáhlo a na obloze se objevily velké černé mraky. Za chvíli ji úplně pokryly, takže se prudce setmělo a Joséphine jela až do Deauville s hrozbou bouřky nad hlavou. Tak to ten horoskopo přece jen nelhal, řekla si. Pak se zasmála. Stačí, když strávím pár týdnů pod jednou střechou s Iris a málem začnu na tyhle nesmysly věřit taky! Představila si Iris, jak sedí u stolu, na ramenou má černou kočku a vykládá si karty. Nebo jak navštěvuje různé kartářky, které jí všechny předpovídají velkou lásku, která je už na obzoru. Lásku až za hrob, jako v románech. Ve skutečnosti sedí Iris v kuchyni u ventilátoru, nechá se jím ovívat a trpělivě čeká, až zaslechne zvuk klíčů v zámku bytu Lefloc-Pignelových o poschodí níž. Je ráda, že jsem odjela, jen bych jí tam překážela.

K domu přijela brzy po poledni. Vystoupila z auta a první, co uslyšela, byl křik racků, kteří kroužili nad střechou. Nadechla se svěžího mořského vzduchu a zadívala se na dům. Všechny okenice byly zavřené. Smutně si povzdechla. Není tady.

Náraz větru shodil jednu břidlicovou tašku a ta dopadla Joséphine k nohám. Lekla se a instinktivně zvedla paži, aby si chránila hlavu. Pak se podívala nahoru a spatřila celé to boží dopuštění. Skoro polovina střechy byla pryč. Na některých střešních latích zůstaly ještě viset háky pro břidlicové tašky, jinde byly krokve úplně obnažené a mezi nimi bylo vidět tlustou vrstvu skelné vaty, která byla místy dokonce potrhaná. Jako by celou střechu přejely nějaké obří hrábě a některé pruhy břidlicových tašek shodily a jiné ponechaly na místě. Zamířila do zahrady, aby se podívala, jak dopadly stromy. Několik jich bylo zlomených vejpůl jako třísky, ostatní vydržely, i když byly poničené prudkým větrem a měly polámané větve. Rozhodla se, že napřed promluví s pokrývačem, a teprve pak bude o rozsahu škod informovat Iris.

Té je v téhle chvíli asi stejně jedno, co se s domem děje, řekla si Joséphine. Jistě si teď lakuje nehty na nohou, zvláčňuje pokožku krémem, voní si vlasy a maluje řasy černou maskarou, aby její velké modré oči ještě lépe vynikly. Napsala jí tedy jen esemesku, že dojela v pořádku.

Iris se probudila s nepříjemným svíravým pocitem kolem žaludku, který se postupně zmocňoval celého jejího těla. Zůstala ležet v posteli, ale tísnivý pocit ji nepřecházel. Bylo 16. srpna. Říkal čtrnáct dnů. Připravila si telefon na polštář a čekala.

Jistě nezavolá hned. Ta doba už je pryč. Byla si moc dobře vědoma toho, že tím, že ho označila za lháře, zašla moc daleko. A ještě na veřejnosti! Dobře si pamatovala, jak se na ni číšník udiveně ohlédl, když Hervému vmetla do tváře ta zlostná slova: „Lhal jste. Jste lhář!“ Bylo jí jasné, že tohle jí Hervé jen tak snadno nepromine. Potrestal ji už tím, že na čtrnáct dnů odjel a nedal o sobě vědět. Bude to zřejmě běh na dlouhou trať.

Ale to mi nevadí. S ním se učím, jaké to je někoho milovat. Je to takové cvičení, které mi zadal, abych na něm pracovala po dobu jeho nepřítomnosti. Zatoužila po něm tak prudce, až se musela celá schoulit do klubíčka, aby si ten pocit v sobě mohla udržet co nejdéle. Tak tohle tedy je láska? Tato vystřelující prudká bolest, která v člověku vzbuzuje touhu zemřít… Tohle vzrušující čekání, kdy se zřekne sebe sama a všech svých plánů a klidně si nechá zavázat oči šátkem a někam se vést. Tápe kolem sebe, neví, kde je, nic nepoznává, ale ví přitom s jistotou, že odměna, která ho čeká, bude víc než sladká. Půjdu tam, kam mě povede, dojdu až do konce. Poprosím ho, aby mi odpustil, že jsem ho urazila. Snažil se mi ukazovat správnou cestu, po které musím jít, abych našla tu pravou lásku, a já jsem se vzpouzela jak malá rozmazelná holka. Chtěla jsem po něm sliby, dožadovala jsem se polibku a on mě zatím vedl za ruku do posvátného hájemství lásky. Vůbec nic jsem tehdy nepochopila.

Upřeně se dívala na telefon a toužebně si přála, aby už konečně zazvonil. Řeknu mu… Musím zvolit správná slova, abych se ho nedotkla a aby pochopil, že se mu odevzdávám. Řeknu mu: Čekala jsem na vás, Hervé, a už tomu rozumím. Dělejte si se mnou, co chcete. Nic od vás nežádám, toužím se stát tvárnou hlínou ve vašich rukou, abyste mi mohl dát takový tvar, který si pro mě vyberete. A jestli to ještě nestačí, přikažte mi a já budu čekat dál. Zůstanu tady a přivítám vás se sklopenýma očima, až se rozhodnete přijít. Budu pít teprve tehdy, až mi to přikážete, budu jíst, až to dovolíte, očistím se od své zlosti a navždy zapomenu na své hloupé rozmary a vrtochy.

Najednou ji zaplavil takový pocit radosti, že jí připadalo, že snad omdlí.

Naučil mě milovat. To nevýslovné štěstí, které jsem pořád hledala a myslela si, že ho najdu, jen když budu hromadit věci i vztahy… A ono přitom spočívá v pravém opaku. Abych ho dosáhla, musím se všeho vzdát, musím darovat samu sebe, opustit všechny ty věci a nelpět na nich… Ukázal mi, kde je moje pravé místo v životě. Teď půjdu a obléknu si ty slonovinově bílé šaty, které mi sám koupil, uvážu si stužku do vlasů a budu na něj čekat u dveří. Nebude telefonovat. Přijde a zazvoní. Otevřu, oči budu mít sklopené a ve tváři budu mít jen mír a oddanost. Řeknu…

Hodina pravdy se blížila.

Strávila celý den tím, že napjatě poslouchala, jestli nezaslechne jeho kroky. Několikrát zkontrolovala telefon, co kdyby třeba přestal fungovat.

Ale nepřišel.

Druhý den ráno na ni zazvonila Iphigénie.

„Je doma paní Cortèsová?“

„Ne. Odjela na pár dnů na vzduch.“

„Aha,“ řekla Iphigénie zklamaně.

„V domě teď asi mnoho lidí nebude, viďte,“ řekla Iris, která se snažila hovor ještě trochu protáhnout.

„Jenom vy a pan Lefloc-Pignel, ten se vrátil včera večer.“

Srdce jí poskočilo. Takže je zpátky. Jistě jí zavolá. Zavřela dveře a opřela se o ně zády. Srdce jí teď prudce bušilo. Zaplavil ji pocit radosti. Musí se připravit, rychle se musí nachystat. A nedovolit nikomu, aby se mezi ně dva vetřel.

Otevřela znovu dveře a zavolala na Iphigénie, která už zatím sešla po schodech skoro až do přízemí, že na pár dní odjede ke své přítelkyni, takže jestli přijde nějaká pošta, ať ji Iphigénie laskavě nechá u sebe. Domovnice jen pokrčila rameny a popřála jí, ať se tam má dobře. „Trocha odpočinku vám jen prospěje!“

Lednička byla plná, nemusí tedy ani chodit nikam ven.

Osprchovala se, oblékla si ty šaty a vlasy si svázala stužkou. Pečlivě si odlakovala nehty, aby na nich nezůstala ani jediná drobounká stopa červeného laku, a čekala. Čekala celý den. Netroufala si ani pustit televizi moc nahlas, protože se bála, že by pak třeba mohla přeslechnout zvonění telefonu nebo trojí kradmé zaklepání na dveře. Ví, že tady jsem. Ví, že ho čekám. A schválně mě nechává čekat.

Večer si otevřela balíček chlazených raviol. Neměla hlad. Vypila sklenku vína, pak ještě jednu, aby si dodala odvahy. Připadalo jí, že ze dvora zaslechla nějakou budbu. Otevřela okno, byla to operní árie. Pak uslyšela jeho hlas… S někým telefonoval. Mluvili o obchodních záležitostech. Právě si procházím ten spis o fúzi… Zachvěla se a zavřela oči. Přijde. Určitě přijde.

Čekala celou noc. Seděla u okna a dívala se do tmy. Potom hudba dohrála, světlo v bytě pod ní zhaslo.

Nepřišel.

Rozplakala se. Pořád ještě seděla na židli v těch bílých šatech. Pak se vzpamatovala. Nesmím si je ušpinit. Jsou to přece moje svatební.

Dopila láhev červeného vína, vzala si dvě tabletky Stilnoxu.

A šla si lehnout.

Chtěl jí naznačit, že se vrátil, proto pustil tu hudbu tak nahlas.

Tím, že nepřišla zazvonit k jeho dveřím, mu dala najevo, že je připravená podrobit se jeho vůli.

První večer si Joséphine ustlala na pohovce v obývacím pokoji. Dům byl hrozně zničený a ložnice v podkroví zůstaly prakticky bez střechy. Tam, kde bylo podbití i tepelná izolace poškozené, bylo z postelí vidět černou oblohu a hvězdy. Celou noc pršelo a blýskalo se. Několikrát ji probudil zvuk hromu, Du Guesclin se pokaždé hlasitě rozštěkal.

Poslouchala, jak hřmí, a podle doby, která uběhla mezi zablýsknutím a hřměním, se snažila odhadnout, jak je bouřka daleko. Nenapočítala však ani do tří, když se ozvala obrovská rána a vzápětí zvuk tříštícího se dřeva a padajícího stromu. Vstala a rozběhla se k oknu. Veliký buk, který rostl před domem, se s praskotem skácel přímo na její auto. Celé ho rozmáčkl, slyšela hrozné praskání a zvuk trhajícího se plechu. Pane Bože! Běžela k vypínači, chtěla rozsvítit světlo, ale marně. Asi vyhořel hlavní jistič. Nebe prořízl další blesk a ona v tom záblesku světla stačila zahlédnout, že auto je na placku.

Ráno zatelefonovala panu Fauvetovi. Vzala to jeho žena a řekla jí, že manžel neví, kde mu hlava stojí.

„Tady v okolí je spousta domů bez střechy, vy, mladá paní, nejste jediná! Zastaví se u vás během dopoledne a domluvíte se s ním.“

Nezbylo tedy než čekat. Zanesla do podkroví všechny nádoby, které našla, a rozmístila je pod nejhorší díry, aby do nich zachytila dešťovou vodu. Zazvonil telefon, byla to Hortense. Mami, jedu ještě do Saint-Tropez, pozvali mě tam přátelé. Na Korčule to byla příšená otrava! To si ani neumíš představit, mami. Nesnáším bohatý lidi! Ne, dělám si legraci samozřejmě. Mám ráda bohatý lidi, ale když jsou inteligentní, brilantní, skromní a kultivovaní… Myslíš, že takoví vůbec existují?

Zavolala jí i Zoé. Spojení bylo hrozně špatné, rozuměla jí jen každé druhé slovo. Pochopila, že se jim daří dobře, všechno je v pořádku. Budu muset končit, mami, nemám už skoro baterii. Mám tě moc ráda. Zůstaneme tady ještě další týden, Philippe s tím souhlasí…

„Dobře,“ zašeptala, ale Zoé už hovor mezitím ukončila.

Šla do kuchyně, otevřela jednu skříňku a vytáhla si balíček sušenek a marmeládu. Věci z mrazáku budu zřejmě muset vyhodit, uvažovala. Měla bych zavolat Iris a zeptat se jí, co všechno je potřeba udělat.

Vyťukala její číslo. Snažila se podat jí to celé pokud možno co nejméně tragicky, ale řekla jí o tom, že nejde elektřina, že zřejmě došlo k větší poruše a že tím pádem nefunguje ani mrazák.

„Dělej, jak myslíš, Jo. Ani netušíš, jak málo mi na tom všem teď záleží…“

„Všechno jídlo ale budu asi muset vyhodit!“

„V tom bych žádný velký drama neviděla,“ odpověděla Iris zemdleným hlasem.

„Máš pravdu. Nedělej si starost, já už to zařídím. A co ty? Máš se dobře?“

„Ano. Už se vrátil… Jsem tak šťastná, Jo! Myslím, že konečně začínám chápat, jaké to je, když někoho miluješ. Celý život jsem doufala, že jednou taková chvíle přijde, a teď se to opravdu stalo. Díky němu. Mám tě ráda, Jo…“ „Já tebe taky, Iris.“

„Byla jsem na tebe často zlá…“

„Ale Iris, tím se netrap! Nic to nebylo!“

„Nebyla jsem vlastně hodná na nikoho. Ale myslím, že to bylo tím, že jsem pořád jenom čekala, až přijde něco velkého, skutečně ohromného… A teď se mi to splnilo. Učím se, víš? Postupně se zbavuju svého starého já. Víš, že jsem se dokonce přestala malovat? Jednou mi řekl, že tyhle umělé věci nemá rád a setřel mi tvářenku prstem. Připravuji se, abych pro něj byla co nekrásnější…“

„Mám radost, že jsi šťastná.“

„Jsem, Jo! Jsem moc šťastná…“

Její hlas zněl nějak divně, Joséphine připadalo, že má trochu těžký jazyk. Nevyslovovala dobře sykavky. Určitě zase včera pila, pomyslela si smutně.

„Zavolám ti zase zítra, abych ti řekla, jak to tady pokračuje.“

„To je zbytečné, Jo. Udělej všechno, jak sama myslíš, mám v tebe plnou důvěru. Vím, že to zařídíš nejlíp. Nech mě prožít si tu lásku. Je mi, jako bych se vysvlékala ze staré kůže a navždycky ji odkládala. Musela jsem být sama, chápeš mě, že ano? Máme jen tak málo času, kdy můžeme být spolu. Chci toho co nejvíc využít. Možná se teď na pár dnů odstěhuju k němu…“

Šťastně se zasmála jako malé děvčátko. Joséphine pomyslela na přísně zařízený pokoj, kříž na stěně a obrázek svaté Terezie z Lisieux a na pokyny, jak být dokonalou manželkou. Ten ji tedy k sobě do bytu určitě nevezme, pomyslela si.

„Mám tě ráda, sestřičko. Děkuju ti, žes na mě byla tak hodná…“

„Iris, přestaň. Ještě se rozpláču!“

„Měla by ses naopak radovat. Víš, tohle všechno je pro mě úplně nové, takový cit jsem neznala…“

„Rozumím. Tak si to užij. Já zůstanu tady, je tu práce nad hlavu! Hortense a Zoé se vrátí nejdřív za deset dní. Tak ten čas využij!“

„Děkuju. A nemusíš mi volat… Bylo by to zbytečné. Stejně bych to nevzala.“

Následující večer Iris znovu uslyšela, že si Hervé pouští operní melodie a znovu zaslechla, že s někým telefonuje. Poznala Trubadúra. Giuseppe Verdiho měla vždycky ráda. Posadila se na židli a potichu si pobrukovala tu známou melodii. I dnes si oblékla ty šaty v barvě slonové kosti. Slonová kost… Věž ze slonoviny. Oba vlastně žijeme v takové věži ze slonoviny… V tu chvíli ji něco napadlo. Rázem vyskočila ze židle a postavila se k oknu. Co když si myslí, že jsem odjela? Nebo že se na něj ještě zlobím, že trucuju? No jistě! A navíc, není přece na něm, aby za mnou chodil! Měla bych to být přece já, kdo ho přijde odprosit. On neví, že jsem se změnila. Jak by to taky mohl vědět?

Sešla o patro níž a nesměle zaklepala na dveře. Otevřel. Stál tam na prahu a chladně a majestátně na ni hleděl.

„Přejete si?“ zeptal se netečně, jako by ji snad ani nevnímal.

„To jsem já…“

„Kdo to je, já?“

„Iris…“

„To je málo.“

„Přišla jsem se vám omluvit…“

„To už je lepší.“

„Omlouvám se, že jsem řekla, že jste lhář…“

Udělala krok kupředu a chystala se překročit práh. Namířil proti ní prst a odstrčil ji.

„Byla jsem malicherná, sobecká a zlostná… Víte, za těch čtrnáct dní, co jsem byla sama, jsem pochopila spoustu věcí. Kdybyste jenom tušil…“

Vztáhla k němu paže. On však o krok ucouvl.

„Budete mě už teď poslouchat? Ve všem, co vám řeknu?“

„Ano.“

Ustoupil před ní do bytu a naznačil jí, aby vešla a zavřel za ní dveře. Když však zamířila do obývacího pokoje, okamžitě ji zastavil.

„Kvůli vám jsem měl velmi nepříjemnou dovolenou,“ řekl.

„Omlouvám se. Tolik jsem toho už pochopila!“

„A ještě hodně se toho budete muset naučit! Jste jenom takové malé bezcitné stvoření. Nemáte srdce.“

„Chci se to všechno naučit s vámi…“

„Nepřerušujte mě, když mluvím!“

Musela se posadit na židli. Ta věta zazněla jako švihnutí bičem. Tak autoritativním tónem s ní nikdo nikdy nemluvil.

„Vstaňte. Nedovolil jsem vám se posadit!“

Iris vstala.

„Jestli se se mnou budete chtít dál vídat, budete mě muset poslouchat.“

„Budu! Budu! Hrozně po vás toužím.“

Uskočil dozadu, jako by ho těmi slovy polekala.

„Nedotýkejte se mě! Tady rozhoduju já. A jen já vám k tomu dám svolení. Chcete mi patřit?“

„Ano, hrozně moc! Žiju už jenom touhle nadějí. Pochopila jsem tolik…“

„Mlčte! To, co jste pochopila tím vaším nicotným ženským mozečkem, mě nezajímá! Rozumíte?“

Iris projel takový záchvěv touhy, až se zapotácela. Ostýchavě sklopila oči.

„Poslouchejte a opakujte po mně…“

Přikývla.

„Budete se učit na mě čekat…“

„Budu se učit na vás čekat.“

„Budete mě vždy a ve všem poslouchat.“

„Budu vás vždy a ve všem poslouchat.“

„Nebudete se mě na nic vyptávat.“

„Nebudu se vás na nic vyptávat.“

„Nebudete mi skákat do řeči, když budu mluvit.“

„Nebudu vám skákat do řeči, když budete mluvit.“

„Já jsem tady pán.“

„Vy jste tady pán.“

„Vy patříte mně.“

„Já patřím vám.“

„Nebudete vznášet žádné námitky.“

„Nebudu vznášet žádné námitky.“

„Jste sama nebo je v bytě někdo s vámi?“

„Jsem sama. Věděla jsem, že se vrátíte a poslala jsem Joséphine pryč. A děvčata také.“

„Výborně… Jste tedy připravena přijmout moje pravidla?“

„Jsem připravena přijmout vaše pravidla.“

„Budete muset projít obdobím, během něhož se očistíte od démonů, kteří vás ovládají. Zůstanete celou dobu doma a budete přísně dodržovat všechny moje pokyny. Jste připravena je vyslechnout? Kývněte jen hlavou, jestli ano nebo ne, oči nechte sklopené. V mé přítomnosti je budete mít sklopené vždycky. Zvednete je, teprve až vám to poručím…“

„Jste můj pán.“

Vší silou ji uhodil do tváře. Iris zavrávorala a hlava jí přepadla na jeho rameno. Zvedla ruku a dotkla se své tváře. Chytil ji za ni a zkroutil jí ji za záda.

„Neřekl jsem vám, že máte mluvit! Mlčte! Tady rozhoduju já!“

Přikývla. Cítila, jak ji tvář celá hoří a natéká. Ráda by se jí byla dotkla. Zase jí projelo celým tělem to prudké chvění. Pocítila takovou rozkoš, až se jí málem podlomily nohy. Sklopila hlavu a zašeptala:

„Ano, pane.“

Chvíli mlčel, jako by ji zkoušel. Ani se nepohnula, stála na místě, oči sklopené.

„Teď se vrátíte nahoru a nebudete vycházet z bytu tak dlouho, dokud vám to nedovolím. Budete dělat přesně to, co vám přikážu, podle časového rozvrhu, který vám dám. Přijímáte to?“

„Přijímám.“

„Každé ráno vstanete v osm hodin a půjdete se umýt. Umyjete se skutečně pečlivě, nevynecháte na svém těle ani jediné místečko. Přijdu to zkontrolovat. Pak si kleknete a připomenete si své hříchy. Sepíšete je všechny na papír a já si ho pak od vás vezmu. Potom budete odříkávat modlitby. Jestli nemáte modlitební knížku, půjčím vám nějakou… Odpovězte!“

„Nemám modlitební knížku,“ řekla se sklopenýma očima.

„Půjčím vám ji tedy. Pak v bytě uklidíte. Všechno dokonale vyčistíte a umyjete. Vlastníma rukama. Budete pracovat na kolenou, mýdlem a vodou odstraníte všechny zárodky špíny a budete přitom doufat v Boží milosrdenství. Budete Boha prosit, aby vám odpustil všechno to, co jste spáchala v životě, který jste až doposud vedla. Budete pracovat až do oběda. Když se tam za vámi zastavím, nechci nikde vidět ani stopu špíny nebo prachu, jinak vás potrestám. V poledne si budete smět sníst jeden plátek šunky a vařenou rýži. Pít budete vodu. Nechci u vás vidět žádné potraviny, které by měly jinou barvu než bílou. Je vám to jasné? Jestliže jste to pochopila, odpovězte ano…“

„Ano.“

„Odpoledne si budete hodinu číst v modlitební knížce. Budete přitom klečet. Pak vyperete prádlo, vyžehlíte ho, umyjete a vyleštíte okna, vyperete závěsy a záclony. Chci, abyste byla oblečená co nejprostěji. V bílém. Máte nějaké bílé šaty?“

„Ano.“

„Výborně. Ty tedy budete stále nosit. Večer je vyperete a pověsíte je na ramínko nad vanu, aby přes noc uschly a vy si je mohla ráno zase obléknout. Nesnáším sebemenší tělesný pach. Je vám to jasné? Řekněte ano.“

„Ano.“

„Ano, pane.“

„Ano, pane.“

„Vlasy budete nosit stažené dozadu, nebudete mít na sobě žádné šperky. Nebudete se líčit a i při práci budete mít stále sklopené oči… Můžu přijít kdykoli během dne, a pokud vás přistihnu, že jste mě neposlechla, potrestám vás. Vyberu pro vás takový trest, který vás nejlépe vyléčí z vašich neřestí. Večer budete jíst to samé co v poledne. Alkoholu se ani nedotknete. Budete pít pouze vodu z kohoutku. Přijdu za vámi nahoru a vyházím všechny láhve, které v bytě najdu… Protože vy pijete. Jste alkoholička. Jste si toho vědoma? Odpovězte!“

„Ano, pane.“

„Večer si sednete na židli a budete čekat, jestli se uvolím přijít zkontrolovat, jak jste pracovala. Až bude úplná tma. Nechci u vás vidět žádné umělé světlo. Denní světlo vám bude stačit. Nechci také žádný hluk. Nebudete smět poslouchat hudbu, pouštět televizi ani si sama nebudete smět zpívat. Budete moct pouze šeptem odříkávat předepsané modlitby. Pokud nepřijdu, nebudete si stěžovat. Zůstanete dál tiše sedět na židli a budete přemýšlet o sobě. Je toho hodně, co vám Bůh má odpouštět. Až dosud jste v životě neměla žádný jiný zájem než sebe. Všechno, co jste dělala, se týkalo jenom vás. Jste velmi krásná a dobře to víte… Hrála jste si se mnou a já jsem padl do vašich sítí. Ale dokázal jsem odolat. Ta doba už je pryč. Ustupte. Nedovolil jsem vám, abyste se ke mně přibližovala.“

Maličko ucouvla a znovu ucítila ten jakoby elektrizující záchvěv hluboko ve svých útrobách. Sklopila hlavu, aby si nevšiml, že se šťastně usmívá.

„Kdykoli se jen nepatrně odchýlíte od předepsaného programu, ponesete důsledky. Budu nucen vás uhodit a vymyslet pro vás trest, který vám způsobí nejen fyzickou bolest, která je nutná, ale i duševní… Je nutné vás ponížit, příliš dlouho jste byla pyšná a ještě jste na to byla hrdá.

Držela ruce za zády, hlavu měla stále sklopenou.

„Počítejte s tím, že budu přicházet neočekávaně, a buďte na to připravená. Zapomněl jsem vám říct, že vás v bytě zamknu, abych si byl jist, že neutečete. Dáte mi svoje klíče a odpřísáhnete mi, že žádné jiné nemáte k dispozici. Máte čas ještě si všechno rozmyslet. Do ničeho vás nenutím, rozhodněte se sama, zcela svobodně. Přemýšlejte o tom a pak mi řeknete ano nebo ne.“

„Ano, můj pane.“

Hřbetem ruky ji udeřil přes tvář.

„Nepřemýšlela jste o tom. Příliš jste spěchala s odpovědí. Rychlost je podoba, kterou na sebe v dnešní době bere ďábel. Řekl jsem vám přece, abyste o tom přemýšlela.“

Sklopila oči a mlčela. Pak zašeptala:

„Jsem připravena ve všem vás uposlechnout, můj pane.“

„To je dobře. To je znak toho, že se můžete polepšit. Jste na dobré cestě. Půjdeme tedy teď k vám do bytu. Vy půjdete pomalu přede mnou, budete mít stále sklopenou hlavu a zvolna budete kráčet až nahoru do vašeho patra. Představujte si, že jste kajícnice, která stoupá na vysokou horu, na jejímž vrcholu ji čeká odpuštění…“

Nechal ji projít dveřmi před sebou. Přitom vzal ze stěny v předsíni jezdecký bičík, který tam byl zavěšený, a švihl ji zezadu po lýtkách. Trhla sebou a ucukla. Švihl ji znovu a přikázal jí, že nadále už nikdy nesmí dát najevo bolest, když ji bude bít. Když přišli nahoru do Joséphinina bytu, vylil obsah všech lahví s alkoholem do dřezu a přitom se usmíval. Mluvil jakoby sám k sobě a opakoval pořád dokola: Neřest je všude, celý tento moderní svět je neřestí úplně prolezlý. Neexistuje pro ni už žádná mez. Proto je nutné ho očistit a zbavit neřesti a špíny, stejně jako tuto ženu.

„Opakujte po mně: Už nebudu pít.“

„Už nebudu pít.“

„Neschovala jsem si nikam žádné další lahve, abych je pak mohla tajně vypít.“

„Neschovala jsem si nikam žádné další lahve, abych je pak mohla tajně vypít.“

„Budu ve všem poslouchat svého pána.“

„Budu ve všem poslouchat svého pána.“

„Pro dnešek už to stačí. Můžete si jít lehnout…“

Ustoupila o několik kroků, aby mohl projít kolem ní, a podala mu svazek svých klíčů. Dal si ho do kapsy.

„Nezapomeňte, že sem můžu kdykoli přijít a když práce nebude hotová…“

„Tak budu potrestána.“

Znovu ji vší silou uhodil do tváře. Lehce vykřikla. Rána byla tak prudká a surová, že jí začalo hučet v uchu.

„Nemáte právo mluvit, když jsem vás k tomu nevyzval.“

Rozplakala se. Znovu ji uhodil.

„Tohle jsou jen falešné slzy. Brzy však budete ronit opravdové slzy štěstí. Teď políbíte ruku, která vás potrestala.“

Sklonila se a lehce mu políbila ruku, téměř si netroufala se jí svými rty dotknout.

„Tak je to správné. Myslím, že z vás budu moct něco udělat. Učíte se rychle. Po celou dobu, co bude trvat vaše očišťování, budete chodit oblečená v bílé, nechci na vás vidět jediný barevný kousek oblečení. Barvy jsou znamením zhýralosti a prostopášnosti.“

Popadl ji za vlasy a prudce za ně zatáhl.

„Sklopte oči, když na vás teď budu pohlížet!“

Přejel jí prstem po tváři, na které nebyla jediná stopa po líčidle, a zatvářil se spokojeně.

„Zdá se, že začínáte chápat, jak to má vypadat!“

Zle se zasmál.

„Vy máte ráda hrubé zacházení, viďte?“

Přistoupil k ní a roztáhl jí rukou rty, aby zkontroloval, jestli má čisté zuby. Konečkem nehtu jí odstranil ze zubu malý zbytek jakéhosi jídla. Ucítila jeho vůni, vnímala jeho sílu. Je dobře, že je to tak, jak to je, řekla si. Toužím mu patřit, chci mu náležet.

