.

.

VEVERKY

z CENTRAL PARKu

bývají V PONDĚLÍ

SMUTNÉ

Román

JOTA / 2013

Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2010.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, Paris, 2010

Translation © Jiří Žák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-472-8

PRVNÍ ČÁST

Hortense popadla láhev šampaňského, obrátila ji a strčila hrdlem do kyblíku s ledem. Láhev byla plná a vydávala zvláštní zvuk. Náraz skla do kovové stěny kyblíku, skřípání drceného ledu a potom bublání následované praskáním bublinek na povrchu průsvitné pěny.

Číšník s motýlkem a bílou vestou svraštil obočí.

„Tohle šampaňské je odporné,“ zavrčela Hortense a udeřila dlaní do skleněného dna. „Když nemají na dobrou značku, ať nekupují žíravinu…“

Zmocnila se další láhve a sabotážní akci opakovala.

Číšník zrudl. S úžasem hleděl, jak se láhev pomaličku vyprazdňuje, a zdálo se, že váhá, zdali nevyhlásit poplach. Rozhlédl se kolem a hledal svědka vandalismu této dívky, která vylévala šampaňské a hlasitě nadávala. Potil se a pot mu ještě zvýrazňoval pruh furunklů, jež mu zdobily čelo. Další anglický křupan slintající při pohledu na bublinky, řekla si v duchu Hortense a zastrčila si neposednou kadeř za ucho. Nespouštěl z ní oči a byl připravený okamžitě ji zarazit, kdyby to chtěla udělat znovu.

„Chceš mou fotku?“

Dnes večer měla chuť mluvit francouzsky. Měla chuť pokládat bomby. Dnes večer potřebovala zničit tohoto nevinného chlapce, který se od začátku nabízel jako oběť. Existují lidé, které má člověk chuť štípat do krve, ponižovat a mučit. Nenarodil se na dobré planetě. Ubožák.

„To snad ani není možné, že jste tak ošklivý. Dělá se mi špatně z těch vašich rudých boláků, které vám blikají na čele.“

Číšník polkl, odkašlal si a odsekl:

„Poslyš, ty jsi pořád tak hnusná, nebo sis to nechávala speciálně pro mě?“

„Vy jste Francouz?“

„Z Montélimaru.“

„Nugát je špatný na zuby… a na pleť. Měl byste ho přestat jíst, jinak vám ty beďary prasknou.“

„Ty chudinko! Co jsi spolkla, že jsi tak zlá?“

Urážku. Spolkla jsem urážku a ještě jsem se z toho nevzpamatovala. Troufl si. Přímo do obličeje. Jako bych byla vzduch. Řekl mi, co mi už řekl předtím… a já tomu uvěřila. Vykasala jsem si sukni a uběhla sto metrů za míň než osm sekund. Jsem stejně pitomá jako tenhle panák s beďary na nugátové tváři.

„Protože lidi, kteří jsou takhle protivní, jsou většinou sami hodně nešťastní…“

„No dobrá, svatý otče, sundej sutanu a přines mi kolu…“

„Doufám, že ten chlap, který tě přivedl do takového stavu, tě ještě pořádně potrápí!“

„Přestaň s tou psychologií! Jsi spíš lacanista, nebo freudista? Měl bys mi to říct, protože pak bude tvůj proslov konečně zajímavý!“

Vzala si skleničku, kterou jí podával, zvedla ji směrem k němu jakoby k přípitku a pak se ztratila v davu hostů. To mám tedy kliku! Francouz! Ošklivý a zpocený! Povinné oblečení: černé kalhoty, bílá košile, žádné šperky a vlasy sčesané dozadu. Platí mu pět liber za hodinu a chovají se k němu jako k toulavému psovi. Student, který si vydělává na kapesné, nebo chlap, který je švorc a obětuje pětatřicet hodin na to, aby si vydělal pár šupů. Můžu si vybrat. Jediný problém je, že mě nezajímá. Vůbec. Kvůli němu jsem rozhodně neinvestovala tři sta euro do těchhle botiček! Kvůli němu bych si nekoupila ani tkaničky do bot!

Uklouzla, ale rovnováhu v poslední chvíli udržela. Otočila botu a zjistila, že špičku šedivého bakelitového podpatku jejích lodiček z červené krokodýlí kůže zdobí žvýkačka.

„Ještě tohle mi chybělo!“ vykřikla. „Mé úplně nové botičky od Diora!“

Nejedla pět dní, aby si je mohla koupit. A nakreslila asi desítku návrhů knoflíků pro přítelkyni Lauru.

Chápu, můj večer to není. Radši půjdu domů, než se mi na čele rozsvítí nápis „královna blbek“. Co mi to řekl? „Přijdeš v sobotu večer k Sybil Garsonové? Super, super večírek! Můžeme se tam sejít.“ Ušklíbla se, ale zapamatovala si datum i slova. Sejdeme se – to znamenalo, že odejdou spolu. To rozhodně za úvahu stálo. Málem se zeptala: A ty tam jdeš sám, nebo s tou morovou ránou? Včas se zarazila – hlavně nesmí uznat existenci Charlotte Bradsburryové, musí ji ignorovat, ignorovat – a začala uvažovat, jakým způsobem si sehnat pozvánku. Sybil Garsonová byla ikonou mezi novináři, společensky vysoce postavená Angličanka, přirozeně elegantní a přirozeně arogantní. Nezvala k sobě nikoho ze zahraničí – a tím míň z Francie, pokud se ovšem nejmenoval Charlotte Gainsbourgová či Juliette Binocheová nebo pokud se nepohyboval ve společnosti toho úžasného Johnnyho Deppa. Já, Hortense Cortèsová – neznámá plebejka a chudá Francouzka – nemám žádnou šanci. Leda bych si navlíkla bílou zástěru a ohřívala párky. Jenomže to by asi nefungovalo!

Řekl „sejdeme se tam“. To „my“ znamenalo, on a já, já a on, já – Hortense Cortèsová – a on – Gary Ward. To „my“ znamenalo, že slečna Bradsburryová není na pořadu dne. Slečna Bradsburryová dostala kopačky nebo provedla nějakou hloupost. To je fuk! Jedna věc se zdála jistá: cesta je volná. Teď je řada na ní. Na Hortense Cortèsové. To na ni čekají londýnské večírky, noční podniky a muzea, salon v Tate Modern, stůl u okna v restauraci Design Museum s úžasným výhledem na celý Londýn, víkendy v nádherných venkovských sídlech, královnini psi olizující prsty na windsorském zámku, čajové pečivo, namazané marmeládou, clotted cream, který bude ukusovat u krbu, nad nímž bude viset Turnerův obraz, a přitom bude delikátně upíjet z šálku čaje… A nebudeme jíst jen tak obyčejné anglické čajové pečivo! Bude pěkně rozříznuté napůl, bude se podávat se šlehačkou a my ho budeme decentně držet mezi palcem a ukazováčkem. Jinak bychom vypadali jako angličtí křupani, tedy aspoň to tvrdí Laura.

Vejdu k Sybil Garsonové, zamrkám, sbalím Garyho a nahradím Charlotte Bradsburryovou. Stanu se důležitou, slavnou a mezinárodně uznávanou, budou o mně mluvit s respektem a dávat mi gravírované vizitky. Začnu se oblékat podle poslední módy, vyhýbat se paparazziům a sama si vyberu svou budoucí nejlepší přítelkyni. Už nebudu Francouzka, která se musí plahočit za dobrým jménem, vezmu to zkratkou a stanu se arogantní Angličankou. Příliš dlouho trčím v anonymitě. Odmítám déle snášet, že mě považují za poloviční lidskou bytost, ohrnují nade mnou nos a přezírají mě. Chci respekt, obdiv, uznání a moc, moc.

Moc.

Ale než se stanu arogantní Angličankou, musím sehnat pozvánku, abych se dostala na ten soukromý večírek, rezervovaný pro několik vyvolených, o nichž se píše v anglických novinách. Ještě nemáš vyhráno, Hortense Cortèsová, ještě nemáš vyhráno. Co kdybych svedla Peta Dohertyho? To taky nepůjde… Spíš se tam zkusím vloudit potají…

Podařilo se.

Před domem č. 3 na Belgravia Square narazila na dva Angličany, tvářili se vážně a diskutovali o filmu. Šla za nimi předstírajíc, že hltá jejich slova, a vklouzla spolu s nimi do velkého apartmánu se stropy vysokými jako v canterburské katedrále a dál poslouchala Stevena a Nicka, jak si povídají o filmu Jane Campionové Bright Star. Viděli ho v předpremiéře na Londýnském filmovém festivalu a opájeli se faktem, že patří do klubu vyvolených, kteří o něm mohou mluvit. To belong or not to belong, to bylo zřejmě heslem všech Angličanů toužících být in. Člověk prostě musel „patřit“ do jednoho nebo více klubů, k rodině, škole, rodu a do krásné londýnské čtvrti, jinak prakticky neexistoval.

Steven studoval filmovou školu a mluvil o Truffautovi a Kusturicovi. Na sobě měl přiléhavé černé džíny, staré vinylové vysoké boty a na bílé tričko s dlouhými rukávy si oblékl černou vestu s bílými puntíky. Dlouhé mastné vlasy mu poletovaly kolem hlavy při každém divokém argumentu. Jeho čistý a růžovoučký kamarád Nick ztělesňoval bukolickou verzi mladého Micka Jaggera. Pokyvoval hlavou a škrábal se přitom na bradě. Zřejmě předpokládal, že tak vypadá mnohem starší.

Opustila je hned, jakmile si odložila kabát ve velké místnosti sloužící jako šatna. Hodila ho na velkou postel, na níž už ležela hromada nepravých kožichů, khaki bund a černých převlečníků, potom si upravila vlasy před zrcadlem nad krbovou římsou a zašeptala: „Jsi perfektní, miláčku, absolutně perfektní. Chytí se do tvé sítě jako krásná zlatá rybka.“ Botičky od Diora a krátké černé šaty Alaya, které si koupila ve vintage-shopu na Brick Lane, ji proměnily v decentní sexbombu. „Sexbomba, když budu chtít, a decentní, když se rozhodnu,“ špitla směrem k zrcadlu a poslala si vzdušný polibek. Ještě jsem se nerozhodla, jestli ho sbalím hned, nebo jestli to budu prodlužovat k nesnesení… uvidíme.

Uviděla to hned. Jakmile vyšla z místnosti s kabáty, spatřila Garyho a v něm zavěšenou Bradsburryovou; právě se něčemu srdečně smála, zakláněla slonovinově bílý krk a rukou si jemně zakrývala bledá ústa, aby ztlumila vulgární zvuk náhlého veselí. Gary ji tiskl k sobě a rukou objímal její úzký pas. Jeho hnědovlasá hlava vedle té morové rány… Hortense měla pocit, že ji musí ranit mrtvice.

Málem se vrátila do pokoje, proklela zrcadlo, popadla kabát a odešla.

Pak si ale vzpomněla, jaké úsilí musela vynaložit, aby se sem dostala, zaťala zuby a zamířila k bufetu, kde si vztek vybila na drahém šampaňském a poďobaném číšníkovi.

A co teď?

Sbalit prvního hezkého chlapa a vzdychat mu v náručí? Tisíckrát vyzkoušené. Strategie na houby, patetická a k politování. Jestli se budu chovat takhle, Gary se to dozví, pochopí, že se mě to „dotklo“, a odpoví mi tím svým krutým úsměvem ve stylu „už v tom zase lítáš“.

A já v tom lítat budu.

Ne, ne! Musím nasadit spokojený výraz svobodné holky, která k sobě ještě nenašla chlapa, protože má velké nároky… Musím našpulit rty do pohrdavého úsměvu, jestli znovu narazím na ten prokletý pár, musím hrát překvapenou, snažit se v tom hejnu slepic najít jednu nebo dvě a předstírat konverzaci, než se vrátím domů… metrem.

Jednou z nich byla Mary Dorseyová. Politováníhodná svobodná holka, jedna z těch, jejichž jediným životním cílem je najít muže. Jakéhokoliv, za předpokladu, že s ní zůstane déle než osmačtyřicet hodin. Celý víkend by byl začátkem blaženosti. Většina chlapů, které si Mary Dorseyová přivedla do svého bytu na levém břehu Temže, se vytratila dřív, než se jich stačila zeptat na jméno. Naposledy ji Hortense viděla v Borough Market, kam ji zavlekl Nicholas, a Mary jí pošeptala: „Až s ním budeš hotová, přenecháš mi ho?“

„Vidělas, jaké má tělo? Hrozně vytáhlé,“ protestovala Hortense.

„To je mi fuk. “

Mary Dorseyová byla zoufalý případ. Vyzkoušela všechno: rychlé randění, pomalé randění, schůzku na inzerát, židy, křesťany, labouristy, torye, staré chlípníky, Wikipedii, úchyláky… Byla schopná podstoupit jakékoliv riziko, jen aby večer nezůstala sama doma, nemusela se ládovat zmrzlinou Ben & Jerry’s a vzlykat při závěrečné scéně filmu Nezapomenutelný příběh, kdy si Cary Grant konečně uvědomí, že Deborah Kerrová před ním něco skrývá pod velkým béžovým plédem. Osamělá Mary ve vybledlých teplákách a s velkou zásobou papírových kapesníků po ruce sténala: „Chci jakéhokoliv muže, aby mi sundal pléd a odnesl si mě v náručí!“ A protože přitom snědla spoustu zmrzliny a vypila láhev medové whisky, spustily se jí slzy i s řasenkou a dodávala: „Na celém světě existuje jen Cary Grant, je konec, konec… Opravdoví chlapi vymírají!“ A pak se s pláčem zhroutila na hromadu zmačkaných kapesníků.

Ráda tyto žalostné historky vyprávěla, což jí nijak neprospívalo. Tvrdila, že je sama sebou tak znechucená, že musí spadnout až na úplné dno, aby se mohla zase zvednout.

Vzpomínka na tento rozhovor způsobila, že Hortense, která už málem Mary Dorseyové položila ruku na rameno, změnila směr. Zahnula směrem k blonďaté, krásné, překvapivé postavě…

A v tu chvíli poznala Agyness Deynovou. Agyness Deynovou osobně. The it girl. Prostě The girl. Tu, která se snažila z předváděcího mola vytlačit Kate Mossovou. Múzu Burberryho, Giorgia Armaniho a Jean-Paula Gaultiera, která pěla ve Five O’Clock Heroes a sbírala obálky Vogue, Elle a Grazie. A teď stála tady, velice blonďatá, velice štíhlá, s bleděmodrým šátkem ve velice plavých vlasech, ostříhaná nakrátko, ve velice rudých punčocháčích a velice bílých teniskách, v krátkých krajkových šustivých šatech a staré odřené džisce.

Božská!

A kdopak to mluví s Agyness Deynovou, která má ve tváři laskavý úsměv a očividně projevuje zájem, ačkoliv očima zametá okolí a hledá další rybky, aby je chytila na háček? Steven a Nick, ti dva milovníci filmů, kteří Hortense posloužili jako pozvánka.

Natočila se bokem dopředu a začala se prodírat davem. Jakmile došla ke skupince, zapojila se do konverzace.

Nick, ten hezčí z nich, zrovna vyprávěl, jak jel do Paříže na Fashion Week kvůli Hedi Slimanovi. Agyness Deynová se ho zeptala, co si o jeho kolekci myslí. Odpověděl, že si na přehlídku moc nevzpomíná, ale že si moc dobře pamatuje na jednu holku, která upadla na schodišti před jakýmsi pařížským podnikem.

Dali se do smíchu. Hortense se nuceně zasmála také. Agyness ze své miniaturní rudé kabelky vytáhla fix a zapsala si jméno toho nočního podniku na bílou tenisku. Hortense ji fascinovaně pozorovala a v duchu se sama sebe ptala, jestli si všichni uvědomují, že k té skupince také patří, pro jistotu proto přistoupila ještě blíž.

Přidala se k nim nějaká holka, vzala Nickovu skleničku a vypila ji na ex. Pak se opřela o Agynessino rameno a začala žvanit:

„I’m so pissed off! Tenhle večírek stojí za houby. Je fakt hloupost zůstávat přes víkend v Londýně, radši jsem měla jet na venkov. Kdo je tohle?“ zeptala se a napřáhla rudý pařát směrem k Hortense.

Hortense se představila a snažila se přitom potlačit francouzský akcent.

„French?“ znechuceně pronesla nově příchozí a ušklíbla se jako Gorgona.

„Vy znáte Hedi Slimana, že?“ zeptal se Nick a upřel na ni svůj pronikavý pohled. Hortense si vzpomněla, že viděla jeho fotku v Metru, jak vychází z nějakého nočního podniku v podpaží s Amy Winehouseovou a s něčím odporným na hlavě.

„Ehm… ne!“ vykoktala ze sebe Hortense, zaujatá tím holobrádkem Nickem.

„K čemu je dobré být Francouzka?“ řekla holka s rudými pařáty a pokrčila rameny. „Anyway, v životě je stejně všechno k ničemu. Člověk jen musí čekat, až mu uteče čas a dohoní ho smrt… Chceš tady zůstat dlouho, nebo se půjdeme namazat jinam, darling?“ zeptala se krásné Agynessy a nalila do sebe láhvové pivo.

Hortense nenapadlo nic jiného než se sebrat a odejít. Měla na sebe vztek a rozhodla se opustit toto místo, kde to skutečně nestálo za nic. Jedu domů, mám toho dost. Nenávidím ostrovy, nenávidím Angličany, nenávidím Anglii, nenávidím čajové pečivo, nenávidím Turnerovy obrazy, královniny psy a tu fucking queen, nenávidím tu Hortense Nobody, chci být bohatá, slavná a elegantní, aby měli všichni vztek a nenáviděli mě.

Vešla do místnosti sloužící jako šatna a začala hledat svůj kabát. Nadzvedla jeden plášť, pak druhý, potom třetí a chvíli se v duchu zaobírala myšlenkou, jestli nemá ukrást jeden z nich od Michaela Korse se světlým kožešinovým límcem, zaváhala a pak ho odložila. Bylo by to příliš riskantní… Při té jejich mánii umisťovat všude kamery by ji mohli při odchodu chytit. V tomhle městě lidi ve dne v noci natáčejí. Ztratila trpělivost, vrazila ruku do hromady opuštěných kabátů a vykřikla. Dotkla se teplé pokožky. Nějaké tělo ožilo a s bručením se začalo hýbat. Mezi kabáty se objevil jakýsi muž. Zřejmě vypil sud guinnessu nebo vykouřil tři jointy. Sobotní večer byl večerem opilců a nekonečných pijatik. Holky se potácely v potocích piva, ukazovaly tanga a kluci je s půllitry v rukách tiskli ke zdi, aby nakonec všichni společně zvraceli. Patetické! So crass! Štípla do černého rukávu a muž zasténal. S úžasem přestala; ten hlas znala! Začala hrabat a vyhrabala Garyho Warda.