„Když mě ve všem poslechnete, zbavíte se vší neřesti a budete tak čistá, jak má žena být. Potom se my dva spojíme v jedno tělo…“

Iris tiše vykřikla radostí.

„Společně pak budeme kráčet vstříc lásce, té jediné a pravé, kterou pak stvrdíme manželstvím. Kdy to bude, o tom rozhodnu já… Pak už budete jen moje. Řekněte: Chci to a toužím po tom. A políbíte mi ruku.“

„Chci to a toužím po tom…“

A políbila mu ruku. Pak ji poslal spát.

„Budete spávat s nataženýma nohama, kolena u sebe, aby vás nepokoušela žádná nečistá myšlenka. Někdy, když vás budu chtít potrestat, vás přivážu k posteli. Abych nezapomněl, každé ráno přesně v osm hodin přijdu a položím vám na stůl do kuchyně dva plátky šunky a rýži, kterou si pak vy uvaříte. Nic jiného jíst nebudete. To je všechno. Běžte si teď lehnout. Máte umyté ruce? Vyčistila jste si zuby? Máte připravenou noční košili?“

Zavrtěla hlavou. Štípl ji do tváře tak silně, že vykřikla.

„Odpovězte mi. Nepřipustím žádné obcházení pravidel, která jsem stanovil. Nezkoušejte to. Nebo vás to bude mrzet.“

„Ne, pane.“

„Běžte se teď umýt. Já tady počkám. Pospěšte si…“

Udělala, co přikázal. Otočil se k ní zády, aby neviděl, jak se převléká.

Vklouzla do postele.

„Máte bílou noční košili?“

„Ano, pane.“

Přistoupil k posteli a pohladil ji po vlasech.

„Teď spěte!“

Iris zavřela oči. Slyšela, jak za ním zaklaply dveře. A otočení klíče v zámku.

Zůstala v bytě uvězněná. Stala se z ní zajatkyně lásky.

Joséphine telefonovala panu Fauvetovi dvakrát za den a vždycky to vzala jen jeho paní. Joséphine naléhala, aby pan Fauvet přišel a střechu opravil. Uváděla pádné důvody: vítr shazuje další a další tašky, je to nebezpečné, do domu zatéká, navíc stále nefunguje elektrický proud a ona má už v mobilu téměř vybitou baterii, takže zanedlouho už ani panu Fauvetovi nebude moct zavolat. Jeho manželka odpovídala stále stejně: „Ano, ano, manžel se u vás zastaví…“ A pak zavěsila.

Déšť vůbec neustával. Du Guesclin už ani nechtěl chodit ven. Vyšel vždycky jenom na terasu, celou mokrou a zničenou, zavětřil, zvedl jednu tlapku do vzduchu, podíval se na rozbité květináče a vysypané truhlíky s květinami, těžce si vzdychl a rychle se vrátil zpátky do domu. Opravdu bylo počasí, že by ani psa ven nevyhnal.

Joséphine spala v obývacím pokoji. Sprchovala se studenou vodou a postupně vyklízela mrazák. Snědla všechnu zmrzlinu, kterou tam našla: Ben & Jerry, Häagen-Dazs, chocolate chocolate chips, pralines and cream. Bylo jí už jedno, jestli ztoustne nebo ne. On stejně nepřijede. Podívala se na svůj obraz ve lžičce, když si nabírala další sousto. Zamračila se a nafoukla tváře. Brzy budu vypadat jak Bumbrdlíček, řekla si. Ale co! Du Guesclin blaženě olizoval víčka od kelímků a oddaně se na ni díval. Vrtěl zadkem a netrpělivě čekal, až před něho položí zase další víčko. Ty máš vyhlédnutou nějakou psí slečnu, du Guescline? Vykládáte si spolu něco, anebo ti stačí, že na ni vyskočíš? Spíš to druhé, viď? A máš pravdu, s city je to hrozně těžké a navíc ještě únavné! Mnohem jednodušší je jíst, nacpat se něčím sladkým a tučným. Skutečný Du Guesclin tyhle problémy nikdy neměl. Nikdy nebyl zamilovaný. Vyspal se s každou, která se mu připletla do cesty, takže měl spousty levobočků, kteří, sotva odrostli dětským střevícům, odcházeli bojovat po jeho boku do nejrůznějších válek. To bylo taky jediné, co uměl. Ale uměl to výborně. Byl skvělý stratég a skoro všechny své bitvy vyhrál. S padesáti muži oblečenými v rozedraných šatech dokázal Angličanům rozdrtit jejich armádu čítající pět set mužů v brnění a v plné zbroji, navíc vybavenou katapulty. Neváhal využít lsti a převléknout se za ubohou stařenku s otepí chrastí na zádech. Věřil bys tomu, Du Guescline? V tomto přestrojení pronikl do opevněného města, a jakmile byl jednou za hradbami, vytáhl meč a začal jím kosit Angličany v celých řadách! V dobách míru se nudil. Nakonec se přece jenom oženil, vzal si moudrou ženu, starší než on, která se výborně vyznala v astrologii. Před každou bitvou mu předpovídala budoucnost a nikdy se nezmýlila! Tím, že muži ztratili možnost válčit, jako by i ztratili část sebe sama. Neví najednou, čí jsou. S Du Guesclinem to bylo taky tak. V období míru mezi válkami nevěděl, co má dělat, a vymýšlel hlouposti. Jediná nevýhoda téhle vynikající zmrzliny je ta, milý Du Guescline, že je po ní člověku trochu špatně a chce se mu spát, jenže se cítí tak těžký a přejedený, že se mu nedaří usnout a jenom se zoufale převaluje na posteli.

Uslyšela pípnutí mobilu. Přišla jí zpráva. Otevřela ji. Byla od Lucy!

Vy už to víte, Joséphine, že ano?

Řekla si, že na ni nebude odpovídat. Vím to, ale je mi to úplně jedno. Jsem daleko od Paříže, v krásném domě, který je sice bez střechy, ale před deštěm mě pořád ještě chrání, ležím si tady na pohovce, zakrytá až po uši teplou růžovou mohérovou dekou, která mě šimrá do nosu, a mám tady Du Guesclina, který mě hlídá.

„Víš, Du Guescline, jediný problém v dnešní době je ten, že lidé mluví se svými zvířaty, jako by to byli lidé… A to není normální. Já tě mám moc ráda, o tom není sporu, ale Philippa mi nahradit nemůžeš…“

Du Guesclin zakňučel, jako by mu to taky bylo líto.

Další pípnutí. Další zpráva od Lucy.

Proč neodpovídáte?

Joséphine odpovídat nemínila. Je už skoro úplně u konce s baterií a tím, co jí ještě zbývá, nebude plýtvat na Lucu Giambelliho, přesněji řečeno na Vittoria.

Na poličce našla staré vydání Sestřenice Běty od Honoré de Balzaca, otevřela ho a vdechla starou známou vůni knihy, kterou už dlouho nikdo neotevřel. Napadlo ji, že právě takhle to voní v sakristii, vůně naškrobených a vyžehlených rochet, sutan a klerik se mísí se slabým pachem plísně. Rozhodla se, že si ji přečte ve světle svíčky. Vybrala si jednu z krásných červených svící, které odhořívají, aniž by vosk kapal a stékal na svícen, zachumlala se zpátky do deky a otevřela knihu na první stránce. Rozhodla se, že bude číst nahlas:

„Kde se uhnízdí vášeň? Asi tak v půli července roku 1938 drkotal Univerzitní ulicí jeden z těch povozů, jaké se teprve od nedávna začaly používat na pařížských náměstích a jimž se říkalo milord, a vezl tlustého člověka středního vzrůstu ve stejnokroji kapitána námořní gardy. I mezi Pařížany, ač přece slynou duchaplností, se přece najdou takoví, co si připadají neskonale lepší ve stejnokroji než v obyčejných šatech a co u žen předpokládají vkus natolik zvrácený, aby věřili, že v chlupaté čepici a vojenské výstroji udělají lepší dojem…“ 3 Vidíš, Du Guescline, v tom právě spočívá Balzacovo mistrovství. Popíše oblečení nějaké postavy a čtenář si podle toho dokáže utvořit představu o tom, jaký je to člověk. Jsou to právě detaily, nenápadné podrobnosti, které jsou klíčem k úspěchu! Jenže aby je člověk mohl odpozorovat a pak správně popsat, potřebuje čas a klid… Nesmí mu být líto minut a hodin, které takto stráví, musí umět zdánlivě bezcílně chodit mezi lidmi, lelkovat… Jenom tak se mu může podařit najít to správné slovo, obraz, myšlenku. Dneska už nikdo tímto způsobem nepíše, i spisovatelé mají málo času a nechtějí ho ztrácet. Napíšou jednoduše „to pěkně voní“, „venku je hezky“, „je zima“, „je dobře oblečený“ a už se netrápí s hledáním přesného výrazu, který by navodil takovou atmosféru, že by si čtenář hned představil, jak velká je zima, jak krásně něco voní a že někomu jeho šaty ohromně sluší.

Odložila knihu vedle sebe na pohovku a zamyslela se. Možná jsem měla o Lucovi přece jenom Garibaldimu říct. Dal by si ho na seznam podezřelých. Udělala jsem hloupost. Nechala jsem se unést zlostí, byl mi protivný, a tak jsem se ani nezmínila o člověku, který je možná nejnebezpečnější ze všech lidí, které podezírají. Vytáhla si deku až ke krku, uhladila mohérová vlákna směrem dolů, aby ji nešimrala pod krkem, a znovu sáhla po knize. Vyrušilo ji další pípnutí. Přišla jí už třetí esemeska:

Vím, kde jste, Joséphine. Odpovězte mi.

Srdce jí začalo tlouct rychleji. Co když je to pravda?

Zkusila zavolat Iris, ale marně. Nebrala to. Jistě je teď někde na večeři s tím svým krásným Hervé. Zkontrolovala všechny dveře, jestli jsou zamčené. Věděla, že v oknech je bezpečnostní sklo, odolné proti nárazu. Ale co kdyby se dostal dovnitř přes střechu? Nebylo by to těžké, děr je tam víc než dost a stačilo by se jen vyšplhat po fasádě a přelézt přes balkon. Musím sfouknout svíčku. Nebude vědět, že tady jsem. No jo, ale pod stromem uvidí moje rozbité auto.

A pak se na ni snesla hotová smršť esemesek. Jsem na cestě, už se blížím. Odpovězte mi, skutečně se zlobím! Nemyslete si, že z toho vyváznete jen tak. Už jsem skoro u vás, uvidíme, jak rychle vás ta hrdost přejde! Couro! Jsem v Touques. V Touques! Zoufale se podívala na Du Guesclina, který ležel na zemi a ani se nehnul. Hlavu měl položenou na předních packách a trpělivě čekal, až znovu začne číst nebo přinese novou krabici se zmrzlinou a dá mu olízat víčko. Běžela k oknu a zadívala se do zahrady. Byla však tma a skoro nic neviděla. Zřejmě mu ta domovnice řekla o mé návštěvě a teď se bojí, aby se v univerzitním prostředí nerozneslo, že známý badatel a muž, který pózuje ve slipech v reklamách na prádlo, je jeden a týž člověk. Nebo se možná nějak dověděl, že jsem byla několikrát na policii, u toho Garibaldiho.

Zavolám Garibaldimu…

Ale mám jenom jeho číslo do kanceláře…

Zkusila znovu Iris. Měla tam však jenom záznamník.

Další pípnutí, zase přišla esemeska:

Zahrada je krásná a moře tak blízko. Jděte k oknu a uvidíte mne. Připravte se.

Popošla až k oknu, opřela se o parapet a vyhlédla ven. Celá se třásla. Noc však byla temná, dokázala rozeznat jen obrysy vzrostlých stromů, jejichž koruny se pohybovaly, jak se do nich opíral vítr. Vítr, který ohýbal celé stromy, lámal větve a strhával z nich listí a to pak vířilo ve vzduchu a snášelo se na mokrou trávu. Všechny ty ženy byly zabité stejným způsobem, někdo je bodl přímo do srdce. Najednou je uchopí zezadu kolem krku, pevně stiskne, až skoro nemohou dýchat, a druhou rukou je bodá do hrudníku. Ten večer, když jsem byla napadena, se se mnou Luca měl setkat. „Musím s vámi mluvit, Joséphine, je to důležité.“ Chtěl se mi se vším svěřit, ale nakonec k tomu nenašel odvahu a rozhodl se, že se mě radši zbaví. Nechal mě tam ležet, protože si myslel, že jsem mrtvá. Ty dva následující dny mi nezavolal. Já jsem mu však nechala tři zprávy na záznamníku. Na žádnou z nich mi neodpověděl. A pak, když jsme se sešli u jezera, byl přece tak odtažitý a lhostejný. Chladně si vyslechl moje líčení o tom, jak jsem byla přepadena, a zřejmě celou tu dobu přemýšlel, jak se mi mohlo podařit přežít… To bylo to jediné, co ho v tu chvíli zajímalo. Ale to přece nesedí! Jak by s tím mohla souviset paní Berthierová, slečna de Bassonnièrová a ta mladá servírka? Ani jedna z nich ho neznala! Jenomže co já o tom vlastně vím? Žalostně málo. Ani o jeho životě nevím skoro nic. Slečna de Bassonnièrová o něm měla mnohem víc informací než já.

Třásla se tolik, že nebyla schopna udělat ani krok a ustoupit dál od okna. Přijde sem, dostane se dovnitř a zabije mě. Iris to nebere, Garibaldi nic netuší a Philippe je někde v baru a spokojeně se tam baví s Dottie Doolittlovou. Umřu úplně sama. A moje holky… Co bude s mými holčičkami?

Slzy jí tekly proudem po tváři. Otřela si je hřbetem ruky. Du Guesclin nastražil uši. Uslyšel snad něco? Začal hlasitě štěkat.

„Ticho! Přestaň! Uslyší tě a pozná, že jsme tady!“

Pes štěkal víc a víc a čím dál hlasitěji, začal běhat v kruzích po obývacím pokoji a pak se postavil k oknu, packama se opřel o parapet a štěkal přes sklo do tmy.

„Přestaň! Ještě nás uvidí!“

Odvážila se ještě jednou vykouknout z okna. Zahlédla světla auta, které příjíždělo alejí k domu. Reflektory vrhaly světlo až do místnosti, kde stála. Rychle si lehla na břicho na zem. Pane Bože! Co mám dělat? Tatínku, pomoz mi, prosím tě, musíš mě nějak ochránit! Nechci trpět, ať mě aspoň zabije rychle, ať mě to nebolí! Mám strach, hrozně se bojím…

Du Guesclin štěkal a běhal dál po pokoji. Joséphine si dodala odvahy, vstala a rozhlédla se po místnosti, kam by se tak mohla schovat. Napadla ji prádelna. Byly tam pevné dveře a zámek. Jen aby se jí ten telefon nevybil úplně! Zavolám Hortense. Ta bude vědět, co dělat. Nikdy nepropadá panice. Řekne mi: Mami, neboj se, já se o všechno postarám. Zavolám na policii. Hlavně nesmíš dát najevo, že máš strach. Zkus se někam schovat, a když se ti to nepodaří, tak s ním začni mluvit a ukaž mu, že jsi klidná. Zkus nějak zaměstnat jeho pozornost a získat tak čas, než přijedou policajti.

Zamířila ke schodům do prádelny. Plížila se skoro po čtyřech. Du Guesclin zůstal stát u domovních dveří s čenichem u země, celý nahnutý dopředu, připravený vrhnout se na útočníka. Zavolala na něj potichu: „Pojď, musíme se schovat,“ ale ani se nepohnul. Stál tam celý naježený a hrozivě vrčel.

Zaslechla zvuk kroků na štěrku cestičky. Těžkých kroků. Mužských. Ten, kdo přicházel, kráčel sebejistě. Věděl, že ji tam najde. Uslyšela, jak vsunul klíč do zámku. Jedno otočení, druhé, třetí…

Zpoza dveří se ozval silný hlas:

„Je tady někdo?“

Byl to Philippe.

Jednoho rána se Iris probudila a spatřila ho, jak stojí vedle její postele. Musela přeslechnout zvonění budíku! Nezvedla ani paži, aby se chránila před šlehnutím bičem, o kterém nepochybovala, že určitě přijde. Jistě její chybu nenechá bez trestu. Sklopila oči a čekala.

Neuhodil ji. Neudělal nic. Vypadalo to, jako by si ani nevšiml, že něco zanedbala. Obešel její postel kolem dokola, prohnul bičík na jednu a na druhou stranu, zkusmo s ním švihl jen tak do vzduchu a oznámil jí:

„Dneska nebudete jíst. Položil jsem sice na stůl v kuchyni plátky šunky a rýži, ale vy se jich nebudete smět dotknout. Šunka je přitom velmi dobrá, nejlepší jakosti, plátky jsou pěkně silné a krásně voní. Ta vůně vás bude pokoušet a lákat. Vy ale zůstanete celý den sedět na židli a já večer přijdu zkontrolovat, jestli jste se té šunky nedotkla. Jste velmi zkažená. Čeká nás mnohem víc práce, než jsem si původně myslel. Musím vás očistit opravdu důkladně, aby z vás byla krásná nevěsta.

Popošel o několik kroků dál. Koncem bičíku nadzvedl přehoz, aby se podíval, jestli pod postelí není prach. Pak ho nechal zase klesnout. Byl spokojený.

„Dneska uděláte všechny domácí práce, tak jak jste zvyklá je dělat každé ráno, ale jíst nebudete. Budete si smět vypít jen dvě sklenice vody. Připravil jsem vám je na stůl. Až je budete pít, budete si představovat pramen vody, jak zurčí a stéká dolů po kamení a očišťuje vás. Až skončíte s prací, sednete si zase na židli, budete si číst a čekat na mě. Je to jasné?“

Řekla tiše: „Ano, pane.“ Hlas se jí přitom zlomil. Už od včerejšího večera cítila hlodavou bolest, která jí svírala žaludek. Pořád na ni musela myslet.

„Ukážu vám modlitbu, kterou se naučíte nazpaměť, abych si mohl ověřit, že jste skutečně ten čas strávila nad knihou. Večer si vás vyzkouším, odrecitujete mi ji celou a BEZ JEDINÉ CHYBIČKY! Jestli se zakoktáte nebo spletete, potrestám vás, abyste si z toho vzala ponaučení. Rozumíte mi?“

Sklopila oči a vydechla: „Ano, pane.“

Švihl ji bičem.

„Neslyšel jsem!“

„Ano, pane,“ vykřikla. Slzy jí stékaly po obličeji a kapaly na hrudník.

Vzal do ruky modlitební knížku, chvíli v ní listoval, až našel modlitbu, která se mu zdála vhodná, a začal ji nahlas předčítat:

„Je to úryvek z knihy O následování Krista. Ta část se jmenuje Kterak odporovat pokušení. To jste vy nikdy nedokázala. Tento text vám ukáže, jak byste se to měla naučit.“

Odkašlal si a začal číst:

„Pokud žijeme na světě, nemůžeme být bez protivenství a pokušení. Proto je psáno v knize o Jobovi (7, 1): Život člověka na zemi je samé bojování proti pokušení. Měl by se tedy mít každý na pozoru před svým pokušením a bdít na modlitbách, aby ďábel, který nikdy nespí, ale obchází a hledá, koho by pohltil, nenašel příležitost k oklamání. Nikdo není tak dokonalý a svatý, aby někdy neměl pokušení; proto nemůžeme být úplně bez nich. Pokušení jsou přece člověku velice užitečná, třeba jsou obtížná a těžká, neboť jimi se člověk učí pokoře, očišťuje a vzdělává. Všichni svatí prošli mnoha protivenstvími a pokušeními a měli z nich prospěch…“4

Předčítal ta slova monotónním hlasem. Trvalo to dlouho. Pak odložil knihu na pokrývku a řekl:

„Chci, abyste tuto pasáž dokázala recitovat zpaměti, s pěkným přednesem, abyste však mluvila tak poníženě, jak jsem vás to učil. Večer, až přijdu, si to poslechnu.“

„Ano, pane.“

„Polibte svému pánovi ruku.“

Políbila ji.

Otočil se a bez jediného slova opustil byt. Zůstala zase sama, zmořená hladem a ztrápená bolestí. Netečně ležela na bíle povlečené posteli a plakala. Plakala dlouho, oči měla otevřené, ruce pod pokrývkou natažené podél těla. Nehýbala se ani nijak neprotestovala. Neměla už k tomu sílu.

„Jo! Ty dveře se nějak musely zablokovat. Nemůžu je otevřít!“

„Philippe! Jsi to ty?“

Nechal reflektory rozsvícené, ale Joséphine si přesto nebyla jistá, jestli je to opravdu on. Přece jenom byla tma.

„Ty ses zamkla?“

„Ach Philippe! Kdybys jenom věděl… Já jsem se tak hrozně bála! Myslela jsem si, že…“

„Zkus ty dveře otevřít, Jo!“

„Napřed mi řekni, že jsi to ty…“

„Proč? Čekáš snad někoho jiného? Přicházím nevhod?“

Vesele se zasmál. Joséphine vydechla úlevou. Opravdu je to on. Rozběhla se ke dveřím a snažila se je otevřít. Ale nešlo to.

„Už několik dní pořád prší. Možná nějak navhla zárubeň. Když jsem přijela, pustila jsem topení naplno, protože tady byla hrozná zima. Asi to něco udělalo se dřevem, možná tím střídáním tepla a zimy…“

„Ale ne, tím to přece nemůže být. Já vím, co se stalo…“

„Ale ne, opravdu. Od té doby, co jsem tady, tak pořád jenom prší. Vůbec ještě nepřestalo!“

„Nechal jsem vyměnit všechny okna i dveře. Ty staré vůbec netěsnily a nechtěl jsem, aby teplo utíkalo zbytečně ven. Asi je to tím, že jsou nové a těsní naopak až moc dobře! Musíš do nich pořádně zatlačit.“

„Ale když jsem přijela, tak jsem s nimi žádné problémy neměla.“

„Tak že by to přece jenom bylo tím topením? Třeba opravdu začaly pracovat, nebo se nějak zkřivily? Zkus to ještě jednou!“

Joséphine poslechla. Zkontorolovala zástrčku, jestli třeba nezapadla, a znovu zalomcovala dveřmi.

„Nejde mi to!“

„Napoprvé to vždycky jde těžko. Počkej chvilku, zkusím to ještě oběhnout a podívám se z druhé strany domu.

Joséphine slyšela, že se jeho hlas vzdaluje, a propadla panice.

„Philippe! Philippe! Vrať se! Já se hrozně bojím. Dostala jsem spoustu esemesek od Lucy, je někde tady, přišel mě sem zabít!“

„Ale kdepak… Jsem tady, nic se ti nemůže stát!“

Slyšela, jak mu štěrk vrže pod podrážkami, zřejmě obcházel celý dům a snažil se najít způsob, jak se dostat dovnitř.

„Dal jsem všude namontovat bezpečnostní zámky a sklo v oknech je taky zesílené a nedá se prorazit. Já se snad dovnitř vážně nedostanu. Tenhle dům je hotový trezor…“

„Philippe, ale on sem opravdu jede,“ opakovala Joséphine úplně nepříčetná strachy. „To on zabil všechny ty ženy! Teď už to vím! To byl on!“

„Ten tvůj dávný ctitel?“ zeptal se Philippe a vypadalo to, že mu ta představa přijde zábavná.

„Ano! Všechno ti to vysvětlím, je to hrozně zamotané a komplikované. Ale zapadá to do sebe… Znáš takové ty ruské matrjošky? Ty panenky, co se skládají jedna do druhé? Tak přesně tak to celé je. V každém tom příběhu se skrývá ještě další. Teď už jsem si jistá, že je to on!“

„Ale jdi… Já myslím, že to hrozně dramatizuješ. Proč by sem jezdil? Běž od těch dveří kousek dál, zkusím je vyrazit…“

„Nedramatizuju… Je to šílenec.“

„Už jseš pryč od těch dveří, Jo?“

Joséphine udělala dva kroky dozadu a vzápětí uslyšela prudký náraz. Dveře se zatřásly, ale nepovolily ani o milimetr.

„Sakra!“ zlobil se Philippe. „Ani se nehnou. Přece se nějak musím dostat dovnitř! Zkusím to ještě jednou z druhé strany…“

„Philippe, buď opatrný! Říkám ti, že sem jede!“

„Jo, přestaň dělat paniku! Vždyt nejsme ve filmu!“

Joséphine znovu poslouchala, jak se jeho kroky vzdalují po cestičce. Čekala a kousala si nervózně prst. Luca přijede, začnou se prát a ona bude zavřená tady v domě a nebude moct nic dělat. Vytáhla mobil, napadlo ji, že zkusí zavolat hasiče. Byla ale tak rozrušená, že si nemohla ani zaboha vzpomenout, jaké mají číslo. A pak jí najednou mobil zhasl v ruce. Vybil se docela.

Kroky se už mezitím vracely. Běžela k oknu a uviděla Philippa ve světle reflektorů. Zamávala na něj, aby přišel k oknu.

„Nedá se nic dělat. Všechny dveře i okna jsou zajištěné. Uklidni se, Jo, nic tak hrozného se přece neděje…“ řekl a položil ruku na sklo.

Udělala totéž z druhé strany.

„Mám z něho hrozný strach! Tehdy v Londýně jsem ti neřekla zdaleka všechno. Nebyl na to čas. Ale je to blázen, a navíc hrozný surovec…“

Musela křičet, aby jí rozuměl.

„Nic nám neudělá. Přestaň vyšilovat.“

Vrátil se zpátky ke dveřím a zkusil do nich párkrát vrazit ramenem. Dřevo však bylo pevné. Šel zase zpátky k oknu.

„Vidíš sama, že by se ani nedostal dovnitř.“

„Mohl by prolézt střechou.“

„Teď potmě? Vždyť by spadl. Musel by počkat, až se rozední a mezitím bys přece dávno mohla zavolat někoho na pomoc.“

„Mám úplně vybitý telefon.“

Slyšela, jak se bezmocně opřel zády o dveře.

„Asi budu muset strávit noc venku…“

„Ne, prosím tě, ne!“ zoufale vyjekla Joséphine.

I ona se opřela o dveře. Stála k nim čelem a pozorovala strukturu dřeva. Pak se dotkla dubové desky a zlehka na ni zaškrábala.

„Philippe? Jsi tam?“

„Asi tady v tom vlhku přes noc zrezivím.“

„Pokoje v podkroví jsou vytopené. Střecha je celá rozbitá. Já spím s Du Guesclinem na velké pohovce v obýváku.“

„Co to je? Nějaká zbraň?“

„Ne, můj strážce.“

„Dobrý den, Du Guescline.“

„Je to pes.“

„Aha.“

Zřejmě si zase dřepl, protože slyšela za dveřmi nějaké zvuky. Představila si ho, jak tam sedí na prahu s koleny až u brady a límec od kabátu má ohrnutý. Déšť mezitím ustal. Slyšela už jen svištění větru v korunách stromů.

„Vidíš, nikdo tady není,“ řekl Philippe po chvíli.

„Já jsem si ty esemesky ale nevymyslela! Ukážu ti je…“

„Asi ti je posílal, aby tě vystrašil. Zřejmě se urazil nebo naštval, žes ho pustila k vodě, a tak se ti chtěl pomstít.“

„Je to šílenec, pořád ti to opakuju… Když si vzpomenu, že jsem se o něm Garibaldimu ani nezmínila, nejradši bych si dala pár facek! Antoina jsem udala a jeho jsem chtěla chránit nebo co? Já jsem fakt taková husa!“

„Ale ne… Děláš si starosti úplně zbytečně. A i kdyby přišel, našel by tady mě a to by si rozmyslel něco zkoušet. Ale teď vážně. Jsem si jistý, že nepřijde. Uvidíš!“

Poslouchala ho a cítila, jak se pomalu uklidňuje. Opřela se hlavou o křídlo dveří a zkusila dýchat pomalu a pravidelně. Je tady, hned za dveřmi. Už se nemusím ničeho bát. A přijel sám. Žádnou Dottie Doolittlovou s sebou nepřivedl.

„Jo?“

Nachvíli se odmlčel a pak pokračoval:

„Nezlobíš se na mě?“

„Proč jsi mi nezavolal?“ zeptala se Joséphine a cítila, že se každou chvíli rozpláče.