Ležel pod několika vrstvami kabátů, na uších měl sluchátka a se zavřenýma očima vychutnával hudbu.

„Gary,“ vyhrkla, „co tady děláš?“

Sundal si sluchátka a otupěle odpověděl: „Poslouchám toho úžasného Glenna Goulda… Je to tak krásné, Hortense, tak krásné. Rozeznívá noty, jako by to byly oživlé perly a…“

„Ale tady nejsi na koncertě! Jsi na večírku!“

„Mám hrůzu z večírků.“

„Ale tys mi přece…“

„Myslel jsem, že sem chceš jít…“

„A kdo teď asi stojí před tebou, můj duch?“

„Hledal jsem tě, ale neviděl…“

„Zato já jsem tě viděla s tou slečnou Bůhvíjaksejmenuje. Lepil ses na ni, objímal ji a ochraňoval. Hrůza…“

„Opila se, držel jsem ji, aby neupadla…“

„A odkdy makáš pro Červený kříž?“

„Věř si, čemu chceš, ale já ji jen držel a přitom jsem tě očima hledal…“

„Tak v tom případě si klidně kup bílou hůl!“

„Viděl jsem tě, jak mluvíš se nějakýma dvěma kreténama… Nechal jsem tě být. Zbožňuješ kretény.“

Nasadil si zpátky sluchátka, přetáhl přes sebe kabát a snažil se zavrtat zpátky do té tlusté a měkké vrstvy, která ho oddělovala od světa.

„Gary!“ přikázala Hortense. „Poslouchej mě…“

Napřáhl ruku a přitáhl ji k sobě. Ponořila se do záplavy jemné i drsné vlny, několikrát se nadechla a ucítila parfém, poznala vůně Hermès, Chanel a Armani, všechno se smíchalo dohromady. Proklouzla mezi hedvábnými podšívkami a hrubými rukávy, pokusila se vymanit ze svírající náruče, ale nakonec se ke Garymu přitiskla, pevně ho sevřela a přetáhla kabáty přes sebe.

„Pst! Nikdo nás nesmí vidět!“

Tiskla nos k jeho krku, potom na uchu ucítila plastové sluchátko a uslyšela hudbu.

„Poslechni si, poslechni si, jak je to krásné! Dobře temperovaný klavír…“

Lehce se odtáhl a podíval se na ni. Usmíval se.

„Znáš něco krásnějšího?“

„Gary, proč…?“

„Pst, poslouchej… dotyky. Glenn Gould nehraje, on uvolňuje tóny, představuje si je, vytváří, tvaruje a vymýšlí, aby z klavíru vyšel naprosto výjimečný tón. On dokonce ani nepotřebuje hrát, aby vytvářel hudbu. Je to příšerně smyslné, konkrétní a zároveň abstraktní…“

„Gary!“

„Smyslné, uvolněné a vzdušné… Je to, jako kdyby… já nevím…“

„Když jsi mi řekl, abych sem přišla…“

„Radši poslouchej…“

„Chtěla bych vědět…“

„Copak nemůžeš chvíli mlčet…?“

Dveře místnosti se rozlétly a oni uslyšeli nějaký hlas. Chraplavý a těžkopádný hlas ženy, která toho moc vypila a teď se jí plete jazyk. Vpotácela se dovnitř, narazila do krbu, zaklela a potom začala hledat kabát.

„Nedávala jsem ho na postel, pověsila jsem ho sem, na věšák. Je od Balenciagy…“

Nebyla sama, mluvila k nějakému muži.

„Jste si jistá?“ zeptal se muž.

„Jestli jsem si jistá? Balenciaga! Doufám, že víte, kdo to je!“

„To je Charlotte,“ zašeptal Gary, „poznávám její hlas. Panebože! Co ji to popadlo? Nikdy nepije.“

„Neviděl jste Garyho Warda?“ zeptala se Charlotte. „Měl mě odvézt… Ale najednou se vypařil. Zmizel. Jako pára. I’m so fucked up. Can’t even walk!“

Plnou vahou se svalila na velkou postel a Gary rychle pokrčil nohy a propletl je s Hortensinýma. Posunkem jí naznačil, aby mlčela a ani se nehnula. Slyšela temné bušení jeho srdce i temné bušení toho svého. Pokusila se ovládnout tak, aby obě bušila unisono. Usmála se.

Gary vytušil, že se usmívá, a zašeptal:

„Proč se směješ?“

„Nesměju se, usmívám…“

Přitiskl ji k sobě a ona se nechala.

„Jsi moje vězeňkyně, nemůžeš se ani hnout.“

„Jsem tvoje vězeňkyně, protože se nemůžu ani hnout, ale počkej…“

Ucpal jí ústa, ona se mu dál usmívala do dlaní.

„Přestanete se dívat do toho zrcadla?“ vyštěkla Charlotte Bradsburryová hlasem stoupajícím o oktávu výš. „Myslím, že někdo je v posteli… Hýbe se to…“

„A já si myslím, že jste moc pila. Měla byste si jít lehnout… Nevypadáte dobře,“ odpověděl muž tónem, jakým se mluví k nemocnému dítěti.

„Ne! Ujišťuji vás, že se ta postel hýbe!“

„To říkají všichni, co pili přes míru… Jeďte domů.“

„A jak asi?“ zasténala Charlotte Bradsburryová. „Panebože, nikdy jsem v takovém stavu nebyla. Co se stalo? Víte to? A přestaňte na sebe zírat do toho zrcadla! Jste vlastně strašně otravný!“

„Já na sebe nezírám, ale říkám si, že mi něco chybí… Něco, co jsem měl, když jsem sem přišel…“

„Nic nehledejte! Chybí vám něco, co nikdy mít nebudete!“

„Opravdu?“

„Jak ji odtud dostaneme?“ zašeptala Hortense. „Nejlepší by bylo, kdyby se vypařila a nechala nám volnou cestu…“

„Mně je tady moc dobře,“ řekl Gary, „měli bychom se na každém večírku schovat pod kabáty a…“

Položil Hortense prst na rty a pohladil je.

„Mám hroznou chuť tě políbit… A myslím, že tě opravdu políbím, Hortense Cortèsová.“

Hortense cítila jeho dech jako páru, dotkla se jeho úst a říkala si, že to je příliš snadné, příliš snadné, Gary Warde, neodneseš ji do ráje. Něžně jí přejel prstem po rtech. Potom to bude moc komplikované. Mám hlavu plnou myšlenek…

„Já se vás neptám, protože se bojím…,“ pověděl muž u zrcadla.

„Chci domů. Zítra musím brzy vstávat…“

„Ach, už to mám! Měl jsem červenou šálu.“

„To je vulgární!“

„Prosím vás…“

„To je blbka,“ zanadávala Hortense, „on ji doprovodit nechce!“

„Pst!“ přikázal Gary a jeho prsty dál objížděly její ústa.

„Víš, že máš nerovnoměrně klenuté rty? “

Hortense se od něj odtáhla.

„Chceš říct, že nejsem normální?“

„Ne, naopak, jsi úplně obyčejná, asymetrickou pusu mají všichni. Jen já ne, já jsem dokonalý.“

„Můžu vás odvézt, jestli chcete. Kde bydlíte?“ zeptal se muž.

„Ach, to je první zajímavá věta, kterou jste pronesl…“

Charlotte Bradsburryová se pokusila vstát, ale nepodařilo se jí to. Při každém novém pokusu spadla ztěžka zpátky na postel, až na ní nakonec ležela celou vahou.

„Říkám vám, že tam dole někdo je… Slyším hlasy…“

„Tak mi podejte ruku, já vás vytáhnu a odvezu domů.“

Charlotte Bradsburryová zabručela cosi, čemu Hortense ani Gary nerozuměli, a pak slyšeli, jak s tím mužem odcházejí, jak se ona potácí a on ji podpírá.

Jakmile odešli, Gary se naklonil k Hortense a mlčky na ni hleděl. Jeho oči jako by oživoval jakýsi primitivní sen, v němž se objevovaly divoké záblesky. Bylo by úžasné žít ukrytí pod kabáty, jedli by sušenky a pili kafe dlouhou slámkou, nikdy by nemuseli vstát a pobíhat jako králík z Alenky v říši divů. Nikdy by nemohl ztělesnit toho králíka s tou jeho věčnou erekcí. Chtěl bych strávit celý život posloucháním Glenna Goulda, líbáním rtů Hortense Cortèsové, hlazením vlasů Hortense Cortèsové a vdechováním vůně každičkého centimetru kůže Hortense Cortèsové, chtěl bych pro ni vymýšlet akordy, do-re-mi-fa-sol-la-si-do, a zpívat jí je do ucha…

Chtěl bych, chtěl bych…

Zavřel oči a políbil Hortense Cortèsovou.

Tak tohle je tedy polibek? pomyslela si s překvapením Hortense Cortèsová. To líbezné sežehnutí, které vyvolává touhu vrhnout se na toho druhého, vdechnout ho do sebe, lízat, proniknout jím a zmizet v něm…

Rozpustit se v hlubokém jezeře, nechat se kolébat jeho ústy, rty, vlasy, zátylkem…

Ztratit paměť.

Proměnit se v karamelovou kouli a nechat se vychutnávat špičkou jeho jazyka.

A sám vychutnávat toho druhého, hledat sůl a koření, ambru a kmín, kůži a santalové dřevo.

Tak takové to je… Až dosud líbala jen kluky, kteří jí byli lhostejní. Líbala cíleně, mondénně, líbala, ale přitom si odhrnovala vlasy a hleděla mužům přes rameno, líbala naprosto vědomě, bála se, aby si nevyrazila zuby, bála se kanibalského jazyka a slin. Taky se stalo, že líbala nehybně, jen tak, protože venku pršelo, po okenních tabulkách stékaly kapky a ona je nestačila počítat. Nebo si vzpomněla, jak líbala proto, aby od jednoho muže získala kabelku Prada či blůzku Chloé. Nejraději by na to zapomněla. Je to tak dávno. Byla skoro dítě a on se jmenoval Chaval. Hrubý a neurvalý muž!

Vrátila se ke Garyho ústům a vzdychla.

Takhle se stane, že polibek vyvolá rozkoš…

Rozkoš, která člověku projede celým tělem, zažehne tisíce malých plamínků a rozechvěje tisíce místeček, o nichž si doposud myslela, že jsou nehořlavá.

Dokonce i zuby…

Rozkoš… Jaká úžasná věc!

A okamžitě si uvědomila, že si na ni musí dávat pozor.

Později kráčeli nocí.

Ulicemi v krásných čtvrtích směrem k Hyde Parku. Ulicemi, v nichž se bílá schodiště stáčela do přísných oblouků.

Směrem ke Garyho bytu. Kráčeli mlčky a drželi se za ruce. Nebo spíš podřídili své ruce a nohy stejnému rytmu, stejnému tempu. Vykračovali levou a pak přidávali pravou. Kráčeli vážně a soustředěně jako královská garda Jejího Veličenstva. Hortense si na tu hru vzpomínala: neměnit krok, nevypadnout z rytmu. Bylo jí pět a chodila za ruku s matkou ze školy Denise Papina. Bydlely v Courbevoie; neměla ráda pouliční svítilny na velkých třídách. Neměla ráda činžáky ani jejich obyvatele, nenáviděla Courbevoie; zahnala vzpomínku a zachytila se přítomnosti.

Tiskla Garyho ruku a pevně se držela toho, čím chtěla být. V čem si chtěla být jistá – v budoucnosti. Už ho nepustí. Muže s hnědými vlasy, měnícíma se očima, zelenýma nebo hnědýma, hnědýma nebo zelenýma, zuby elegantního masožravce a rty zažehujícími požáry.

Takový to byl polibek…

„Tak to byl polibek,“ řekla skoro šeptem.

Slova se rozplynula v černé noci. Opětoval jí lehký a něžný stisk ruky a začal recitovat verše, jež v té chvíli zněly úžasně slavnostně.

Away with your fictions of flimsy romance,

Those tissues of falsehood which Folly has wove;

Give me the mild beam of the soul-breathing glance

Or the rapture which dwellls on the first kiss of love.

„Lord Byron… The first kiss of love.“

Slovo love vpadlo do noci jako vytržená dlažební kostka. Hortense se málem sehnula, aby si ji strčila do kapsy. Co se jí to stalo? Právě začala být příšerně sentimentální.

„Nemohl by ses schovávat pod kabáty, kdyby byl červenec…,“ zamumlala, aby se zbavila toho slizkého růžového bonbónu, ke kterému se začala lepit.

„V červenci nikam nechodím, žiju v ústraní…“

„Jako Popelka po půlnoci? To není moc mužný postoj.“

Opřel ji o strom, přitiskl se k ní boky a pokračoval v líbání, aby nemohla dál mluvit. Přijala jeho ústa, pootevřela rty, aby se polibek rozvinul, položila mu ruku na zátylek a hladila obdélník jemné kůže těsně za uchem, konečky svých prstů se tam zdržela a cítila, jak se v ní z Garyho horkého dechu rozněcují další požáry…

„Pamatuj si, Hortense, nesmíš mě provokovat,“ šeptal a zdůrazňoval přitom svými něžnými a pevnými rty každé slovo. „Mohl bych ztratit self control i trpělivost!“

„To by bylo u anglického gentlemana…“

„… nepřípustné.“

Umírala touhou se ho zeptat, jak skončila jeho idylka s Charlotte Bradsburryovou. A opravdu skončila? Skončila velkou tlustou čárou? Nebo skončila slibem možného návratu, nových schůzek a polibků, hryzajících v útrobách? Ale Byron a anglický gentleman ji vrátili do reality tím, jak pohrdavě na tuto cizinku hleděli. Drž se, děvče. Ignoruj tu děvku. Je to uzavřená věc. Minulost. On je tady, vedle tebe a kráčíte spolu anglickou nocí. Proč kazit tohle výjimečné štěstí?

„Vždycky přemýšlím, co dělají veverky v noci,“ vzdychl Gary, „jestli spí vstoje, vleže nebo svinuté do klubíčka v nějakém hnízdě.“

„Ta poslední možnost je správně. Veverka spí v hnízdě s ocasem roztaženým nad hlavou. Hnízdo je vyrobené ze stébel, listí a mechu a je umístěné na stromě ve výšce maximálně devíti metrů, aby ho neshodil vítr…“

„To sis teď vymyslela?“

„Ne, četla jsem to ve Spirou… A myslela jsem přitom na tebe…“

„Takže ty na mě myslíš?“ vykřikl a zvedl ruku na znamení triumfu.

„Občas se mi to stane.“

„Ale tvářila ses, jako když mě ignoruješ. Hrála sis na lhostejnou krásku.“

„Strategy of love, my dear!“

„Ve strategii jsi neporazitelná, viď, Hortense Cortèsová?“

„Jen se snažím přemýšlet…“

„Naříkáš, kladeš si meze, spoutáváš se, uzavíráš… odmítáš riziko, ale jen kvůli riziku může člověku naskočit husí kůže…“

„Jenom se bráním, to je něco jiného… Nepatřím k lidem, kteří si myslí, že utrpení je prvním schůdkem ke štěstí.“

Levá noha vykročila, pravá na okamžik zaváhala, zůstala viset ve vzduchu a klopýtla. Hortensina ruka vyklouzla z Garyho dlaně. Zastavila se a zvedla hlavu, vystrčila pyšně bradu jako vojáček odcházející do války, ve tváři vážný a takřka tragický výraz, výraz člověka, jenž došel k závažnému rozhodnutí a teď se ho chystá vyslovit.

„Nikdo mě nebude trápit. Žádný muž mě nikdy nerozpláče, odmítám bolest, bolest a pochybnost, žárlivost a čekání, které člověka užírá, ze kterého mu opuchají oči a žloutne pleť, otrávená podezříváním, loučením…“

„Odmítáš?“

„Prostě to nechci. Takhle se cítím docela dobře.“

„Jsi si tím jistá?“

„Copak nevypadám naprosto šťastně?“

„Hlavně dnes večer…“

Pokusil se zasmát a napřáhl ruku, aby jí rozcuchal vlasy a celou situaci trochu zlehčil. Odstrčila ho, jako by se bála, že ji další polibek znovu opojí a ona opět na několik okamžiků ztratí rozum. Chtěla s ním uzavřít smlouvu o vzájemném respektu a dobrém chování.

Teď nebyl čas na žertování.

„Prohlašuji za plného vědomí, že jsem vzácná, jedinečná, nádherná, výjimečná, krásná k omdlení, prohnaná, kultivovaná, originální, nadaná, hypernadaná… A co ještě?“

„Myslím, že jsi na nic nezapomněla.“

„Díky. Pošli mi protestní nótu, jestli jsem něco opomněla…“

„Budu si to pamatovat…“

Pokračovali v cestě nocí, ale už nevykračovali stejnou nohou a jejich ruce se sice dotýkaly, ale nespojily. V dálce spatřila Hortense mříže parku a vysoké stromy, pomaličku se kymácející ve větru. Toužila nechat se unášet polibkem, ale nechtěla se vystavit nebezpečí. Gary to musel vědět. Vždyť je čestné varovat ho. Nechci trpět, nechci trpět, opakovala si v duchu v rytmu zmítajících se vrcholů vysokých stromů. Chci být ušetřena běžných bolestí lásky.

„Něco mi řekni, Hortense Cortèsová. Vkládáš do toho srdce? Víš, to je ten orgán, který tluče, vyvolává války, atentáty…“

Zastavila se a ukázala si triumfálně prstem na hlavu.

„Vkládám ho na jediné místo, kam by mělo patřit. To znamená sem… Do mozku… Tak ho můžu absolutně kontrolovat… To není hloupé, že?“

„Je to překvapující… To mě nikdy nenapadlo,“ řekl Gary a trochu se schoulil do sebe.

Teď sice dál kráčeli vedle sebe, ale jeden od druhého udržovali odstup, aby na sebe lépe viděli.

„Ale není mi jasné, jestli… tváří v tvář takovému obdivuhodnému mistrovství… jestli…“

Pohled Hortense Cortèsové opustil vrcholky stromů a upřel se na Garyho Warda.

„… jestli jsem hoden takové dokonalosti.“

Hortense se na něj shovívavě usmála.