„Protože jsem blbec.“

„Víš, mně je to jedno, jestli máš někoho jiného. To se tak někdy může stát. Já bych to pochopila. Měls mi to jen říct.“

„Já nikoho nemám. Jenom mě všechny ty city nějak zaskočily.“

„Jenomže mlčení je ze všeho nejhorší, člověk si pak začne představovat všechno možné a zdá se mu, že nebezpečí číhá na všech stranách. A potom stačí maličkost a člověka to úplně vykolejí. Začne vidět problémy i tam, kde nejsou. Já mlčení nesnáším.“

„Někdy je to docela praktické.“

Joséphine si povzdychla.

„Ale nakonec jsi mi to řekl. Vidíš, že na tom vlastně nic není.“

„No jo, ale přes ty dveře na sebe nevidíme, takže je to mnohem snazší.“

Rozesmála se a všechen strach z ní už definitivně spadl. Philippe je tady. Luca nepřijde. A i kdyby, uviděl by před domem Philippovo auto. Pochopil by, že není sama.

„Philippe, hrozně bych tě chtěla políbit…“

„S tím budeme muset počkat. Přes ty dveře by to šlo těžko. Navíc mě si nezískáš jen tak snadno. Rád se nechám prosit.“

„Já vím.“

„Jak dlouho už tady vlastně jsi?“

„Tři dny… Myslím. Už se mi to všechno plete.“

„A to takhle celou tu dobu pořád jenom leje?“

„Ano. Bez přestání. Zkoušela jsem se dovolat panu Fauvetovi, ale…“

„Já vím, volal mi. Přijde zítra i se dvěma pomocníky…“

„On se ti dovolal do Irska?“

„Já jsem se mezitím už vrátil. Když jsem přijel pro Alexandra a Zoé na ten tábor, umluvili mě, abych je tam ještě týden nechal. Tak jsem se vrátil do Londýna.“

„Sám?“ zeptala se Joséphine a zase tiše zaškrábala na dveře.

„Úplně sám.“

„To jsem ráda. Sice jsem říkala, že je mi to jedno, ale není to tak úplně pravda… Hlavně tě už nechci ztratit.“

„Mě neztratíš.“

„Můžeš to říct ještě jednou?“

„Už mě neztratíš, Jo.“

„Víš, jeden čas jsem si dokonce myslela, že ses zase zamiloval do Iris.“

„Ne,“ řekl Philippe smutně. „S Iris je to už passé… Dokonce už znám i jejího nového ctitele. Sešli jsme se v Londýně, pozval mě na oběd. Vlastně mě požádal o svolení, jestli se o ni může ucházet…“

„Hervé Lefloc-Pignel? On byl v Londýně?“

„Ne, můj společník. Proč se ptáš na Lefloc-Pignela? Co ten s tím má co dělat?“

„Asi bych ti to neměla říkat, ale vypadá to, že se Iris do něj úplně bezhlavě zamilovala. Teď právě jsou spolu v Paříži.“

„Iris s Lefloc-Pignelem? Ale ten je přece ženatý!“

„Já vím. Ale i přesto se, podle toho, co říká Iris, milují…“

„Ona mě nikdy nepřestane překvapovat. Jí zkrátka neodolá nikdo.“

„Říkala mi, jak po něm touží. Rozhodla se, že ho chce hned od první chvíle, kdy ho uviděla.“

„Myslel jsem si vždycky, že by svou ženu nikdy neopustil.“

„Ona taky ještě není ruka v rukávě.“

Chtěla se ho zeptat, jestli ho to nějak nemrzí nebo netrápí, ale neudělala to. Neměla chuť mluvit o své sestře. Nechtěla, aby mezi ně vůbec vstupovala. Čekala, co Philippe řekne.

„Jsi silná, Jo. Mnohem silnější než já. Myslím, že právě proto jsem začal mít strach a neozval jsem se ti…“

„Och Philippe! Jsem všechno jiné, jen ne silná!“

„Ale ano, jsi. Sama si to ani neuvědomuješ, ale jsi… Zažila jsi toho mnohem víc než já a to tě hodně posílilo.“

Joséphine začala protestovat. Philippe ji přerušil:

„Něco jsem ti chtěl říct, Joséphine. Možná se mi někdy stane, že ti nebudu stačit, a to bych ti pak byl vděčný, kdybys na mě trochu počkala. Mám dojem, že mi to bude trvat ještě dlouho, než se to všechno naučím.“

Seděli každý z jedné strany dveří a povídali si. Celou noc.

Pokrývač, pan Fauvet, přijel hned ráno a Joséphine vysvobodil. Měla chuť vrhnout se Philippovi do náruče, ale ovládla se a nedala na sobě nic znát. Jen se ho chytila za paži a tajně si otřela tvář o rukáv jeho saka.

Zavolala Garibaldimu a všechno mu vypověděla. Přečetla mu esemesky, které jí Luca poslal.

„Měla jsem opravdu hrozný strach, víte?“

„Musím říct, že se vám nedivím,“ odpověděl jí. Joséphine se zdálo, že v jeho hlase cítí jistou empatii. „Octnout se sama ve velkém domě, který stojí o samotě uprostřed zahrady, a přitom vědět, že vás někdo pronásleduje, to není nic příjemného ani pro silného chlapa…“

Zřejmě si zase naběhnu, uvažovala Joséphine, ale nakonec se rozhodla, že mu už řekne všechno. A vyprávěla mu o tom, jak se k ní Luca začal chovat z čista jasna odtažitě a chladně, o tom, co se dověděla o jeho rozdvojené osobnosti a o záchvatech vzteku. Nic na to neřekl. Joséphine už chtěla zavěsit, ale vtom ji napadlo, že by mu možná měla říct jméno té domovnice, od které se to všechno dověděla.

„Už jsme s ní mluvili. Všechno už to víme,“ odpověděl Garibaldi.

„Takže jste po něm už pátrali?“

„Konec vyptávání, paní Cortèsová. Nemůžu vám bohužel poskytovat žádné informace.“

„Chcete tím říct, že už znáte jméno vraha?“

Garibaldi však už zavěsil. Zamyšlená se vrátila zpátky za Philippem a panem Fauvetem. Zastihla je venku, právě prohlíželi střechu a sepisovali, co všechno bude třeba opravit.

Když pak na chvíli mohla mluvit s Philippem o samotě, řekla mu potichu:

„Myslím, že už zatkli vraha…“

„To soudíš z toho, že sem nepřijel? Že by jednou zasáhli v pravý čas?“

Vzal ji kolem ramen a řekl, že na to všechno musí zapomenout. A dodal, že bude potřeba zavolat do pojišťovny ohledně auta.

„Máš ho doufám pojištěné?“

„Ano, ale to je pro mě teď ta nejmenší starost. Mám pocit, že za každým rohem na mě číhá nebezpečí… Co kdyby ho nechytili včas? Co kdyby nás začal pronásledovat? Je skutečně nebezpečný…“

Odjeli do Étretat. Vyhledali malý hotel a zavřeli se tam. Z pokoje vycházeli, jen když se chtěli najíst. Někdy si uprostřed hovoru Joséphine náhle vzpomněla na Lucu. Na všechny ty tajemné věci v jeho životě, na dny, kdy někam zmizel a nebylo po něm ani vidu ani slechu. Na zvláštní odstup, který mezi ní a sebou vždy udržoval. Ona si myslela, že je to láska, ale ono to bylo vlastně šílenství… Pořád se k tomu v myšlenkách musela vracet. Ne, řekla si pak jednou. Tehdy večer se se mnou chtěl setkat, v té chvíli mi už málem všechno prozradil. Kdyby to byl udělal, možná bych mu bývala mohla pomoci. Zachvěla se hrůzou. Vždyť já jsem vlastně spala s vrahem! Probudila se, zalitá potem, a zmateně se posadila na posteli. Philippe se ji snažil uklidnit, šeptal jí: „Jsem tady, jsem tady s tebou.“ Joséphine plakala a nešlo to zastavit. Nakonec usnula s obličejem mokrým od slz.

Zase se dalo do deště. Leželi v posteli a poslouchali, jak déšť bubnuje do oken. Du Guesclin těžce vzdychl, obrátil se na druhý bok a okamžitě zase usnul.

Rozhodli se, že se vrátí do Paříže. Pojedou ale pomalu, není kam spěchat.

„Chceš, abychom jeli jenom po malých okreskách? Že bychom se úplně vyhnuli dálnici?“

„Ano.“

„Ale jsi ochotná riskovat, že se cestou možná ztratíme?“

„Ano, aspoň budeme mít víc času pro sebe.“

„Ale Jo, vždyť máme před sebou spoustu času, kdy budeme spolu!“

„Jsem tak šťastná, Philippe! Nejraději bych chytila nějakého racka, pošeptala mu tu báječnou zprávu do ucha a on by se pak s ní rozletěl vzhůru do nebe!“

Pršelo tak hustě, že se skutečně ztratili. Joséphine měla na klíně mapu a otáčela ji všemi směry. Philippe se jen smál a říkal, že jako navigátora ji už nikdy do auta nevezme.

„Ale vždyť není vůbec nic vidět! Asi se budeme muset přece jenom vrátit na nějakou lepší silnici.“

Nakonec najeli na D 313, projeli různými malými vesničkami, které jen tak tak zahlédli přes mokré sklo. Stěrače měli puštěné na plné obrátky. Náhle před sebou uviděli tabuli s nápisem „Le Floc-Pignel“. Philippe jen překvapeně hvízdl mezi zuby.

„No páni! To je tedy významný muž, když se tady podle něj jmenuje dokonce i jedna vesnice!“

Projížděli pomalu mezi domy. Joséphine najednou zahlédla staré stavení s oprýskanou fasádou, které mělo na průčelí velký nápis MODERNÍ TISKAŘSTVÍ. Písmena byla už hodně vybledlá a některá se už ani nedala dobře přečíst.

„Philippe! Zastav!“

Zajel na kraj silnice a zastavil. Joséphine vystoupila a šla se na ten dům podívat. Uviděla, že se uvnitř svítí a zamávala na Philippa, aby šel za ní.

„Jak on se ten pán jenom jmenoval?“ mumlala si pro sebe a snažila si vzpomenout, co to o něm tehdy Hervé Lefloc-Pignel říkal.

„Koho myslíš?“ zeptal se Philippe.

„Ten tiskař, co se Hervého Lefloc-Pignela ujal… Mám to na jazyku, ale pořád si nemůžu vzpomenout.“

Jmenoval se Graphin. Benoît Graphin. Byl to už hodně starý pán. Otevřel jim a bylo vidět, že je překvapený, že u něj jen tak zaklepali neznámí lidé. Zavedl je do velké místnosti plné strojů, knih, plechovek s lepidlem a tiskařských desek.

„Promiňte mi ten nepořádek,“ řekl. „Víte, nemám už sílu tady uklízet…“

Joséphine se představila a sotva se zmínila o Hervé Lefloc-Pignelovi, starý pán okamžitě zpozorněl a oči se mu rozzářily.

„Tom,“ zašeptal, „malý Tom…“

„Myslíte asi Hervé, že?“

„Já jsem mu říkával Tom…“

„Takže je to tak, jak mi říkal. Vy jste ten hodný pán, co se ho ujal a vychoval ho…“

„Ujal jsem se ho, to ano, ale že bych ho vychoval, to říct nemůžu…“

Zašel do vedlejší místnosti pro konvici a nabídl se, že jim uvaří kávu. Postavil ji na starodávná kamna, ve kterých se topilo ještě dřevem. Pocházel po kuchyni zvolna, celý ohnutý v zádech, a tahal za sebou nohy. Měl na sobě starou vlněnou vestu, ošoupané manšestrové kalhoty a papuče. Otevřel krabici sušenek a nabídl jim, aby si vzali. Sám si je namáčel do kávy, a když mu nějaký rozmočený kousek spadl do hrnku, nabral si ho lžičkou. Díval se do prázdna a pohyboval se mechanicky. Zdálo se, že úplně zapomněl, že tam s ním sedí ještě někdo další.

„Nesmíte se na mě zlobit,“ zamumlal po chvíli, „já nemám moc často příležitost s někým mluvit. Dřív tady ve vesnici žilo hodně lidí, pořád se tu něco dělo, vídal jsem se často se sousedy, ale teď tady už pomalu nikdo není. Skoro všichni jsou pryč…“

„Ano, já vím,“ řekla Joséphine tiše. „Pan Lefloc-Pignel mi vyprávěl, jaká to dřív bývala živá ulice se spoustou obchodů a jak s vámi pracoval v dílně…“

„On si na to ještě pamatuje?“ zeptal se, viditelně dojatý. „I po takové době? Nezapomněl na to?“

„Pamatuje si na to všechno moc dobře.“

Vzala starého pána za ruku a jemně mu ji stiskla. Ruka byla celá vrásčitá a zkroucená těžkou prací.

Benoît Graphin vytáhl z kapsy u kalhot kapesník a utřel si oči. Ruka se mu třásla, když se ho zas pokoušel schovat.

„Když jsem ho viděl poprvé, nebyl větší než tady ta židle…“ Ukázal rukou vedle sebe.

„Je to už dávno?“

Zvedl ruce, aby naznačil, že tu dlouhou řadu let už ani sám neumí spočítat.

„Tom. Malý Tom… Kdyby mi tak dneska ráno někdo řekl, že o něm teď budu mluvit…“

„On o vás mluví často. Stal se z něj hezký muž, a velmi významný…“

„To rád věřím. Už jako malý byl moc chytrý… Však jsem si mockrát říkal, že toho mi poslal do cesty určitě Pán Bůh…“

Joséphine se na něj usmála. „A jak to vlastně bylo? Jednoho dne u vás zaklepal na dveře?“

„Kdepak! Já jsem tehdy byl zrovna tady v dílně…“

Ukázal na stroje za sebou, které teď pokrýval nános prachu.

„Tehdy ještě všechny pracovaly naplno. Dělaly hrozný rámus… Ale já jsem i přes ten lomoz uslyšel, jak venku prudce zabrzdilo auto. Brzdy hlasitě zakvílely. Vyhlédl jsem oknem a to, co jsem uviděl… To se ani nedá popsat!“

Spráskl ruce, jako by tomu ještě ani teď nemohl uvěřit.

„Přímo tady před domem zastavilo u chodníku veliké auto a jakási žena otevřela dveře a vyhodila ho ven! Jako nějaký štěně, kterýho se chtěla zbavit! Zůstal stát na cestě. V ruce držel želvu. Mohly mu být tak tři nebo čtyři roky, tehdy jsem to neuměl poznat a nikdy jsem se to už pak nedověděl.“

„On sám to taky neví…“

„Vzal jsem ho dovnitř. Neplakal, jenom si k sobě vší silou tiskl tu svoji želvu. Myslel jsem si, že se pro něj jistě za chvíli vrátí. Byl to moc roztomilý chlapec. Takový tichý, hodný. Viděl jsem na něm, že má strach. Neuměl mi ani říct, jak se jmenuje. Napřed dlouho vůbec nemluvil. A tehdy jsem mu začal říkat Tom. Znal jenom jméno té své želvy, říkal jí Sophie. Je to už čtyřicet let, víte. Dnes mi to připadá jako celé století. Nakonec jsem to nahlásil četníkům a oni mi řekli, ať ho zatím nechám u sebe.“

Sušenka se mu zlomila v ruce a spadla do hrnku s kávou. Vylovil ji pomalu lžičkou a potom pokračoval:

„Nikdy jsem ho neslyšel říct maminka nebo tatínek. Asi o nich nechtěl mluvit. Jenom mi pak jednoho dne řekl: Nech mě tady u sebe… Moc mě to tehdy dojalo. Sám jsem děti neměl, a tak jsme tady žili všichni tři: on, já a ta jeho želva. Měl ji hrozně rád. A to byste nevěřili, jak i to zvíře mělo rádo jeho. Když ji zavolal, přišla za ním jako pejsek. Nevěděl jsem, že takové zvíře může mít taky cit. Vždycky k němu natáhla hlavičku a začala se šourat za ním. Vzal ji do ruky a všude ji nosil s sebou. Spala v jeho pokoji, v krabici v nohách postele. Zvykl jsem si na ně na oba. Chlapec za mnou všude chodil. Neudělal beze mě ani krok. Když jsem pracoval, byl se mnou v dílně, když jsem šel do zahrady, šel se mnou. Zavedl jsem ho do školy tady ve vesnici, pana učitele jsem znal, a tak ho vzal mezi ostatní děti a nijak moc se nevyptával. Četníci se občas přišli podívat, vypili si kafe a zase šli. Říkali, že bych ho přece jen měl jít nahlásit na úřad, že se po něm třeba jeho rodiče shánějí… Já jsem mlčel a nic jsem jim na to neodpovídal. Říkal jsem si, že kdyby ho hledali, mohli si pro něj přece přijet, ne? To by nebylo tak těžký, přijet a zeptat se, co je s klukem…“

Joséphine a Philippe odpověděli: „No jistě, samozřejmě.“ Oba měli oči upřené na starého pána. Dívali se, jak tam sedí, upíjí kávu a namáčí si do ní sušenky. Byl úplně ponořený do svého vyprávění, v očích se mu leskly slzy a staré ruce, které neobratně svíraly hrnek, se mu třásly.

„A potom sem jednoho dne přišla sociální pracovnice. Jistá Évelyne Lamarcheová. Taková suchá, od pohledu přísná ženská, co je zvyklá přikazovat. A hned, že chlapec půjde s ní. Jen tak, z ničeho nic! Ani se nás nezeptala, ani jeho ani mě! Když jsem se bránil a nechtěl ho dát, řekla, že na to je zákon. A protože ho musela nahlásit pod nějakým jménem a on žádné neměl, napsala do papírů Hervé. A vedle toho jméno naší vesnice. Le Floc Pignel. Řekla, že ho dají do pěstounské rodiny. Bránil jsem se, řekl jsem jí, že jeho pěstoun jsem přece já, jenomže ona řekla, že na osvojení čeká dlouhá řada lidí, že na to je potřeba být zapsaný do takové listiny na úřadě a to že já nejsem. A jak bych taky byl, no ne? Copak jsem to mohl vědět? Já jsem na žádné osvojení nečekal, ale když se tady objevil, tak jsem se ho zkrátka ujal…“

Znovu si otřel oči, potom kapesník složil a schoval ho kapsy. Drobky ze sušenek smetl ze stolu rukávem.

„Odvedla ho s sebou. Stačilo pár minut a byli pryč. Byl tady se mnou šest let! Nechtěl s ní jít. Křičel, kousal ji a kopal. Strčila ho do auta a zamkla ho tam. Slyšel jsem, jak křičí: „Papie! Papie!“ Tak mi vždycky říkal. Myslel jsem, že se snad zoufalstvím zblázním. Nebyl jsem tehdy ještě starý, ale během té noci mi naráz zešedivěly všechny vlasy.

Schoval si obličej do dlaní.

„Nevím, co s ním dělali, ale kamkoli ho dali, odevšad utekl. A vrátil se ke mně. Tehdy se to dělalo tak, že se dětí nikdo neptal na jejich názor. A když takové dítě nikoho nemělo, tak tím spíš se nikdo nezajímal, co si myslí. Nemělo vůbec právo nic říkat. Jenže co jsem mohl dělat? Řekl jsem mu: Musíš se dobře učit, to je jediná cesta, jak se z toho můžeš dostat. Poslechl mě. Vždycky měl samé jedničky… Jednou, když za mnou zase utekl z nějaké té rodiny, kam ho dali, přišel sám, bez Sophie. Ten chlap, co u něj byl, musel být blázen. Nějaký paranoik. Byl to hrozný tyran, pořád jenom rozkazoval, ale jeho příkazy byly úplně nesmyslné. Kluk musel mít vzorně ustlanou postel, nutil ho čistit záchod kartáčkem na zuby! Musel mu odpovídat: Ano, šéfe! Ne, šéfe! Rozkaz, šéfe! A každé, i to sebemenší provinění, hned trestal. Kluk byl celej dobitej, na těle měl stopy po spáleninách. Jeho žena na to nikdy nic neřekla. Když plakal, odbyla ho: Dělej, co říká šéf! On má vždycky pravdu. Musíš se naučit pracovat a něco vydržet! Nebyl tam v té rodině sám, měli tam víc takových kluků, jako byl on. Před úřady předstírali, že jsou vzorní pěstouni, a ve skutečnosti je využívali jako levnou pracovní sílu. Ta ženská se o ně vůbec nestarala. Byla úplně pod vlivem svého muže, musel to být strašně paranoidní vztah. Vždycky, než přišel domů, musela se připravit. Oblékla si korzet, punčochy a vyzývavé spodní prádlo a takhle polonahá se tam promenovala před těma dětma. Nutila je, aby se na to dívaly, prý aby se naučily, jak to v životě chodí. Kluk mi povídal, že ti malí někdy i zvraceli, protože jim z toho bylo zle, ale on nikdy! Řekl mi tenkrát: Já se vydržím dívat! Dělám to schválně, aby si nemyslel, že se před ním budu plazit. Ten chlap mu řekl, že musí mít ve škole samé jedničky, jinak ho potresá. A pak jednou donesl špatné vysvědčení. Ten šílenec vzal Sophii a na kuchyňském stole ji rozmlátil na kaši. Kladivem. A potom udělal něco strašného. Přikázal mu, ať to uklidí a vyhodí do koše. Klukovi mohlo být tak třináct. Vrhl se na něho a chtěl ho zbít. Ten chlap ho strašně zmlátil. Přišel pak sem, celý od krve… A víte, co bylo potom?“

Při té vzpomínce se mu nahnala do obličeje krev a celý zrudl. Bezmocně uhodil pěstí do stolu.

„Ta sociální pracovnice sem pro něj zase přijela! Objevila se tady i s těmi svými úředními deskami a upjatým výrazem, jen se jí ten její drdůlek natřásal, a odvedla ho! Tom ji strašně nenáviděl. Jenže pokaždé, když odněkud utekl a přišel sem za mnou, tak si sem pro něj dojela. Věděla, kde ho najde. Potom mu našla další šílenou rodinu, ti si ho vzali taky jenom na práci. Musel u nich řezat dřevo, pracovat na poli, uklízet dům, sekat trávu, malovat, brousit dveře a okna, vyvážet septik. Sotva mu dali najíst, bili ho a ona to dobře věděla. Říkala, že je potřeba srazit mu hřebínek. Byla to hotová sadistka. Byl jsem z toho úplně zoufalý. Nedokázal jsem ale proti tomu nic dělat. Nakonec jsem zavřel i dílnu… V roce 1974, když se stal Giscard d´Estaing prezidentem, uzákonil hranici dospělosti na osmnáct let. O dva roky později Tom odmaturoval s vyznamenáním! A to mu bylo teprve šestnáct! Nevím, jak to dokázal. Pustil se do učení a pracoval jako blázen. Pak už za mnou skoro nejezdil… Naposledy jsem ho viděl o pár let později, bylo to dost pozdě v noci… Z čista jasna se tady objevil ještě s jedním kamarádem, byli tehdy dost nametení. Mluvili něco o tom, že to té semetrice konečně spočítali. Vím, že mi tehdy řekl: Pomstil jsem se. Teď jsem všechny staré dluhy konečně vyrovnal a udělal jsem za minulostí tlustou čáru. Řekl jsem mu, že pomstou se nikdy nic nevyrovná a tlustá čára za minulostí se udělat nedá. Ten druhý se pořád jenom smál a opakoval: To je ale blbec, on to vůbec nepochopil. Rozzlobil jsem se. Tom – já jsem mu pořád říkal Tom, i když už měl to jiné jméno – mu řekl, aby se mi omluvil. Ten jeho kámoš si všiml, jak mu říkám, a zeptal se mě: Proč mu říkáš Tom? To žádnej Tom není, je to Hervé. Ty proti tomu jménu snad něco máš? Já jsem mu odpověděl: Proti jménu Hervé nemám nic, akorát že já mu říkám Tom. A on mi na to: Tak to jsem rád, protože já se taky jmenuju Hervé a taky jsem byl na vychování u cizích. Takže taky moc dobře znám tu hnusnou svini Évelyne, mně taky posrala život jako jemu…“

„Jak se ten kluk jmenoval příjmením?“ zeptala se Joséphine.

„Tak to už nevím. Měl takový divný jméno. Jako belgický… Van něco… Napsal jsem si to do zápisníku. Víte, když odešli, tak já jsem si to všechno zapsal. Byla v nich taková zloba a krutost, že mi to dělalo velkou starost… A napadlo mě, že si to zapíšu, protože on někdy člověk na tyhle věci raději rychle zapomene, když jsou moc kruté, nechce se mu to ani držet v hlavě… Když chvilku počkáte, tak já vám ten zápisník najdu…“

„Prosím vás o to, pane Graphine. Je to moc důležité.“

„Opravdu?“ řekl a zvedl bílé obočí. „Tak já se po něm podívám. Bude tam v té krabici. To je takové moje skladiště vzpomínek. Není to ale nic veselého, to říkám předem…“

Odšoural se k jedné polici a poprosil Philippa, aby mu pomohl krabici sundat. Byla celá zaprášená.

Vytáhl z ní starý sešitek a opatrně ho otevřel. Otočil několik listů… Zvířený prach se mu dostal do nosu a on hlasitě kýchl. Znovu vytáhl z kapsy kapesník a utřel si nos i oči. Pak vzal zase sešitek do ruky a přečetl datum: 2. srpna 1983.

„Tady to je. Van den Brock se jmenoval. Vzal si jméno rodiny, která si ho pak osvojila. Ale napřed byl taky dva roky u těch stejných pěstounů co Tom. Tam se poznali. Bylo to zvláštní, že se jmenovali oba stejně, Hervé. Zůstali od té doby kamarády a jeden bez druhého nedal ani ránu. Ten druhý Hervé potom vystudoval medicínu a Tom šel na Polytechniku a ještě pak na další školy, už ani nevím, jak se všechny jmenovaly. Tehdy večer zůstali tady a pili až do rána. Já jsem se ho tehdy zeptal: A proč jsi sem vlastně dnes přišel? A on mi na to řekl – přečtu vám to doslova, mám to tady zapsané: Abych tady uzavřel jeden kruh. Kruh zla. Protože ty jsi jediný hodný člověk, kterého jsem kdy v životě potkal… Ten druhý potom usnul na lavici a my jsme seděli sami tady v kuchyni. Vyprávěl mi, co všechno zažil za celou tu dobu. A řeknu vám, že to bylo strašný! Ráno se pak sbalili a odešli. Prý že pojedou do Paříže. Od té doby mi nikdy nenapsal ani o sobě nedal vědět. Ale v novinách jsem se jednou dočetl, že se oženil, vzal si dceru bankéře Mangeain-Dupuy. Jeho rodina má zámek nedaleko odtud. Chodívali jsme tam do obory na houby, když byl ještě malý, a dělali jsme si pak smaženici. Mívali tam velikého psa a on se ho bál, říkal, že tam na něj jistě někde číhá a kousne ho. Když jsem to v těch novinách četl, napadlo mě, že je to zvláštní náhoda…“

Tiše se pousmál a smetl si prach z košile.

„Nevím, jak ho v té rodině přijali. Byl to přece jenom kluk z Nemanic. Nepatřil do toho jejich světa… Ale byl ohromně úspěšný. Aspoň tak to psali v těch novinách. Že snad má vystudovanou nějakou školu v Americe a že dostal spoustu nabídek na opravdu významná místa. Takže proto se asi rozhodli, že mu tu svoji dceru dají. Na svatbu mě nepozvali. Ale od lidí tady ve vsi, co na zámku pracovali, jsem se dověděl, že jim jejich první dítě umřelo. Takové neštěstí! Prý ho srazilo auto někde na parkovišti… nešťastně zahynulo, jako ta jeho želva Sophie… Tak jsem si říkal, že život s náma někdy divně nakládá! Proč se mu to muselo stát? Zrovna jemu, který už tolik zkusil. Od té doby ho sleduju jenom tak z dálky… Občas se něco doslechnu od lidí tady v okolí. Říkají, že je zvláštní. Je úspěšný a zřejmě se mu daří, ale je prý nějaký divný. Kvůli každé maličkosti se hned rozčílí a je hrozně pedantský. Já myslím, že musí být moc nešťastný. Neumím si představit, jak by se z takového dětsví někdo mohl vůbec kdy vzpamatovat. Chudák Tom. Takový to byl roztomilý chlapec, když tady běhal po dílně s tou svou želvou. Někdy se s ní točil dokolečka, jako by tančil. Ale pomalu, aby se jí prý nezatočila hlava, té jeho Sophince. Vždycky si ji dal za bundu, jen jí hlavička vykukovala. Co ten si s ní navykládal! Víte, já jsem se nikdy neoženil, takže jsem teď zůstal úplně sám. Ale aspoň jsem nepřivedl na svět žádné dítě, které by muselo být tak neštastné, jako byl on.“

„Takže oni se znají už od dětství…“ zašeptala Joséphine jenom tak pro sebe.

„Často jsem o něm slýchal,“ řekl Philippe. „Ale že by měl takové dětství, to bych si nikdy nedokázal představit! Ani ve snu!“

Benoît Graphin zvedl hlavu a podíval se mu do očí. Hlas se mu třásl, když řekl:

„Protože to taky žádné dětství nebylo!“

Uložil zápisník zpátky do krabice a přitom smutně pokyvoval hlavou. Zdálo se, že je moc nevnímá.

Když pak už seděli v autě, Joséphine pořád ještě přemýšlela o tom všem, co se dověděla. Ti dva se znali už odmala… To byla ta stopa, kterou si kapitánka chtěla proklepnout. Zřejmě na ni narazila při svém pátrání, ale nestihla si ji už prověřit. Smrt byla rychlejší.

„Myslíš, že bychom o tom měli říct Iris?“ řekla po chvíli. „Je to přece jenom strašný příběh, plný násilí…“

„Neposlouchala by tě. Nikdy neposlouchá, co jí kdo říká. Ta si jde za svým.“

Byl to už osmý den, kdy žila zavřená v Joséphinině bytě. Každé ráno vstávala o půl osmé, aby byla už umytá a čistá, až přijde a přinese jí jídlo.

Zazvonil u dveří vždy přesně v osm hodin a zeptal se: „Už jste vstala?“ A když neodpověděla jasným a veselým hlasem, byla potrestána. Jednou ji nechal celý den přivázanou na židli jen proto, že ráno neslyšela budík a zaspala. Schovala si totiž pod matraci jedno balení Stilnoxu a postupně ty prášky polykala, aby zapomněla, že nemůže pít. Ztratila úplně pojem o čase. To, že je v bytě už týden, věděla, protože jí to ten den připomněl. Desátý den budou mít svatbu. Slíbil jí to. Bude to závazek. Slavnostní zaslíbení.

„A budu mít svědka?“ zeptala se. Oči měla sklopené k zemi a ruce svázané za zády.

„Budeme mít jednoho společně. Ten pořídí o našem závazku zápis a uschová ho u sebe až do té doby, než ho zopakujeme i před lidmi a před úřady.

To se jí hodilo. Ráda nějaký čas počká. Musí si přece vyřídit všechny formality ohledně rozvodu. On o něm sice nemluvil, ale zato mluvil často o jejich manželství. Na nic se ho neptala.

Měli už takovou zaběhlou rutinu. Ona neprojevovala neposlušnost a on vypadal, že je spokojený. Někdy jí rozvázal spoutané ruce, česal jí dlouhé vlasy a říkal jí láskyplná slova: „Moje krásko, moje ze všech nejkrásnější, jsi teď už jenom moje… Nedovolíš žádnému jinému muži, aby se k tobě byť jenom přiblížil, viď že ne? Myslím toho muže, se kterým jsem tě onehdy viděl večeřet v restauraci…“ Jak se to mohl dovědět? Byl přece s rodinou na dovolené! Copak neodjel? Nebo se hned vrátil zpátky? Že by tam jel jen na otočku? A sledoval ji? To by pak znamenalo, že ji miluje! „Nenecháš toho muže, aby se k tobě ještě někdy přiblížil, že ne?“ Naučila se, jak s ním má mluvit. Nikdy se ho na nic neptala a hovořila jen tehdy, když jí to dovolil. Uvažovala, jak to ale bude fungovat, až se jeho žena a děti vrátí z prázdnin.

Ráno ji vždycky přišel probudit. Přinesl jí jídlo a položil ho na stůl v kuchyni. Musela už být čistá, oblečená v bílých šatech. Přejel jí prstem po víčkách, po krku i mezi nohama. Nechtěl žádný tělesný pach, zvlášť mezi nohama ne. Drhla si pokaždé kůži jádrovým mýdlem. To byla vždycky ta nejtěžší zkouška. Nesměla dát nic najevo, a tak zatínala zuby, aby jí přes rty neuniklo ani slabounké zasténání. Zkontroloval pak televizi, také po ní přejel prstem, jestli se na ní nezachytil „statický prach“, kachlíčky v koupelně, podlahu i krbovou římsu. Když našel všechno čisté, zdálo se, že je spokojený. To se k ní pak zase vrátil a lehce ji políbil na tvář. Bylo to spíš jemné pohlazení, dotyk tak něžný, že ji vždycky rozplakal. „Vidíš,“ řekl jí tehdy – byla to jedna z vzácných chvilek, kdy jí tykal – „takhle vypadá láska. Když se rozhodneš dát, odevzdáš se celá. Uděláš to slepě a bez rozmýšlení. Tohle všechno jsi nemohla vědět, žila jsi ve světě, který byl špatný a zkažený… Až se všichni vrátí zpátky domů z prázdnin, pronajmu pro tebe byt a přestěhuješ se tam. Tvoje očista už bude dokončená a možná, jestli se budeš chovat, jak se patří, budeme moct trochu zmírnit naše pravidla. Budeš tam na mě čekat a já se o tebe budu starat. Budu ti česat vlasy, koupat tě, dávat ti najíst, stříhat nehty, budu o tebe pečovat, když budeš nemocná. Ty budeš už napořád čistá, nebudeš už vystavena žádným lascivním pohledům cizích mužů… Budu ti nosit knihy a ty je budeš číst. Sám ti je budu vybírat a ty se naučíš spoustu krásných a dobrých věcí. Večer budeš odpočívat na loži s nohama roztaženýma a já přijdu a položím se na tebe. Nebudeš se smět hýbat a já jen podle tvého tichého zasténání poznám, že prožíváš rozkoš. Budu si s tebou dělat, co uznám za vhodné, a ty se nikdy nebudeš bránit a nebudeš protestovat.“

„Nikdy nebudeš protestovat,“ zopakoval ještě jednou a zvýšil přitom hlas.

Když našel na stole třeba špinavou vidličku nebo pár rozsypaných zrnek rýže, hrozně se rozzlobil. Chytil ji za vlasy, škubal za ně a křičel: „Co má tohle znamenat? Taková špína! Jste zkažená!“ Bil ji a ona ty rány ochotně přijímala. Rozechvíval ji pocit úzkosti a strachu, který zažívala v té krátké chvíli předtím, než ji uhodil, ta mučivá nejistota, se kterou se ptala sama sebe: Udělala jsem to dobře? Budu potrestána nebo odměněna? Čekání a nejistota se staly náplní jejího života, každá minuta hrála svou roli, každičká vteřina čekání ji naplňovala dosud nepoznaným štěstím. Čekala vždycky na tu omamnou chvíli, ve které rozpoznala, jestli je šťastný a spokojený, nebo naopak vzteklý, a bude tedy surový. Srdce jí prudce bušilo a točila se jí hlava. Nikdy to nevěděla předem. Nechala se uhodit, svezla se mu k nohám a slibovala, že už to nikdy neudělá. On ji pak přivázal k židli a řekl, že ji tak nechá celý den. V poledne se vrátil a dal jí najíst. Krmil ji. Otevírala pusu, když jí to přikázal, kousala, až jí k tomu dal pokyn, a pak, když jí to milostivě dovolil, sousto teprve polkla. Někdy byl tak šťastný, že ji vzal do náruče a tančili spolu po pokoji. Jen tak bez hudby, vznášeli se v absolutním tichu a to pak bylo vůbec nejkrásnější. Přitiskl si její hlavu na svoje rameno a hladil ji. Dokonce ji něžně líbal do vlasů a jí se z toho podlamovala kolena a měla pocit, že snad omdlí.

Jednou, když ho v něčem neposlechla a seděla přivázaná k židli, zazvonil telefon. Nemohl to být on. Věděl, že nemůže vstát a telefon vzít. S údivem si uvědomila, že jí je úplně lhostejné, kdo to asi volá. Nepatřila už do toho světa venku. Vůbec netoužila s někým mluvit. Nikdo z jejích přátel a blízkých by nepochopil, jak je šťastná.

On večer ve svém bytě pouštěl operní hudbu na maximum. Otevřel okna dokořán a ona klečela vedle své židle a mlčky poslouchala. Někdy zvuk ztlumil, to když telefonoval. Nebo když používal diktafon. Jeho hlas se rozléhal po celém dvoře. To nevadí, řekl jí, nikoho tím neruším, všichni jsou přece na prázdninách.

Pak zhasl světlo a vypnul hudbu. Šel spát.

Nebo potichu vyšel o patro výš, zkontrolovat, jestli spí ona. Měla si chodit lehnout, jakmile se setmělo. Nesměla mít rozsvícené žádné světlo. Co by také dělala v bytě potmě?

Měla ležet s nohama přitisknutýma k sobě, ruce měla mít položené na pokrývce a vlasy rozprostřené na polštáři a měla spát. Naklonil se nad ni, aby se podíval, jestli skutečně spí. Přejel rukou po pokrývce a sledoval obrys jejího těla. V tu chvíli ji vždycky zalil neuvěřitelný pocit rozkoše a radosti. Ani se nepohnula, jen vnímala ten pocit. Nevěděla nikdy, jestli vůbec přijde, jestli ji neprobudí a nezačne bít za to, že nechala v předsíni povalovat nějaký papír, anebo jestli se nad ni nakloní a bude jí šeptat sladká slůvka. Bála se a ten pocit byl tak ohromující a úžasný, že jí přinášel dosud nepoznanou rozkoš.

Následující den se pak umyla ještě pečlivěji než kdykoli jindy, aby necítil žádný tělesný pach, ale při pouhém pomyšlení na rozkoš, kterou zažila předešlý večer, se vždycky znovu celá rozechvěla. Je to zvláštní, říkala si, nikdy dřív jsem nebyla takhle šťastná, a přitom už nic nemám. Nemám ani svou vlastní vůli. Všechno jsem mu odevzdala.

Přesto ale našla způsob, jak se jeho přísným pravidlům postavit. Začala si psát deník. Psala na volné listy papíru a ty pak schovávala za obložení u krbu. Zapisovala si všechno, co den po dni prožívala. Se všemi podrobnostmi. Vlastně tak mohla prožít ještě jednou všechnu tu radost i strach. Chci si to všechno zapsat, říkala si, abych si pak příběh své nádherné a čisté lásky mohla přečíst a znovu prožít všechny ty dojemné chvíle.

Za tento krátký týden jsem toho prožila víc než za celých čtyřicet sedm let, co jsem na světě.

Stala se přesně takovou, jakou chtěl, aby byla.

„Konečně jsem šťastná,“ zašeptala do tmy předtím, než usnula.

Neměla už vůbec chuť pít a rozhodla se, že zítra přestane užívat i ty prášky na spaní. Syn jí nijak nechyběl. Do jejího nového života se nehodil. Zůstal v tom starém světě, který ona už opustila.

A pak konečně nastal večer, kdy měl přijít, aby uzavřeli manželství.

Čekala ho, oblečená ve svých slonovinově bílých šatech, bosá, s rozpuštěnými vlasy. Řekl jí, ať na něj čeká v předsíni u dveří jako krásná nevěsta, která se chystá projít chrámovou lodí k oltáři. Byla připravená.

Ten večer se Roland Beaufrettot zlobil na celý svět. Vztekle hryzal troubel své dýmky a každou chvíli si znechuceně odplivl. Celý tenhle svět stojí za starou belu a tahle společnost je společností cvoků a šílenců, od kterých se dá čekat jenom to nejhorší.

Dověděl se, že se tady v okolí má konat technopárty. Ať se jdou s celou tou svou technopárty vycpat! Kdo jim o to stojí? Přijede sem banda zdrogovaných vymaštěnců, zničí mi celou louku a možná i pole, všecko podupou a zůstane tady po nich jenom hromada odpadků. Prý to teď tady v noci objíždějí a vyhlížejí si nějaké místo. Já jim dám! Ti budou tak překvapení, až dostanou do zadku pár broků, že z toho budou podělaní až za ušima a rychle odtud vypadnou!

Znal tahle pole, louky a meze jako svoje boty. Věděl, kudy chodí pytláci, kam chodí lidé na houby, na jedlé kaštany i na konvalinky. Jeho pole mu dávají obživu a nemá zapotřebí, aby mu sem dojeli autama nějací zhulení týpci z města a všechno mu tady poničili!

Zamířil tedy ke svému poli a schoval se za hustým mlázím. Pole bylo na moc pěkném místě, chráněné před větrem i zvěří. Kdo to tady neznal, jen tak snadno by ho nenašel. Celý rok se o ně staral, vybíral z půdy kamení a rovnal je do zídek, oral ho a vláčel, hnojil, aby se tam jeho plodinám dobře dařilo.

Vybral si místo v houští, odkud měl dobrý výhled na pole i cestu, která k němu vedla, a čekal na ty technaře, jak jim říkali v televizi, když vtom v dálce zaslechl zvuk motoru auta a vzápětí ještě jednoho. Pak je uviděl na cestě. Jela přímo k němu. No tak to je aspoň uvidím pěkně zblízka, řekl si pro sebe, aspoň se podívám, co jsou to ti technaři zač. A pak jim napálím broky do koulí, jestli vůbec takový neřádi nějaký mají.

První auto dojelo skoro až k němu a zastavilo u mlází, kde byl schovaný. Raději o pár kroků ucouvl, aby ho neuviděli. Byl konec srpna, noc byla jasná, měsíc svítil jako lucerna na návsi. Byl právě v úplňku. Roland Beaufrettot měl svoje pole rád, znal tady každou hroudu hlíny, každý kámen a připadalo mu, že i ten měsíc na obloze svítí jaksi líp a mnohem jasněji, když jeho zář dopadá na jeho majetek. Druhé auto přijelo chvíli poté a zastavilo naproti tomu prvnímu, asi tak deset metrů od jeho kapoty.

Z prvního vozu vystoupil vysoký muž v bílém balonovém plášti. Z druhého auta vystoupil také muž, výrazně hubený. Chvíli se spolu na něčem tiše domlouvali, jako když se on radí s Raymondem před sázkařskou kanceláří, kolik si dneska vsadí na koně. Potom se ten hubený muž vrátil do auta, rozsvítil dálková světla a pustil hudbu. Moc krásná hudba to byla. Ne taková ta, co dávají v televizi, ale opravdu krásná hudba, něžný ženský hlas zpíval melodii, která stoupala do výšek a zase náhle klesala, nesla se lesem a všechny stromy halila svým kouzlem. Stoleté duby, osiky i topoly, které sem jeho tatínek nasázel těsně předtím, než umřel, a o které se on pečlivě staral a střežil je skoro žárlivě, se tak zdály ještě krásnější.

Muž v bílém plášti také rozsvítil světla svého auta naplno, celý prostor mezi auty byl osvícený jako nějaké jeviště. Drobné částečky prachu nebo pylu z trávy a ze stromů se v té záři mihotaly, a k tomu ta hudba! Bylo to opravdu krásné. Pak ten vysoký muž pomohl vystoupit z auta krásné ženě s dlouhými vlasy, která tam stála bosá v bílých šatech jako nějaká víla. Něco takového jsem nikdy neviděl, řekl si Roland Beaufrettot, ta není jako ženský tady od nás. Kráčela půvabně a lehce, jako by se skoro ani nohama nedotýkala země, jako by ani nevnímala pichlavá stébla a bodláky v trávě. Oba dva byli skutečně krásní, jak tam tak spolu šli trávou. Tohle tedy technaři nebudou. Ti na to nemají věk. Může jim být tak kolem čtyřicítky a vypadají, že to jsou bohatí lidé, zvyklí na peníze a jejich moc… A ta hudba! Nesla se nocí a jemu připadalo, jako by jeho lesu vzdávala čest. Nic tak krásného ještě nikdy neslyšel!

Roland Beaufrettot sklonil hlaveň pušky a po chvíli pušku položil vedle sebe na zem. Vytáhl z kapsy notýsek a pečlivě si zapsal čísla z poznávacích značek aut. Poznamenal si, i co to bylo za auta. Napadlo ho, že to budou možná organizátoři té technopárty, kteří si to sem přijeli obhlídnout. Ne nějací zhulenci, kteří jsou líní vytáhnou paty z baráku, ale třeba producenti… Protože ať mi nikdo nevykládá, že za těmahle akcema nestojí lidi, kteří z toho mají velký prachy. Je to byznys jako každej jinej! My, chudáci farmáři, kterým ti debilové všechno leda zničí, z toho nemáme nic, ale někdo jinej si na tom jistě namastí kapsu!

Schoval notýsek do kapsy a vytáhl dalekohled, aby si prohlédl tu ženu. Byla skutečně výjimečně krásná. A něco z ní vyzařovalo, taková jakási… Nevěděl, jak by to měl pojmenovat. Za chvíli bude úplná tma a pak už nic neuvidím. Leda že by nechali svítit ta světla, to by pak byla jiná. Tohle přece nemůžou být technaři. Ani na ty šéfy to nevypadá. To bude někdo jiný! Ale co tady chtějí?

Muž v bílém kabátě zatím té krásné a elegantní ženě představil hubeného muže a ona mu lehce pokynula hlavou. Velice půvabně, ale zdrženlivě. Jako paní domu, která vítá nějakého důležitého a významného hosta. Hubený muž pak zašel k autu a trochu ztlumil hudbu. Ti dva zatím stáli v plném světle a pevně se objímali. Vypadalo to tak romanticky, ale zároveň i cudně! Pak se postavili vedle sebe, hubený muž si stoupl před ně a sepjal ruce. Vypadal jako kněz, který se chystá sloužit mši. Řekl ženě několik slov, ta mu odpověděla. Hlavu měla sklopenou a mluvila tiše, takže Roland Beaufrettot nerozuměl, co říká. Pak se ten hubený obrátil na muže vedle ní a něco se ho zeptal. Ten odpověděl hlasitě a zřetelně ANO, CHCI TO. Hubený muž pak spojil jejich ruce a jasným hlasem řekl: PROHLAŠUJI VÁS ZA SPOJENÉ POUTEM MANŽELSKÝM. Skoro to vypadalo, že chce, aby se všechna zvířata a živočichové, kteří žili tady v tom lese a na lukách a polích, seběhli a stali se svědky této události.

Aha, tak to je ono! Romantická svatba za svitu měsíce! A přímo tady, na jeho pozemku! Cítil se poctěn, že si tak krásní a bohatí lidé vybrali pro manželský slib právě jeho louku. Málem už vystoupil z mlází a začal tleskat, ale netroufl si přerušit tak významný obřad. Navíc si ještě nevyměnili prstýnky.

Ale k žádné výměně prstenů nedošlo. Žena udělala dva malé krůčky a přistoupila k muži, ten ji uchopil do náruče a začali spolu na mýtině tančit. Kroužili tam ve světle luny, která vypadala, že se na ně z výšky dívá a usmívá se. Měsíc v úplňku tímto dojmem často působí. Bylo to tak krásné a dojemné! Tančili v prostoru, který ozařovaly reflektory obou aut, muž ji ochranitelským a přitom uctivým způsobem držel v náruči, ale udržoval přitom mezi nimi předepsaný odstup přesně tak, jako to bývá na tanečních soutěžích, které někdy vysílají v televizi. Hubený muž zase zesílil hudbu, takže teď hrála velmi nahlas, až možná i trochu příliš. Opíral se o kapotu auta a očima sledoval každý jejich pohyb, jako by z toho obřadu nechtěl promeškat ani chviličku.

Tančili teď úplně pomalu a Roland Beaufrettot si znovu pomyslel, že něco tak krásného ještě nikdy neviděl. Žena se usmívala, oči měla sklopené, její bosé nohy občas probleskly v trávě. Z muže vyzařovala klidná síla i jakýsi starosvětský půvab a elegance…

A pak najednou ten hubený muž máchl rukama do vzduchu, tleskl do dlaní a vykřikl: TEĎ! TEĎ! A v tu chvíli muž v bílém balonovém plášti vytáhl z kapsy cosi, co se bíle zalesklo ve světle reflektorů, a bodl ženu do hrudníku. A pak znovu a znovu. Rány vedl velkou silou, naprosto metodicky, točil se s ní dokola a bodal ji. Přitom nahlas odpočítával rytmus valčíku: „Raz dva tři, raz dva tři.“ Žena se zhroutila na zem, na tmavé trávě se její tělo ve světle reflektorů jasně odráželo. Tanečník se na ni už ani nepodíval, otočil se k hubenému muži a něco mu obřadně podal. Vypadalo to jako krátký lovecký tesák, takový, který se používá při dorážení jelena nebo jiného velkého zvířete. Podal mu jej v natažené ruce jako nějakou obětinu a ten druhý jej od něj vážně přijal, otřel ho a uložil do jakéhosi pouzdra, Roland Beaufrettot nedokázal z dálky rozeznat, co přesně to je. Pak odešel k autu a vrátil se s velkým igelitovým pytlem. Oba muži pak velmi pomalu ohnuli to bezvládné ženské tělo jakoby napůl a dali ho do pytle. Zavázali ho, uchopili každý za jeden konec a zanesli ho o kus dál k rybníku schovanému za stromy a hodili ho tam.

Roland Beaufrettot si nevěřícně protřel oči. Odložil dalekohled vedle pušky a přikrčil se v houštině, aby ho snad nezahlédli. Právě se stal svědkem vraždy, která se odehrála přímo před jeho očima.

A ta žena ani nevykřikla! Neudělala vůbec nic! Až do konce pořád tančila, a když zemřela, svezla se na zem lehounce, jako když ze stromu spadne suchý list.

To přece nemůže být pravda!

Oba muži se vrátili asi za deset minut. Zamířili k autu muže v bílém baloňáku, vytáhli z něj bednu a z ní pak vyndávali jakési kameny a pokládali je na zem. Vypadalo to, že se z nich snaží vytvořit kruh. Zřejmě chtějí po sobě uklidit všechny stopy, pomyslel si Roland Beaufrettot. Asi se snaží zamaskovat krev… Za chvíli už viděl, jak si mlčky stiskli ruce a rozešli se každý ke svému autu. Než se nadál, zmizela jejich světla ve tmě a hluk motorů se pomalu vzdaloval.

„No tak tohle tedy!“ Roland Beaufrettot se posadil na zem a jenom zíral do tmy.

Počkal, až bude mít jistotu, že se auta už nevrátí, a teprve pak se odvážil vyjít ven z houští. Chtěl se podívat, co to nechali na trávě, aby zahladili stopy po svém činu. Že by tam ještě nasypali štěrk nebo piliny?

Došel na to místo a posvítil si na trávu baterkou. Uviděl asi deset trochu zploštělých, oblých kamenů tmavě hnědé a žluté barvy, které byly rozložené tak, že tvořily dokonalý kruh. Do jednoho trochu strčil nohou. K jeho úžasu se ten kámen pohnul. Pak z něj vykoukla jedna nožička, druhá, třetí… Lekl se a hlasitě zaklel: „Krucinálfagot, co má tohle znamenat!“ A vzal nohy na ramena.

Druhý den zašel na strážnici a všechno tam policistům řekl.

„Myslím, že bych se měla vypravit za Garibaldim a říct mu, co jsme se dověděli od toho tiskaře,“ řekla Joséphine Philippovi. „Taky bych chtěla vědět, jestli už zatkli Lucu.“

„Chceš, abych tam šel s tebou?“

„Myslím, že bude lepší, když tam půjdu sama.“

„Tak já tady na tebe počkám.“

Byli už zpátky v Paříži. Philippe se ubytoval v hotelu. Chtěli mít možnost strávit ještě nějaký čas spolu. Incognito. Zoé a Alexandr se měli vrátit za dva dny. Tento čas tedy měli ještě pro sebe. Joséphine zkusila znovu zavolat Iris na mobil, ale nebrala to.

„To je divné, vždyť ona ho má vždycky u sebe. Věčně s někým telefonuje… Mě to zneklidňuje, Philippe.“

„Já bych řekl, že ho vypnula. Nechce, aby ji někdo rušil. Nech ji, ať si tu svou vášeň užije… Třeba spolu někam na pár dní odjeli.“

„S tebou to vážně nic nedělá, když víš, že je s nějakým jiným mužem?“

„Víš, Jo, já si nepřeju nic jiného, než aby byla šťastná. A jestli jí budu moct být nějak nápomocný, aby se jí to podařilo, budu jen rád. Ať už to bude s Lefloc-Pignelem nebo s někým jiným… Ale myslím, že s ním narazí. Copak ty věříš, že by se kvůli ní rozvedl?“

„Nevím. Natolik ho zase neznám… Měla bych se zajít podívat domů, jestli tam vůbec je…“

„Ne! Zůstaň tady se mnou…“

Vzal ji do náruče, přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Vyvinul se z toho dlouhý polibek. Pohladil ji po krku, pak sjel rukou níž, k jejímu ňadru. Přitiskla se k němu a tiše vzdychla. Nepouštěl ji z objetí a odvedl ji k posteli. Přes jeho rameno zahlédla hodiny z mahagonového dřeva, které stály na krbové římse. Jejich rafičky ukazovaly právě deset hodin.

„Philippe, pusť mě! Podívej se, kolik je hodin! Musím jít za tím Garibaldim. Na spoustu věcí se ho chci zeptat. Pořád se mi všechny ty otázky honí hlavou.“

Philippe něco nespokojeně zamumlal a natáhl ruku, aby si ji zase přitáhl k sobě.

„Ale vrátím se coby dup…“

Joséphine zrovna stála v přízemí v hale policejní prefektury na Quai des Orfèvres a snažila se převědčit policistu, který měl službu, že musí naléhavě mluvit s inspektorem Garibaldim, když vtom ho zahlédla, jak sbíhá dolů po schodišti.

„Pane inspektore! Musím s vámi mluvit, mám pro vás nové zprávy.“

Mávl na svoje dva kolegy, aby šli za ním, a Joséphininu ustaranému výrazu nevěnoval téměř žádnou pozornost.

„Já mám také nové zprávy, paní Cortèsová, ale teď nemám čas.“

Připojila se k němu. Šel však tak rychle, že musela skoro běžet.

„Týká se to té poznámky o RV…“

„Říkám vám, že teď nemám čas! Přijďte za mnou do kanceláře dnes odpoledne.“

Nadechla se a řekla: „Ale to, co vám chci říct, je moc důležité,“ on ji však už neposlouchal. Nasedl do auta a vyjel ze dvora.

Joséphine se vrátila do hotelu za Philippem.

„Hrozně spěchal, zrovna někam odjížděl, ale mám za ním přijít odpoledne.“

„A nic ti neřekl?“

„Ne. Tvářil se… Já nevím, jak bych ti to popsala. Prostě se mi to ani trochu nelíbilo. Bylo na tom něco znepokojivého.“

Opravdu se tvářil velmi vážně. Byl rozrušený a zároveň nějak zachmuřený. Joséphine to celé zaskočilo, ale nedokázala z toho nic kloudného vyvodit.

„Proč mi ta Iris ten telefon pořád nezvedá?“

„Uklidni se, já ji znám. Prostě zapomněla na okolní svět. Je konec srpna, jeho žena a děti se jistě každým dnem vrátí a jí musí být jasné, že už se pak nebudou moct tak často vídat. Tak si to teď chtějí užít a přejí si, aby je nikdo nevyrušoval…“

„Možná máš pravdu. Dělám si nejspíš zbytečné starosti… Ale víš, stejně je mi to divné, že neodpovídá… Cítím takovou divnou tíseň…“

„A není to spíš tím, že ti není úplně příjemné být tady se mnou v hotelu?“

„To máš asi pravdu. Cítím se jak nějaká cizoložnice…“

„A není to báječné?“

„Když já nejsem zvyklá dělat něco tajně, takhle ve skrytu…“

Málem se už zeptala: A co ty? Ale včas se zarazila.

Po očku Philippa pozorovala a přemýšlela. Miluju ho k zbláznění, napadlo ji, a Iris zřejmě prožívá totéž. Takže vlastně… Proč by to nemělo jít? Jistě, zpočátku to asi bude vypadat trochu podivně, ale časem se to možná všechno nějak upraví. Na Zoé a Alexandra nebudeme moct spěchat, budeme muset počkat a trochu je na tu novinu připravit. Hortense to asi přivítá, vždycky měla Philippa ráda. Dcery jí chyběly. Připadalo jí, že už je hrozně dlouho neviděla, a přála si, aby je už zase měla doma. Zoé tady bude už brzy, ale Hortense? S kým to vlastně jela do toho Saint-Tropez? Ani jsem se jí pořádně nezeptala…

Zaslechla pípnutí, které ohlašovalo, že přišla nová zpráva. Philippe se zeptal: „Od koho to je?“ Joséphine vstala a šla se podívat.