„Víš, chce to jen trochu trénovat… Já s tím začala brzy.“

„A protože si tím nejsem jistý, musím ještě vyladit pár detailů, které by mě mohly v tvých očích pošpinit, takže si myslím, že tě teď nechám samotnou, Hortense, miláčku… A půjdu domů trénovat válečné umění!“

Zastavila se, položila mu ruku na paži a obdařila ho úsměvem, který měl znamenat „ty si děláš legraci, to přece nemyslíš vážně“. Stiskla ho silněji… A náhle ucítila, jak se jeho tělo uvolňuje, jak v něm roste propast, jako by v něm najednou vzkypěla prázdnota, jak z něj mizí veškeré něžné horko, jak zhasínají všechny plamínky, jak ho opouští mravenčení a ona lehkost, která způsobovala, že kráčeli nocí stejnou nohou, nejdřív levou a potom pravou, levou a pravou, lehce a svižně.

Jako by se v tu chvíli zřítila na černou a šedivou dlažbu a ledový poryv větru jí vyrazil dech. Už nic neříkal, jen mlčky otevřel dveře činžáku, v němž bydlel.

Pak se otočil a zeptal se jí, jestli si zavolá taxík sama nebo jestli chce, aby jí ho zavolal on.

„Jako gentleman na takové věci nikdy nezapomínám!“

„Já… Já… Nepotřebuju ani tvou pomoc, ani…“

A protože už nenašla další zraňující, ponižující a vražednější slovo, sevřela ruce v pěst, nasála do plic chladný vztek, z největších hlubin jejích vnitřností se vzedmulo tornádo a ona do temné londýnské noci zařvala: „Smaž se v pekle, Gary Warde! Už tě nechci nikdy vidět! Nikdy!“

***

… protože.

To bylo všechno, co dokázala říct, všechno, co měla na jazyku. Všechno, co zvládla vyslovit, když jí kladli otázky, na které nebyla schopná odpovědět, protože jim nerozuměla.

Tak co, paní Cortèsová, nepomyslela jste na to, že byste se po tom, co se vám stalo, odstěhovala? Opravdu chcete v tomhle baráku zůstat? V tom bytě?

Hlas mluvil hlubokým tónem, jako v uvozovkách, kráčel po špičkách, zněl, jako by si ta slova vychutnával nějaký spiklenec, někdo „zasvěcený“ do tajemství… To není moc rozumné… Proč tady zůstávat… Proč se nepokusit na všechno zapomenout a odstěhovat se? Tak řekněte, paní Cortèsová.

… protože.

Mluvila srozumitelně, ale oči jí tonuly v mlze. Ve frontě na hadříky nebo v pekařství. Svobodná, protože nemusela odpovídat. Svobodná, protože nemusela předstírat, že nechce odpovídat.

Nevypadáte moc dobře… Nemyslíte, paní Cortèsová, že byste měla někoho požádat o pomoc, já nevím, ale s někým byste se poradit měla… Kdo by vám pomohl… Tak hrozná bolest! Ztratit sestru je bolestné, z toho se sama nevzpamatujete… Někdo vám musí pomoct to ze sebe všechno dostat.

Dostat ze sebe…

Vypustit vzpomínky jako vodu po koupeli? Vypustit úsměv Iris, velké modré oči Iris, dlouhé černé vlasy Iris, špičatou bradu Iris, smutek a smích v pohledu Iris, náramky cinkající na zápěstí Iris, deník z jejích posledních dnů, šťastnou kalvárii při čekání na kata, valčík v lese v rozsvícených reflektorech aut…?

Raz, dva, tři, raz, dva, tři… Raz, dva, tři…

Valčík pomalý, pomalý, pomalý…

… uklidnit se, vyhnat vzpomínky, které vás pronásledují. Líp byste spala, už byste neměla noční můry, protože vy máte noční můry, že? Můžete se mi svěřit, víte, mě život taky nešetřil… Já jsem měla taky těžký osud…

Hlas byl jemný, zvedal se z něj žaludek, žadonil o důvěru.

Proč, paní Cortèsová?

… protože.

… nebo se věnovat práci, začít znovu psát, román samozřejmě… To by vás rozptýlilo, zaměstnala byste si myšlenky, říká se dokonce, že to léčí, že psaní je terapie… Nemusela byste myslet na… Vždyť víte, na to… Na to neštěstí… A hlas s ní smýkal, klesal až do ostudného ticha té věci, kterou se neodvážila pojmenovat… Proč se nezabýváte obdobím, které tolik milujete, dvanáctým stoletím, že? Je to tak? Dvanácté století je vaše specialita, viďte? Ve dvanáctém století jste nepřekonatelná! Ólala! Lidi vás budou poslouchat celé hodiny. Tuhle jsem říkala manželovi, ta paní Cortèsová, to je studna vědomostí. Měli bychom se jí zeptat, kam na to všechno chodí. Proč se nesoustředíte na jiný příběh, který by vám přinesl štěstí? Musíte jich znát spoustu!

… protože.

Mohla byste napsat pokračování. Teď je to v módě. Tisíce, ba co říkám, desetitisíce lidí na něj čekají. S takovou knížkou byste měla úspěch! Jakže se jmenovala? Tak krásná královna, ne? Ne… Jak myslíte. Ach, ano, Tak pokorná královna. Já ji nečetla, víte, neměla jsem čas, musím se starat o rodinu, žehlit a pečovat o děti, ale moje švagrová ji miluje a slíbila, že mi ji půjčí, až ji dostane zpátky, protože ji půjčila jedné kamarádce… Knížky jsou dneska drahé. Nemáme každý štěstí, že… No tak, paní Cortèsová, aspoň krátké pokračování… To určitě zvládnete… Kdybych měla čas, tak já bych určitě psala… Fakt… Vyprávěla bych vám příběh svého života, abyste se inspirovala. Nenudila byste se, přísahám!

Paže se pokojně zkřížily na prsou. Pohled zářil, krk se napínal a kolem očí se stahovaly vrásky. Maska opičí lásky. Tak příhodná. V duchu si určitě říkala, že teď dělá charitu. Tu ubohou paní Cortèsovou přivedu zpátky k životu, povzbudím ji, povzbudím. Když se z toho dostane, tak jenom díky mně.

Joséphine se usmívala. Zdvořile.

… protože.

Opakovala to slovo pořád.

Sloužilo jí jako hradby. Oddělovalo ji od úst, z nichž se hrnuly otázky. Odnášelo ji daleko, kde už žádné hlasy neslyšela, četla slova na rtech, pohybujících se s odporným soucitem lidí, kteří se nemohli ubránit, aby o tom nemluvili, a kteří s ní chtěli komunikovat.

Uřízla jim jazyk, uřízla jim hlavu, uřízla jim zvuk.

… protože.

… protože.

… protože.

Když odcházeli, určitě mysleli na to, jak je ta paní Cortèsová nešťastná. Měla všechno, ale nezbylo jí nic. Ani oči pro pláč. Pravdou však je, že to, co se jí přihodilo, není úplně běžné. Obvykle se takové věci dočtete jenom v novinách a nikoho ani nenapadne, že by se to mohlo stát jemu. Zpočátku jsem tomu nevěřila. Ale vysílali to v televizi. Ve zprávách. Ano, ano… Říkala jsem si, že to není možné. Být součástí takových zvláštních událostí! To přece není normální. Ach, vy o tom nic nevíte? Vy ten příběh neznáte? A kde jste byla letos v létě? Psali o tom ve všech novinách. Je to příběh obyčejné ženy, úplně obyčejné, jako jste vy nebo já, které se přihodily zvláštní věci… Ano, ano, je to tak. Za prvé ji opustil manžel a odjel do Keni chovat krokodýly. Ano, krokodýly v Keni! Myslel, že na tom zbohatne a nadělá jmění! Takový fanfarón, ale jinak šunt. Ubožačka zůstala sama ve Francii se dvěma holčičkami na krku a neměla ani vindru. Ani vindru a milion výdajů. Nevěděla, kam dřív skočit. Měla pocit, že se to na ni valí ze všech stran… Ale měla sestru, která se jmenovala Iris… A tady příběh začíná mít spád… Sestra byla hodně bohatá, krásná a společensky známá, ale k smrti se nudila, i když měla všechno. Krásný byt s krásným nábytkem, krásného manžela, krásného syna, který se výborně učil, služku a hromadu platebních karet. Žádné starosti! Krásný život! Sledujete mě? Jenomže… jí to nestačilo! Snila, že se proslaví, že se dostane do televize, že bude pózovat v módních časopisech. Jednou při večeři ve společnosti oznámila, že napíše knihu. Načasovala si to dobře! Všichni tedy čekali na knihu. Mluvili o ní, ptali se jí, jak je s ní daleko, jestli už pokročila, a tak dále. Zpanikařila. Nevěděla, co jim má odpovídat. Měla šílené migrény… A tak poprosila ubohou paní Cortèsovou, aby tu knihu napsala za ni… Paní Cortèsovou, která studovala středověkou historii a napsala spoustu složitých textů o dvanáctém století. Máme tendenci zapomínat, ale ta doba opravdu existovala. A ona se v ní pohybovala jako ryba ve vodě. Platili jí za to, že se věnovala dvanáctému století. Ano, ano, existují lidé, jako je ona, kteří studují takové dávno mrtvé věci. Jestli chcete znát můj názor, tak nevím, k čemu je to všechno dobré. Z peněz z našich daní. No, je to divné… Ale to jsem odbočila… Sestra ji tedy poprosila, aby tu knihu napsala za ni, a paní Cortèsová samozřejmě řekla ano. Chápejte, potřebovala peníze. Sestře nikdy nic neodmítla. Prý ji zbožňovala. Nebyla to láska, spíš uctívání. Už od malička se nechávala sestrou vodit za nos, tyranizovat a ponižovat… Napsala tu knihu, je to příběh ze středověku a zdá se, že moc pěkný, já ho nečetla, já na to nemám čas, mám pořád něco jiného na práci, než abych si ničila oči sentimentálními hloupostmi, i když se odehrávají ve středověku… Knížka vyšla. Obrovský úspěch! Sestra se předváděla v médiích a prodala by vám cokoliv, svůj jablkový koláč, květiny, vysvědčení, zažloutlé doklady, předpověď počasí, no, prostě všechno! Víte, čím víc tyhle rychlokvašky mají, tím víc chtějí! Jsou samy ze sebe celé pryč. Musí se o nich pořád mluvit. Nesnášejí sebemenší zpomalení… A v tu chvíli vypukl skandál. Dcera paní Cortèsové, Hortense, ta starší – mezi námi pěkná potvora – , vystoupila v televizi a všechno prozradila. A v přímém přenosu! Přísahám, že oči jí přímo plály. Krásná Iris Dupinová byla prozrazená, všichni si na ni ukazovali prstem a posmívali se jí a ona se z toho nevzpamatovala a musela strávit několik měsíců na soukromé klinice, ze které vyšla s podlomeným zdravím, a přitom vůbec ne vyléčená, jestli chcete slyšet můj názor… Byla zdrogovaná k smrti! Nacpaná prášky na spaní! Mezitím manžela… Manžela paní Cortèsové, toho, co odjel do Keni, sežral krokodýl… Ale ano, je to příšerné, příšerné. Když jsem vám říkala, že to je banální příběh, tak vůbec banální není… A tak paní Cortèsová ovdověla a na krku jí zůstala bláznivá sestra, alkoholička s depresemi, která se chtěla utěšit, a tak se vrhla do náruče vraha! To je neuvěřitelná historka. Kdybych vám ji nevyprávěla já, tak byste jí určitě nevěřila! Muž, který navenek vypadal skvěle, byl krásný, statný, měl dobrou pověst, byl dobře situovaný, bankéř se všemi těmi serepetičkami, se smokingem a s líbáním ruky. Ale ve skutečnosti vrah… Ale ano! Ale ano! Jak vám říkám! Opravdový, skutečný zabiják! A nedopustil se jedné vraždy! Ale zamordoval jich aspoň deset. Ženských, samozřejmě! To je snazší!

A rty se ohrnuly, oči zahořely a srdce ženských ve frontě na bagetu u pekaře za euro deset začala bušit rychleji.

Vypravěčka cítila takovou důležitost, že nechtěla své auditorium opustit, pokračovala, až jí málem došel dech:

Zapomněla jsem vám říct, že bydlel ve stejném baráku jako paní Cortèsová. Byla to dokonce ona, kdo ho sestře představil. Jistě si dovedete představit, jaký pak na sebe musela mít vztek. Musela na to myslet pořád, při jídle nebo u televize. V noci vůbec nemohla spát, protože jí svědomí nedalo… Jestli chcete slyšet můj názor, tak si myslím, že si dokonce určitě říkala, že sestru zabila ONA! Znala jsem ji velmi dobře, víte, celou tu záležitost jsem měla jako na talíři, byla to moje sousedka… Ne, ne, nebydlela hned vedle, ale byla sousedka jedné kamarádky mé švagrové… Podala si s vrahem ruku, ano, ano… Jsem si jistá, že jsem ho viděla v sobotu ráno u řezníka na tržišti… jak vám povídám! Stáli jsme spolu u pokladny, držel v ruce peněženku z červené kůže, dobře jsem si všimla, že to byla značková peněženka… Musím říct, že byl okouzlující. Lidé jako on jsou často okouzlující. Dovedou člověka obalamutit. Kdyby to byli nějací ubožáci, tak by se nikdo obalamutit nenechal, že? Nedostal by ránu nožem do srdce jako ta chudinka Iris Dupinová…

Joséphine slyšela všechno.

Nemusela ani napínat sluch.

Četla to ze zad těch, kteří před ní stáli frontu v Shopi.

Vnímala ty kradmé pohledy, které se na ni spouštěly jako pavouci.

Věděla, že všechny ty řeči nakonec skončí stejnou větou… Sestra, to bylo něco jiného. Krásná žena! Elegantní, rafinovaná, krásná, krásná, s očima modrýma jako inkoust. Klasa! To vystupování! Nic společného s tou chudinkou paní Cortèsovou. Den a noc.

Zůstala tím, čím byla vždycky.

Čím bude vždycky.

Joséphine Cortèsovou. Obyčejnou ženuškou.

Dokonce i Shirley překypovala otázkami.

Volala z Londýna každý den. Brzy ráno. Tvrdila, že potřebuje informace o značce camembertu, o slově ze slovníku, o něčem z gramatiky nebo o vlakovém jízdním řádu. Začínala něčím bezvýznamným, pozorně zkoumala Joséphinin hlas. Jak je, Jo? Spala jsi dobře? Everything under control! Vyprávěla historku o křížovém tažení proti cukru, o záchraně obézních dětí a o následcích kardiovaskulárních problémů, předstírala zaujetí, číhala na sebemenší náznak úsměvu, vychutnávala ticho, které předcházelo, povzdech nebo hrdelní zabručení radosti…

Dělala odbočky, odbočky, odbočky…

Pokaždé kladla stejné otázky:

Co tvoje habilitace? Kdy se do ní pustíš? Jsi připravená? Nemám ti přijet pomoct? Protože já přijedu, víš… Stačí písknout a já přijedu. Máš velkou trému? Sedm tisíc stran! My God! To jsi udělala spoustu práce. Čtyři hodiny obhajoby! A co Zoé? Brzy jí bude patnáct! Má se dobře? Už má nějakého kluka? Ehm… a co Gaétan? Posílá mu maily, telefonuje mu… Chudák kluk! Bude z toho mít trauma! A Iphigénie? Vrátil se ten její darebák manžel? Ještě ne? A její děti? A pan Sandoz, ohlásil se? Netroufá si? Já mu nakopu zadek! Na co ten ťulpas proboha čeká? Až mu uši zarostou lišejníkem?

Vrkala, měnila tón řeči a chrlila otázky, aby přinutila Jo vyjít z mlčení a vyrazila z ní rolničky smíchu.

Máš zprávy o Marcelovi a Josiane? Ach… On ti posílá kytky, ona ti telefonuje… Mají tě moc rádi, víš? Měla by ses s nimi vidět… Proč?

… protože.

A co Garibaldi, ten pěkný inspektor, vidělas ho? Pořád má tu funkci? To jsi udělala dobře. A co synáček Pinarelliů? Pořád žije s maminkou? Není tak trochu teplej? A co ten chlípník pan Merson? A kyprá paní Mersonová?

A řekni mi, co je s těmi byty… ehm… už jsou obsazené? Víš něco? Ještě ne… Potkáváš je, ale nemluvíš s nimi… A ten… Je pořád prázdný? Nutně… Chápu, drahoušku Jo, ale musíš se přinutit chodit ven… Přece nemůžeš strávit zbytek života v umělém spánku! Proč bys mě nemohla přijet navštívit? Nemůžeš kvůli té habilitaci… Ano, ale… A pak? Přijeď na pár dní do Londýna. Uvidíš Hortense, Garyho, někam si vyjdeme, zavedu tě do Hampstead Pond, je to uprostřed Londýna, ale je to skvělé, zaplaveme si, budeš se cítit jako v devatenáctém století, je tam dřevěný můstek, lekníny a voda je ledová. Chodím tam každé ráno a udržuji si neuvěřitelnou formu… Posloucháš mě, nebo ne?

Desítky otázek, aby Joséphine vytrhla z bolestného ustrnutí a mohla se zeptat na to jediné…

Proč?

Proč se vrhla do chřtánu toho muže? Toho blázna, který chladnokrevně vraždil, trápil svou ženu a děti, nadělal z nich otroky a jí nakonec probodl srdce?

Moje sestra, moje velká sestra, můj idol, moje krása, moje láska, moje víc než krása, moje víc než úžasná, tvoje krev, která buší v mých spáncích, která mi koluje pod kůží…

Proč, žadonila Joséphine, proč?

… protože.

Odpovídala hlasem, který nepoznávala…

… protože.

Protože myslela, že v tom vztahu najde štěstí. Odevzdala se mu bez vypočítavosti, pro sebe si nenechala nic a slíbila mu všechnu radost světa. Věřila tomu. Byla bez sebe, tak šťastná…

Proč nebyla takhle šťastná předtím?

Proč?

Nemohla se zbavit toho slova, které se jí zavrtávalo do hlavy jako šroub, vyvolávalo další otázky a stavělo vysoké zdi, do nichž pokaždé narazila.

A proč jsem zůstala naživu já?

Protože, jak se zdá, já jsem živá…

Shirley naléhala. Nabízela svou náruč a srdce, posílala ho přes Temži, přes Lamanšský průliv a hubovala:

„Ty mě neposloucháš… Poznám, když mě neposloucháš…“

„Nemám chuť mluvit…“

„Nemůžeš takhle zůstat. Zazděná…“

„Shirley…“

„Já vím, co se ti honí hlavu a co ti brání dýchat… Vím to! Nebyla to tvoje chyba, Jo… A nebyla to ani jeho chyba… Ty za nic nemůžeš a on taky ne. Proč ho odmítáš vidět? Proč neodpovídáš na jeho vzkazy?“

… protože.

„Říká, že na tebe bude čekat, ale nebude čekat celý život, Jo! Ubližuješ mu, ubližuješ, ale proč vlastně? Vy jste ji…“

A tak Joséphine znovu našla hlas. Jako by jí vyhřezl z hrdla, z otevřeného hrdla, z proříznutého hrdla s obnaženými hlasivkami, a tak řvala a řvala, řvala do telefonu, řvala na svou přítelkyni, která jí volala každý den, která říkala „jsem tady, jsem tady pro tebe“.

„Tak jen do toho, Shirley, do toho! Řekni to…!“

„Do prdele! Jdi se vycpat, Jo! Takhle ji zpátky nevrátíš! Tak proč? Řekni! Proč?“

… protože.

A stejně jako neodpovídala na to slovo, neodpovídala na samotný běh života. Zůstávala nehybná, zavřená a mlčenlivá, nikdy se už nebude usmívat, křičet radostí a rozkoší, neodevzdá se jeho náruči.

Náruči Philippa Dupina. Manžela Iris Dupinové. Její sestry…

Muže, s nímž v noci rozprávěla s ústy zabořenými do polštáře.

Muže, jehož paže kolem sebe dál kreslila…

Muže, na kterého musela zapomenout.

Byla mrtvá.

Iris ji dovedla v tom pomalém valčíku do světel reflektorů, pod dýku s bílým ostřím. Raz, dva, tři, raz, dva, tři, následuj mě, Jo, pojď… Uvidíš, jak je to snadné!

Nová hra, kterou Iris vymyslela. Jako když byly malé.

Rup a Ric slupli Velkého Lupa, který si myslel, že slupne je…

Ten den na pasece vyhrál Velký Lup.

Slupnul Iris.

Málem slupnul i Joséphine.

Joséphine vždycky napodobovala sestru.

„Tak je to, Jo,“ dorážela na ni Shirley v telefonu, „tak je to, ty chceš jít za ní… Mysli na dcery, musíš žít pro Zoé a Hortense, zaplať jim studia! Všechno ostatní si klidně zakaž, ale říkám ti, že jako tvoje přítelkyně s tím nesouhlasím…“

Joséphine zavěsila.

Shirley jí zavolala znovu a pokaždé jí z úst v hněvu vycházela stejná slova. „Já tomu nerozumím, vždyť jsi s ním po smrti Iris přece spala, byl tu pro tebe a tys tu byla pro něj, tak co? Tak mi odpověz, Jo, odpověz mi!“

Joséphine nechala vyklouznout sluchátko z ruky, zavřela oči a hlavu si složila do dlaní. Nepřipomínat si tu dobu, zapomenout, zapomenout… Hlas v telefonu rezonoval jako v tanci nějakého šíleného kašpárka.

„Nechala ses zavřít… tak je to! Ale proč? Pro nic, Jo, sakra! Nemáš právo…“

Joséphine mrštila telefonem o zeď.

Chtěla zapomenout na šťastné dny.

Na ty dny, kdy se v něm rozplývala, on ji pohltil a díky němu zapomněla.

Chytala se štěstí být v jeho kůži, v jeho ústech.

Když na to myslela, kladla si prsty na rty a šeptala: „Philippe… Philippe…“

Shirley by to neřekla.

Neřekla by to nikomu.

Věděl to jen Du Guesclin.

Du Guesclin, který se na nic neptal.

Du Guesclin, který naříkal, když viděl, jak moc je smutná, jak odvrací pohled plný bolesti.

Točil se dokolečka a z tlamy mu vycházelo dlouhé naříkání. Potřásal hlavou a odmítal vidět ji v takovém stavu…

Šel pro vodítko, které mu nikdy nenavlékala a jež rezivělo spolu s klíči od vchodových dveří v košíku, stáhl si ho na zem k nohám, jako by říkal „pojď, půjdeme ven, přijdeš na jiné myšlenky“.

Od toho ošklivého psa se nechala přemluvit.

Oběhli jezírko v Boloňském lesíku.

Běžela a on za ní.

Uzavíral průvod. Pomalu, zdatně a pravidelně klusal. Nutil ji nezpomalovat, nezastavovat se, nepokládat čelo na kůru stromu a nevzlykat tak, že se to nedalo vydržet.

Oběhla jedno kolo, druhé, třetí. Běžela, dokud jí nezdřevěněly paže, krk, nohy i srdce.

Až už nemohla dál běžet.

Pak se svalila do trávy a cítila tíhu Du Guesclinova těla, jenž se k ní přitulil. Zhluboka dýchal, oklepával se a slintal. A s hlavou vztyčenou hlídal, aby se nikdo nepřiblížil.

Velká černá, zjizvená, obtloustlá a celá zpocená doga nad ní bděla.

Zavřela oči a po své zdřevěnělé tváři nechala stékat slzy zoufalství.

***

Shirley hleděla na tři zelená jablka, dvě mandarinky, mandle a lískové oříšky ve velké oranžové salátové míse z pálené hlíny stojící na kuchyňském stole a myslela na to, že až se vrátí z Hampstead Pond, měla by si dát snídani.

Navzdory zimě, jemnému mrholení a časné ranní hodině se chystala jít plavat.

Zapomněla. Zapomněla, že si znovu rozbila nos o Joséphininu bolest. Každé ráno to bylo totéž: rozbíjela si nos.

Čekala na ideální hodinu. Na hodinu, kdy Zoé odejde do školy a kdy osamělá Joséphine, bosá, v pyžamu a starém vytahaném svetru přehozeném přes záda, začne uklízet kuchyň.

Vytočila Joséphinino číslo.

Mluvila, mluvila a nakonec s nepořízenou zase zavěsila.

Už nevěděla, co říkat, co dělat, co vymyslet. Bezmocně koktala.

I dnes ráno se snažila marně.

Vzala si čepici, rukavice, kabát, tašku na plavky, ručník, brýle a klíče od svého neukradnutelného kola.

Každé ráno se nořila do ledové vody v Hampstead Pond.

Budík si nařídila na sedmou, spustila z postele nejdřív jednu nohu, pak druhou a přitom si nadávala, jaká je blbka. Jsi masochistka nebo co? Strčila hlavu pod kohoutek, uvařila si šálek horkého čaje, zavolala Joséphine. Používala lsti, ale neměla úspěch, tak zavěsila, vzala si spodní prádlo, navlékla vlněné ponožky, tlustý svetr, přes něj další tlustý svetr, popadla tašku a vyrazila do zimy a deště.

Dnes ráno se zastavila u zrcadla vedle vchodových dveří.

Vytáhla tubu s leskem na rty. Nanesla si lehkou vrstvu stříbrné růžové. Stiskla rty, aby se barva obtiskla. Dala si trochu voděvzdorného rimmelu na tváře, na svoje krátké vlasy nasadila čepici s bílými třásněmi, zastrčila pár neposlušných kadeří a pak, spokojená s tímto dotykem ženství, zabouchla dveře a šla si dolů pro kolo.

Staré kolo. Zrezivělé. Skřípající. Hlučné. Dárek, který dostala na Vánoce od otce ve služebním bytě v Buckinghamském paláci. Garymu bylo tehdy deset. Obrovský vánoční stromeček se zářícími koulemi a sněhovými vločkami a červené kolo s osmnácti rychlostmi ovázané stuhou s velkou pozlacenou mašlí. Pro ni.

Kdysi červená barva zářila fanfarónským leskem a chromováním. Dnes…

Nemohla by ho vlastně popsat. Ostýchavě říkala, že ztratilo lesk.

Šlapala. Šlapala.

Vyhýbala se autům a autobusům, které ji v zatáčkách vždycky málem porazily. Zatáčela doprava, pak doleva a v hlavě měla jediný cíl: dojet na Heath Road v Hamsteadu. Projížděla kolem Spaniard’s Inn, pozdravila Oscara Wilda, pokračovala po cyklostezce, jela nahoru, dolů. Projela Belsize Park, do něhož chodívali na procházky Byron a Keats, zaregistrovala listí, zářivě rudé a žluté, přecházející dozlatova, zavřela oči, otevřela je, nechala tu příšeru vedle na parkovišti a… ponořila se do nazelenalých vod jezírka. Do temné vody s dlouhými hnědými řasami, větvemi koupajícími se ve vodě, labutěmi a kachnami, jež se s máváním křídel rozlétly, jakmile se k nim člověk přiblížil…

Nepotkala ho už předtím, než vstoupila do vody?

Muže na kole, který se v brzké ranní hodině vrhl do ledového jezírka. Potkali se minulý týden. Shirley selhaly brzdy při sjezdu dolů z Parliament Hill a vrazila do něj.

„Promiňte,“ řekla, když si spravila baret, který jí sklouzl do očí.

Mnula si bradu. Při srážce narazila obličejem do mužova ramene.

Sesedl a začal kontrolovat její kolo. Viděla jen čepici, podobnou, jako měla ona, široká ramena v kostkované skotské bundě sklánějící se nad kolem a dvě nohy v manšestrových béžových kalhotách. V tlustých béžových kalhotách, na kolenou poněkud ošoupaných.

„To ty brzdy. Jsou pěkně opotřebované. Selhaly… Copak to nevíte?“

„Kolo je staré… Měla bych ho vyměnit.“

„To by bylo nejlepší…“

Narovnal se.

Její pohled se zvedl od roztřepeného brzdového lanka k mužově tváři. Měl laskavý obličej. Vřelý a empatický, s… s… Snažila se najít přesná slova, aby uklidnila uragán, který v ní začal narůstat. Pozor! Pozor! Bouře sedmého stupně! šeptal nějaký hlas. Něžná a zároveň odhodlaná tvář, prozrazující vnitřní sílu, naprosto evidentní sílu bez zbytečných kudrlinek. Široký úsměv, velká čelist, smějící se oči a husté kaštanové vlasy vykukující neposlušně zpod čepice. Nedokázala od něj odtrhnout pohled. Vypadal, vypadal… jako král, který vlastní válečnou kořist, bezcennou pro ostatní, ale důležitou pro ni. Ano, tak to bylo: vypadal jako skromný a veselý král.

Stála tam, hleděla mu do tváře a zřejmě vypadala mimořádně hloupě, protože se zasmál a dodal:

„Kdybych byl na vašem místě, došel bych domů pěšky… A kolo bych vedl. Protože jinak byste mohla zavinit vpodvečer řadu nehod.“

A protože neodpovídala, hleděla mu do očí a nedokázala se na něj přestat dívat, měl tak něžný a pronikavý pohled, který mu vracela němě jako absolutní idiotka, ještě dodal: „Ehm… My se známe?“

„Myslím, že ne.“

„Oliver Boon,“ řekl a podal jí ruku. Prsty měl dlouhé a jemné, takřka delikátní. Prsty umělce.

Styděla se, že se musel dotýkat jejího brzdového lanka.

„Shirley Wardová.“

Měl natolik pevný stisk ruky, že málem vykřikla.

Zase nasadila ten hloupý úsměv, úsměv holky snažící se zoufale zachránit reputaci, kterou za tak krátký okamžik úplně ztratila.

„Dobrá… tak… díky.“

„Není zač. Jen dávejte pozor…“

„Slibuji.“

Vzala kolo a až k jezírku pomaličku šlapala s nohama těsně nad zemí, aby mohla v nutném případě zabrzdit.

Na břehu rybníka stála cedule, na níž bylo napsáno:

No dogs

No cycles

No radios

No drowning

Poslední věta ji vždycky rozesmála. Možná to bylo přesně to, co jí během exilu ve Francii nejvíc chybělo: anglický humor. Nedokázala se smát francouzským vtipům a pokaždé si říkala, že je definitivně Angličanka.

Přivázala kolo k dřevěnému zábradlí a otočila se.

On přivazoval kolo o kus dál.

To byl trapas.

Nechtěla, aby to vypadalo, že ho pronásleduje, ale uvědomila si, že oba chodí na stejná místa. Popadla tašku, ukázala mu ji a zeptala se:

„Chodíte taky plavat?“

„Ano. Předtím jsem chodil k jezírku pro muže, ale… no… Myslím, že dávám přednost tomu, kam chodí obě po…“

Zarazil se. Chtěl říct, kam chodí obě pohlaví, ale vzpamatoval se.

Ach, ach, řekla si Shirley v duchu, on je taky v rozpacích. Možná cítí stejný zmatek jako já. Čtyřicet oba.

A cítila se uvolněněji. Jako by se zbavila nějaké tíhy.

Sundala si čepici, prohrábla vlasy a navrhla:

„Tak jdeme na to?“

Potom plavali, plavali a plavali.

V jezeře se koupali jen oni dva. Ze studeného vzduchu se jim tajil dech. Kapky vody je štípaly do paží a ramen. Na břehu seděli rybáři. Vykračovaly si tam labutě. Kvůli vysoké trávě jim byly vidět jen hlavy. Vyrážely krátké ostré výkřiky, mávaly křídly, klovaly se navzájem a pak houpavým krokem rozčileně odcházely.

Plaval mocným, rychlým a pravidelným kraulem.

Zpočátku se jí dařilo udržovat s ním tempo, ale pak zabral a uplaval jí.

Plavala dál a nestarala se o něj.

Když zvedla hlavu, zjistila, že zmizel.

Cítila se příšerně sama.

Dnes ráno nebylo kolo přivázané k dřevěnému zábradlí.

Neusmála se, když četla ceduli, na níž bylo napsáno „Zákaz utopení“.

Pomyslela si, že je to špatné znamení.

A vůbec se jí to nelíbilo.

Jako by vstupovala do zakázané zóny.

Vzdychla. Svlékla se a šaty chtěla nechat ležet jen tak bez ladu a skladu na hromádce na dřevěném můstku.

Pak se sklonila. Složila je.

Otočila se, aby se zjistila, jestli se neblíží…

Hlavu ponořila jako první.

Cítila, jak jí mezi nohama proklouzla chaluha.

Vykřikla.

Vyrazila kraulem, s hlavou ponořenou ve vodě.

Ještě byl čas zapomenout.

Ostatně jeho jméno už zapomněla.

Odmítala nechat se takhle dojímat.

Skotská bunda? Vlněná čepice? Staré ošoupané kalhoty? Prsty hodináře? Vždyť je to fuk!

Není romantická. Ne. Je osamělá žena mající své sny. A snila, že se stane někým. Hledala rameno, o které by se mohla opřít, ústa k líbání, paži, do níž se bude moct zavěsit a kráčet ulicí mezi troubícími auty, pozorné ucho, do něhož by mohla šeptat všechny hloupé důvěrnosti, někoho, s kým by se mohla dívat v televizi na Eastenders. Na přiblblý seriál, na který člověk může koukat jedině tehdy, když je zamilovaný, a tedy sám přiblblý.

Protože z lásky člověk blbne, děvče, řekla si, když energicky rozrážela rukama vodu, jako by chtěla zdůraznit, co je evidentní. Nezapomeň na to. Fajn, jsi sama. Fajn, tak na to kašli, z lásky se blbne. Tečka. A ty zvlášť. Co se ti v lásce podařilo? Pokaždé jsi minula. Máš takový dar, že vždycky narazíš na dobráky, kteří jsou k ničemu. A pokud má někdo andělskou tvářičku, tak určitě vyšel z vězení.

Toto konstatování jí udělalo dobře a čtvrt hodiny plavala, aniž by na cokoliv myslela; ani na muže v červené skotské bundě, ani na svého posledního milence, který se s ní rozešel esemeskou. Muži se vytráceli potichu a skoro beze slov. Stačily jim palce, aby řekli sbohem. Nejoblíbenější fráze: Liv U. Sorry.

Jenomže teď jí připadalo, že z očí toho muže v červené skotské bundě se dalo vyčíst i něco jiného: pozornost, starostlivost, vřelost… Nezametl ji pohledem, díval se na ni.

Dívat se znamená na něco nebo někoho upřít pohled, zvažovat a odhadovat.

Dívat se laskavým okem: posuzovat vlídně.

A dívat se tedy dvěma dobrýma očima? To znamená projevit hodně srdečnosti.

Přesto to nebylo nijak chtěné, vulgární. Byl to pohled elegantní a vřelý. Nikoliv rychlý a ledabylý. Pohled, který toho druhého bere vážně, posadí ho do pohodlného křesla, nabídne mu šálek čaje, spoustu mléka a začátek konverzace.

A jemu se ve tváři zračil začátek konverzace.

Byla to vřelost, která způsobila, že od té doby snila vestoje a toužila sečíst jedna plus jeden, vytvořit pár. Už mám plné zuby toho být sama! Úplně sama, to je nula na konci okamžiku, ne?

S kým sčítala jeden plus jedna?

Se svým synem? Ale čím dál tím míň.

Přesto je to tak správně! Má svůj život, svůj byt, své kamarády, svou přítelkyni. Ještě neudělal kariéru, ale i to přijde… Copak jsem já ve dvaceti letech věděla, co chci? Ve dvaceti letech jsem si lehala na záda s prvním, kdo přišel, pila jsem pivo, kouřila marijánku, zabředávala do bahna, nosila kožené mini, přiléhavé šaty, strkala si piercing do nosu… a otěhotněla jsem.

Musím si přiznat: nevytvořila jsem pár s nikým. Od doby muže v černém.

Bude lepší, když na něj nebudeš myslet. Další minela. Tak se uklidni, holka. Buď vyrovnaná, nauč se samotě, cudnosti…

Měla chuť to poslední slovo vyplivnout.

Když se vrátila domů a uklízela kolo, vzpomněla si na Joséphine.

To ona je má láska. Ji miluji. Ale ne láskou, která vezme kolem ramen a položí do postele. Slezla bych Himálaj v teniskách, kdybych mohla být s ní. A jsem dnes smutná, že to nejde. Jsme jako párek starých milenců. Starý párek, který se pozoruje, který by chtěl toho druhého rozesmát, aby se mohl smát s ním.

Vyrostly jsme spolu. Učily jsme se spolu. Osm let společného života.

Ukryla jsem se v Courbevoie ve Francii, kam jsem utekla před mužem v černém. Objevil tajemství mého narození a chtěl mě vydírat.