„Zase mi píše Luca.“

„A co chce?“

Takže vidím, že jste se mě zbavila!

„Mělas pravdu, ten člověk je blázen! Takže ho zřejmě ještě nezatkli…“

„Zdá se, že ne…“

„A na co tedy čekají?“

„Už tomu rozumím. Ten Garibaldi jel zřejmě zrovna za ním! Jel ho zatknout!“

Když Joséphine dorazila na prefekturu, Garibaldi ji už čekal. Měl na sobě hezkou černou košili. Požádal, aby je nikdo nevyrušoval a nabídl Joséphine židli. Než začal mluvit, několikrát si odkašlal. Připadal jí jaksi nervózní, několikrát sevřel ruce v pěst a pak si zase protáhl prsty. Zdálo se, že neví, jak začít.

„Paní Cortèsová,“ řekl konečně, „nevíte, jak bychom mohli kontaktovat pana Dupina?“

Joséphine se začervenala.

„Je právě v Paříži.“

„Takže bychom s ním mohli mluvit?“

Přikývla.

„Mohla byste mu zavolat a požádat ho, aby přišel sem na prefekturu?“

„Stalo se snad něco vážného?“

„Raději bych s tím sdělením počkal, až tady bude…“

„Je to jedna z mých dcer?“ vykřikla Joséphine. „Řekněte mi to, musím to vědět!“

„Ne. Netýká se to ani vašich dcer ani jeho syna.“

Josépine se zase posadila. Trochu se uklidnila.

„Víte to jistě?“

„Ano, paní Cortèsová. Mohla byste mu tedy zavolat?“

Joséphine našla v mobilu Philippovo číslo a zavolala mu. Řekla mu, ať přijde do kanceláře komisaře Garibaldiho. Dorazil tam během chvilky.

„Jste tady rychle.“ Inspektor se trochu zamračil.

„Čekal jsem na Joséphine naproti v kavárně… Chtěl jsem jít původně s ní, ale říkala, že by sem šla raději sama.“

„Zpráva, kterou vám musím sdělit, je velmi smutná.“

„Netýká se to ani děvčat ani Alexandra,“ řekla rychle Joséphine, aby ho uklidnila.

„Pane Dupine… V lese nedaleko Compiègne bylo nalezeno tělo vaší ženy.“

Philippe zbledl. Joséphine vykřikla: „Cože?“ protože se jí zdálo, že snad špatně slyšela. To není možné! Co by Iris dělala v lese u Compiègne? To musí být nějaký omyl, možná našli tělo ženy, která se jí jen podobá.

„To není možné.“

„Bohužel se skutečně jedná o tělo vaší ženy,“ řekl inspektor Garibaldi a těžce vzdychl. Viděl jsem ho a na vaši ženu si velmi dobře vzpomínám, protože jsem ji v rámci vyšetřování vyslýchal. Mohli byste mi říct, kdy jste s ní mluvili naposled?“

„Ale kdo to udělal?“

Philippe byl bledý jako stěna. Natáhl ruku k Joséphine, ale ta ho neviděla. Ústa měla zkroucená a bylo jasné, že se každou chvíli rozpláče.

„Potřeboval bych vědět, kdo z vás s ní mluvil jako poslední…“

„Já,“ řekla Joséphine. „Telefonovala jsem jí. Je to tak osm nebo deset dní, nevím to přesně.“

„A co vám řekla?“

„Že prožívá velkou lásku s Hervé Lefloc-Pignelem, že nikdy nebyla tak šťastná jako teď a že jí nemám volat, že by si ten čas chtěla užít v klidu… A že se prý budou brát.“

„Aha. Tak tím je to jasné. Odvezl ji do lesa pod touto záminkou, předstíral svatební obřad a zabil ji. Jeden vesničan to všechno viděl. Byl mimořádně pohotový a zapsal si čísla poznávacích značek. Podle nich jsme je mohli snadno identifikovat.“

„Říkáte ‚je‘, koho tím tedy myslíte?“ zeptal se Phillipe.

„Van den Brocka a Lefloc-Pignela. Byli komplici. Znali se už velmi dlouho. Udělali to společně.“

„To jsem vám právě šla dnes ráno říct,“ řekla Joséphine důrazně.

„Poslal jsem už své muže pro Lefloc-Pignela a další jeli zatknout Van den Brocka do Sarthe, kde má být na prázdninách.“

„Tomu všemu se ještě dalo zabránit, kdybyste mě byl dnes ráno vyslechl…“

„To bohužel ne. Když jsme se potkali tady na schodech, jel jsem právě vyslechnout muže, který byl svědkem té hrozné události.“

Rozkašlal se a zakryl si ústa dlaní.

Philippe vzal Joséphine za ruku. Vylíčil Garibaldimu, jak se vraceli z Deauville po malých okreskách a narazili na místo, které se jmenuje Le Floc Pignel, i to, co jim vyprávěl starý tiskař. Joséphine ho jedinkrát přerušila, aby vysvětlila, jak a kdy se poprvé dověděla o té vesnici a starém tiskaři, že jí to vyprávěl sám Hervé Lefloc-Pignel.

„On se vám s tím svěřil? To mě opravdu udivuje,“ řekl inspektor.

„Řekl mi, že mu něčím připomínám malou želvičku…“

„Vy jste nám ale velice pomohla, když jste rozluštila tu poznámku o RV…“

A pak pověděl zase on jim, jak se na základě poznámky kapitánky Galloisové dostali k informacím o dětství Hervého Lefloc-Pignela, o původu jeho jména i o různých pěstounských rodinách, ve kterých žil.

„Nezareagovali jsme ihned. Skutečnost, že někdo vyrůstal jako odložené dítě a potom díky sňatku postoupil výš na společenském žebříčku, není ještě sama o sobě nijak podezřelá. A ta nešťastná nehoda, která postihla jeho malé dítě, spíš vzbuzuje soucit. Právě kapitánka Galloisová však dokázala jako první najít vztah mezi dvěma Hervé.“

„Jak na to ale přišla? Vždyť tomu nic nenasvědčovalo…“ zeptal se Philippe. Stále ještě držel Joséphine za ruku.

„Pocházela z Normandie, její matka byla sociální pracovnice, pracovala na odboru péče o nezletilé děti a i ona měla na starosti umísťování opuštěných dětí do pěstounských rodin. Měla kolegyni, starší, než byla ona, jistou Évelyne Lamarcheovou. Byla to velice tvrdá žena, která byla pevně přesvědčená, že všechny tyhle děti jsou jenom takový plevel, který je potřeba vytrhat i s kořeny. Byla natolik bezcitná, že se ani nesnažila najít pro ně jména, která by se jim třeba mohla líbit nebo by se k nim hodila. Všem chlapcům dávala systematicky jméno Hervé. Když kapitánka ta dvě jména uviděla na jedné a té samé výpovědi, tehdy, když vyšetřovala smrt slečny de Bassonnièrové, tak si na tuhle matčinu kolegyni vzpomněla, protože její matka o ní doma někdy mluvívala a často její způsoby a metody práce kritizovala. Takhle z těch dětí vyrostou jen zuřivá stvoření bez kouska citu, říkávala prý vždycky. Kapitánka tedy porovnala jejich data narození, prošla si informace z karet, které shromáždil strýc slečny de Bassonnièrové, a odvodila si z toho, že mohli docela dobře oba projít rukama právě této Évelyne Lamarcheové. Měla to, co se často označuje jako intuice. Řekla si, že ti dva mohli mít podobné zážitky a mohli se znát už z dřívějška. A to v ní vyvolalo určité podezření. Napadlo ji, že se spolu mohli spolčit, aby se pomstili všem, kteří s nimi tak špatně zacházeli. A tak se vydala tady po této stopě. Zavolala matce, aby se jí zeptala na nějaké informace o té ženě, především jestli ještě žije a co teď dělá. Byla víc a víc přesvědčená o tom, že se jedná o případ sériového vraha. Prostudovala si velmi pečlivě profil takových pachatelů, aby se dověděla, jak postupují a jak asi uvažují… Našli jsme její poznámky, zapsala si název jedné knihy, jejíž autor podobné případy podrobně analyzuje, a některé pasáže si dokonce opsala. Mám je tady někde na stole…“

Chvíli hledal mezi papíry, které měl rozložené před sebou, až nakonec vytáhl složku s kapitánčinými poznámkami.

„Tady to je… ‚Zločinu téměř vždy předchází nějaké ponížení. Sériový vrah se rozhodne někoho zabít a myslí si, že tím své ponížení jakoby smaže. Je to pro něj vlastně jakýsi terapeutický čin, který mu umožní vytvořit si svou novou idividualitu. Když však později narazí na nějakou překážku – a může to být něco naprosto banálního, jako třeba že se dostane do tlačenice na ulici nebo mu číšník přinese studenou kávu – pak taková událost snadno naruší jeho křehký obraz, který má o sobě samém. To ho vykolejí z psychologické rovnováhy a on se snaží ji co nejrychleji zase obnovit, aby se mohl znovu cítit silný. To, že někoho zabije, mu dodává mimořádně silný pocit moci a ovládání druhých. Takový člověk se pak cítí stejně mocný jako Bůh. Jakmile jednou někoho zabije, pocítí uspokojení, jenže to po čase přejde a on znovu zažívá pocit prázdnoty, který musí něčím přehlušit. A proto zabíjí znovu.‘ To je jedna z těch pasáží, kterou si kapitánka v textu podtrhla.“

Odmlčel se a opřel se zády o opěradlo židle.

„Ženu, jako byla ona, bych ve svém týmu velice potřeboval. Uvědomujete si, že ona to vlastně celé pochopila? Při naší práci je potřeba umět spojit metodičnost a intuici. Při vyšetřování nejde vždycky jen o zjištění objektivních skutečností, ale policista do ní musí zapojit i své city a osobní prožitky.“

Zdálo se, že mluví spíš sám k sobě. Rychle se ale vzpamatoval a navázal tam, kde přestal:

„Zavolala tedy matce a zeptala se jí na Évelyne Lamarcheovou. A dověděla se, že byla nalezena oběšená ve svém domě nedaleko Arrasu, v noci z 1. na 2. srpna 1983.“

„To je to datum, které nám přečetl ten starý pán ze svého sešitku. Tehdy se s Lefloc-Pignelem viděl naposledy. Přišel za ním tehdy spolu s Hervé Van den Brockem.“

Inspektor se na ni podíval a řekl: „Ano, všechno to do sebe zapadá.

Vysvětlím vám to. Smrt té ženy tehdy vyšetřovala policie. Nejednalo se totiž o žádný depresivní typ. Vrátila se do rodné vesnice, žila sama, děti ani přátele neměla, ale měla v úmyslu kandidovat do obecního zastupitelstva, usilovala o to stát se významnou občankou a mít nějakou funkci. Nikdo tehdy nevěřil, že by šlo o sebevraždu, třebaže byla nalezena oběšená. Tato skutečnost jen posílila kapitánčino přesvědčení, že to tehdy nebyla sebevražda, ale vražda. Začala uvažovat, jestli to nemohl udělat někdo z těch, kterým ublížila. Ta věta, kterou říkávala její matka o tom, že by z těch dětí mohly vyrůst bezcitné a zuřivé bytosti, jí pořád nešla z hlavy. Co když Évelyne Lamarcheová zaplatila svým životem za všechno to ponížení, kterému je vystavila? A její podezření se začalo zužovat na naše dva Hervé. Zřejmě si je nechala předvolat a znovu je vyslechla, jenže se asi dopustila nějaké chyby. Možná se zmínila o něčem, co jim ukázalo, že toho ví příliš mnoho. A proto se rozhodli ji odstranit.“

„Myslíte, že nebyla dost opatrná?“ zeptal se Philippe udiveně.

„Neměla dostatečně velkou praxi. A ti dva nebyli žádní začátečníci, tohle nebyl jejich první zločin a nikdy jim na nic nepřišli. Takže se cítili hodně silní v kramflekách. Když byste si přečetli některé teoretické práce o sériových vrazích, dověděli byste se, že takoví lidé postupně začnou žít ve svém vybájeném světě a čím delší je řada vražd, které se jim podařilo úspěšně uskutečnit, tím víc tento jejich nový svět převažuje nad běžným, z jejich pohledu obyčejným. Ztrácí nad ním postupně kontrolu a žijí v tom svém vlastním světě. Vytvoří si v něm svá pravidla, zákony, rituály…“

Joséphine si vzpomněla na rady, jak vést řádně domácnost, které viděla zarámované a pověšené v ložnici u Lefloc-Pignelových. Když je tehdy četla, udělalo se jí až nevolno, měla pocit, že se jedná o výplod chorobného mozku. Měla tehdy Iris varovat, říct jí, aby se měla na pozoru. Teď je její sestra mrtvá… Nemohla tomu pořád uvěřit. To přece nemůže být pravda. Třeba je to všechno jenom nějaký zlý sen a ona se probudí a bude všechno v pořádku.

„Skutečný svět pro ně nakonec přestane úplně existovat a oni žijí jenom v tom vytvořeném. Jediná věc, která zůstává opravdu reálná, je jejich spojenectví. Van den Brock zřejmě nezabíjel, neměl na to ani sílu. O ženách ošklivě mluvil, určitě se občas uchýlil k sexuálnímu obtěžování, ale nikdy nepřešel od slov k činu. Zabíjel Lefloc-Pignel. Pořád ze stejného důvodu: aby se pomstil, aby si vynahradil ponížení, kterému ho někdo vystavil. A nemuselo to být nic opravdu významného, klidně stačil i drobný detail, náznak, který by se nám mohl zdát naprosto bezvýznamný.“

„Toto všechno jste pochopili až poté, co došlo k vraždě slečny de Bassonnièrové?“ zeptala se Joséphine.

„Byli jsme jim na stopě, ale tápali jsme ve tmě. Proč se kapitánka ptala své matky na tu bývalou sociální pracovnici? Proč nám nic neřekla o tom, po čem sama pátrala? A proč si poznamenala PROKLEPNOUT RV? Na tyhle otázky jsme si neuměli odpovědět. A pak jste přišla vy, paní Cortèsová, s tím, že RV může znamenat Hervé. Od té chvíle nám už bylo jasné, že jdeme správným směrem. O pár dní později nám matka slečny Galloisové řekla, o čem mluvila se svou dcerou, a předala nám její poznámky, které měla u sebe doma. Předtím jsme vedli vyšetřování několika různými směry. Jednu dobu jsme podezírali vašeho manžela. Pro tuto hypotézu svědčila vaše neochota vypovídat a podat trestní oznámení na neznámého pachatele. Dnes už ale můžu s jistotou potvrdit jeho smrt…“

Mírně se uklonil směrem k Joséphine, jako by jí tím gestem chtěl vyjádřit svou soustrast.

„Vyšetřovali jsme také Vittoria Giambelliho. Je to nemocný člověk, těžký schizofrenik, ale nic víc. Není to žádný zločinec. Ostatně sám požádal o hospitalizaci a začal se léčit. Uvědomil si, co udělal, když vám poslal tu sérii textových zpráv. Došlo mu, že se chová jako blázen a že sám už s tou nemocí bojovat nemůže. Myslím, že se mu opravdu ulevilo, když se svěřil do péče lékařů.“

„Dnes ráno mi poslal ještě jednu esemesku.“

„Bude muset být teď v nejbližší době zřejmě na uzavřeném oddělení na psychiatrii.“

„Takže to nebyl on…“ zašeptala Joséphine.

„Vrátili jsme se tedy zpátky k Van den Brockovi a Lefloc-Pignelovi. Poté, co došlo k vraždě kapitánky a přišli jsme na kloub té zkratce RV, jsme už věděli, že tohle je ten správný směr, ale nechtěli jsme naše hlavní podezřelé poplašit. Takže jsme dál vyšetřovali i těmi ostatními směry a předstírali jsme, že podezíráme všechny. Postupně jsme však ty dveře jedny po druhých zavírali.“

„Takže měl vlastně pan Pinarelli pravdu, když říkal, že vytváříte kouřovou clonu,“ řekla Joséphine.

„Nesměli mít sebemenší podezření, že jsme jim na stopě… Moc nám pomohla matka kapitánky Galloisové. Vyhledala noviny z té doby, mám na mysli místní vydání novin, ve kterých se psalo o překvapivé smrti této ženy, o které by nikdo nepředpokládal, že by někdy mohla spáchat sebevraždu. Tehdy se o tom hodně psalo, v okolí Arrasu to vyvolalo dost velké pozdvižení. Navíc tam byl zarážející ten způsob smrti oběšením. To totiž pro ženy není vůbec typické… Poslala nám kopie titulních stran novin, které v těch dnech vyšly, a na jedné z nich jsme našli v rubrice Události z našeho kraje krátkou noticku, která se vztahovala zrovna k tomu dni, kdy Évelyne Lamarcheová zemřela. Psalo se v ní, že nějací dva studenti zbili recepční v hotelu jen proto, že s nimi podle jejich slov ‚mluvila neuctivě‘. Nejdřív se proti tomu velice zle ohradili a pak ji jeden z nich zbil. Ta žena to druhý den ráno ohlásila na policii a uvedla jejich jména, měla je zapsaná v knize hostů. Nebyli místní, jako místo bydliště uvedli Paříž a do městečka přijeli jen na jediný den. Původně chtěli spát v hotelu, ale po tom výstupu ihned zaplatili účet za večeři a okamžitě odjeli…“

„Takže ji zabili oni,“ řekl Philippe.

„Jako děti její vinou hrozně trpěli. Takže vzali spravedlnost do svých rukou. A podařilo se jim to udělat tak, že nikdy nebyli odhaleni. A to je podle mého názoru přivedlo na myšlenku, že by takhle mohli pokračovat dál. Dokončili studia s výbornými výsledky, chystali se vstoupit do aktivního života a chtěli za svým dětstvím udělat nějaký předěl. Zřejmě se dostali v noci do jejího domu, pravděpodobně ji nějak psychicky trýznili a ponižovali a pak ji pověsili… Na jejím těle se totiž nenašly žádné stopy násilí. Všechno tedy nasvědčovalo tomu, že se jednalo o sebevraždu, ale ona to sebevražda nebyla. Podařilo se nám vypátrat tu recepční, velmi dobře si na celý ten incident pamatovala, a když jí kolegové ukázali fotografie těch dvou mužů, poznala je okamžitě i mezi řadou jiných. Takže nám už bylo naprosto jasné, že se ubíráme správným směrem, ale neměli jsme v ruce jediný důkaz. A bez důkazů jsme byli bezmocní…“

„Především je tady otázka, jak spolu všechny ty zločiny souvisely,“ řekl Philippe. Bylo jasné, že uvažuje nahlas. „Co mají ty oběti společného?“

„Všechny je nějakým způsobem ponížily, jednoho nebo druhého,“ řekla Joséphine. „Mezi paní Berthierovou a Lefoc-Pignelem došlo k ostré výměně názorů a ona se nedala. Bylo to na třídních schůzkách a týkalo se to prospěchu jeho syna. Byla jsem tam a slyšela jsem to. Bylo to tak nepříjemné, že jsem odtud málem utekla. A slečna de Bassonnièrová je oba ošklivě napadla na schůzi majitelů bytů. I tam jsem byla. Ze schůze jsem pak šla domů pěšky a Hervé Lefloc-Pignel mi nabídl, že mě doprovodí. Tehdy mi vyprávěl o svém dětství… Ale co jim mohla udělat ubohá Iris?“

„Jak já ji znám,“ povzdechl si Philippe, „tak bych řekl, že od toho vztahu tolik čekala, že musela být hrozně zklamaná, když se dověděla, že odjíždí se svou rodinou na dovolenou, a pořádně se na něj naštvala. Jistě mu hrozně vynadala. Byla zoufalá, měla pocit, že se jí nic nedaří, a v něm viděla svoji poslední naději…“

„Od té doby jsme oba ty muže bedlivě sledovali. Věděli jsme, že společně strávili týden dovolené na Belle-Île, potom Van den Brock odjel do svého domu v Sarthe a Lefloc-Pignel se vrátil do Paříže. Věděli jsme také, že se schází s vaší sestrou, a proto jsme nasadili jednoho muže, aby nepřetržitě, ve dne i v noci, sledoval váš dům. Nezbývalo nám než čekat, až spáchá další čin, a chytit ho při tom. Tedy chtěl jsem říct před tím, pochopitelně. Nemysleli jsem si, že si jako další oběť vybere paní Dupinovou…“

„Ale vždyť vy jste ji vlastně použili jako návnadu!“ zvolal Philippe pobouřeně.

„Viděli jsme, že paní Cortèsová odjela, ale vaši ženu jsme od té chvíle vůbec nezahlédli. Mysleli jsme si, že také odjela z Paříže. Ptali jsme se domovnice a ta nám to potvrdila, prý jí vaše žena řekla, že odjíždí na dovolenou a požádala ji, aby případnou poštu nechala u sebe, dokud se nevrátí. Poručík, který byl pověřen sledováním domu, tedy soustředil veškerou pozornost na Lefloc-Pignela. A upřímně řečeno, skutečně jsme ani na vteřinu nepředpokládali, že by mohl něco udělat právě jí…“

„K tomu vás vedla také intuice?“ zeptal se Philippe ironicky.

„Byli jsme opakovaně svědky toho, že v její přítomnosti byl mírný jako beránek. Zdálo se, že ji skutečně zbožňuje. Zahrnoval ji dárky, vídal se s ní prakticky denně. Pravidelně ji zval na oběd. Vypadal, že je do ní opravdu zamilovaný a, nerad to říkám, vaše paní působila stejným dojmem… Chovali se k sobě jako dva zamilovaní. On však ve vztahu k ní neudělal jediné nepatřičné gesto, naprosto nic. Takže jsme ho v tomto ohledu opravdu nepodezírali…“

„Ona však přesto v tom domě byla!“ namítl Philippe. „Museli jste tedy vidět světlo v oknech a slyšet nějaké zvuky!“

„Ne, v jejím patře se nikdy nesvítilo a nebyl odtud slyšet ani sebemenší hluk. Všechno nasvědčovalo tomu, že je ten byt skutečně prázdný. Okenice byly zavřené. Musela tam žít naprosto poustevnickým způsobem. Nevycházela ani na nákup. Večer zůstával Lefloc-Pignel doma. Poručík to uvádí v každém svém hlášení. Vrátil se z práce, spěšně se navečeřel a odešel do své pracovny, kde zůstal až do té doby, než šel spát. Poslouchal operní hudbu, telefonoval, diktoval dopisy do diktafonu. Okna jeho pracovny vedou do dvora. Míval je otevřená dokořán, takže bylo slyšet prakticky každé slovo. Během té doby si s Van den Brockem ani jednou nezatelefonovali. Usoudili jsme tedy, že zřejmě došlo k určitému uklidnění… Dokonce i ten večer, kdy došlo k vraždě, v nás vyvolal dojem, že je doma. Všechno se opakovalo jako obvykle: pouštěl hudbu, vyřídil několik telefonů, pak zase poslouchal hudbu… Ve skutečnosti to zřejmě všechno nahrál na pásku, aby mohl nenápadně odejít. Zastavil se pro vaši ženu a odvezl ji na tu mýtinu. Nastavil zřejmě i světlo, aby v určitou chvíli zhaslo a my si mysleli, že je doma. Takové spínače se dají snadno koupit, naprogramujete si je a ony vám pak ve zvolenou hodinu vypínají nebo zapínají světla v různých místnostech nezávisle na sobě. Lidé je často používají, když někam odjíždějí a nechtějí na svoji nepřítomnost upozornit zloděje. Ten muž je skutečně nebezpečný. Jedná chladnokrevně, je disciplinovaný a velmi inteligentní… Ten večer si zase pouštěl hudbu jako kterýkoli jiný den a pak postupně zhasla v bytě všechna světla. Náš člověk, když o půlnoci předával službu, vůbec netušil, že Lefloc-Pignel mezitím opustil dům i s vaší paní.“

„Jak ale mohl Iris tak chladnokrevně zabít?“ vykřikla Joséphine.

„Z pohledu sériového vraha je oběť naprosto nedůležitá. Dívá se na ni jako na pouhý nástroj, který mu umožní uskutečnit jeho záměr… Předtím, než ji zabije, se ji velmi často snaží nějak degradovat. Ponižuje ji, poroučí jí nebo ji terorizuje. Někdy dokonce připraví celý složitý ‚citový rituál‘, což znamená, že ji přesvědčí, že to, jak s ní zachází, je vlastně důkazem jeho lásky k ní. A oběť mu to často uvěří a souhlasí s tím. Stačilo, aby byla vaše sestra trochu destabilizovaná… Ochotně na tu hru přistoupí a pak už je možné všechno. To, co nám popsal ten člověk, který to všechno viděl, je vlastně ukázkový příklad takového jednání. Přišla tam svobodně, nebyla spoutaná, v ničem mu neodporovala, vyměnila si s ním manželský slib, tančila s ním a během celé té doby se vůbec nesnažila utéct. Usmívala se. Zemřela šťastná. Nebyla to už ona, udělal z ní někoho jiného. Víte, tito lidé bývají velice inteligentní a zároveň i velice nešťastní, protože nesmírně trpí a tuto svou bolest vyjadřují tím, že své oběti nechávají podstupovat hrozné utrpení.“

„Předpokládám, že nečekáte, inspektore, že budu Lefloc-Pignela ještě litovat!“ rozčílil se Philippe.

„Snažím se vám jen vysvětlit, jak se to mohlo stát… Rádi bychom prohledali váš byt, je pravděpodobné, že tam najdeme nějaké indicie, které nám umožní dovědět se něco o tom, jak těch osm posledních dnů paní Dupinová prožila. Půjčila byste nám klíče?“

Natáhl ruku směrem k Joséphine. Ta se podívala na Philippa, a když kývl hlavou, klíče inspektorovi podala.

„Máte po tu dobu, než se tohle všechno vyřídí, kde bydlet?“ obrátil se inspektor na Joséphine, která už byla zase ponořená ve svých myšlenkách.

„Pořád tomu ještě nemůžu uvěřit,“ řekla. „Je to jako zlá noční můra. Pořád čekám, že se probudím a všechno bude zase jako dřív… Proč ale zaútočil na mě? Nic jsem mu přece neudělala! Sotva jsem ho v té době znala!“

„Víte, jedna věc okamžitě vzbudila naši pozornost a vím, že i kapitánka Galloisová o tom hodně přemýšlela. Zaujalo nás to hned, jakmile jsme vyšetřování převzali. Vy a paní Berthierová jste měly stejnou čapku nebo spíš klobouček, takový hodně netypický. Tehdy večer, když vás přepadl, si vás musel s paní Berthierovou splést. Byla tma a vy máte podobnou postavu, jako měla ona…“

„Vzpomínám si, že mi jednou řekla, že nejhorší na její práci nejsou starosti se žáky, ale jednání s jejich rodiči.“

„A to myslíte, že ji zabil jen proto, že ho na třídní schůzce před ostatními rodiči usadila?“ zeptal se Philippe.

„Lefloc-Pignel je člověk, který nesnáší, když ho někdo urazí. Zřejmě se toho dozvíme víc, až ho vyslechneme. Je toho hodně, na co se ho chceme zeptat, je tady navíc řada věcí z minulosti, které se nám zdají podezřelé. Je dost možné, že vyjdou na světlo ještě další zločiny. Ale vezměte si jenom tu věc s mladou servírkou. To je modelový případ. Jednoho dne Lefloc-Pignela obsluhovala a přitom mu nešťastnou náhodou polila baloňák kávou. Omluvila se mu, ale on její způsob omluvy pokládal za příliš neformální a málo uctivý. Mluvil s ní povýšeně a urážlivě a ona mu na to odsekla, že je morous. A i tak málo stačilo k tomu, aby ho to vyprovokovalo k brutální akci. Ke všemu ještě Van den Brocka nazvala starým hnusným nebo perverzním Drákulou! Byla velmi hezká a muži se za ní rádi ohlédli. Van den Brock jí začal dělat různé návrhy a neustále ji s nimi obtěžoval. Nemohl si pomoct. Nebylo to ostatně poprvé, jednal takto už dřív a jeho pověst lékaře to značně poškodilo. Nakonec jí došla trpělivost, naštvala se a pohrozila mu, že celou věc oznámí policii jako pokus o sexuální obtěžování. Tím si ovšem sama podepsala rozsudek smrti. Tyto informace jsme získali od její přítelkyně, která se nám sama přihlásila, když se vrátila z Mexika a dověděla se o její smrti. Věděla to přímo od oběti.

„Copak se nikdy nebál, že ty zločiny budou odhaleny?“ zeptala se Joséphine.