Vybrala jsem si to místo náhodně, prostě jsem zapíchla špičku tužky do mapy pařížského regionu. Courbevoie. Velký činžák s balkóny ronícími rez. Na zrezavělých balkónech mě nebude nikdo hledat.

Joséphine a Antoine Cortèsovi. Hortense a Zoé. Mí sousedé na patře. Velmi francouzská rodina Francouzů. Gary zapomínal anglicky. Vyráběla jsem koláče, sušenky, pudinky a pizzy, které jsem prodávala na podnikové večírky, svatby, bar micvy. Tvrdila jsem, že si tak vydělávám na živobytí. Vyprávěla jsem, že jsem přijela do Francie, abych zapomněla na Anglii. Joséphine mi věřila. A pak jsem jí jednoho dne řekla všechno: o velké lásce svého otce a o jménu matky… Jak jsem vyrůstala na červených chodbách Buckinghamského paláce, jak jsem válela sudy po tlustých kobercích a dělala pukrlata před královnou, svou matkou. Jak jsem byla nemanželské dítě, bastard, ukrývající se v poschodích, ale taky dítě lásky, dodávala jsem se smíchem, abych vymazala emoce, v nichž se má slova koupala jako v oparu. Joséphine…

Ukázala jsem jí album fotografií. Album starých strachů, smíchů u kadeřníka, spálených dortů, potápění v umyvadlech paláce, krůt na kaštanech, filmů, na něž jsme se dívali a u kterých jsme vzlykali, album plné nadějí a důvěrností u bazénu. Mohla jsem jí říct všechno. Poslouchala mě. A její pohled byl dobrý, něžný a posilující.

Trochu jako pohled toho muže v červené skotské bundě.

Pleskla se a rozběhla se po schodech nahoru.

Gary na ni čekal v kuchyni.

Měl klíče od jejího bytu a přicházel a odcházel, jak se mu zachtělo.

Jednou se ho zeptala: „Copak ty sis nikdy nepoložil otázku, že bych mohla mít nějakou milostnou schůzku?“

Překvapeně se na ni podíval: „Ehm… Ne… To by se opravdu mohlo stát? Fajn, příště přijdu po špičkách.“

„Nevím, jestli to bude stačit. Já ti taky vždycky zavolám, když chci přijít k tobě…“

Usmál se pobaveným úsměvem, který znamenal „ty jsi má matka, ty nechodíš do postele s kdejakým mužem“. Najednou se cítila hrozně stará.

„Ale ještě mi není ani čtyřicet, Gary!“

„Dobře, to už jsi stará, ne?“

„Tak úplně ne! Ženy si lehají na záda až do šestaosmdesáti a já to chci dělat taky!“

„A nebojíš se, že si polámeš kosti?“ zeptal se velice vážně.

Svraštil obočí, když si sundala čepici a roztřepala mokré vlasy.

„Vracíš se z koupaliště?“

„Ještě z lepšího místa. Z Hampstead Pond.“

„Dáš si volské oko se slaninou, žampiony, párek, rajčata a brambory? Udělám ti snídani…“

„Of course, my love! Jsi tu už dlouho?“

„Musím s tebou mluvit. Spěchá to.“

„Vážně?

„Jojo.“

„Mám čas si dát sprchu?“

„Jojo…“

„Přestaň říkat jojo, není to melodické…“

„Jojo…“

Shirley plácla syna čepicí a ten se dal do smíchu.

„Běž se umýt, mami, smrdíš bahnem.“

„Ach, opravdu?“

„A není to sexy.“

Napřáhl ruce, aby do něj nemohla začít bušit, a ona se se smíchem rozběhla do sprchy.

Mám ho ráda, mám ho ráda, mám ho ráda, toho malého. Je to moje sluneční hvězda, moje polární záře, můj král kluků, moje bábovka, můj ocelový drát, můj hromosvod… Prozpěvovala si ta slova, když na tělo nanášela mýdlo Occitane se skořicově-pomerančovou vůní. Smrdět bahnem? Hrůza! Její kůže byla voňavá a jemná a ona žehnala Bohu, že ji stvořil vysokou, štíhlou a svalnatou. Nikdy svým rodičům nepoděkovala za tyto dary, které dostala při narození… Díky, tati! Díky, mami! Nikdy by si nic takového matce netroufla říct. Oslovovala ji „matko“, nikdy s ní nemluvila ani o svém srdci, ani o svém těle a líbala ji odměřeně na tvář. Dva kroky. Dva polibky. Bylo zvláštní udržovat od ní takový odstup. Zvykla si. Naučila se rozeznávat něhu za jejím strnulým chováním, v rukách položených na kolenou. Poznala ji z náhlého zakašlání, z pokrčení ramen, z napjatého krku, což byla známka pozornosti, ze záblesku v očích nebo z ruky, která sevřela lem šatů. Zvykla si, ale někdy jí to chybělo. Že se nikdy nemohla uvolnit, že v její přítomnosti nikdy nesměla říkat hrubá slova, nikdy jí nesměla poklepat na rameno, půjčit si její džínsy, její rtěnku, její kulmu… Jednou… v době, kdy se objevil muž v černém, kdy překypovala bolestí a už nevěděla jak… Jak se zbavit toho muže a nebezpečí, které představoval… požádala matku, aby za ní mohla přijít. Objala ji a ona si to nechala líbit, ale jako by byla z kusu dřeva. Objímala ji, ale krk měla strnulý a pořád si od dcery udržovala odstup… Vyslechla ji, neřekla nic, ale jednala. Když se Shirley dozvěděla, co pro ni matka udělala, výlučně jen pro ni, rozplakala se. Velké slzy jí kanuly za všechny ty chvíle, kdy plakat nemohla.

Matka se nesmířila s její krizí dospívání, kdy se postavila proti otci. Když se vrátila ze Skotska s Garym v náručí, matka se zamračila. Shirley bylo tenkrát jedenadvacet. Matka ucukla, což znamenalo Shocking!, a pak vydechla, že její chování je nezpůsobné. „Nezpůsobné!“

Matčin slovník se nikdy neměnil.

Vyšla ze sprchy zabalená do velkého županu levandulové barvy a s hlavou omotanou ručníkem.

„Tady je moje maminuška!“ vykřikl Gary.

„Vypadáš docela vesele…“

„Právě o tom chci s tebou mluvit… Ale nejdřív ochutnej moje vajíčka a řekni, co si o nich myslíš? Nakonec jsem udělal volské oko a zakápl jsem ho octem s malinovou příchutí, který jsem koupil v přízemí obchodního domu Harrods…“

Gary byl mimořádně dobrý kuchař. Přinesl si tento talent ze svého pobytu ve Francii, z dob, kdy se s boky opásanými bílou zástěrou, s vařečkou v puse a zdviženým obočím potuloval po kuchyni a pozoroval, jak se co dělá. Dokázal projet celý Londýn, jen aby sehnal ingredienci, kterou potřeboval, nový kastrol nebo čerstvý sýr.

Shirley si do pusy nabrala opečenou slaninu, ukousla párek, osmažené žampiony a brambory. Propíchla žloutek. Ochutnala. Pokapala jídlo rajčatovou omáčkou s bazalkou.

„Výborně! Je to skvělé! Musel jsi začít už za svítání!“

„Vůbec ne, přišel jsem sotva před hodinou.“

„Vypadl jsi z postele? To musí být skutečně důležité, když jsi…“

„Ano… Je to vážně dobré? Cítíš v tom chuť těch malin?“

„Vychutnávám si je!“

„Fajn… Jsem rád, že ti to chutná, ale kvůli gastronomii jsem nepřišel.“

„To je škoda, mám ráda, když vaříš…“

„Viděl jsem Velkou matku a…“

Gary říkal babičce Velká matka.

„… a konečně souhlasí, abych studoval hudbu. Vzala to, vyslala své pátrače po stopě ,hudebních studií‘ – a našla mi učitele klavíru…“

Mlčela.

„Učitele klavíru v Londýně, který mi bude dávat soukromé hodiny, připraví mě na určitou úroveň a pak bych mohl přejít na jednu výbornou školu v New Yorku, pokud budou mé výsledky přijatelné. Otevřela mi bankovní úvěr, zkrátka konečně mě bere vážně!“

„To všechno udělala? Pro tebe?“

„Velká matka je pod svým brněním úžasná. A takový je plán: půl roku budu studovat klavír s tím učitelem a pak hop, odletím do New Yorku a tam se zapíšu na tu slavnou školu, která je podle ní naprostá špička.“

Odjet. Chce odjet. Shirley se musela zhluboka nadechnout, aby povolil ten uzel, jenž ji svíral. Ráda ho viděla svobodného a nezávislého v jeho velkém bytě u Hyde Parku, který byl nedaleko jejího. Ráda se dozvídala, že se líbí děvčatům, že všechny ty vycvičené slečinky za ním běhají. Sevřelo se jí hrdlo, předstírala lhostejnost, ale srdce se jí rozbušilo… Můj syn… pomyslela si rozkošnicky a pyšně. Můj syn… Mohla by si dokonce dovolit zahrát jednu z těch velkodušných, liberálních a uvolněných matek. Ale nelíbilo se jí, že chce brzy odjet daleko, velmi daleko, a to nikoliv z vůle své matky, ale babičky. Cítila se trochu v rozpacích a trochu zraněná.

„Mohla bych taky něco říct?“ zeptala se a snažila se přitom zklidnit hněv ve svém hlase.

„Samozřejmě, jsi přece moje máma.“

„Děkuji.“

„Já si myslím, že se tentokrát Velká matka zachovala rozumně…“

„Samozřejmě, protože s tebou souhlasí.“

„Mami, je mi dvacet… Nejsem ve věku, kdy bych se musel chovat rozumně! Nech mě studovat klavír, umírám touhou, chci to aspoň zkusit, abych zjistil, jestli mám vůbec talent. Jinak vezmu zavděk párky a bramborami…“

„A kdo je ten učitel, kterého ti našla?“

„Jeden klavírista, jeho jméno jsem zapomněl, ale jeho hvězda stoupá vzhůru… Ještě není slavný, ale nebude to dlouho trvat… Mám s ním schůzku příští týden.“

Takže hra už byla rozehrána. Ptal se jí na názor, protože ji nechtěl ranit, ale kostky už byly vrženy. Nemohla se ubránit, aby neobdivovala synovu ohleduplnost, byla mu za to vděčná a bouře v její hlavě se pomalu uklidňovala.

Napřáhla k němu ruku, aby ho pohladila po tváři.

„Takže… jsi pro?“

Skoro křičel.

„Za jedné podmínky… že budeš klavír studovat naprosto vážně, skladbu, solfeggio, harmonii… Že to bude skutečná práce! Zeptej se babičky, do které školy se můžeš zapsat, než odjedeš do New Yorku… Určitě to ví, protože se stará o všechno.“

„A nebudeš…“

„Žárlit? Ne. Jen budu trochu smutná, že jsi mě odstrčil na vedlejší kolej…“

Zatvářil se zklamaně a ona se přinutila k smíchu, aby smazala úšklebek na Garyho tváři.

„Ale ne, ne… Je to v pořádku, v pořádku… Jenom jsi dospěl a já si na to budu muset zvyknout.“

Budu muset zmírnit svou lásku.

Nemyslet. Nedusit.

Předtím jsme skoro tvořili pár. Další člověk, s nímž jsem tvořila podivný pár. Joséphine a Gary, jsem stvořená spíš pro tajné páry než pro ty oficiální. Mám větší nadání pro přátelství a něhu než pro snubní prstýnek a všechny ty nesmysly kolem.

„Ale já budu vždycky tady, maminko… to ty dobře víš.“

„Ano, takhle je to správně! To jen já jsem takový starý bručoun…“

Usmál se, vzal si zelené jablko a zakousl se do něj. Trpěla, když viděla, jak se mu ulevilo. Vzkaz byl jasný. Je mi dvacet, chci být svobodný a nezávislý. Dělat v životě, co chci já. A hlavně, hlavně se už o mě nestarej. Nech mě žít, nedobírej si mě, nezneužívej, přestaň mě formovat, deformovat a přetvářet, nech mě chovat se pružně, než sám najdu své místo, které mi bude vyhovovat.

Normálně se chce prosadit sám, řekla si a taky si vzala zelené jablko. Už ne mým prostřednictvím. Potřebuje přítomnost nějakého muže. Neměl otce. Jestli to má být učitel na klavír, tak ať jím je! Já se stáhnu do pozadí.

Gary vyrůstal obklopený ženami, matkou, babičkou, Joséphine, Zoé, Hortense. Potřebuje muže. Muže, s nímž si bude moct povídat o mužských věcech. Ale o čem si muži spolu povídají? A povídají si vůbec?

Zahnala uštěpačnou myšlenku a zakousla se do jablka.

Musí se proměnit v lehkomyslnou matku. V matku montgolfierku.

A lásku k synovi může vyzpívat ve sprše. Může ji vyzpívat z plných plic, jako když člověk zpívá o lásce, kterou nechce přiznat.

A jinak ani muk a mít zavřenou pusu!

Oba dojedli jablko a s úsměvem na sebe hleděli.

Ticho dopadlo na ty dva úsměvy, které si spolu povídaly, jeden o začátku příběhu a druhý o jeho konci. Znamenaly konec života ve dvou. Takřka cítila, jak jí v tom tichu puká srdce.

Shirley neměla ráda ticho.

Přinášelo mraky.

Pokusila se je rozptýlit, začala mluvit o své nadaci, o vítězstvích vydobytých v boji proti dětské obezitě. O příštím boji. Potřebovala najít novou kauzu. Ráda se prala. Nikoliv za nějaké neurčité ideologie či politiku, o níž se diskutovalo, ale za kauzy všedního dne. Bránit své blízké proti každodennímu nebezpečí před maskovanými podfuky, jako je například ten s průmyslově vyráběnými potravinami, které na první pohled snižují ceny, ale také mění kalorickou hodnotu. Zklamal ji výsledek ankety týkající se takových čachrů a od té doby v ní doutnal hněv.

Gary ji poslouchal, ale neslyšel.

Hrál si se dvěma mandarinkami, kutálel je po stole mezi talířem a skleničkou, pak je vzal do ruky, jednu z nich rozkrojil, oloupal a podal jí jeden dílek.

„A jak se má Hortense?“ povzdechla si Shirley nad nedostatkem Garyho zájmu.

„Hortense bude pořád Hortense,“ odpověděl a pokrčil rameny.

„A Charlotte?“

„S tou je konec. Aspoň myslím… Ještě jsme sice nedali oznámení do novin, ale je to tak…“

„Konec? Konec?“

Nenáviděla se za tyto otázky. Ale bylo to silnější než ona. Musela přerušit ticho mezi nimi, a tak ho zahrnula spoustou hloupých dotazů.

„Maminko! Přestaň! Víš velmi dobře, že nemám rád, když…“

„Dobrá…,“ prohlásila a vstala, „audience skončila, jdu to tu sklidit.“

Začala uklízet a strkat talíře do myčky.

„Tak to by bylo,“ zamumlala, „musím udělat spoustu věcí… Děkuji za snídani, byla moc dobrá…“

Teď kutálel pro změnu fíky. Dlouhými prsty po dřevěném stole. Beze spěchu. Pomaličku, pravidelně.

Jako by měl spoustu času.

Jako by měl veškerý čas, než položí otázku, která ho trápila, otázku, o níž věděl, že ji nesmí položit, protože jinak té ženě naproti němu, té ženě, kterou nesmírně miloval, s níž tak dlouho tvořil tým a s níž porazil draky a zmije, ta, jíž především nechtěl ublížit ani ji zranit… Ublíží jí a zraní. Protože se chystá otevřít starou ránu.

Musí to vědět.

Musí se s ním poměřit. S tím neznámým.

Jinak nebude nikdy celý.

Vždycky ho bude jenom polovina.

Polovina muže.

Skláněla se nad myčkou a rovnala vidličky, lžičky a nože do košíčku na příbory, když ji ta otázka zasáhla přímo do týla.

Zbaběle.

„Maminko, kdo je můj otec?“

***

Často máme tendenci věřit, že minulost je minulostí. Že už ji nikdy nespatříme. Jako by byla zapsána na magickou tabulku a smazala se. Věříme také, že se po letech vytratí všechny naše chyby z mládí, podřadné lásky, prohry, zbabělosti, lži, ústupky a zrady.

Říká se, že je dobré všechno zamést. Pěkně pod koberec.

Říká se, že minulost má správné jméno, že je minulostí.

Svět pomíjí, současnost pomíjí a je předstižena.

Pohřbena.

Začali jsme novou stránku. Tu, co nese krásné jméno: budoucnost. Život, který začneme znovu a na nějž budeme pyšní. Život, který si zvolíme, ačkoliv v minulosti jsme si ne vždy mohli vybírat. Podrobovali jsme se, nechali jsme se ovlivňovat, nevěděli jsme, co si myslet, co hledat, říkali jsme ano, říkali jsme ne, říkali jsme, že něco uděláme, aniž bychom věděli proč. Proto jsme vymysleli slovo minulost, abychom do ní mohli zahrnout všechno, co nás obtěžuje a kvůli čemu se červenáme nebo chvějeme.

A ona se pak jednoho dne vrátí.

Nabourá se do přítomnosti. Usadí se tam. Škodí.

A nakonec pošpiní i budoucnost.

Shirley věřila, že se své minulosti zbavila. Věřila, že o ní už nikdy neuslyší. Nicméně se jí někdy stávalo, že na ni myslela. Potřásala hlavou, křížila prsty a šeptala. Běž pryč! Zůstaň, kde jsi. Nevěděla přesně, proč vyslovuje tato slova, ale byl to její způsob, jak předcházet nebezpečí nebo jak ho ignorovat. A teď je zpátky. Kvůli člověku, kterého milovala nejvíc na celém světě. Kvůli vlastnímu synovi.

Ten den, u myčky, před skvrnami žloutku na talířích, Shirley okamžitě věděla, že se bude muset se svou minulostí střetnout.

Nemůže utéct. Tentokrát ne. Už jednou utíkala.

V té minulosti měla syna.

Dobře, řekla si, když hleděla do otevřené myčky, dobře…

Nemá smysl zapírat. Garyho nestvořil Duch svatý, má otce a chce jej znát. Je to úplně normální. Tak se zhluboka nadechni, počítej do tří a pak se tomu postav.

Zapnula myčku, vzala utěrku, osušila si ruce, počítala do tří a pak se otočila k synovi.

Pohlédla mu přímo do očí a zeptala se:

„Co přesně chceš vědět?“

Slyšela svůj hlas, příliš vysoký a lehce se chvějící, jako by byla vinna. Čím přesně? Co jsem udělala špatného? Nic. Takže… Nezačínej… Nezačínej se hrbit, jako bys spáchala nějaký zločin.

Zkřížila ruce na prsou a napřímila se. Metr sedmdesát devět připravený schytat rány. Povzbuzovala se, povzbuzovala se, aby jí strach nepodrazil nohy. Už jsem něco takového viděla, nenechám se odzbrojit tím zobákem, co mi klove do prsou.

„Chci vědět, kdo je můj otec, a chci se s ním seznámit.“

Vyslovoval pečlivě každou slabiku. Pokoušel se o co nejneutrálnější tón. Neobviňovat a neskládat účty, jen vědět.

Až do onoho nezapomenutelného dne si otázky nekladl.

Když vyplňoval přihlášku do školy nebo žádost o pas, do kolonky otec psal „neznámý“, jako by to bylo normální, jako by se všichni chlapci na světě narodili z neznámých otců. Jako by všichni muži byli sterilní a nikdy neměli děti. Někdy ho překvapil soucitný nebo chápavý výraz, který spatřil ve tvářích některých lidí, hlavně učitelů, kteří ho vždycky pohladili po vlasech a zavzdychali. Vnitřně se usmíval a marně hledal důvod, proč by měl naříkat. Ale ten den, v klubu squashe, právě když skončil zápas se svým přítelem Simonem a řítil se do sprchy, na něj Simon zavolal: „A co vlastně dělá tvůj táta? Už jsem zapomněl…“ Gary pokrčil rameny a odpověděl, že nemá otce, pak vešel do sprchy a pustil si horkou vodu.

„Jak to…? Jak to, že nemáš otce? Všichni mají otce.“

„Já ne,“ odpověděl Gary a přitom se mydlil, až mu pěna vnikla do uší.

„Samozřejmě že jo, že máš otce…,“ křikl na něj Simon z vedlejší sprchy.

Simon Murray byl rezavý, malý a vypadávaly mu vlasy. Vyzkoušel všechny možné prostředky, aby mu jich na hlavě zůstalo aspoň pár. Simon Murray byl vědec. Patřil k týmu, který dělal laboratorní pokusy s reprodukcí červů, z nichž by se dalo vyrobit antibiotikum na bázi seraticinu, což je substance produkovaná přirozenou sekrecí larev a zelených much schopných bojovat proti nozokomiálním infekcím. „Jediným problémem je,“ upřesňoval Simon, „že v tuto chvíli potřebujeme dvacet kelímků této substance, abychom vyprodukovali jedinou kapku seraticinu!“

„Tak takhle, hochu, asi Nobelovku nedostaneš,“ vybuchl Gary v smích.

Ten den ale vybuchl smíchy Simon Murray.

„Jsi Ježíš, nebo co?“ odpověděl, když vylezl ze sprchy a zuřivě si třel záda, „a tvoje matka je Panna Marie? To mi nevykládej, kámo! Jestli o svém tátovi nechceš mluvit, tak to řekni na rovinu a já už se o něm nikdy nezmíním, ale neříkej, že žádného nemáš, to je prostě nemožné!“

Garyho zranil kamarádův kategorický tón. Neodpověděl. Nebo spíš zamumlal not your business a Simon pochopil, že nemá naléhat.

Později, ve svém pokoji, když po tisící poslouchal skladby z Dobře temperovaného klavíru, vzpomněl si na rozhovor se Simonem. Odložil pytlík bio chipsů, jediných, které matka tolerovala, a řekl si nahlas: „Je to fakt! Simon má pravdu! Nutně musím mít otce!“ A toto zjištění jím otřáslo.

Kdo byl ten muž? Ještě žije? A kde? Má ještě jiné děti? Co dělá? Proč o sobě nikdy nedal vědět? Přestal poslouchat klavír Glenna Goulda. Postavil se před zrcadlo a představoval si muže se stejnými vlasy, očima, úsměvem či rameny, které mu připadaly příliš úzké a trochu nahrbené…

Mám otce.

A cítil se zničený a zároveň potěšený, zvědavý, nenasytný a překvapený, měl strach a zároveň se chvěl otázkami.

Mám otce.

Tak především, jak se jmenuje?

Když byl malý a ptal se matky, jestli má otce, určitě mu něco odpovídala, ale teď už si nevzpomínal co… A pak, jednou, když procházel pod Vítězným obloukem v Paříži, ukázala mu hrob neznámého vojína a dodala: „Neznámý, jako tvůj otec.“ Gary hleděl na ohýnek, který svítil pod vysokou klenbou, a opakoval si: neznámý.

Už nikdy o svém otci nemluvil a ve všech školních i jiných dotaznících ho překřtil na Neznámého.

Ale to ráno v matčině kuchyni chtěl znát pravdu.

A protože matka vzdychala a neodpovídala, řekl:

„Chci vědět všechno, i kdyby to mělo být tvrdé…“

„Teď? Tady? Hned? Ale to nám zabere spoustu času…“

„Zvu tě dnes na večeři. Můžeš?“

„Ne, mám sérii schůzek se svými společníky. Spolupracujeme na projektu přednášek ve školách a musíme to připravit. Mám obsazené všechny večery až do soboty…“

„Tak v sobotu večer. U mě.“

Shirley potřásla hlavou.

„Uvařím ti večeři…“

Usmála se a řekla:

„Jestli mě nezahltíš pocity…“

Vstal, přistoupil k ní, doširoka otevřel náruč a ona se do ní schoulila s hlavou napřed, jako by se chtěla ukrýt před bouří.

Něžně ji hladil a šeptal:

„Maminko, nikdy nebudu tvůj nepřítel. Nikdy…“

Políbil ji, vzal si věci, ve dveřích se otočil, dlouze na ni pohlédl a odešel.

Shirley klesla na židli a počítala do tří, nesmím se nechat vyděsit, raz, dva, tři, musím říct celou pravdu, nic než pravdu, i když se nemám moc čím chlubit.

Hleděla na ruce, které se třásly, na nohy, které se třásly, a pochopila, že má strach. Strach z navracející se minulosti. Strach, aby ji syn nesoudil. Strach, aby se na ni nezlobil. Strach, aby neuvěřitelně silné a krásné pouto, které mezi nimi existovalo, náhle nepovolilo. Snažila se ovládnout chvění rukou a nohou a v duchu si říkala, že to by nesnesla. Můžu se prát s darebáky, dokážu si nechat vytrhnout zub bez umrtvení, ošetřit krvácející ránu nebo se nechat pronásledovat mužem v černém, ale jeho ztratit nechci ani na jedinou minutu. To bych nepřežila. Nesmím se chovat jako fanfarón. Ztratila bych touhu a řeč, touhu po životě a sílu se vzpírat…

Nemá smysl vzpírat se minulosti, odložit ji na později s tím, že pak bude jednodušší jí čelit. V takovém případě by minulost přetrvávala a zatěžkávala účet víc a víc, dokud by člověk nepoklesl v kolenou a neřekl fajn, vzdávám se, řeknu všechno…

Jenomže někdy je příliš pozdě…

Někdy je zlo už dokonáno…

Někdy je příliš pozdě doznat pravdu…

Už vám nikdo neuvěří. Už nebude mít chuť vám uvěřit, vyslechnout vás a odpustit…

Zvedla se – raz, dva, tři – a slíbila si, že mu v sobotu večer poví všechno.

***

Vždycky existují lidé, kteří škodí.

Příležitostný škůdce, škůdce z rozmaru, škůdce zahálčivý, škůdce trvalý, škůdce arogantní, škůdce kajícný, který vás kousne a pak se vám vrhne k nohám a žádá odpuštění…

Škůdce nikdy nesmíte podcenit. Nikdy nesmíte uvěřit, že se ho zbavíte mávnutím ruky nebo kouzelného proutku.

Škůdce je nebezpečný, protože je jako šváb: nezničitelný.

Teď, k poledni, v kanceláři, jejíž vysoká okna vedla na Regent Street, nad obchodem Church’s a nedaleko restaurace Wolseley, kam chodil skoro každý den na oběd, si Philippe říkal, že se bude muset postavit armádě švábů.

Začalo to ranním telefonem s Bérengère Clavertovou.

„Nejlepší přítelkyně Iris,“ vychloubala se a špulila pusu, aby zdůraznila svou lásku. Philippe se nemohl ubránit úšklebku, když zaslechl její jméno.

Když viděl Bérengère Clavertovou naposled, tak se mu nabízela. Čechrala si hřbetem ruky vlasy, koulela očima, mrkala a hruď se jí v korzetu zvedala. Suše jí dal najevo, že nemá zájem, a myslel si, že se jí zbavil.

„Čím jsem si zasloužil tu čest?“ zeptal se, zmáčkl hlasitý odposlech a vzal hromadu pošty, kterou mu podávala jeho sekretářka Gwendolyne.

„Příští týden budu v Londýně, a tak jsem si říkala, že bychom se možná mohli vidět…“

A protože neodpovídal, dodala:

„Samozřejmě ve vší počestnosti…“

„Samozřejmě,“ opakoval, třídil poštu a jedním okem četl článek z Financial Times: „Už nikdy nebude nic jako dřív. V City bylo zrušeno sto tisíc zaměstnaneckých míst, tedy celá čtvrtina. Stránka se otáčí, zlatý věk, kdy příslušník střední třídy mohl ukončit rok s bonusem dvou milionů, je pryč.“

Sledoval očima odstavec, v němž se říkalo: „Už není nejdůležitější vědět, o kolik peněz přijdeme, ale zda vůbec přežijeme. Přešli jsme od totální euforie k totální krizi.“ Bývalý zaměstnanec firmy Lehman Brothers prohlásil: „Je to násilí. Soudní administrativa nám přislíbila, že budeme placeni až do konce roku, ale pak se bude muset každý postarat sám o sebe.“

Slova jako leverlager, credit, rating, high yield, overshooter se proměnila ve smrduté koule, které vyhazujeme do popelnic, a zacpávame si přitom nos.

„… a tak jsem si říkala,“ pokračovala Bérengère Clavertová, „že bychom spolu mohli poobědvat, abych ti to všechno mohla předat…“

„Co mi chceš předávat?“ zeptal si Philippe a přestal číst noviny.

„Irisiny zápisníky… Posloucháš mě, Philippe?“

„A jak to, že máš Irisiny zápisníky?“

„Bála se, abys na ně nepřišel, a tak mi je svěřila… Jsou plné pikantních historek.“

Při slově „pikantních“ znovu zakřípal zuby.

„Jestli nechtěla, abych je četl, tak je číst nebudu. To se mi zdá jasné. A tak se nemusíme nutně vidět.“

Následovalo dlouhé ticho. Philippe už málem zavěsil, když zaslechl sípavý hlas Bérengère:

„Jsi sprosťák, Philippe! A to jsem tě bránila pokaždé, když o tobě někdo říkal něco ošklivého!“

Jakmile Philippe zaslechl její poslední slova, na okamžik pocítil chuť ustoupit, ale pak raději zavěsil. Škůdce, a ještě ke všemu perverzní, pomyslel si, když žádal o silnou kávu Gwendolyn, která strčila hlavu do dveří.

„Máte na lince pana Rousseaua z kanceláře v Paříži. Buďte opatrný, vzteká se.“

Raoul Rousseau. Jeho společník. Muž, který se rozhodl stáhnout do ústraní, prodat svůj podíl a zůstat pouze vedoucím advokátní kanceláře. Nestráví přece celý život čtením převodů, kontraktů, počítáním čísel a pracovními obědy. Raoul Rousseau, řečený Žabák, řídil kancelář v Paříži a měl horní ret vlhký a tlustý jako nenasytný člověk. Philippe se účastnil schůzí správní rady a domlouval mu obchodní jednání v Londýně, Miláně a New Yorku. Od té doby pracoval na půl úvazku a to mu dokonale vyhovovalo.

Vzal si sluchátko.

„Raoule! Jak se máš?“

„Jak mi můžeš položit tak idiotskou otázku!?“ zařval Žabák. „Je to tsunami! Skutečné tsunami! Všechno se na mě řítí! Plavu mezi tisíci případy! Kontrakty, které už měly být dávno podepsány, se zpožďují, lidé jsou vyděšení, snaží se ze všeho vykroutit, požadují garance a bankéři se klepou strachy! A já mezi tím kličkuji jako šílenec.“

„Uklidni se a zhluboka se nadechni…,“ snažil se ho utišit Philippe.

„To se snadno řekne! Jako by sis nad tím vším myl ruce!“

„Týká se to nás všech a dotkne se to nás všech. Nemá smysl se rozčilovat. Naopak, musíme si uchovat chladnou hlavu.“

„Je to plavba proti proudu, kamaráde. Když nebudeš máchat rukama, zřítíš se do prázdna… Všichni teď hledají nějaké skulinky v kontraktech, aby se v ničem nemuseli angažovat, a všechno je zablokované. Jsme v háji, říkám ti, že jsme v háji. Obchodní soud se hroutí pod počtem bankrotů. A to je teprve začátek. Ještě jsme na dno nedopadli!“

„Naše obchody fungují, tak se nenervuj. Necháme přejít bouřku a pak odkoupíme…“

„To je práce tak pro soudního písaře, ale ne práce, na které by se dalo vydělat! Chci dál pokračovat ve výnosných obchodech, nechci látat díry a vydělávat po desetnících. Chci pořádnou ránu!“

„S pořádnými ranami je konec…“

„Schůzka správní rady se bude konat příští týden v Paříži. Mezitím musíme propustit všechny technické pracovníky. Kdy můžeš přijet? Můj diář,“ zařval na sekretářku, „přineste mi můj diář…“

Dohodli se na datu, a než Žabák zavěsil, křikl:

„A snaž se najít řešení! Myslím, že jsi za to placený!“

„Já nejsem placený, Raoule. Nejsem tvůj zaměstnanec, na to nezapomínej!“

Philippe rozčileně zavěsil. Takový šváb! Špinavý hmyz, nejradši by ho rozdrtil podpatkem. Samozřejmě že se všechno hroutí… Ale zase se to rozjede a oni budou moct nakupovat za nižší ceny a vydělají na tom ještě víc než předtím.

Anebo nebude nakupovat.

Nechá věci tak, jak jsou. V jejich špinavém stavu.

Rozčilovalo ho to.

V poslední době cítil čím dál větší znechucení.

Nad lidskou hamižností. Nad nedostatkem odvahy a správných vizí. Jeden obchodník s uměleckými předměty z Los Angeles mu říkal, že od této chvíle brokers hrají s nejnižšími cenami. Čím víc burza ztrácela, tím víc vydělávali peněz. A co když to zase začne jít nahoru? ptal se Philippe v duchu. Nedojde k tomu tak brzy. Lidé si myslí, že se to spíš zhroutí, a každopádně se na to připravují.

Nastal čas změn a jemu se to docela líbilo. Světem zmítaly špinavé vášně. Nad kdysi zářivými pocity se vytvořila nažloutlá pěna.

Měl chuť se vytratit.

Jakmile dnes ráno vstal, vyprázdnil šatník a poprosil Annie, aby všechno odnesla Červenému kříži. Při myšlence, že už nebude ve skříních vídat šedé obleky, bílé košile a proužkované kravaty, pocítil podivnou úlevu.

Když hleděl na tu hromadu šatů u svých nohou, zdálo se mu, že odhodil uniformu.

V době, kdy se Philippe Dupin rozhodl opustit svět obchodu, usadit se v Londýně a trávit čas jako bohatý povaleč sbíráním uměleckých děl, se světová ekonomická situace jevila stabilně. Samozřejmě že už tehdy existovaly finanční skandály. Osamělí partyzáni pouštějící se do podloudnických operací, ale nezdálo se, že by byla ohrožena světová ekonomická sféra.

Dnes byla slavná značka Woolworth dána pod nucenou správu a zkrachovala. Dotklo se to více než osmi set obchodů a třiceti tisíc zaměstnanců. Po City se šířily nejhrůznější zprávy. Podnikům Marks and Spencer, Debenhams, Home Retail Group a Next hrozily bankroty. Asi desítka podniků s průměrným počtem zaměstnanců – mezi stem a dvěmi sty padesáti obchody – zmizí do konce roku a bude o dvě stě tisíc nezaměstnaných víc. Ušetřeny nebyly ani ty nejluxusnější podniky. K propouštění docházelo už i ve firmách Chanel a Mulberry. Rojily se špatné a pochmurné zprávy. Nezaměstnanost, platební neschopnost, zvyšování cen potravin a dopravy, pokles libry. Všechna tahle slova zněla jako pomalý houpavý krok pohřebních zřízenců nesoucích rakev ekonomie.

Vypadalo to, že tentokrát jde o vážnou krizi. Svět by se měl změnit.

On by se měl změnit.

Ale nesmí se změnit tak, že bude opakovat stejné chyby. Současná krize dopadá v této chvíli zejména na finanční sektor, ale brzy vtrhne do ulic a dotkne se všech chodců, které viděl z okna. Svět si musí vyměnit brýle. Lidem se musí vrátit důvěra v ekonomii, která bude fungovat pro ně. A to tak, že dostanou plat za práci, že to nebude výsada jen několika privilegovaných, kteří si mastí kapsy na jejich účet.

Krizi nemohou vyřešit současní politikové. Čas přál odvaze, velkomyslnosti a rizikům, aby se svět zase stal lidským.

Ale on věděl, že se především musí navrátit důvěra.

„Důvěra,“ povzdechl si a hleděl při tom na fotografii Alexandra na svém psacím stole.

Všichni potřebujeme věřit, mít důvěru. Vědět, že se můžeme celým srdcem obětovat nějakému projektu, podniku, muži nebo ženě. Tak se budeme cítit silnější. Pak se můžeme bušit do prsou a vyzvat na souboj celý svět.

Ale když začneme pochybovat…

Když člověk pochybuje, má strach. Váhá, potácí se a klopýtá.

Jestliže pochybuje, už neví nic. Není si ničím jistý.

Naléhavým se stane to, co naléhavým být nemělo.

Otázky, které neměly být nikdy položeny, se přesto pokládají.

Otázky, které otřesou samými základy našich životů.

Mám rád umění nebo rád spekuluji? ptal se v duchu to ráno, když se holil a poslouchal rádio, v němž říkali, že v nedávné londýnské dražbě bylo rekordem množství neprodaných artefaktů. Byl sběratelem odmalička. Začal známkami, krabičkami od sirek a pohlednicemi. A pak jednou vstoupil se svými rodiči do jednoho kostela v Římě.

San Luigi dei Francesi.