„Měl připravené alibi: Van den Brock by potvrdil, že v inkriminovanou dobu byl s ním.“

„A slečna de Bassonnièrová?“

„To byla taky jejich práce. Oba tyto muže spojovaly společně provedené zločiny. Sdíleli stejnou vášeň a zlost jednoho z nich vyvolávala a podporovala zlost toho druhého. Každou další vraždou vlastně stvrzovali svoje spojenectví, které uzavřeli před prvním činem…“

„Takže já jsem byla vlastně jediná, kdo jim unikl…“ zašeptala Joséphine.

„Vás se zřejmě z nějakého důvodu rozhodl chránit. Vzpomeňte si, že vám jednou řekl, že mu připomínáte malou želvičku. Nikdy jste ho ničím nevyprovokovala, ani fyzicky, ani psychicky. Nesnažila jste se ho svádět a nijak jste nezpochybňovala jeho autoritu… Pokud vám můžu radit,“ dodal komisař poté, co se na chvíli odmlčel, „měla byste se pokusit především uchránit od celé té věci děti a nějak zařídit, aby se jim alespoň nějakou dobu nedostaly do rukou noviny a časopisy. Události, jako je tato, novináři přímo zbožňují a zvlášť teď na konci léta v okurkové sezóně po ní určitě okamžitě skočí. Dovedu si představit ty titulky: ‚Poslední valčík‘, ‚Pohřební tanec na mýtině‘, ,Tragický bál v lese‘, ‚Neuvěřitelný zločin‘.“

Hortense se to dověděla jako první. Byla v Saint-Tropez, právě s Nicolasem snídala na terase kavárny Sénéquier. Bylo osm hodin. Hortense v Saint-Tropez ráda vstávala časně. Říkala, že to je jediná chvíle, kdy město ještě není „zkažené“. Vymyslela si dokonce celou teorii o vlivu času na život v tomto slavném malém přístavu. Koupili si s Nicolasem nejrůznější noviny a časopisy a teď jimi v klidu listovali a přitom pozorovali život v přístavu. Plachetnice se pohupovaly na vlnách a po chodníku se pomalu procházeli turisté a lidé, kteří sem přijeli strávit celé prázdniny nebo alespoň dovolenou. Někteří z nich si sem přišli rovnou z baru ještě vypít kávu, než se odeberou do postele.

Hortense náhle vykřikla a strčila loktem do Nicolase, až mu málem zaskočil croissant, který si právě ukousl. Hortense okamžitě zavolala matce.

„Mami, vidělas už dnešní noviny?“

„Ano, Hortense.“

„A je to pravda, co tam píšou?“

„Ano.“

„Ale to je příšerný! A když pomyslím, že já jsem tě málem vehnala do jeho náruče! On na fotce vypadá dobře, ale Iris tedy nešetřili… Co Alexandr?“

„Přijedou zítra, on i Zoé.“

„Mělas je raději nechat ještě v Anglii. Tady bude matku vidět ve všech novinách. To pro něj bude hrozný.“

„Ano, ale Philippe je tady. Musí spoustu věcí zařídit, různé formality… A nemůžeme přece před ním skrývat pravdu…“

„Jak na to ti malí zareagovali?“

„Alexandr zůstal vážný. Řekl jenom: Aha… Takže vlastně umřela při tanci… Zoé hrozně plakala. Alexandr jí vzal telefon z ruky a řekl mně: Já se o ni postarám. Je to podivuhodný chlapec.“

„Je to celý šílený.“

„Taky myslím.“

„Chceš, abych přijela a postarala se o ty dva? Protože je mi jasný, že ty jenom brečíš a brečíš…“

„Já teď vůbec plakat nedokážu. Vůbec mi to nejde. Nějak se to ve mně zadrhlo, slzy mě až dusí v hrdle, ale nic s tím nemůžu udělat.“

„Neboj, však ono se to najednou uvolní a potom zase nebudeš moct přestat.“

Hortense chvíli přemýšlela a pak řekla:

„Odvezu je do Deauville. Televizi a rádio odpojím a noviny nebudu kupovat.“

„Jenomže v domě se teď pracuje. Jsou tam řemeslníci. Bouře hrozně poničila střechu.“

„Shit!“

„Navíc Alexandr bude určitě chtít jít na pohřeb. A Zoé taky…“

„Dobře, tak já přijedu a vezmu si je na starost.“

„Náš byt je ale zapečetěný. Policie tam hledá stopy a nějaké doklady z těch posledních dnů, co tam Iris bydlela.“

„No tak se nastěhujeme k Philippovi.“

„Ale jsou tam všechny Irisiny věci… Nevím, jestli je to dobrý nápad.“

„Přece snad nepůjdeme bydlet do hotelu!“

„My s Philippem teď jsme v hotelu.“

„No tak to je dobrá zpráva! Aspoň jedna!“

„Myslíš?“ zašeptala Joséphine ostýchavě.

„Určitě.“ Na chvíli se odmlčela. „Podívej, pro Iris je to možná ten nejlepší způsob, jak mohla umřít. Při tanci, v náruči svého krásného prince. Umřela v okamžiku, kdy snila svůj sen. Iris snad ani nikdy nežila v reálném světě. Myslím, že taková smrt do jejího příběhu zapadá. Víš, možná je dobře, že se nedočkala doby, kdy by začala stárnout. Určitě by to nesla hrozně těžko.“

Joséphine přikývla. Jako pohřební řeč to bylo sice dost radikální, ale v zásadě měla Hortense pravdu.

„A co se stalo s Lefloc-Pignelem? Zatkli ho?“

„Včera jsem mluvila s inspektorem, který vede celé vyšetřování. Řekl mi, že právě poslal svoje muže k němu do bytu, aby ho zatkli, ale od té doby o něm nemám žádné zprávy. Je potřeba ještě zařídit spoustu věcí. Philippe jel identifikovat tělo… Já jsem k tomu nenašla dost odvahy.“

„V novinách píšou ještě o nějakém dalším muži. Toho znáš?“

„Ano, jmenuje se Van den Brock. Je taky od nás z domu. Z druhého patra.“

„Nějakej jeho kámoš?“

„Svým způsobem ano.“

Joséphine slyšela, jak Hortense něco anglicky říká Nicolasovi, ale nerozuměla, o čem to mluví.

„Cos říkala, Hortense?“ zeptala se.

„Jen jsem chtěla, aby mi Nicolas objednal ještě jeden
croissant… Umírám hlady! Zatím si vezmu ten jeho.“

Joséphine slyšela, jak se spolu anglicky dohadují. Nicolas odmítal croissant vydat, a tak mu z něj Hortense alespoň ulomila rožek. A pak s plnou pusou pokračovala v hovoru:

„Tak jo, mami, uděláme to takhle: řekneš Philippovi, aby zamluvil velký pokoj v hotelu pro Zoé, Alexandra a mě. A nebuď z toho nešťastná. Já vím, že je to těžké, ale uvidíš, že to časem trochu přejde. Překonáš to. Ty totiž vždycky všechno překonáš. Nakonec toho hodně vydržíš, i když to tak zpočátku nevypadá.“

„To je pěkný, že mi to říkáš. Opravdu. Kdybys jenom věděla, co…“

„Však ono to zase nějak půjde, mami…“

„Víš, když jsem se s Iris viděla naposledy, seděly jsme v kuchyni a ona mi četla můj horoskop. Potom jsem zas já četla ten její a ona nechtěla, abych jí četla tu část, která se týká zdraví. Ptala jsem se jí proč a ona…“

Joséphine se najednou rozvzlykala. Vytryskly jí slzy a stékaly jí dolů po tvářích, jako by se s nimi náhle protrhla hráz.

„No vidíš,“ povzdychla si Hortense. „Říkala jsem ti, že to teprve přijde. A teď už to zas nebudeš moct zastavit!“

Joséphine si uvědomila, že by tu zprávu měla zavolat matce. Vyhledala její číslo v mobilu a zmáčkla tlačítko. Telefon začal zvonit. Pořád ještě plakala. Vybavila si, jak si Iris, když byly ještě malé, ráno pečlivě vybírala oblečení do školy. Když se oblékla, otočila se na sestru a zeptala se jí: Jak mi to sluší? Budu nejhezčí z našeho domu? Z celé školy? Z celé naší čtvrti? Budeš nejhezčí na světě, odpověděla jí tehdy Joséphine. Děkuji, Jo, udělám tě za to svojí první dvorní dámou. A dotkla se jejího ramene kartáčem na vlasy, jako by to byl meč a ona ji tím gestem pasovala na svého rytíře.

Konečně to Henrietta vzala. Zakřičela do sluchátka: „Haló!“

„Mami, to jsem já, Joséphine…“

„Podívejme se, Joséphine. Že by návrat ztracené dcery?“

„Mami, četla jsi dnes noviny?“

„Mohla bys už vědět, Joséphine, že noviny čtu každé ráno.

„A nevidělas tam nic, co by tě…“

„Čtu tu část, která je věnovaná ekonomice, a pak sleduju pohyb akcií na trzích. Některé moje akcie si stojí velmi dobře, jiné mi dělají trochu starosti, ale tak už to na burze chodí a já se pořád učím.“

„Iris je mrtvá,“ řekla Joséphine.

„Iris že je mrtvá? Co mi to tady vykládáš?“

„Byla zavražděná, v lese…“

„Prosím tě. Co to plácáš? Ty ses snad zbláznila!“

„Ne. Je mrtvá.“

„Moje dcera? Zavražděná? To není možné. Ale jak se to stalo?“

„Mami, já teď nemám sílu všechno ti to vyprávět. Zavolej Philippovi, řekne ti to lépe než já.“

„Říkalas, že to bylo v novinách. Taková hanba! Musí se jim nějak zabránit, aby tohle…“

Joséphine zavěsila. Plakala a nemohla ten proud slz zastavit.

Philippe vyšel z koupelny. Schoulila se mu do náruče a vysmrkala se do rukávu jeho bílého županu. Posadil se a přitáhl si ji na klín.

„Tak už neplač, Jo,“ pošeptal jí a políbil ji do vlasů. „Nemohli jsme pro ni nic víc udělat. Tuhle cestu si vybrala sama…“

„Ale mohli! Měla jsem tady zůstat s ní, neměla jsem ji tady nechávat…“

„Nikoho nás přece nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát. Iris vždycky toužila po něčem velkém, co by ji přesahovalo, a věřila, že tentokrát to našla. Ani moje, ani tvoje láska jí nemohla nikdy stačit a nemohla ji ani vyléčit. Nemusíš si nic vyčítat, Jo.“

„Ale ano. Pořád na ni musím myslet a tolik věcí si vyčítám.“

„To je přirozené. Ale uvažuj o tom a pochopíš, jak to myslím. Já jsem s ní žil dlouho a dal jsem jí všechno, co si jen přála. Ona ale byla jako bezedná studna. Nikdy toho nebylo dost. S ním ale věřila, že našla to, co hledala…“

Bylo jasné, že tyto argumenty uvádí i proto, aby přesvědčil sám sebe.

„Před chvílí mi volala Hortense, nabídla se, že se postará o Alexandra a Zoé. Mluvila jsem také s naší drahou matkou, chtěla vědět všechny okolnosti a já jsem ji odkázala na tebe. Neměla jsem sílu s ní mluvit…“

„Já jsem zase telefonoval s Carmen. Chtěla by přijít na pohřeb.“

Měl už sepsaný seznam lidí, kterým bude potřeba dát vědět, a ukázal jí ho. Joséphine si uvědomila, že by měla zavolat Shirley. A Marcelovi s Josiane.

„Ti ale nepřijdou, když tam bude tvoje matka,“ poznamenal Philippe.

„O to přece nejde, stejně jim musíme dát vědět…“

Zůstali pak dlouhou chvíli v objetí. Oba mysleli na Iris. Philippe uvažoval o tom, že dokud žila, o řadě věcí s ní nikdy nemluvil. A teď zemřela a svoje tajemství si vzala s sebou. Vlastně toho o své ženě moc nevěděl. Joséphine myslela na chvíle, které se sestrou prožila, když ještě byly obě malé.

Tiskli se k sobě a mlčeli.

„Nemůžu tomu pořád uvěřit,“ řekla nakonec Joséphine. „Co jsem na světě, vždycky tady byla se mnou. Byla mojí součástí.“

Neřekl na to nic, jen ji k sobě ještě pevněji přitiskl.

Když Joséphine zavolala Marcelovi, zvedla telefon Josiane, která zrovna připravovala majonézu. Poprosila Joséphine, jestli by chvilku nepočkala, že si hovor hned vezme. Musí jenom ještě vteřinku míchat, aby se jí majonéza nesrazila. Vzápětí se telefonu zmocnil Junior. Joséphine slyšela, jak na něj Josiane volá: „Juniore, nechej ten telefon!“ Junior už však mezitím začal mluvit:

„Jo, ajoj!“

Joséphine jen vykulila oči.

„Copak ty už umíš mluvit, Juniore?“

„Umíííí…“

„No to jsi ale hrozně šikovný chlapeček!“

„Jo! Nepjakej… Ona pááá do nebicka!“

„Juniore!“ Josiane mu vzala sluchátko a začala se omlouvat: „Nezlob se, nechtěla jsem, aby se mi ta mojonéza srazila… To mám radost, že tě slyším! Vždyť už jsme spolu nemluvily ani nepamatuju!“

„Nečetlas noviny, Josiane?“

„Copak mám na to čas? Nestíhám teď vůbec nic. Každou chvíli musím někam s malým. Dává mi pěkně zabrat. Jsem už z něho umořená. Pořád by chtěl někam do muzea! A to je mu rok a půl! Všechno mu musím číst, všechno chce vysvětlit! Zítra jdeme na výstavu o kubismu! A Marcel je v Číně. Víš, že jsem byla nemocná? Byla jsem na tom moc špatně. Byla to hrozně zvláštní věc, ta moje nemoc. Jako nějaký ošklivý sen. Však si to povíme, až se sejdeme. Rozhodně k nám musíte s holkama co nejdřív přijít!“

„Josiane, chtěla jsem ti říct, že Iris je…“

„Vidíš, tu jsem neviděla nejmíň sto let. Jenomže my pro ni asi nejsme dost nóbl…“

„Iris zemřela.“

Josiane překvapeně vykřikla a Joséphine zaslechla Juniorův hlásek, jak mamince opakuje: „Ona pááá do nebicka!“

„Ale jak je to možné? Až to řeknu Marcelovi, nebude mi to chtít věřit!“

Joséphine jí to všechno vypověděla. Mluvila tichým hlasem a občas se zadrhla. Josiane ji po chvilce přerušila:

„Už mi dál nic neříkej, Joséphine, vidím, jak tě bolí, když o tom musíš mluvit. Až budeš mít chuť, přijď za mnou, popláčeme si spolu a pak mi to všechno povíš. Uvaříme si kafe, udělám nějaký koláč. Jaký máš vlastně ráda? Nějaký s ovocem?“

Joséphine nedokázala nic říct, jen tiše vzlykla.

„To je mi jasný, že na nic takovýho nemůžeš mít ani pomyšlení. Když člověk pláče, nemá ani na jídlo chuť.“

„Jsi moc hodná,“ vypravila ze sebe Joséphine.

„Ještě mi řekni, co děti? Jak to přijaly? Ale ne, neříkej nic, jinak se zase rozpláčeš…“

„Hortense, ta…“ začala Joséphine a hned po druhém slově se zadrhla.

„No vidíš, vždyť jsem to říkala… Ale když už mluvíme o Hortense, vyřiď jí, že Marcel zajel do Šanghaje, aby to s tou Mylène uvedl na pravou míru. Všechno přiznala: že ty dopisy psala ona a že Antoine… Teda já nevím, jestli tě to teď ještě víc nerozruší… Že Antoine je opravdu mrtvý, že ho skutečně sežral krokodýl. Byla to tehdy ona, kdo ho našel, takže to musí vědět… To muselo být strašné a možná i kvůli tomu se pak začala chovat jako praštěná… Všechno to na Marcela vychrlila, plakala a řekla mu, že prý chtěla holky adoptovat, protože sama žádné děti nemá, že proto se rozhodla začít jim psát ty dopisy, že jí to napřed pomáhlo překonat všechen ten smutek… Jestli chceš vědět, co si o tom myslím já, tak podle mě je úplně trhlá!“

„Hortense to celé odhalila…“

„Je to chytrá holka! Jo a ještě abych nezapomněla! Taky mu řekla, že ten balíček ti tenkrát poslala ona, protože chtěla, abys měla na Antoina nějakou památku, a tu druhou tenisku že prý si nechala ona. Nevím, jestli ti je něco z toho jasný, mně moc ne. A ještě mi řekni, co Philippe? Ještě pořád jsi do něj tak zamilovaná?“

Joséphine se začervenala a podívala se na Philippa, který se právě oblékal.

„Je to hodnej člověk, byla by škoda ho ztratit!“

Když Joséphine skončila hovor, usmívala se. Vzpomněla si, co jí Junior povídal, a řekla si, že je to skutečně mimořádné dítě. Něco takového se jen tak nevidí.

Zbývalo už jen zavolat Shirley, ale na tenhle hovor se i těšila. Věděla, že Shirley umí najít taková slova, která ji vždycky povzbudí a pomohou. Počkala, až Philippe odejde, a teprve pak jí zavolala. Shirley zareagovala tak, že řekla, že okamžitě sedá do prvního letadla a letí za ní.

„Nevím, jestli je to nutné, Shirley. Bude to všechno hodně smutné.“

„Chci být s tebou… Je to stejně zvláštní pocit, vědět, že už tady Iris není.“

Joséphine se zase rozplakala. Shirley jen vzdychla a řekla: „Neplač, Jo, já přijedu. Neplač.“

„Nemůžu. Je to silnější než já.“

„Zkus si opakovat nějaká slova nebo nějaký text. To ti přece vždycky pomáhalo. Znáš třeba tenhle citát O. Henryho?“

„Neznám. A vážně na to v tuhle chvíli nemám vůbec pomyšlení.“

„‚To, kým jsme, není určováno cestami, po kterých se ubíráme, nýbrž stavem našeho nitra.‘ Já myslím, že tohle Iris dost dobře vystihuje. Připadá mi, že ona cítila ve svém nitru velkou prázdnotu a toužila ji zaplnit. Ty jsi jí v tom ale nemohla nijak pomoct, Jo! Za to jsi ty nemohla.“

Když tři policisté zazvonili u dveří bytu Hervého Lefloc-Pignela, bylo šest hodin ráno.

Otevřel jim osprchovaný a čerstvě oholený. Na sobě měl krátké pohodlné sako lahvově zelené barvy a kolem krku uvázaný tmavě zelený šátek. Zeptal se jich chladně, čemu vděčí za jejich návštěvu v tak časnou ranní hodinu. Policisté mu odpověděli, aby šel s nimi, že na něho mají zatykač. Pohrdavě se zamračil a napomenul je, že na něj nemají mluvit tak zblízka, že jeden z nich je cítit cigaretovým kouřem.

„A z jakého důvodu jste mě přišli vyrušovat tak brzy ráno?“

„Kvůli jednomu plesu v lese na mýtině,“ řekl jeden z policistů, „jestli tedy chápeš, co myslím…“

„Nějakej člověk z vesnice vás viděl, tebe a tvýho kámoše, jak jste odkrouhli tu hezkou dámu! Kluci z kriminálky ještě dál prohledávají ten rybník. Takže bych to neviděl pro tebe moc dobře, hošánku! Přičísni si háro a pojď pěkně s náma.“

Hervé Lefloc-Pignel se lehce zapotácel. Udělal pár kroků zpátky a požádal o dovolení jít se převléknout. Muži se na sebe podívali a pak přikývli. Zavedl je do obývacího pokoje a v doprovodu jednoho z policistů pak zašel do své pracovny.

Jeho dva kolegové zatím přecházeli sem a tam po obývacím pokoji. Potom jeden z nich ukázal na želvy, které tam měly na písku položené listy salátu a čtvrtky jablek.

„Pěkný akvárium,“ řekl a zvedl obdivně palec.

„To není akvárium, ale terárium. Do akvária se dává voda a chovají se tam ryby, v teráriu můžeš mít želvy nebo leguány.“

„Ty seš teda nějakej chytrej…“

„Mám švagra, co je blázen do želv. Děsně s nima nadělá a jenom některá z nich trochu kýchne, už volá veterináře. Děcka nesmí v obýváku dupat ani pouštět hudbu moc nahlas, protože prý ty vibrace želvy ruší! Ještě čekám, kdy si vymyslí, že tam budem muset všichni mluvit jenom šeptem! A když jdem kolem nich, musíme se pohybovat pomalu, aby se moc nepolekaly!“

„Tak to bude zřejmě podobnej cvok jako tenhleten!“

„Já to doma moc nahlas neříkám kvůli sestře, ale vážně si myslím, že to nemá v hlavě úplně v pořádku!“

„Tenhle by si mohl zřídit celej chov! Podívej, co jich tady je! Ale vypadají, že všechny spí!“

„Teď je zrovna doba, kdy kladou vajíčka. Asi se k tomu zrovna chystají…“

„Tak to se možná vrátil dřív z dovolené právě kvůli tomu!“

„No já bych se nedivil ničemu. Tihle cvoci…“

Nahlíželi do terária s nosem skoro přilepeným na sklo. Zkoušeli na ně trochu ťukat nehtem, ale žádná se ani nepohnula.

Narovnali se a začali zas přecházet sem a tam po místnosti.

„Co tam dělá tak dlouho? Vždyť převlečenej musí být přece za pár minut!“

„Tyhle elegáni s tím dost nadělají, všechno musí být ťip ťop!“

„Jdem se mrknout, co tam vymýšlí?“

V tu chvíli vběhl do pokoje jejich kolega. „Nemohl jsem nic dělat, požádal mě, abych se otočil, že se chce převléknout, a najednou vyskočil z okna!“

Rozběhli se do pokoje. Na podlaze bylo neuvěřitelné množství malých želviček, ležely tam listy salátu, čtvrtky jablek a hrušek, kousky okurky, hrášek a čerstvé fíky. Okno vedlo do dvora a bylo otevřené dokořán.

Vyklonili se a dole pod sebou uviděli nehybné tělo Lefloc-Pignela, který v ruce, nepřirozeně vytočené pádem z výšky, svíral želví krunýř.

Hervé Van den Brock uviděl Citroën C5, jak přijíždí po cestě vysypané bílým štěrkem k domu, který zdědili po smrti rodičů své ženy. Zvedl oči od knihy, kterou právě četl, založil si stránku a odložil ji na zahradní stolek vedle svého křesla spolu se sáčkem pistácií, který měl položený na klíně. Neměl rád vrzání štěrku pod koly auta, nelíbilo se mu, jak drobné kamínky odletují až na hustý, dokonale upravený trávník, který zahradník stříhal a udržoval s puntičkářskou péčí. Tihle lidé nemají žádné způsoby! O nic víc se mu nelíbil ani tón, kterým ho ti dva muži, kteří vystoupili z auta, vyzvali, aby šel laskavě s nimi.

„O co jde?“ zeptal se odměřeně.

„Brzy se to dovíte…“ odpověděl jeden z nich, odhodil cigaretu na trávník a zašlápl ji podpatkem, pak vytáhl svoji policejní průkazku a ukázal mu ji.

„Zvedněte laskavě ten nedopalek a odhoďte ho tam, kam patří, nebo zavolám svému příteli, panu prefektovi. Jistě ho nepotěší, až se ode mě dozví, že se chováte jako necivilizovaný barbar.“

„Myslím, že ho ještě méně potěší, až se dozví, co jste nedávno dělal vy v lese v Compiègne,“ usadil ho ten druhý policista a zachrastil mu před obličejem želízky, které držel v ruce.

Hervé Van den Brock zbledl.

„To musí být nějaký omyl,“ řekl už zcela jiným tónem.

„Vy nám to jistě vysvětlíte,“ řekl policista a odemkl želízka klíčkem.

„To nebude třeba… Půjdu s vámi.“

Mávl na manželku, která právě přesazovala sazeničky bambusu z květináčů do velkého truhlíku.

„Jen si zajedu něco vyřídit, za chvíli budu zpět…“

„Anebo taky už nikdy,“ dodal policista, který odhodil nedopalek do trávy.

V tmavé síni krematoria na hřbitově Père-Lachaise se rozezněl Joséphinin hlas.

„Zažehnávám vás, ó vy hvězdy bludné a nestálé. Vzdalte se ode mne a nechte mne promlouvat s mým Milovaným, ať mohu jásat a těšit se z vzácného dobrodiní jeho společnosti! Ty jsi má radost, mé blaho, můj šťastný den! Ty patříš mně a já Tobě, a kéž je tomu tak navěky! Má duše po Tobě horoucně toužila, ale nemohla Tě nalézt. Pověz mi, můj Milovaný, proč jsi mě nechal hledat Tě tak dlouho? Prošla jsem temnotou rozkoší tohoto světa, bloudila jsem po polích jako kůň, který ztratil jezdce, šplhala po horách, až jsem Tě konečně našla a spočívám pokojně v Tvé náruči.“

Hlas se jí zlomil, takže jen stěží dokázala potichu vyslovit jméno autora tohoto chvalozpěvu, který se rozhodla věnovat své sestře, spočívající v rakvi v záplavě květin: „Henri Suso, 1295–1366. Sbohem, moje drahá Iris. Šla jsi se mnou celým mým životem.“ Složila list, ze kterého ta slova četla, a šla se posadit na svoje místo mezi Hortense a Zoé.

Smutečních hostů bylo málo. Byli tam jen Henrietta, Carmen, Joséphine, Hortense, Zoé, Philippe, Alexandr, Shirley. A Gary.

Ten přijel z Londýna se svou matkou ráno v den pohřbu. Hortense to trochu zarazilo a překvapilo, když ho spatřila v hale hotelu Raphaël. Chvilku zaváhala a pak šla k němu, lehce ho políbila na tvář a řekla tichým hlasem: „To jsi hodný, žes přijel.“ Přivítala ho stejnou větou jako Carmen a Henrietta. Philippe se pokusil pozvat některé Irisiny přítelkyně: Bérengère, Agnès, Nadiu. Žádnou z nich však nezastihl. Nechal jim tedy na záznamníku v mobilu vzkaz. Ani jedna se neozvala. Asi byly ještě na prázdninách.

Rakev byla úplně pokrytá bílými růžemi a fialovými kosatci s jasně žlutými středy. Vedle ní byla na trojnožce vystavená velká Irisina fotografie. Z reproduktorů zněly tóny Smyčcového kvartetu Wolfganga Amadea Mozarta.

Joséphine pro každého vybrala krátký text, který měli jeden po druhém přečíst.

Henrietta se toho odmítla zúčastnit. Řekla, že nemá zapotřebí vyjadřovat svou bolest prostřednictvím takové komedie. Skutečnost, že je obřad tak jednoduchý a odehrává se vlastně jen v rodinném kruhu, ji velmi zklamala. Měla velký klobouk, držela se zpříma a neuronila jedinou slzu, třebaže si občas lehce přejela po víčkách batistovým kapesníčkem. K Joséphine se chovala značně odměřeně. Byla z těch žen, které nikdy neodpouštějí, a její postoj jasně vyjadřoval její mínění, že smrt v tomto případě sáhla těsně vedle.

Carmen nedokázala zadržet slzy, ramena se jí zachvívala pláčem a prudkými vzlyky. Alexandr v tmavě modrém obleku se upřeně díval na matčinu fotografii. Neplakal. Ruce měl složené na klíně. Snažil se shromáždit všechny své vzpomínky na maminku a podle toho, jak usilovně se mračil, bylo vidět, že to není nic snadného. Vybavoval si jen krátké, prchavé okamžiky: rychlou pusu na přivítanou, stopu jejího parfému, který cítil v pokoji, kterým prošla, zašustění balíčků a papírových tašek s nákupy, které nechala stát v hale, zvuk jejího hlasu, když volala už ode dveří: „Už jsem doma, Carmen! Připrav mi čaj a dva miniaturní tousty, umírám hlady!“ Nebo když s někým telefonovala, výkřiky překvapení nebo údivu. Vybavoval si její štíhlé nohy s červeně nalakovanými nehty a dlouhé vlasy, které mu někdy, když byla šťastná a spokojená, dovolila kartáčovat. Z čeho ale mívala radost? A co ji rmoutilo? Uvažoval a pozorně se díval na její obličej. Připadalo mu, že se na něj její podivuhodně modré oči z té fotografie upřeně dívají. Přemýšlel, jestli to, co cítí, je smutek. Neuměl si na tu otázku odpovědět. Za čas, který prožil v její společnosti, pochopil, že asi není lehké být krásnou ženou, která touží byt samostatná a úspěšná, ale přitom je ve všem, co má, závislá na svém manželovi. Když byl malý, představoval si ji často jako nějakou zajatkyni, která je od ostatního světa oddělena pevnou mříží. Tatínek vedle té velké fotografie postavil bílou svíčku. Alexandr ho požádal, jestli by ji mohl zapálit on, na maminčinu počest. Philippe přisvědčil. „Na shledanou, maminko,“ řekl Alexandr. A i tahle slova mu připadala jaksi příliš slavnostní a nepatřičná pro tu krásnou ženu, která se na něj usmívala z obrázku. Pokusil se jí poslat polibek, ale pak nechal ruku klesnout. Zemřela šťastná, protože ji smrt zastihla, když tančila… Ta představa jen posilovala zvláštní pocit, který v její přítomnosti vždycky měl, že totiž nežije s maminkou, ale vedle nějaké krásné cizí paní.

Zoé a Hortense seděly každá z jedné strany vedle jejich matky. Zoé jí pevně svírala ruku a v duchu ji snažně prosila, ať nepláče. Poprvé v životě viděla rakev takhle zblízka. Představila si, že uvnitř spočívá mrtvé tělo její tety obložené bílými růžemi a fialovými kosatci. Už se nikdy nebude hýbat, neslyší, co se tady povídá. Má zavřené oči. Možná je jí zima a chtěla by vyjít z té rakve ven? Třeba je jí líto, že umřela, ale nemůže nic dělat. Zpátky se už vrátit nemůže. A hned ji napadlo, že tatínek nezemřel tak jako ona a neležel v takové ozdobné rakvi. Zemřel nahý, když se zoufale bránil řadám ostrých zubů v ošklivé krokodýlí tlamě, které ho nakonec roztrhaly. To byla hrozná představa. Nedokázala to už vydržet a rozvzlykala se nahlas. Přitiskla se k matce, která ji pevně objala kolem ramen. Uhodla, o čem asi Zoé přemýšlí a pochopila, že teprve dnes její dcerka konečně dala průchod tomu obrovskému smutku, který v sobě už tak dlouho nosí.

Hortense se dívala na papír, který držela v ruce a četla si text, který na něm byl vytištěný. Ach jo! Zase jeden z těch matčiných nápadů! Jako by měl teď někdo pomyšlení na nějaké verše! No co… Tak to tedy přečte. Počkala, až dozněly poslední tóny kvartetu, a hlasem, kterému v duchu přikázala, že se nesmí ani zachvět, začala číst báseň Clémenta Marota:

Nejsem už tím, co jsem byl dříve…

Odkašlala si, nadechla se a odhodlaně pokračovala:

Nejsem už tím, co jsem byl dříve

A nikdy nebudu už více.

Mé krásné jaro a šťastné léto

Odletěly pryč.

Ty, lásko, jsi byla vždycky mým pánem

Sloužil jsem ti po všechen čas.

Ach, kéž bych se tak mohl narodit ještě jednou

Teď vím, že dnes bych ti sloužil mnohem lépe!

Náhle ji napadlo, že by Iris mohla najednou vystoupit ze své rakve a přijít se posadit mezi ně. Požádala by o číši šampaňského a než by ji číšník přinesl, převlékla by se z těchto smutečních šatů do svého slušivého kostýmku fuchsiové barvy od Christiana Lacroixe a obula by si elegantní kozačky. Najednou ji to všechno nějak přemohlo a ona se rozplakala. Stála tam a nedokázala ty slzy zastavit. Chtěla je odehnat, nechtěla se jimi nechat porazit a přemoct. Ale za to si můžeme my sami, pomyslela si trpce. Proč jsme vůbec uspořádali tuhle příšernou pohřební scénu? Sedíme tady v téhle pochmurné síni, posloucháme Mozarta a recitujeme básně a všichni brečíme jak pitomci! A co si vůbec myslí ten Gary? Dívá se na mě útrpně a vypadá, že mě hodlá litovat! Tak to ani náhodou! A jestli se ke mně jenom přiblíží…

Jenže najednou byla v jeho náruči a on ji opatrně objímal, jako by držel kytici vzácných květin, bradou se zlehka dotýkal jejích vlasů a šeptal jí: „Neplač, Hortense.“ Jenže to vůbec nepomáhalo. Právě naopak. Chtělo se jí plakat jen ještě víc. Ale nebyly to slzy zármutku a lítosti, jako ty, o nichž mluví Clément Marot. Plakala kvůli něčemu, co zatím moc dobře neznala a neuměla ani pojmenovat. Věděla jen, že to, co cítí, je ohromné, neuchopitelné a zároveň i nějak zvláštně radostné a krásné. Usmívala se a plakala zároveň a cítila obrovskou úlevu. Nevěděla, jak s tím pocitem naložit, byl neuchopitelný jako Gary. I ten tady byl a nebyl, objímali se sice, ale vlastně jí nepatřil, cítila blízkost, která ale stejně tak může být předzvěstí dalšího odloučení… A tak toužila plakat dál a nepřestávat.

No co! Přemýšlet o tom a rozebírat to může až jindy, až na to bude mít čas. Až odezní tento smutek. Hledíme tady na sebe, obličeje máme zarudlé, vzlykáme a marně se pokoušíme osušit si oči už tak dost mokrými kapesníky a je nám jedno, že nemáme zrovna upravené vlasy. Teď se musí především rychle vzpamatovat! Uvědomila si, že je to vlastně poprvé, co se kdy v životě takhle rozplakala, a dopálilo ji, že se to muselo stát zrovna tady a v náruči toho zrádce Garyho, kterého v Londýně čeká Charlotte Bradsburryová! Okamžitě se od něj odtáhla a šla se posadit vedle matky. Uchopila ji pevně za ruku, aby dala Garymu najevo, že ta chvilka nečekané slabosti je definitivně u konce.

Oznámili jim, že za chvíli začne kremace a že mohou počkat venku. Vyšli ze smuteční síně, disciplinovaně seřazení tak, jak seděli. Joséphine s dcerami, které držela za ruce, Philippe s Alexandrem, Henrietta, která šla sama, protože se obratně vyhnula možnosti, že by se k ní snad připojila Carmen. Ta to pochopila a zůstala ještě ve smuteční síni. Celý průvod uzavírali Shirley s Garym.

Philippe chtěl vysypat Irisin popel do moře blízko jejich domu v Deauville, Alexandr s tím souhlasil a Joséphine také. Řekl o tom Henriettě a ta mu odpověděla: „Duše mé dcery není zavřená v nějaké urně, s tou si dělejte, co chcete. Pokud jde o mne, já se vracím domů… Nevím, co bych tady ještě dělala.“ Rozloučila se a odešla. Carmen šla vzápětí po ní. Objala Philippa, který jí slíbil, že se o ni i nadále postará. Políbila Joséphine a odešla po cestičce mezi hroby, shrbená zármutkem.

Shirley a Gary se šli podívat na hrobky některých významných osobností, Gary chtěl především vidět místa, kde odpočívají Oscar Wilde a Chopin. Hortense, Zoé a Alexandra vzali s sebou.

Philippe a Joséphine osaměli. Sedli si na lavičku, na kterou svítilo slunce. Philippe vzal Joséphine za ruku a mlčky ji pohladil.

„Klidně se vyplač, Jo. Teď už můžeš plakat nad jejím životem. Ona teď už konečně dosáhla klidu a pokoje.“

„Já vím. Ale je to tak smutné. Bude mi to nějaký čas trvat, než se vyrovnám s tím, že ji už nikdy neuvidím. Všude ji teď hledám. Mám dojem, že se každou chvíli někde tady objeví, zasměje se a řekne: Proč se tváříte tak smutně?“

Po cestičce přicházela starší světlovlasá paní v rukavičkách a klobouku a mířila přímo k nim. Byla oblečená v elegantním, dobře střiženém kostýmu.

„Ty ji znáš?“ zeptal se Philippe nenápadně, jen tak koutkem úst, Joséphine.

„Ne, proč?“

„Protože mám dojem, že nám jde něco říct…“

Posadili se zpříma. To už byla dáma u nich. Vypadala velmi důstojně, i když na ní bylo vidět, že má zřejmě velké starosti a je unavená. Kolem úst měla dvě svislé vrásky, které prozrazovaly velký smutek.

„Paní Cortèsová? Pan Dupin? Dovolte, abych se představila. Mé jméno je Mangeain-Dupuyová. Jsem Isabellina matka.“

Philippe a Joséphine vstali. Naznačila jim pohybem ruky, že to nebylo nutné.

„Četla jsem oznámení o pohřbu v Le Monde a chtěla jsem vám říct… Vlastně ani nevím, jak mám vůbec začít… Víte, je to přece jen dost delikátní záležitost… Chtěla jsem jen říct, že smrt vaší sestry, paní Cortèsová, a vaší ženy, pane Dupine, nebyla zbytečná. Osvobodila jednu nešťastnou rodinu… Nevadilo by vám, kdybych se na chvíli posadila? Nejsem už nejmladší a všechny tyto události mě dost vyčerpaly…“

Philippe a Joséphine se kousek posunuli. Paní Mangeain-Dupuyová se posadila na lavičku a oni si pak sedli vedle ní. Položila si kabelku na kolena a lehce ji přidržovala rukama v rukavičkách. Chvíli seděla zpříma a jen se dívala na čtvercový trávník před sebou. Pak začala vyprávět. Oči měla stále upřené na trávu a v obličeji se jí zračila taková bolest a zoufalé úsilí všechno jim vysvětlit, že si ji Philippe a Joséphine netroufli ani jednou přerušit.

„To, že jsem vás vyhledala, vám možná bude připadat podivné, manžel si nepřál, abych za vámi chodila, zdá se mu to nevhodné, ale já jsem toho názoru, že jako matka a babička bych ten krok měla udělat…“

Otevřela tašku a vytáhla z ní svatební fotografii své dcery, tu stejnou, kterou Joséphine viděla pověšenou na stěně v ložnici Lefloc-Pignelových. Zlehka po ní přejela dlaní a začala vyprávět.

„Moje dcera Isabelle potkala Hervé Lefloc-Pignela na bále v Opeře, pořádaném každoročně Polytechnikou. Bylo jí tehdy osmnáct let, jemu dvacet čtyři. Byla hezká, naprosto nevinná a nezkušená, právě odmaturovala. Trpěla úplně zbytečným komplexem méněcennosti vůči svým dvěma sestrám, které velmi úspěšně studovaly na vysoké škole. Ona měla pocit, že není zadaleka tak inteligentní ani hezká. Velmi rychle se do něj zamilovala a začala si plánovat svatbu. Když nám o svém záměru řekla, varovali jsme ji před tímto krokem. Budu k vám zcela upřímná: neměli jsme z toho vztahu naprosto žádnou radost. Ani ne tak kvůli jeho původu, abyste si nemysleli, ale proto, že se nám zdál příliš vztahovačný, všechno ho hned urazilo nebo se ho dotklo a už tehdy nebylo snadné s ním vyjít. Isabelle na nás ovšem nedala a nám nezbylo, než se sňatkem souhlasit. Večer před svatebním obřadem s ní manžel mluvil a prosil ji, ať si to ještě rozmyslí. Ona mu místo toho vmetla do obličeje, že jestli si myslí, že je to pro ni mesaliance, tak že ho ubezpečuje, že je jí úplně jedno, jestli je Hervé zvyklý jíst lžící nebo na stříbře. To jsou její vlastní slova… Pak už jsme tedy nenaléhali. Naučili jsme se nedávat příliš najevo, co si o tom všem myslíme, a přijali jsme ho jako svého zetě. Dlužno říct, že byl skutečně brilantní. Nebylo snadné s ním vyjít, ale dokázal být oslňující. Pak se mu podařilo dostat naši rodinnou banku z velkých potíží a od té chvíle jsme s ním jednali jako rovný s rovným. Manžel mu nabídl místo ředitele a spoustu peněz. Zdálo se, že se tak jaksi uvolnil, vypadal šťastně a spokojeně a naše vzájemné vztahy se velmi zlepšily. Isabelle jen zářila. Čekala první dítě a oba působili velice zamilovaně. To byl požehnaný čas. Dokonce jsme si tehdy s manželem říkali, že jsme možná byli vůči němu příliš konzervativní a nedůvěřiví, a mrzelo nás to… Často jsme o tom spolu mluvili a byli jsme skutečně velmi rádi, že nastal takový obrat. Ale potom…“

Na chvíli se odmlčela. Když začala zase mluvit, hlas se jí třásl dojetím.

„Narodil se jim malý Romain. Byl to celý tatínek a ten byl tak šťastný… Takové to bylo krásné miminko. A potom… Asi o tom víte… Pak se stala ta strašná nehoda. Isabelle ho v nosítku postavila vedle auta v podzemním parkovišti jednoho obchodního domu, jen na pár vteřin, než uloží nákup do kufru… A oni ho… Bylo to strašné. Hervé tam byl s nimi, okamžitě s ním jel do nemocnice, ale bylo už pozdě. Ze dne na den se pak změnil. Uzavřel se do sebe. Měl příšerné výkyvy nálad. K nám téměř přestal chodit, dcera se ještě občas zastavila, ale přicházela čím dál míň… Řekla nám, že si Hervé myslí, že je prokletý a že se mu vrací jeho stará noční můra. Jenže skutečnou noční můru nakonec prožívala Isabelle. Myslím, že ji neustále obviňoval z toho, co se stalo, a že ona tu myšlenku přijala a nakonec se s ní úplně ztotožnila. Byla přesvědčená o tom, že za smrt ubohého Romai-
na je odpovědná, a nikdy si to neodpustila. Vychovali jsme ji v křesťanské víře a ona si začala myslet, že musí svou vinu vykoupit. Úplně se nám začala ztrácet před očima. Myslím, že v té době začala brát nějaká sedativa. Žila v permanentním strachu, neustále se něčeho bála. Narození dalších dětí na tom nic nezměnilo. Jednou přišla k nám a chtěla mluvit s manželem o samotě. Řekla mu, že chce od Hervého odejít, že se její život změnil v jedno velké utrpení a podobá se křížové cestě. Vyprávěla mu, že všechny nutí, aby do písmene dodržovali jeho příkazy, pověděla mu o tom nesmyslném požadavku ohledně barev: v pondělí zelená, v úterý bílá, ve středu červená, ve čtvtek žlutá… Dodala, že ona sama by to všechno dokázala vydržet, ale nechce, aby to musely snášet děti a žít v takové hrozné atmosféře. Vyprávěla mu, jak Gaétan hrozně toužil po kostkovaném svetru a jednou si takový půjčil od nějakého kamaráda a celý šťastný se v něm doma procházel a že ho Hervé za to strašně krutě potrestal a celou rodinu s ním. Isabelle byla na konci sil. Věčně se bála, že se něco hrozného stane, žila v neustálém napětí, při každém i naprosto nevinném prohřešku se třásla hrůzou. Můj manžel tehdy řekl něco, čeho hned vzápětí začal litovat: ‚Chtělas ho a máš ho. My jsme tě varovali.‘ A co horšího, pokusil se promluvit si o tom s Hervém. Řekl mu: ‚Isabelle od vás chce odejít, už takhle dál nemůže pokračovat. Vzchopte se přece a něco s tím udělejte!‘ Ta slova zapůsobila jako dynamitová nálož. Viděl, že ho žena chce opustit, možná měl strach, že ztratí i děti, nevím. Ale od toho dne se začal chovat jako blázen. V bance ovšem ne. Tam byl stále stejně výkonný a pracovitý a manžel ho proto nechtěl ztratit. Odešel mezitím do penze a vyhovovalo mu, že podnik vede jeho zeť. Vlastně to vyhovovalo všem: mému manželovi, Isabelliným sestrám i ostatním společníkům. Všichni se na něj ve všem spoléhali a jen si pravidelně nechávali vyplácet dividendy. Říkali, že má sice trochu divné způsoby, ale konečně, každý máme něco, ne?“

Opět se odmlčela, upravila si kadeř, která jí vyklouzla z drdolu a přihladila si vlasy dlaní.

„Když jsme se dověděli, co se stalo, myslela jsem samozřejmě na vás, ale především ze mě spadla obrovská tíha. A Isabelle! Ta přiběhla za mnou do pokoje a řekla mi jen: ‚Maminko, konečně jsem volná… ‘ A omdlela. Teď je v péči psychiatra. Chlapcům se také ulevilo. Oba otce nenáviděli, ale nikdy proti němu nic neřekli. Pro Domitille to bude těžší. Naučila se přetvařovat a dostala se do špatné společnosti. Bude to chtít hodně času… Hodně času a lásky. Tak to jsem vám chtěla říct. Zdálo se mi důležité, abyste to věděli. Vaše manželka, pane Dupine, a vaše sestra, paní Cortèsová, nezemřela nadarmo. Zachránila jednu nešťastnou rodinu.“

Vstala a sáhla do kabelky. Vytáhla z ní obálku a podala ji Joséphine.

„Gaétan mě požádal, abych vám to předala.“

„Co s tím chlapcem bude?“ zašeptala Joséphine ještě otřesená tím, co právě vyslechla.

„Zapsali jsme je všechny tři do vynikající soukromé školy v Rouenu. Pod jménem jejich matky. Ředitelka je moje dobrá přítelkyně. Budou moct v klidu chodit do školy a nebudou muset čelit pomluvám a vyrovnávat se s nimi. Dcera se vrátí ke svému jménu za svobodna. Přeje si, aby i děti co nejdříve změnily příjmení. Manžel má známé na vysokých místech, tak by v tom neměl být problém. Děkuji vám, že jste mě vyslechli, a doufám, že pochopíte, proč jsem si dovolila za vámi přijít.“

Lehce jim pokynula hlavou a odešla tak, jak přišla. Bledý stín jako z dávných dob. Silná žena, která zároveň není zvyklá protivit se svému manželovi.

„Opravdu zvláštní dáma,“ řekl Philippe potichu. „Je přímá, chladná, a přece pozorná a vnímavá. Je vidět, že pochází ze staré šlechtické rodiny. Všechno musí mít řád. Jaký, to ale nevím. Zajímalo by mě, jaké budou ty děti, až vyrostou… Pro ně to bude nejtěžší, protože návrat k řádu tady nestačí.“

„Philippe, neříkej to nikomu, prosím tě, ale já ti mám pocit, že žijeme ve světě, který se zbláznil…“

Podívala se na obálku, kterou jí předala matka Isabelle Mangeain-Dupuyové, a uviděla, že je na ní napsané Zoéino jméno.

Druhý den se všichni sešli v hotelu Raphaël. Philippe objednal sendviče, kolu a láhev červeného vína.

Hortense a Gary nevěděli, jak se k sobě vlastně mají chovat. Táhlo je to k sobě, ale zároveň jako by se jeden druhého ostýchali. Hortense po očku sledovala jeho mobil, hlídala, jestli si s ní bude psát nebo volat. Gary jí navrhl, že by mohli chvíli vypadnout ven, a zeptal se, jestli by nechtěla jít do kina. Odpověděla: „Proč ne,“ když vtom mu zazvonil telefon. Vzal ho, byla to Charlotte Bradsburryová. Hortense se zastavila na prahu. Slyšela, že najednou mluví jiným tónem. Jen po něm sekla pohledem a okamžitě zrušila rezervaci lístků.

„O co jde? Vždyť už jdem,“ řekl hned poté, co domluvil.

„Už nemám chuť,“ odpověděla mu nevrle.

„Je mi jasný proč,“ řekl a zasmál se. „Ty žárlíš!“

„Na tu starou káču? Ani náhodou!“

„No tak pojď do kina, když nežárlíš.“

„Čekám, že mi zavolá Nicolas… Pak uvidím.“

„Ten nastrojenej panák?“

„Ty na něho žárlíš?“

Joséphine a Shirley se na sebe podívaly a usmály se.

Philippe navrhl Alexandrovi a Zoé, že by se mohli jít podívat na prosklenou kupoli do Grand Palais.

„Jdu s vámi!“ řekla Hortense a na Garyho se ani nepodívala. Ten se k nim nakonec připojil taky a všichni odešli.

„Konečně samy!“ zasmála se Shirley a obrátila se na Joséphine: „Co bys řekla tomu, kdybychom si objednaly ještě jednu láhev toho výborného vína? To bude totiž zřejmě jediný způsob, jak ti trochu rozvázat jazyk.“

„A o čem bys chtěla mluvit?“ zeptala se Joséphine a vyzula si boty. „Nic neřeknu, s vínem nebo bez něho.“

„Moc ti to sluší… Souvisí to s Philippem?“

Joséphine si přiložila ukazováček ke rtům, aby dala najevo, že neřekne ani slovo.

„Chystáte se příští rok žít spolu?“

Joséphine se na ni dívala a jen se usmívala.

„Takže budete…“

„Na to je ještě moc brzy… Musíme brát především ohled na Alexandra.“

„A na Zoé.“

„Ano, na ni také. Myslím, že bude lepší, když ještě nějaký čas stěhování odložíme. Do Londýna budeme jezdit na víkendy a Philippe s Alexandrem taky můžou přijet za námi do Paříže. Dál uvidíme podle situace.“

„A co Gaétan? Bude se s ním Zoé dál vídat?“

„Včera jí volal. Řekla mu, že pro ni se nic nezměnilo, že ona ho má pořád stejně ráda a že Rouen není zase tak daleko a se mnou že určitě žádný problémy nebudou, že prý jsem dost v pohodě.“

„No to má pravdu. A co on?“

„S ním je to horší. Hrozně se bojí, aby se s ním nestalo to, co s jeho otcem. Špatně spí a trápí ho noční děsy. Jeho babička mu našla nějakého psychologa…“

„Toho by myslím potřebovala celá jejich rodina…“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Číšník přinesl láhev vína. Shirley nalila Joséphine sklenku a pak si spolu přiťukly.

„Na naše přátelství, my friend,“ řekla Shirley. „Ať je pořád tak pevné a vřelé!“

Joséphine chtěla také něco říct, když vtom jí zazvonil mobil. Byl to inspektor Garibaldi. Oznámil jí, že s pátráním v jejich bytě už skončili a ona s dcerami se už může nastěhovat zpátky.

„A našli jste něco?“

„Ano, vaše sestra si psala deník.“

„A mohla bych si ho přečíst? Víte, ráda bych to všechno pochopila.“

„Poslal jsem vám ho dnes ráno do hotelu, patří přece vám. Víte, paní Dupinová přešla do jiného světa… Pochopíte to, až si to všechno přečtete.“

Joséphine okamžitě zatelefonovala do recepce. Za chvíli jí hotelový poslíček přinesl objemnou obálku.

„Nevadilo by ti, kdybych si ho přečetla hned teď?“ řekla Shirley. „Nedokážu s tím čekat. Tolik bych si přála tomu všemu porozumět.“

Shirley přikývala a naznačila hlavou, že počká ve vedlejší místnosti.

„Jen zůstaň tady se mnou…“

Joséphine otevřela obálku, vytáhla z ní svazek asi třiceti listů a hned se dala do čtení. Obracela stránku po stránce a čím dál víc bledla.

Když dočetla, podala celý svazek Shirley.

„Ty myslíš, že můžu?“ zeptala se Shirley opatrně.

Joséphine jen mlčky přikývla, pak spěšně vstala a rozběhla se do koupelny.

Když se vrátila, seděla Shirley zamyšleně u stolu, papíry rozložené před sebou, a tiše zírala do prostoru. Joséphine se posadila vedle ní a položila si hlavu na její rameno. Pak vzdychla:

„To je příšerné! Jak jen mohla…“

„Víš, já to chápu. Vím přesně, co cítila. Takové stavy znám.“

„Tys něco takového zažila? S tím svým osudovým mužem?“

Shirley jen přikývla. Seděly vedle sebe a mlčely. Prohlížely ještě znovu popsané listy papíru a pozorovaly, jak se Irisin elegantní rukopis postupně proměňoval a na posledních listech připomínal už jen změť klikyháků.

„Jako by zapomínala i psát,“ řekla Joséphine.

„Ano, to je přesně ono,“ řekla Shirley. „Nakonec z ní udělal skoro infantilní bytost bez vlastního názoru, tvárnou jako plastelínu. Kdo chce takovému šílenství uniknout, musí mít obrovskou vnitřní sílu…“

„Jenže přece musí být sám nějakým způsobem šílený, aby se do toho nechal vtáhnout!“

Shirley se na ni podívala a Joséphine spatřila v jejích očích stín smutku a nostalgie.

„V tom případě jsem i já byla šílená.“

„Jenže ty ses z toho dostala! Tys s tím člověkem nezůstala.“

„Ale za jakou cenu! A ještě i dnes musím pořád bojovat sama se sebou, abych do toho zase nespadla znovu. Kdykoli spím s nějakým mužem, zdá se mi to s ním k uzoufání nudné. Nezajímavé, bezvýrazné. Je to jako droga, alkohol nebo cigarety. Nemůžeš se pak bez toho obejít. A pořád ještě se mi o něm někdy zdá. Toužím po té absolutní závislosti, ztrátě vědomí sebe sama, po té podivuhodné rozkoši, která je směsí očekávání, bolesti i radosti, po slastném pocitu, že překračuju stanovenou mez… Že tím pokaždé posouvám hranice smrtelného nebezpečí. Iris kráčela vstříc smrti, ale můžu tě ujistit, že byla naplněná radostí a že byla tak šťastná jako nikdy.“

„Ty ses snad zbláznila!“ vykřikla Joséphine a mimoděk si od své přítelkyně odsedla.

„Mě zachránil Gary. Láska, kterou jsem vůči němu cítila a cítím. To díky němu jsem se z té hluboké propasti dokázala vyhrabat. Pro Iris ale mateřské city tolik neznamenaly.“

„Jenže ty jsi normální! Řekni, že jsi! Zopakuj mi to, protože jinak budu mít pocit, že jsem obklopená samými blázny!“ rozkřičela se Joséphine hystericky.

Shirley na ni upřela zvláštní zadumaný pohled a zašeptala:

„Kdo ale je ‚normální‘, Joséphine? A kdo není? Who knows? A kdo rozhoduje o tom, kde leží ta tenká hranice?“

Joséphine si obula kecky a zavolala na Du Guesclina. Ležel před stolečkem, na kterém stálo rádio naladěné na stanici TSF Jazz, a zdálo se, že tu hudbu poslouchá. Vrtěl přitom tím svým zbytkem ocasu. Joséphine si všimla, že to byla jeho oblíbená stanice. Dokázal celé hodiny ležet a poslouchat hudbu. Když začal blok reklam, vstal a šel se podívat do své misky nebo zamířil k Joséphine, lehl si jí k nohám a dožadoval se škrábání na břiše. Pak se zase vrátil k rádiu. Při vysokých tónech si schoval hlavu pod přední packy a žalostně vyl.

„Tak pojď, Du Guescline, půjdeme ven!“

Musím něco dělat, řekla si Joséphine. Musím se začít trochu hýbat. Zdálo se jí, že jen tak by se snad mohla zbavit té hrozné tíhy, která na ní stále spočívala a drtila ji svou vahou. Nechtěla se tím nechat zahubit. Jednou jsem už přece smrti unikla! Jak je možné, že mě to tak drtí? Proč mám pocit, že se ta bolest vůbec nezmenšuje? Copak to nikdy nepřejde?

„Ještěže tě mám, Du Guescline,“ pošeptala mu do ucha. Když s ním šla po ulici, lidé se za nimi občas otáčeli a párkrát se jí dokonce stalo, že ji někdo oslovil a zeptal se: To je váš pes? S intonací, která jasně naznačovala, co tou otázkou myslí. Jako by se ptali: To vy jste si opravdu sama vybrala takového velkého a ošklivého psa? Vždyť je celý černý a divně neforemný! Joséphine to vždycky dopálilo a popuzeně jim odpovídala: Ano, je to MŮJ pes a jiného nechci! Je pravda, že nemá ocas, ucho má natržené, na jedno oko nevidí a je trochu olysalý, ale pro mě je nejhezčí na světě! Du Guesclin se vždycky celý narovnal a dával najevo, že si je dobře vědom toho, jak ho panička chválí, a je na to hrdý. Joséphine pak na něj pískla a řekla: Pojď, Du Guescline, tihle lidé ničemu nerozumějí.

Takhle by to asi mělo vypadat, když má člověk někoho rád. Musí ho milovat bezpodmínečně. Nesmí ho soudit a hodnotit.

Já jsem si nikdy nepřipadala dost dobrá. A ani teď si tak nepřipadám. Pořád mi ještě něco schází k tomu, abych dosáhla té hranice… Tenhle pocit mi pokazil velkou část dětství, ničil mně značnou část mého dospělého života. Copak se z toho nikdy nevymotám?