Kostel byl malý, tmavý a studený. Okraje vstupního schodiště byly otlučené a některé kamenné desky prasklé. Vedle seděl žebrák a natahoval k nim vyzáblou dlaň.

Vzal matku za ruku a pospíchal dovnitř.

Jako by cítil, že ho tam čeká nějaké úžasné setkání…

Že čeká jenom na něj.

V kapličce vlevo spatřil zavěšený obraz. Přistoupil k němu a náhle nevěděl, jestli on vstoupil do obrazu, nebo mu obraz vstoupil do hlavy. Sen, nebo realita? Zůstal tam zkoprněle stát, popadal dech a pronikaly jím stíny a barvy z onoho Povolání svatého Matouše. Nechal se unášet světlem, zářícím z obrazu. Cítil se šťastný, tak šťastný, že se neodvažoval udělat ani krok ze strachu, aby to pouto nepřerušil.

Už nechtěl odejít.

Nechtěl odejít z obrazu.

Natáhl ruku, jako by chtěl pohladit každé postavě tvář. Zvedl prst, aby měl na dosah světelný paprsek, posadil se na stoličku a posunul si meč na bok, stejně jako ten muž, jenž se k němu obracel zády.

Zeptal se, jestli si ten obraz může koupit. Otec se smál: „Možná, jednou… Až budeš velmi bohatý.“

Stal se bohatým proto, aby mohl znovu prožít ten pocit malého chlapce stojícího před obrazem v jednom tmavém římském kostele? Nebo se stal bohatým, zapomněl na čistotu oněch prvotních pocitů a začal myslet jen na zisk?

„Zase volá ta paní Clavertová,“ oznámila mu Gwendolyne, „máte ji na jedničce… A tady je seznam vašich příštích schůzek.“

Vzal papír a položil ho na psací stůl.

Zvedl sluchátko a slušně řekl :

„Ano, Bérengère…?“

„Víš, Philippe, měl by sis možná ty zápisníky přečíst. Protože se tě týkají, tebe a ještě někoho dalšího, kdo ti je velmi drahý…“

„Na koho narážíš?“

„Na Joséphine Cortèsovou. Na tvou švagrovou.“

„Co s tím má Joséphine společného?“

„Iris se tam o ní několikrát zmiňuje, a nikoliv bezvýznamně…“

„To je normální, byly přece sestry!“

Ale proč s ní vlastně mluvím? Ta ženská je zlá, ta ženská je závistivá, ta ženská pošpiní, na co sáhne.

„Zamilovala se do jednoho univerzitního profesora. Svěřila se s tím Iris a ta si z ní kvůli tomu dělala legraci. Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat. Měli jste přece k sobě hodně blízko, jak jsem slyšela…“

A krátce se zasmála.

Philippe se odmlčel. Zmítal se mezi touhou dozvědět se víc a averzí, kterou vůči Bérengère Clavertové cítil.

Zavládlo ticho. Bérengère věděla, že ťala do živého.

I ona se cítila zraněná, a proto se rozhodla znovu zavolat a oplatit mu to. Jak si mohl dovolit ji takhle odmítnout? Iris jí jednou řekla, že Philippe si myslí, že Bérengère je naprosto zbytečná osoba! A že navíc škodí!

Tvrdil, že škodí. Tak mu teď dokáže, že se nemýlil.

Ticho se prodlužovalo a Bérengère v duchu jásala. Tak je pravda, co se říkalo: že Philippe Dupin má slabost pro svou švagrovou. Šuškalo se o tom už před Irisinou smrtí. Osměleně a vemlouvavě pokračovala: „Setkala se s ním během vědeckého bádání o dvanáctém století… Hezký univerzitní profesor… Bydlí v Turíně… Rozvedený, dvě děti. Tenkrát mezi nimi k ničemu nedošlo, byl ženatý. A ty znáš Joséphine, má své zásady, které nikdy nepřekročí. Jenomže on se rozvedl a nedávno je prý viděli spolu v Paříži. Zřejmě jsou si hodně blízcí… Řekla mi to jedna přítelkyně. Pracuje na Sorbonně a tvou švagrovou zná.“

Philippe si na okamžik myslel, že jde o Lucu, ale pak si uvědomil, že Luca není ani univerzitní profesor, ani ženatý, ani otec rodiny. A navíc Luca byl už od září internován na jedné venkovské klinice.

„To je všechno, cos mi chtěla, Bérengère?“

„Jmenuje se Giuseppe… Na shledanou, Philippe… Nebo spíš arrivederci!“

Philippe vrazil obě ruce do kapes, jako by chtěl protrhnout podšívku. To není možné, říkal si, to přece není možné. Znám Joséphine, řekla by mi to. Právě proto ji miluji. Je rovná jako meč.

Nikdy by si nedokázal představit, že by Joséphine mohla mít ještě nějaký jiný život.

Zajímat se o jiného muže.

Svěřovat se mu, smát se s ním, chytit ho za ruku…

Proč na to nikdy nepomyslel?

Nastal čas pro první schůzku. Gwendolyne se ho zeptala, jestli může hosta pustit dál.

„Minutku,“ poprosil.

„Ano, ale…“

Nechtěla mi ublížit.

Nevěděla, jak mi to má říct.

Už několik měsíců nereaguje na mé květiny, dopisy a maily.

Pozval hosta dál.

Byl to ten typ klienta, který mluví a mluví a mluví a jen chce, aby všichni souhlasili s tím, co říká. Aby se sám v sobě ujistil. Měl na sobě béžové tvídové sako a žlutou košili. Uzel na jeho kravatě byl stejný jako linie jeho nosu: nakřivo.

Philippe kýval a pozoroval přitom linii nosu a linii uzlu.

Muž mluvil, Philippe pokyvoval, ale v hlavě mu pořád zněla jediná otázka:

Co když…?

Co když Bérengère říká pravdu?

Rozešel se s Iris ještě před její tragickou smrtí. Jejich manželství skončilo v New Yorku. Napsal slovo KONEC na bílý ubrus na stole v hotelu Waldorf Astoria.

Když se dozvěděl o její smrti, byl šokovaný a smutný. Řekl si, že je to škoda! Pomyslel na Alexandra. Fotografie Lefloca-Pignela v novinách. Jeho nenávistná tvář ho pak ještě dlouho pronásledovala. Tak to je ten muž, který zabil mou ženu… To je ten muž.

Potom se rysy z fotografie rozostřily. Uchoval si z Iris jen obraz krásné a prázdné ženy.

Ženy, která patřila jemu…

Ten večer zavolal Dottie a zeptal se jí, jestli si s ním nechce dát skleničku.

Dottie byla jeho důvěrnice, jeho přítelkyně. Měla jemný pohled a blonďaté řasy. Vyčnívající kosti v bocích a dětské vlásky.

Už s ní nespal. Nechtěl za ni nést odpovědnost.

Jednou večer, když se trochu víc napila a cigaretu přiblížila tak blízko k jeho vlasům, že se bál, aby mu je nezapálila, se mu přiznala: „Myslím, že tě miluju! Ach, já vím, neměla bych ti to říkat, ale tak to prostě je, nechci nic předstírat… Lásku teprve objevuji a neznám nic z její strategie. Vím velmi dobře, že jsem si právě zničila život. Ale je mi to fuk. Miluji… A milovat je krásné. Není krásné trpět, krásné je milovat… A to se mi ještě nikdy nestalo. Myslela jsem, že budu někoho milovat ještě před tebou, ale… Člověk nerozhoduje o tom, kdy přestane milovat. Miluje na celý život… A v tom je ten rozdíl.“

V tom je ten rozdíl…

Rozuměl tomu. Občas se mu stalo, že nějakou ženu sbalil na večer nebo na víkend.

Zahlédl třeba křivku ženského ramene na rohu nějaké ulice v Chelsea, pozval jeho majitelku na večeři a několik nocí pak ležel vedle ní. Za svítání se ho zeptala: „Vzpomeneš si na mě třeba za rok?“ A pak dodala: „S kým asi za rok budeš?“ S kým budu? „A budeš mě pak pořád trochu milovat?“ Vyschlo mu v ústech, úsměv mu strnul na rtech. „Tak vidíš… Za rok budeš s jinou, zapomeneš na mě…“

Živě protestoval.

Věděl, že má pravdu.

Strávil noc s jednou Brazilkou, která se chlubila, že denně pět hodin píše a stejně tolik hodin cvičí, aby uchovala tělo a ducha v rovnováze. Když odešla, roztrhal papír, na který mu poznamenala telefonní číslo, a pak sledoval poletující konfety.

Odjel na víkend s jednou advokátkou, která si s sebou vzala své případy a celý čas trávila s telefonem u ucha. Zaplatil za hotel, načmáral jí pár slov a dal se na útěk.

Na zpáteční cestě si v zácpě vzpomněl na své začátky a touhu dobýt svět. Na New York a na první zaměstnání v mezinárodní advokátní kanceláři. Byl tam jediný Francouz. Naučil se pracovat po americku. Krásný dům, jenž si pronajal v Hamptons. Charitativní večírky, na něž si oblékal smoking a chodil tam jak na přehlídku s půvabnou ženou v podpaží, pokaždé s jinou. Na drahé obleky, které si nechával posílat z Anglie, na košile od Brook’s Brothers, obědy ve Four Seasons. Když se holil, hleděl na sebe do zrcadla, usmíval se na svůj obraz, čistil si zuby, vybíral si oblek a kravatu a myslel, jak je snadné dobývat ženy, když… Při této vzpomínce ho zarazil stud…

Když má člověk pocit, že vyšel z filmu, jehož je hlavním hrdinou.

A seznámil se s Iris Plissonnierovou.

Srdce mu začalo bušit. Z jedné minuty se stalo století. Už neměl žádné jistoty. Film se přetrhl. Nebo spíš… Byl si jistý jedinou věcí – a tou byla ona. Nikdo jiný. Vklouzla do jeho života se zručností eskamotéra. Vytáhla osm es z rukávu a zavlekla ho do pěkné kaše. Přesvědčila ho, aby si ji vzal. Aby ji miloval, nebo spíš aby miloval její krásný obraz, který si vytvořila sama o sobě. Krásný obraz páru, který tvořili spolu.

Už nevěděl. Už nepoznával muže, jímž kdysi byl. Ptal se, jestli šlo skutečně o stejného člověka.

Když to ráno vyslechl chlápka s křivým nosem a křivou kravatou a doprovodil ho ven, opřel se o lakované dřevěné dveře a oči mu padly na Alexandrovu fotografii. Vzdychl. Co víme o těch, s nimiž žijeme? Když už začneme věřit, že je známe, oni se ukryjí. Alexandr byl od matčiny smrti úplně mimo. Uzavřel se do tichého mlčení, jako by otázky, které si kladl, byly příliš vážné, než aby je mohl položit svému otci.

Každé ráno při snídani Philippe čekal, že promluví. Jednou mu navrhl, aby se vykašlal na školu a šel se s ním projít. Alexandr slušně odmítl. „Dostal jsem pětku z matiky, nemůžu.“

Utíká mi. Je možné, že se na mě zlobí, že mě viděl s Joséphine? Nebo ho trápí myšlenky na matku?

Alexandr na hřbitově Père Lachaise neplakal. Během pohřbu se mu nezachvěly rty ani hlas. Zlobil se na otce, že nedokázal matku ochránit?

V dobrém i ve zlém, v dobrém i ve zlém…

Během posledních měsíců syn vyrostl. Začal mutovat, na bradě mu vyrašily chloupky a malé červené pupínky. Vyrostl ve veškerém smyslu toho slova: fyzicky i duševně. Už to nebyl jeho malý chlapeček. Stal se cizincem…

Iris se taky stala cizinkou.

Je to zvláštní, myslel si Philippe, člověk může vedle někoho žít a vůbec nic o něm nevědět. Ztratíte se z dohledu, i když spolu mluvíte každý den. V manželství s Iris jsem byl host. Silueta procházející se po chodbách, sedající ke stolu a odcházející pracovat do kanceláře. Večer jsem spal v masce a se špunty v uších.

Alexandrovi bude brzy patnáct a to je věk, kdy jsou rodiče jen na obtíž. V sobotu večer si občas někam vyšel. Philippe ho vždycky odvezl a zase pro něj přijel. V autě skoro nemluvili. Oba používali gesta osamělých lidí. Alexandr si ohmatával kapsy, aby si ověřil, že má klíče, mobil a peníze, pak se obrátil k oknu, opřel si o něj čelo a pozoroval zmáčená světla města.

Philippe se v některých jeho gestech poznával. Usmíval se, když hleděl na cestu.

***

Blížil se konec listopadu a byla zvláštní vlezlá a vlhká zima. Alexandr procházel na zpáteční cestě domů parkem a nadával, protože mu zase ukradli kožešinové rukavice. Na lyceu byli zloději. Sotva si člověk někam odložil rukavice nebo šálu, mohl si být jistý, že když z nich spustí oči, někdo je ukradne. A to nemluvě o mobilech a iPodech, protože ty už za krádež stály.

Rád chodil domů pěšky.

Přešel kus Hyde Parku a pak šel na autobus. Čtyřiadvacítka, šestka nebo osmadevadesátka. Mohl si vybrat. Vystoupil na stanici George Street na Edgware Road a potom šel pěšky až do čísla čtyřicet osm na Montagu Square. Jeho nová čtvrť se mu moc líbila. Okna jeho pokoje vedla do soukromého parku, od něhož měl otec klíč. Jednou ročně nájemníci park otevřeli a zorganizovali tam piknik. Otec měl na starosti barbecue a grilování.

Kdyby jel metrem, existovalo riziko, že zůstane čvrt hodiny zablokovaný v tunelu a bude myslet na matku. Často se vracela tunely, když se metro zastavilo… Ve tmě tančícího lesa, ve světle reflektorů, než si nechala zabodnout nůž do srdce. Vtahoval krk do límce kabátu a kousal si rty.

Zakázal si říkat „maminko, maminko“ a odpovídat.

Vyšel z parku a pokračoval od South Kensington k Marble Arch. Trénoval tak, že dělal čím dál větší kroky, jako by vystoupil na jezdící pás. Někdy nohy roztáhl tak moc, že měl strach, že se roztrhne.

Od začátku školy se zaobíral hlavně tím, jak říct sbohem.

Říkal sbohem každému, koho potkával, jako by ho už neměl nikdy vidět, jako by mu měl za zády vzápětí zemřít a on by pak sledoval, jakou mu tím způsobil bolest. Sbohem dívce, která ho doprovázela na konec ulice. Jmenovala se Annabelle, měla dlouhý nos, vlasy barvy sněhu a oči pozlacené malými žlutými tečkami, a když ji jednou večer líbal, začala šilhat. Přestal dýchat. Ptal se, jestli je to tak v pořádku.

Sbohem stařence přecházející ulici a usmívající se na kolemjdoucí… Sbohem stromům s holými větvemi, sbohem ptákovi, jenž zobákem kloval do špinavého kousku chleba, sbohem cyklistovi, který měl na hlavě čepici z červenozlaté kůže, sbohem, sbohem…

Zmizí, umřou mi za zády a já budu cítit co?

Nic.

Přesvědčoval se, že musí pocity trénovat, a k chůzi si vybíral spíš trávník než tvrdou cestu. Nejsem normální. Nutit se nic necítit, to znamená udělat v sobě velkou díru. A z toho zešílím. Jako bych se nepohyboval po zemi.

Někdy to bylo, jako by létal nad světem a lidi pozoroval zdaleka, velmi zdaleka.

Kdybychom doma mluvili, možná bych něco cítil. Nakonec by to byl jen další trénink a já bych se zbavil té velké díry v hrudi, kvůli které vidím život zdaleka.

Jenomže o matce se doma nemluvilo. Nikdo se toho tématu ani nedotkl. Jako by snad nebyla mrtvá. Jak by existoval důvod nic necítit.

Pokoušel se mluvit s Annie, ale ta jen potřásla hlavou a říkala: „Co ti mám povídat, chudáčku, já jsem tvou matku neznala.“

Zoé a Joséphine. S nimi by mohl mluvit. Nebo spíš Joséphine by našla dobrá slova. Něco by v něm možná probudila. Něco, co by vytvořilo pouto mezi ním a zemí. Přestal by být lhostejným letcem.

Bylo to příliš choulostivé. Dokonce se mu zdálo, že otec je poslední člověk, se kterým by si přál mluvit. Musel to mít v hlavě strašně složité. Měl tam matku a měl tam Joséphine. Nevěděl, jak to udělat, aby se člověk v sobě vyznal.

On by se zbláznil, kdyby stál mezi dvěma dívkami a obě by je miloval. Stačilo jen pomyslet na polibek s Annabelle a měl toho plnou hlavu. Poprvé se políbili náhodou. Zastavili se na červenou, otočili ve stejném okamžiku hlavy a jejich ústa se spojila. Měl pocit, jako by mu někdo na rty přiložil trochu sladký a přilnavý piják. Chtěl to zažít i potom, ale už to bylo jiné.

Nastoupil do letadla. Hleděl na sebe z výšky a ztratil cit. Ve škole nebo na mejdanech byl často sám, protože trávil spoustu času tím, že hrál hru na sbohem. A při takové hře nemohl s nikým mluvit. Svým způsobem byl rád. Protože když se ho někdo zeptal, proč pro něj pořád jezdí jen otec a kde má matku, dost dobře nevěděl, co má odpovědět. Kdyby řekl, že je mrtvá, kluk nebo holka by se zašklebili, jako by jim strčil pod nos něco, co hrozně páchne. A tak bylo jednodušší s nikým nemluvit. A nemít přátele.

Každopádně nemít nejlepšího přítele.

Na to na všechno myslel, když kráčel parkem a kopal do drnů, svrchu zelených, zespod kaštanově hnědých. To se mu líbilo. Pak se zastavil, protože uviděl něco divného. Nejdřív si myslel, že je to nějaký hastroš mávající pažemi a nořící se do jedné z těch cylindrických popelnic postavených uprostřed parku. Potom spatřil, jak se zvedá hromada hadrů, jak vytahuje věci z popelnice a schovává je pod široké poncho, přichycené pod bradou spínacím špendlíkem. Co to je, ptal se v duchu a snažil se dívat jinam, aby na sebe neupozornil. Byla to jakási stará žena, mající na sobě vrstvy ošuntělých věcí. Shnilé boty, shnilou deku, shnilé rukavice, černé vlněné a děravé punčochy, pod nimiž byla vidět shnilá kůže, a cosi jako čepici, staženou hluboko do čela.

Z místa, kde stál, nedokázal rozeznat barvu jejích očí. Byl si však jistý, že je to bezdomovkyně.