Nedlouho po Irisině smrti zavolala své matce. Chtěla se jí zeptat, jestli nemá nějaké fotografie, na kterých by byla ona s Iris, když byly malé. Chtěla si je nechat zarámovat. Henrietta odpověděla, že fotografie jsou ve sklepě, že ale nemá čas pro ně chodit a třídit je.

„Ostatně myslím, Joséphine, že bude lepší, když už mi nebudeš volat. Já už žádnou dceru nemám. Měla jsem jen jednu a tu jsem ztratila.“

Joséphine v tu chvíli cítila, jak se přes ni přelila veliká vlna, uhodila s ní o skalnatý břeh a pak ji odnesla daleko na moře. Od té chvíle jí všechno začalo jaksi podivně splývat. Jako by ztratila pevnou půdu pod nohama. Nikdo a nic ji nemohlo zachránit. Musela se spolehnout jen sama na sebe a na své síly a pokusit se zase se postavit na nohy.

Její matka měla neuvěřitelnou schopnost ji pokaždé úplně zdeptat. Když má někdo matku, která ho nemá ráda, je to tak hrozné, že snad ani není možné to překonat. Rána v srdci je tak hluboká, že je potřeba obrovského množství lásky, aby bylo možné na ni zapomenout. Stejně se takovému člověku zdá, že jí pořád ještě není dost, neustále o sobě pochybuje, říká si, že ho přece nemůže mít nikdo rád, že jistě za nic nestojí.

Možná že i Iris takovým pocitem trpěla. Třeba je právě tohle ten důvod, proč pořád hledala lásku a vydala se po téhle šílené cestě, že byla ochotná všechno přijmout a vydržet jen proto, že myslela, že ji miluje. Měla pocit, že našla lásku, která může naplnit i bezednou studnu.

A co já, Du Guescline? Co já vlastně chci? Už ani nevím. Jednou věcí jsem si jistá, vím, že toužím po lásce svých dcer. Tehdy na pohřbu jsem cítila, že patříme k sobě, že tvoříme pevnou jednotku, že nás nic nerozdělí. To byl úžasný pocit. Zřejmě se ještě musím naučit stejným způsobem přijímat také muže.

Philippe se zatím vrátil do Londýna. Když odjížděl, řekl jí: „Budu na tebe čekat, Joséphine, máme spoustu času. Nechci na tebe spěchat.“ Lehce ji políbil a odhrnul jí vlasy z čela.

Du Guesclin viděl, že si Joséphine obouvá kecky a radostně zaštěkal. Usmála se. Vstal ze svého místa pod rádiem a připomínal přitom tuleně, který se sune vpřed po ledové kře. „Nějak nám tloustneš, Du Guescline, musíme spolu začít trochu víc běhat.“

Protáhl se a vyčítavě se na ni podíval, jako by jí chtěl říct: Však už jsme taky dva měsíce nebyli v parku na pořádně dlouhé procházce, tak se nediv!

V patře, kde dřív bydleli Van den Brockovi, potkali zaměstnankyni realitní kanceláře, která právě ukazovala byt nějakým klientům. „Já bych se tedy nechtěla nastěhovat někam, kde bydlel vrah,“ řekla Joséphine potichu Du Guesclinovi. „Ale jim to asi nikdo neřekl.“ Policie důkladně prohledala rybník v Compiègne a potápěči odtud vylovili tři pytle se zbytky ženských těl. Ležely na dně zatížené velikými kameny. Inspektor Garibaldi Joséphine vysvětlil, že zjistili, že existovaly dvě skupiny obětí. Jedny „obyčejné“ a další, které měly právo na „speciální zacházení“. Jako Iris. Lefloc-Pignel je většinou „zpracoval“ a předal pak Van den Brockovi podle přesně stanoveného rituálu. Van den Brock čekal na soud ve vazbě. Vyšetřování ještě nebylo uzavřené. Proběhla už konfrontace svědka, který viděl vraždu Iris, i recepční z hotelu, která oba dva pachatele bezpečně poznala. Van den Brock stále zapíral, říkal, že byl pouhým svědkem a že jednání svého přítele nedokázal zabránit. Ten večer, kdy spáchal poslední čin, se mu podařilo obelstít policistu, který měl službu, uniknout z pečlivě střeženého domu a odjet autem, které si předtím obstaral v půjčovně a zaparkoval si ho pět set metrů od domu. „A tohle snad není promyšlený zločin?“ rozčílila se Joséphine. Svůj vlastní vůz nechal zaparkovaný před domem, kde ho policie měla pěkně na očích. Proces by měl proběhnout za dva až tři roky. Takže celou tu hrůzu bude nutné prožít ještě jednou.

Byl podzim a listy začínaly žloutnout. Uběhl celý jeden rok! Už dvanáct měsíců chodím běhat kolem jezera. Přesně před rokem jsem byla navštívit na klinice Iris a ona mě tehdy obvinila, že jsem jí ukradla její knihu, manžela i syna. Zatřepala hlavou, aby tu myšlenku co nejdřív zaplašila. Zřejmě jí to všechno připomněly černé kmeny stromů, z nichž opadalo listí, které spálil první mráz. Je to už rok, co jsem zahlédla v metru muže, který se tak podobal Antoinovi. Musel to být jeho dvojník. A před rokem jsem tady u jezera potkala Lucu… Začalo pršet a Joséphine přidala do kroku.

„Pojď, Du Guescline! Přece nás pár kapek neodstraší. Nejsme z cukru!“

Vtáhla trochu hlavu mezi ramena a pozorně se dívala pod nohy, aby nezakopla o nějakou spadenou větev. Vůbec si nevšimla, že Du Guesclin za ní neběží. Pokračovala pořád dál, soustředěná na svůj pohyb. Běhala ráda, líbil se jí pocit, že tímto způsobem posílí svoje nohy i paže, a věřila, že stejně působí běhání i na její srdce, které bude tím pádem silnější a mnohem odolnější.

Marcel jí posílal každý týden květiny a pokaždé k nim přiložil lístek, na který jí napsal pár slov: „Drž se, Joséphine, všechno to zvládneš! Jsme tady a máme Tě rádi.“ Marcel, Josiane a jejich malý Junior byli příkladem fungující a spokojené rodiny, důkazem, že když se lidé mají rádi, dokážou si vytvořit svůj vlastní svět, ve kterém zlo nemá místo.

Po chvíli se zastavila a rozhlédla se, kam se poděl Du Gues-
clin. Spatřila ho daleko vzadu za sebou. Seděl na cestičce a upřeně se díval kamsi do dálky.

„Du Guescline! Ke mně! Co tam děláš?“

Tleskla do dlaní, zapískala melodii z filmu Most přes řeku Kwai, kterou ho často přivolávala, a znovu zavolala jeho jméno. Ani se nepohnul. Vrátila se tedy k němu, dřepla si vedle něj a řekla:

„Co je s tebou? Trucuješ?“

Díval se někam do dálky a jeho čenich se lehce chvěl, jako by chtěl říct: „Něco cítím a ani trochu se mi to nelíbí. Zatím je to ještě daleko, ale blíží se to sem.“ Joséphine byla na jeho nálady zvyklá. Byl to pes, který měl svou osobnost. Nikdy by například nesežral klobásku, ze které by nebyla sloupnutá kůže. Snažila se ho přesvědčit, vzala ho kolem krku a zkoušela ho přimět, aby vstal. Bezúspěšně. Stoupla si tedy sama a rozhlédla se po břehu jezera. V dálce uviděla muže zabaleného do spousty šál. Vykračoval si rázným vojenským krokem po cestičce. Kolik měsíců už uplynulo od doby, kdy ho tady viděla naposledy?

Du Guesclin zavrčel. Oči se mu zúžily do dvou štěrbinek. Joséphine se na něj zadívala a řekla mu: „Ty toho člověka nemáš rád?“ Du Guesclin zase zavrčel.

Než stačila svoji otázku zopakovat ještě jednou, stál muž před nimi. Nebyl už do šátků a šálů zahalen celý jako dřív, takže mu bylo vidět do obličeje. Byl poměrně hezký a vypadal vcelku přívětivě. Zřejmě to však přehnal se samoopalovacím krémem, protože mu na krku zůstaly viditelné oranžové šmouhy. To nebyl dobrý nápad, pomyslela si Joséphine. Vzhledem k tomu, že byl začátek listopadu, jí to připadalo jako dost hloupá paráda.

„To je váš pes?“ zeptal se a ukázal na Du Guesclina prstem.

„Ano, je. A je moc pěkný.“

Muž se pobaveně usmál.

„To tedy není slovo, které bych použil, když bych měl Tarzana popsat.“

Tarzan? To je tedy dost směšné jméno pro psa s tak vznešenou povahou! Když se řekne Tarzan, okamžitě to v každém navodí obraz svalnatého muže oblečeného jen v krátkých kožených kalhotách, jak pojídá banán a skáče ze stromu na strom jako opice a přitom ze sebe vyráží zvuky podobné jejich vřeštění. Prototyp divocha, jakého známe z hollywoodských filmů.

„Nejmenuje se Tarzan, ale Du Guesclin.“

„To tedy ne, já ho znám a jmenuje se Tarzan.“

„Tak vyskoč, Du Guescline, půjdeme,“ přikázala mu Joséphine.

Du Guesclin se ani nepohnul.

„To je totiž můj pes, vážená dámo!“

„To tedy není. Je můj.“

„Asi před půl rokem mi utekl…“

Joséphine se zarazila. Ono to totiž bylo asi tak půl roku, co se ho ujala. Nevěděla, co říct, a tak vyhrkla:

„Neměl jste ho opouštět!“

„Já jsem ho neopustil. Přivezl jsem ho do Paříže z venkova a on mi utekl.“

„Jak dokážete, že je váš? Neměl žádné tetování ani známku…“

„Můžu přivést svědky, kteří vám potvrdí, že mi ten pes patří. Měl jsem ho dva roky. Bydlím v Montchauvet, na ulici Petit Moulin číslo 38. Byl to výborný hlídač. Zloději ho sice několikrát zle zřídili, ale nedal se a bojoval jako lev a dům se jim nikdy nepodařilo vykrást. Pak už stačilo, jenom aby se objevil, a i ti nejodvážnější brali rychle nohy na ramena!“

Joséphine cítila, že se jí derou do očí slzy.

„A to vám nevadilo, že byl celý domlácený?“

„Je to hlídací pes, ne? Na to jsem si ho taky koupil.“

„A proč jste ho tedy chodil venčit sem, když jste bydlel na venkově?“

„Váš tón mi připadá nemístně agresivní, vážená paní.“

Joséphine se zarazila. Měla takový strach, že jí ten člověk Du Guesclina vezme, že by byla schopna snad i kousnout.

„Pochopte,“ začala mnohem smířlivějším tónem, „já ho mám hrozně ráda a je nám spolu dobře. Když někam spolu jdeme, vůbec na něho nepotřebuju vodítko, chodí všude za mnou. Poslouchá se mnou jazz, leží přitom na zádech a rád se nechá drbat na břiše. Říkám mu vždycky, že je moc pěkný pejsek, a on blaženě přivírá oči. Když na chvilku přestanu, strčí do mě čenichem, abych pokračovala. Nemůžete mi ho vzít, je to můj kamarád. Prožila jsem v poslední době hodně těžké chvíle. Když jsem plakala, začal hrozně výt a olizoval mi ruku… Takže jistě pochopíte, že když mi ho teď vezmete, bude to pro mě hrozná rána a já opravdu nevím, jak to bez něho vůbec…“

Budu mít pocit, že tu hroznou vlnu, která mě odnáší pryč od břehu, nikdy nepřekonám…

Du Guesclin zakňučel, jako by chtěl potvrdit, že Joséphine mluví pravdu a myslí to upřímně. Muže to zjevně trochu obměkčilo.

„Ale abych vám odpověděl na tu indiskrétní otázku, kterou jste mi položila: pracuji v hudební branži. Píšu texty k písním a muzikálům. Spolupracuji s jedním hudebníkem, který má nahrávací studio v La Muette, a pokaždé, než se tam za ním vydám, chodím na procházku tady kolem jezera. Je to takový můj rituál, který mi pomáhá se soustředit. Nechci, aby mě přitom někdo rušil. Přece jen jsem dosti známý a stává se mi, že mě lidé na ulici někdy osloví…“

Na chvíli se odmlčel, zjevně proto, aby dal Joséphine možnost a čas uvědomit si, jak významného muže měla to štěstí potkat. Protože však nezareagovala tak, jak očekával, rozhodl se pokračovat dál a poněkud dotčeným tónem řekl:

„Chodím často zahalený v šátku nebo šále, protože opravdu nestojím o to, aby mě někdo rušil. Tarzana jsem s sebou nikdy nebral, protože jsem se nechtěl rozptylovat. Ten den, kdy se mi ztratil, jsem ho vzal výjimečně s sebou, protože jsem ho chtěl zavést ke své přítelkyni, aby mi ho pohlídala. Odjížděl jsem totiž do New Yorku, kde jsem se účastnil nahrávání hudební komedie na Brodwayi. Utekl mi a já jsem už neměl čas ho hledat. Takže si jistě představíte, jak mě překvapilo, když jsem ho tady dnes ráno uviděl…“

„Když jste ale pořád na cestách, je mu líp u mě…“

Du Guesclin zaštěkal, jako by chtěl říct, že on si to myslí taky. Muž se na něj podíval a řekl:

„Tak víte, co uděláme? Oba si s ním chvilku promluvíme a pak se rozejdeme každý na jinou stranu. A uvidíme, za kým z nás půjde.“

Joséphine přemýšlela. Dívala se na Du Guesclina a vzpomínala na těch šest měsíců, které prožili společně. Ty se snad vyrovnají dvěma rokům, které strávil u tohoto člověka, nebo ne? Navíc, když si vybere mě, bude to vlastně znamení. Že mě někdo může mít rád, že stojí o to, být se mnou a mít mě rád. Že ve skutečnosti mě ta velká vlna na širé moře neodnesla.

Odpověděla, že souhlasí.

Muž si dřepl vedle Du Guesclina a něco mu pošeptal do ucha. Joséphine se odvrátila a poodešla od nich kousek dál. Myslela na svého tatínka. Jsi tady se mnou? Bdíš nade mnou? Jestliže ano, tak něco udělej, zařiď, ať u mne Du Guesclin zůstane, ať s tím člověkem neodejde! Pomoz mi, ať ještě jednou zvládnu překonat ten silný proud, který mě žene na moře, a ať se i přes ty velké vlny dostanu šťastně ke břehu…

Když se obrátila nazpět, viděla, že muž vyndal z balíčku sušenku a dal ji Du Guesclinovi očuchat. Tomu hned začaly téct sliny a začal vrtět zadkem. Muž se narovnal a pokynul Joséphine, že teď je řada na ní.

Joséphine Du Guesclina objala kolem krku a řekla mu: „Mám tě moc ráda, víš? Mám tě hrozně ráda a to přece znamená víc než nějaká sušenka. On tě potřebuje na to, abys mu hlídal jeho báječný dům, velkou televizi, krásné obrazy, pěstěný trávník a drahý bazén, ale já potřebuju, abys dával pozor na mě. Takže si to dobře rozmysli…“

Du Guesclinovi ještě pořád tekly z tlamy sliny a nespouštěl oči z muže, který zašustil balíčkem sušenek a ukázal mu ho, aby mu připomněl, co by dostal, kdyby se rozhodl pro něho.

„To ale není hezké, co děláte!“ řekla Joséphine.

„Každý máme svoje metody.“

„Jenže mně se ty vaše nelíbí.“

„Nezkoušejte na mě znovu takhle útočit, nebo si psa okamžitě odvedu! Je můj.“

Postavili se k sobě zády, jako dva soupeři, kteří se chystají k souboji, a udělali pár kroků každý svým směrem. Du Guesclin zůstal sedět na svém místě a hlasitě funěl. Smutně pozoroval, jak se od něj muž s balíčkem sušenek vzdaluje. Joséphine šla kupředu a neohlédla se.

Sevřela ruce v pěst a prosila všechny hvězdy Velkého vozu a všechny anděly na nebesích, ať způsobí, aby Du Guesclin zapomněl na lákavou vůni sušenky, a pošlou ho za ní. Koupím ti jiné, Du Guescline, a mnohem lepší, než jsou tyhle! Velké, křupavé, s čokoládovou náplní nebo slepované. Nebo speciálně pro tebe vymyslím nějaké úplně nové! Kráčela pomalu kupředu a srdce se jí svíralo. Nesmím se otočit, protože se nechci dívat na to, jak se nechá odlákat na sušenku a odchází s tím člověkem. Budu pak ještě mnohem smutnější a nešťastnější.

Nakonec se přece jen otočila. Spatřila Du Guesclina, jak právě přibíhá k úspěšnému skladateli písňových textů, které se hrají dokonce i na Brodwayi. Vypadal spokojeně. Na ni už zapomněl. Viděla, jak si vzal do huby sušenku a spolkl ji a jak do něj strčil hlavou, aby mu dal ještě další z balíčku, který nesl v ruce.

Nikdy ze mě nebude roztomilá žena, kterou mají všichni rádi. Každý mě porazí. Vždyť i tenhle chlap to se mnou skoulel a stačila mu k tomu jedna pitomá sušenka. Jsem nemožná, ošklivá a hloupá, nejsem zkrátka dost… Dost… Nevím jaká.

Celá se schoulila do sebe a řekla si, že na poslední dějství své porážky se nechce dívat. Otočila se a šla pomalu pryč. Neměla už chuť dokončit svůj obvyklý okruh kolem jezera. Musím rychle najít alespoň několik pádných důvodů, proč si místo mě vybral toho člověka, jinak mě ten smutek úplně udolá. A ta velká vlna mě navždy odnese od břehu. Nikdy se mi pak už k němu nepodaří doplavat.

Tak za prvé: nebyl můj, byl na svého bývalého pána zvyklý a zvyk hraje v životě hodně důležitou roli. Za druhé: určitě by se mnou býval rád zůstal. Ale smysl pro povinnost nakonec zvítězil. Přece jen jsem ho nepojmenovala po statečném Du Gues-
clinovi jen tak pro nic za nic. Ten také po celý svůj život bránil svěřené území a byl věrný svému králi. Nikdy ho nezradil. Nikdy nepřevlékl kabát a nešel bojovat po boku anglického panovníka. Takže můj Du Guesclin je opravdu věrným obrazem toho, jehož jméno nosí. Nevěnovala jsem důvěru nějakému zrádci. Taky je pravda, a to je třetí důvod, že jsem nebrala ohled na to, že je ve své podstatě bojovník. Říkala jsem mu, že je hodný pejsek, protože se tak projevoval, a nechávala jsem ho spát v pelíšku u postele. Ale on by byl mnohem spokojenější, kdybych s ním jednala jako s hlídačem, který klidně spí venku a nebojí se deště ani zimy. Byla jsem na nejlepší cestě udělat z něj domácího mazlíčka. Unikl tomu na poslední chvíli.

Nechtěla se rozplakat. Slzy jsou jen další připomínkou té slané mořské vody, ve které se tenkrát topila. Je čas s tím skončit! Musíš myslet na Philippa, víš přece, že na tebe čeká. Sám ti to řekl. A on nemluví do větru. Ale copak je to moje chyba, že si pořád připadám, jako bych bloudila v mlze? Vždyť se v poslední době událo tolik věcí, které mě těžce zasáhly! A jak se mám dokázat z toho všeho dostat, když si musím pořád ještě léčit svoje staré rány z dětství, které se ne a ne zahojit! Du Guesclin by mi v tom býval mohl pomoct, ale co se dá dělat? Musím se naučit zvládnout to sama. Jen tak mám šanci být skutečně silná…

Došla skoro až k přístřešku, kde se pronajímaly lodičky, když vtom za sebou zaslechla dupot a funění. Ustoupila na kraj cestičky, aby do ní ten splašený běžec ještě nevrazil. Pak se otočila a překvapeně vykřikla.

Byl to Du Guesclin. Běžel k ní po cestičce, jen se mu uši třepaly. Směšně před sebe vyhazoval tlapy a pelášil ze všech sil, jako by se bál, že ji už nikdy nedohoní.

V hubě si nesl balíček sušenek.

3 Honoré de Balzac. Sestřenice Běta. Bratranec Pons. Přeložila Marie Janů. Vydání v tomto souboru první. Praha: Odeon, 1986.

4 Tomáš Kempenský. Čtyři knihy o následování Krista. Zlatá kniha. Přeložil Josef Pernikář. Brno: Cesta, 1991.

BIBLIOGRAFIE

Práce týkající se středověku: Breindl, Ellen. Hildegarde de Bingen. Éditions Dangles.

Pernaud, Régine. Hildegarde de Bingen. Le Livre de Poche.

Gougenheim, Sylvain. La Sibylle du Rhin, Hildegarde de Bingen, abbesse et prophétesse rhénane. Publications de la Sorbonne,1996.

Moulinier, Laurence. Le Manuscrit perdu à Strasbourg, enquête sur l’oeuvre scientifique de Hildegarde. Publications de la Sorbonne,1995.

Alexandre-Bidon, Danièle; Lorcin, Thérèse. Le Quotidien au temps des fabliaux. Éditions Picard.

Régnier-Bohler, Danielle; Laffont, Robert. Voix des femmes au Moyen Âge, savoir, mystique, poésie, amour, sorcellerie. Coll. Bouquins.

Schmitt, Jean-Claude; Poisson, Jean-Michel; Berlioz, Jacques. Saint Guignefort. Légende, archéologie, histoire. Vydala asociace Saint-Guignefort, Châtillon-sur-Chalaronne, 2005.

Schmitt, Jean-Claude. Le saint Lévrier. Guignefort, guérisseur d’enfants depuis XIIIe siècle. Paris: Flammarion, 2004.

Colardelle, Michel; Verdel, Éric. Les Chevaliers-paysans de l’ an mil au lac de Paladru. Éditions Errance.

Le Goff, Jacques. La Naissance du Purgatoire. Paris : Gallimard, 1981. Česky Zrození očistce. Praha: Vyšehrad, 2003.

Pastoureau, Michel. Les Armoiries, typologie des sources du Moyen Âge occidental. Turnhoult: Éd. Brepols, 1998.

Pastoureau, Michel. L’Étoffe du diable, une histoire des rayures et des tissus rayés. Le Seuil, 1991.

Alexandre-Bidon, Danièle; Piponnier, Françoise; Poisson, Jean-Michel. Cadre de vie et manières d’habiter (XIIe – XVe siècles). Publications du CRAHM, 2006.

Le Goff, Jacques; Schmitt, Jean-Claude. Dictionnaire raisonné de l’Occident médiéval. Fayard, 1999. Česky Encyklopedie středověku. Praha: Vyšehrad, 2002.

Guerreau, Alain. L’ Avenir d’un passé incertain, quelle histoire du Moyen Âge au XXIe siècle? Le Seuil, 2001.

Sirot, Élisabeth. Être noble aux XIVe et XVe siècles, ou Comment se démarquer du reste de la société. Éditions Monique Mergoil, 2007.

Sirot, Élisabeth. Le Château d’Annecy. Presse universitaires de Lyon, 1990.

Sirot, Élisabeth. Noble et forte maison. Éditions Picard, 2007.

Redon, Odile; Sabban, Françoise; Serventi, Silvano. La Gastronomie au Moyen Âge, 150 recettes de France et d’Italie. Stock, 1991.

Lorcin, Marie-Thérèse. « D’abord il dit et ordonna… », testaments et société en Lyonnais et Forez à la fin du Moyen Âge. Presses universitaires de Lyon, 2007.

Pesez, Jean-Marie. Histoire de la culture matérielle. In LE GOFF, Jacques. La Nouvelle histoire. Paris, Éditions Complexe, 1998.

Pesez, Jean-Marie. De l’archéologie et du vécu social. In Une École pour les sciences sociales. De la Vie section à l‘École des hautes études en sciences sociales. Uspořádali Jacques Revel a Nathan Wachtel. Paris: Le Cerf, 1996.

Alexandre, Danièle; Treffort, Cécile. À réveiller les morts, la mort au quotidien dans l’Occident médiéval. Presse universitaires de Lyon, 1993.

Minois, Georges. Du Guesclin. Fayard.

Dupuy, Micheline. Du Guesclin. Perrin.

Práce ze současnosti: Abgrall, Jean-François. Dans la tête du tueur. Albin Michel.

Bourgoin, Stephane. Les serial killers sont parmi nous. Albin Michel.

Morrison, Helen. Ma vie avec les serial killers. Payot.

Que choisir sur l’obésité. Octobre 2006.

Krémer, Pascale. Esmod et l‘école de style français. Le Monde 2, 24 février 2007.

PODĚKOVÁNÍ

I tentokrát jsem při psaní knihy urazila stovky kilometrů. A nejen na silnicích, ve vzduchu i po kolejích, ale spoustu času jsem strávila i na cestách imaginárních, když jsem se pohybovala mezi přítomností a minulostí. Při takovém putování člověk zkoumá všelijaké zkratky, vytváří oslí můstky, občas i trochu vaří z vody, ztrácí se v různých odbočkách, pak zase nachází cestu, často dlouho hledá to správné slovo, slídí po zajímavých slovních spojeních… A zatímco jsem se takto toulala ve svých myšlenkách a byla ponořená do psaní, svět se točil dál. Nebýt mých drahých, kteří nade mnou bděli a pomohli mi pokaždé bezpečně se vrátit na zem, kdo ví, jak by to se mnou dopadlo! Možná bych vůbec nevěděla, jak v tom „normálním“ světě žít.

Takže bych jim všem chtěla moc PODĚKOVAT. Za to, že po celou dobu mého psaní (a i v čase, kdy nepíšu) jsou se mnou, svou přítomností mě podporují, jsou ochotni mě snášet a stojí při mně.

Charlotte a Clémentovi, mým milovaným dětem.

Réjane za všechnu pomoc!

Michelovi, který pozorně, velkoryse a prozíravě na všechno dohlížel…

Coco, díky níž naše domácnost skvěle funguje.

Huguette, která všechno zkoumá a drží nade mnou pevnou, ale něžnou ochrannou ruku.

Sylvii, která se mnou prošla všemi etapami mého psaní a povzbuzovala mě…

Élisabeth za všechno! Za poznatky o 12. století, za její úsměv, nadšení a elán, i za procházky kolem jezera v Annency.

Jean-Marieovi, Romainovi, Hildegarde, Rose, Charlesovi, Georgeovi, Pierreovi, Simone… Ti všichni nade mnou bděli nahoře na nebesích…

Fabricemu, počítačovému mágovi.

Drahému Jean-Christophovi…vždy perfektnímu a přesnému.

Martinovi, který mi poskytl spoustu pikantních historek ze života v Londýně s množstvím zajímavých podrobností.

Gérardovi za informace o londýnském nočním životě!

Patricii a jejímu otci, který byl nevyčerpatelným zdrojem cenných technických informací.

Michelovi, který mi pomohl s popisem policejního vyšetřování.

Lydii za její nakažlivý humor…

Brunovi za cédéčka Glenna Goulda, která jsem poslouchala během dlouhých hodin strávených nad klávesnicí.

Geneviève za Rádce pro katolické ženy, jak vést řádně domácnost!

Nathalii Garçonové, která mi otevřela dveře svého ateliéru a umožnila sledovat její práci se sbírkami.

Sarah za její úžasné maily!

Jean-Ericu Richeovi za jeho zážitky z Číny, které mi vyprávěl.

Mým přítelkyním a přátelům, kteří byli po celý ten čas se mnou!

A všem čtenářům a čtenářkám za jejich maily!

A nakonec bych ráda řekla tobě, Laurente, že mi moc chybíš.

Odešel jsi večer 19. prosince 2006 a život už od té doby není takový jako dřív…

Nebylo ti ještě ani čtyřicet.

Deset let jsme byli přátelé. Skoro každý den ses u nás zastavil, přinášel jsi mi knihy, cédéčka a makaróny Ladurée, pomáhal jsi Charlotte a Clémentovi s učením, podnikal jsi s nimi všechny ty neuvěřitelné věci, které si vymysleli, nevadilo ti jít s nimi podvacáté na tentýž film, podesáté číst jednu a tutéž knížku. Mluvili jsme o románech, které někdy v budoucnu napíšeme, i divadelních hrách, do kterých se pustíme, spřádali jsme velkolepé plány… Líbily se nám stejné věci, smáli jsme se stejným vtipům, sdíleli jsme tytéž obavy i nadšení.

Byl jsi můj přítel, byl jsi pevnou součástí mého života a teď už tady nejsi.

Neuběhne jediný den, kdy bych si na tebe nevzpomněla.

poslední díl Veverky z Central parku bývají v pondělí smutné objednávejte zde