Matka měla strach z bezdomovců. Vyhýbala se jim a přecházela ulici. Brala ho za ruku a ruka se jí třásla. Ptal se proč. Vypadají, že jsou opravdu zlí.

Matka. Zajímala se o něj, jen když jí zůstala díra v časovém rozvrhu. Obracela se k němu, jako by si najednou vzpomněla, kdo je. Mazlila se s ním, opakovala: „Lásko moje, lásko moje, jak já tě miluji! Ty to víš, viď, miláčku?“ Jako by se o tom sama chtěla přesvědčit. Neodpovídal. Už jako malý se naučil takovým věcem se nepoddávat, protože ona ho opouštěla stejně, jako si ho brala. Jako deštník. Cítil sympatie k deštníkům, které lidi všude zapomínají. Matka vypadala upřímně jen tehdy, když uviděla na ulici bezdomovce. Najednou přestala hrát roli úžasné Iris Dupinové. Zrychlila krok a říkala: „Ne, ne, nedívej se tam.“ A on se jí ptal, proč jde tak rychle, proč má strach? A ona si klekla, vzala ho za bradu a řekla: „Ne, ne, já nemám strach, ale oni jsou tak oškliví, tak špinaví, tak ubozí…“ A přitiskla ho k sobě a on slyšel, jak jí srdce divoce buší.

Ten večer prošel kolem bezdomovkyně a nepodíval se na ni, ani se nezastavil. Jen zahlédl, jak za sebou vleče pojízdné křeslo.

Následující den ji viděl znovu. Bílé vlasy měla nakadeřené. K hlavě si z obou stran připjala sponky. Jednu s modrým a druhou s růžovým delfínkem. Seděla v pojízdném křesle a špinavé, černé ruce, navlečené v pestrobarevných rukavicích, měla vážně položené na kolenou. Pozorovala kolemjdoucí a nakláněla hlavu, jako by nechtěla přijít o sebemenší detail. Mírumilovně se usmívala a vrásčité tváře nastavovala slunečním paprskům.

Prošel kolem ní a cítil, že si ho pozorně a podrobně prohlíží.

Nazítří tam byla znovu, seděla v pojízdném křesle a on kolem ní prošel o něco pomaleji. Široce se na něj usmála a on jí odpověděl, ale pak pelášil pryč.

Následující den k ní přistoupil. Připravil si pro ni dvě padesátipencové mince. Chtěl vidět její oči. Od rána ho to pronásledovalo. Co když má modré oči? Velké modré oči, tmavé jako inkoust v kalamáři. Přiblížil se. Nešel až k ní. Potřásl hlavou. Němě.

S úsměvem na něj hleděla. Neříkala nic.

Přistoupil až k ní, hodil jí mince do klína a bedlivě ji pozoroval. Sklonila oči k mincím, dotkla se jich černými prsty s polámanými nehty, strčila je do krabičky ukryté pod pravou rukou a pak na něj pohlédla.

Alexandr o krok ustoupil.

Měla velké modré oči. Dvě velká ledovcová jezera jako na fotografiích v jeho zeměpisné knížce.

„Naháním ti strach, luv?“

Chtěla říct love, ale vyslovila to jako luv, jako prodavač novin vedle jejich domu.

„Trochu…“

Nechtěl jí lhát, vytahovat se.

„Ale já jsem ti nic neudělala, luv.“

„Já vím…“

„Ale přesto se mě bojíš… Možná proto, že jsem špatně oblečená…“

Modré oči vypadaly pobaveně. Z jiné kovové krabičky ukryté pod rukou vyndala tabák a začala si balit cigaretu.

„Kouříš, luv?“

Olízla cigaretový papír a nespouštěla z něj oči.

Její oči byly modré, ale také vybledlé. Byly jako oči z bazaru, oči, které toho hodně viděly.

„Jsi zamilovaný, luv?“

Zrudl.

„Jsi velký, už máš věk na to mít přítelkyni… Jak se jmenuje? Tvoje maminka ji zná?“

„Maminka tady není.“

„Odešla?“

„Je mrtvá.“

A je to. Vyslovil to. Poprvé. Zatoužil dlouze zakřičet. Řekl to.

„I’m sorry, luv.“

„Ne. Nevěděla jste to, to je v pořádku.“

„Byla dlouho nemocná?“

„Ne…“

„Ach, tak zahynula při nějakém neštěstí…“

„Ano, dá se to tak říct…“

„Nechceš o tom mluvit?“

„Teď ne…“

„Možná mě ještě někdy přijdeš navštívit…“

„Měla taky modré oči…“

„Byla smutná, nebo šťastná?“

„Já nevím…“

„Ach… Ty nevíš.“

„Řekl bych spíš, že byla smutná. Aspoň myslím…“

Hledal po kapsách, jestli nemá ještě nějaké peníze. Našel další padesátipencovou minci a tu jí podával. Odmítla.

„Ne, luv, nech si ji… Moc ráda jsem si s tebou povídala.“

„Ale co budete jíst?“

„O to se nestarej, luv.“

„Tak ahoj.“

„Ahoj, luv.“

Odcházel. Kráčel rovně, naprosto zpříma. Chtěl vypadat vyšší. No dobrá, nehrál s ní tu svou idiotskou hru, neřekl sbohem, když se s ní loučil, řekl jenom ahoj, ale za žádnou cenu nechtěl, aby si myslela, že si s ní bude chodit povídat každý den. Nic se nesmí přehánět. Mluvil s ní, to je fakt, ale nic moc jí neřekl. Jen to, že matka je mrtvá. Jenomže to bylo vůbec poprvé, co o tom mluvil. Měl chuť plakat, ale říkal si, že je ostuda plakat kvůli mrtvé matce. A přesto to byl sakra velký důvod.

A protože pohled stařeny cítil v zádech, otočil se a zamával jí. Musí se nějak jmenovat, řekl si těsně předtím, než nastoupil do autobusu. Musí mít nějaké jméno. Prošel kolem řidiče a neukázal mu průkazku. Řidič ho zavolal zpátky. Omluvil se.

Řidič neměl smysl pro humor.

A on ve chvíli, kdy nastupoval do autobusu, měl jen strach, že tu stařenu už nikdy neuvidí.

***

Zoé odhodila školní tašku na postel a zapnula počítač.

Dva maily. Od Gaétana.

Du Guesclin se jí vrhl k nohám. Vzala ho za hlavu, podrbala mezi očima, poškrábala a povídala mu: „Ale ano, já vím, jsi můj černoušek, můj ošklivec, vím, že jsem ti chyběla, ale vidíš, píše mi Gaétan a já se nemůžu věnovat jenom tobě… Maminka se ještě nevrátila? Přijde brzo, neboj!“

Du Guesclin se zavřenýma očima poslouchal, nechal si pohupovat hlavou, a když skončila, lehl si k jejímu psacímu stolu a přitáhl nohy k sobě, jako by měl za celý den už dost cvičení.

Zoé si sundala kabát a šálu, překročila Du Guesclinovo tělo a sedla si k počítači. Číst maily. Pomalu. Mít na to spoustu času. Po návratu z lycea to byly její milostné schůzky.

Gaétan žil od začátku školního roku v Rouenu. V malém domku v Mont-Saint-Aignan, který dali prarodiče k dispozici jeho matce. Zapsal se do druhého ročníku soukromé školy. Neměl přátele. Po škole nechodil do kaváren. Nepatřil k žádné partě. Nechodil na mejdany. Nepřihlásil se na Facebook. Musel by změnit příjmení.

„Už pomalu nevím, jak se jmenuji. Přísahám, že když na mě někdo zavolá, chvíli mi trvá, než si uvědomím, že to já jsem Mangeain-Dupui.“

Zoé se nakonec v duchu ptala, jestli je to dobrý nápad, změnit si jméno. Samozřejmě že se o jeho otci v novinách hodně mluvilo, ale za týden už se novináři zabývali jinými historkami, stejně hrůznými.

Prarodiče na tom však trvali. Z Gaétana se stal Mangeain-Dupui. Byl to název banky, v níž měla rodina úspory.

Zoé Gaétana s vraždou tety Iris nespojovala. Gaétan byl Gaétan. Její láska, která jí v srdci nafukovala balónky. Každý večer si do deníku napsala: „Tančím na slunci, zpívám na slunci, život je krásný jako dobré těstoviny!“

Lepicí páskou si jeho fotku připevnila na podstavec lampy vedle počítače, a když četla maily, dívala se na ni. Pohledem přebíhala tam a zpátky, tam a zpátky. Bylo to jako animovaný film.

Někdy měla pocit, že je smutný, jindy byl veselý. Někdy se usmíval.

Otevřela první mail:

„Zoé, máma je v posteli s nějakým chlapem. Zrovna jsem se vrátil ze školy, je pět hodin a ona tu někoho má. Slyšela, jak jsem otevřel vstupní dveře, a křikla na mě: ,Nejsem tady sama!‘ Nejradši bych se z toho picnul. Musím zůstat dole jako blbec. Nechodí vůbec do práce. Nevím, co dělá, a Charles-Henri asi celé dny maká sám. Nikdy jsem toho chlápka neviděl. Jenom jeho špinavé tenisky za dveřmi a kožené sako na kanapi. V celém domě smrdí vajgly. Já už nemůžu. Fakt se picnu!“

To byl první mail. O chvíli později poslal druhý:

„Nemám ho rád. Nemám ho rád už předem. Je plešatý a nosí brejle, no dobře, je vysoký, docela udělaný a milý, ale já ho každopádně nemám rád. Příšerně se o mámu bojím a ona se na mě zlobí stylem ,nemusím ti skládat žádné účty‘. Ale ano! Musí mi skládat účty! Zlobím se na ni! Jako by mi bylo teprve patnáct! Víš, jak se s tím Plešounem seznámila? Přes MEETIC1!!! Je aspoň o pět let mladší než ona. Nenávidím ho! Už se domů nevrátím! Přísahám, že se nevrátím!“

Zoé vzdychla. Kruci, řekla si, Isabelle Mangeain-Dupuiová spí s nějakým plešatým chlápkem, kterého potkala na Meetic. Když si změnila jméno, museli jí do hlavy nejspíš vrazit i nový mozek.

Zoé si pamatovala Gaétanovu matku: křehká a neduživá, stín, který se třásl v županu, běhal za dětmi a líbal je, ale pak se zničehonic zastavil, jako by zapomněl, proč se rozběhl, a často pronášel nepochopitelné věty jako například: „Ty jsi malá krásná holčička, jíš Veselou krávu?“

Musela se změnit. Musela, protože přestala brát antidepresiva. Ale od té doby se dopovala chlápky z Meetic! Ve třídě byly holky, které říkaly, že je to fajn. Nemusí se ztrácet čas dlouhými diskusemi. Já se ti líbím, ty se mi líbíš, tak hop do postele a dáme si kolu s rumem. Určitě se jen vychloubaly, ale ji by vyděsilo, kdyby měla skočit do postele s neznámým chlápkem. S Gaétanem to ještě neudělali. Čekali.

Spávala se starým svetrem, který jí nechal. Jenomže už nevoněl. Ráda strkala nos do každé skuliny ve vlně, ale ať ho kousala, hladila a škrábala sebevíc, necítila už vůbec nic. Až Gaétan přijede do Paříže, vrátí mu ho.

Odpověděla Gaétanovi. Napsala, že chápe, že není moc příjemné dozvědět se, že jeho matka spí s Plešounem, kterého poznala přes Meetic, ale že není sám, kdo má problémy, do třídy s ní chodí holka, která má dvě mámy, a obě chtějí chodit na třídní schůzky, jenže ta holka – jmenuje Noémie – Zoé řekla, že nechce, aby celá škola věděla, že má dvě mámy. Bere Zoé jako svou důvěrnici, protože ví, že prožila galeje s otcem. Slíbily si, že až budou obě staré, až jim bude čtyřicet, dají si spolu růžové víno a řeknou si, že nejsou stejné jako jejich rodiče. Že vydržely všechno.

„Ale je pravda, že dvě mámy jsou otravné stejně jako pro tebe sako a tenisky toho Plešouna,“ napsala Zoé. „To mi připomnělo, že jsem dnes večer po návratu ze školy viděla, jak se do vašeho bývalého bytu stěhují noví majitelé. Je divné vidět cizí lidi u tebe doma…“

Nikdy ji ke Gaétanovi nepozvali. Jeho rodiče mu zakazovali zvát si kamarády. Se Zoé se scházel ve sklepě Paula Mersona. Tam se poprvé políbili.

Když viděla stěhováky v Gaétanově bytě, nahlédla dovnitř a spatřila dva pány, jednoho asi tak pětatřicetiletého a druhého staršího. Diskutovali o rozmístění nábytku. Vypadalo to, že se nemůžou shodnout, a tón jejich řeči stoupal. „Říkali jsme, že tohle bude náš pokoj,“ křičel ten mladší, „tak sem dáme naši postel a už o tom nebudeme mluvit!“

Jejich postel! Spali spolu v jedné posteli!

„… víš, kdo teď u tebe bydlí? Dva teplouši. Jeden starší a jeden mladší… Yves Léger a Manuel Lopez. Aspoň tak to mají napsané na zvonku. Nechali byt vymalovat a všechno změnili, ten starší mluví o své kanceláři a ten mladší o své tělocvičně. Co asi takoví chlápci dělají? Chceš se vsadit?“

Hlavně chtěla, aby přišel na jiné myšlenky a myslel na něco jiného.

„… a byt Van den Brockových taky prodali. Bydlí tam teď docela příjemný pár. Pan a paní Boissonovi. Mohli by se klidně jmenovat Rybovi, protože mají oči jako studená ryba. Jejich dva synové je chodí navštěvovat každou neděli. Dvě tlusté hlavy, říkala mi to Iphigénie. Měl bys vidět, jak při tom špulila pusu! Dvě tlusté hlavy s brejlema, pod svetrem do véčka košili zapnutou až ke krku a ulízané vlasy. Stejně oblečení. Deštník pověšený na ruce. Po schodišti kráčejí tak, že zvedají vysoko kolena. Vypadají jak Dupondovi. Nikdy nejezdí výtahem. Otec se tváří přísně; pusu má jako zip a matka vypadá, jako by nikdy v životě neřekla sprosté slovo. Pamatuješ, jak paní Van den Brocková zpívala operní árie a bylo ji slyšet po celém schodišti? Tak teď je s tím konec. Bude tu klidněji, pokud ovšem nejsou ti dva teplouši tanečníci tanga.“

Jestli z něj touto galerií portrétů nevymámí úsměv, tak s literaturou skoncuje. Ráda si zaznamenávala životní detaily. Jako Victor Hugo. Měla moc ráda Victora Huga a Alexandra Dumase. „Ach! Ach! řekla brazilsky, jazykem, který neznala.“ Nad touto větou málem pukla smíchy. Poslala ji Gaétanovi, ale ten se nesmál.

Byla zklamaná.

Pustila si When the rain begins to fall. Nastavila co největší hlasitost, jako pokaždé, když chtěla na něco zapomenout nebo něco oslavit. Houpala se v bocích, zpívala oba hlasy a skončila úplně zpocená a rozhalená a punčocháče ji hrozně škrtily, protože je úplně propotila. Práskla gumou a zařvala, you’ve got to have a dream to just hold on, a poslala Gaétanovi vzdušný polibek. Byl její rainbow in the sky, the sunshine in her life! And I will catch you if you fall…

Dopsala mail, dala si s ním schůzku na Skypu a zeptala se ho, kdy přijede do Paříže. Žádný problém, může bydlet u ní. A jeho matka aspoň bude moct vrkat s Plešounem. Vzápětí zalitovala, že něco takového napsala, a tak to vymazala. Podepsala se „tvoje zamilovaná“.

Právě když stiskla klávesu odeslat, uslyšela klapnutí venkovních dveří. Matka se vracela.

Du Guesclin vyskočil a snažil se Joséphine porazit, takže se musela opřít o zeď, aby se udržela na nohou. Zoé se dala do smíchu.

„Ten pes tě tak miluje! Jak se máš, maminečko?“

„Mám po krk knihovny, už na to nemám věk. A řeknu ti ještě něco: Mám po krk dvanáctého století!“

„Ale budeš habilitovat, viď?“ zeptala se Zoé znepokojeně.

„Samozřejmě. Neboj, ty hloupá. Viděla jsi ty nové sousedy ze čtvrtého patra?“

„Ano. Párek gayů.“

„Jak to víš?“

„Nakoukla jsem do jejich bytu a mají tam jen jednu postel.“

„Dva gayové v bytě Lefloca-Pignela?! Život tropí hlouposti!“

„Mám ti k večeři udělat těstoviny s uzeným lososem?“

„Budu moc ráda. Jsem úplně mrtvá…“

„Vezmu si recept ze svého černého sešitu…“

„Ty ho neznáš zpaměti?“

„Znám, ale radši si ho znovu přečtu, abych si byla jistá, že na nic nezapomenu… Co bych si počala, kdybych ho ztratila?“ vzdychla a nakrčila obočí. „Ten sešit ti odkážu, maminko, je v něm celý můj život!“

Joséphine se usmála a pomyslela si: Je v něm jenom začátek tvého života, drahoušku.

Zoé si do sešitu nezapisovala jen kuchařské recepty, ale pečlivě do něj zaznamenávala, od koho je dostala a za jakých okolností. Zapisovala si rovněž myšlenky a nálady. Pomáhalo jí to najít pevný bod, když se cítila smutná.

Existovaly věci, které by svěřila jen svému sešitu.

„Maminka si myslí, že se z toho vzpamatuje sama, protože to už jednou dokázala, jenomže tenkrát k tomu byla přinucená. Teď jí chybí někdo, kdo by stál po jejím boku. Je příliš křehká. Neměla jednoduchý život… Život jí zničil duši. I když nevím všechno, tohle vím. A já zase musím vstřebat neštěstí, abych ji z něj mohla dostat…“

Byl to tlustý černý sešit. Na jeho desky nalepila fotografie otce, matky, Hortense, Gaétana, své kamarádky Emmy a psa Du Guesclina a vyzdobila ho nálepkami, kartičkami, perlami, kousky slídy, kresbou sluníčka, usmívajícího se měsíčku, vystřiženou pohlednicí Mont Blanku a kouskem nějakého tropického ostrova s palmami a korýši.

K receptu na tagliatelle s uzeným lososem si poznamenala: „Dal mi ho maminčin kamarád Giuseppe. Zajímá se o středověk, stejně jako ona. Zpívá Funiculì, Funiculà a kroutí přitom očima, až je mu vidět bělmo. Nevím, jak to dělá, že mu je vidět jenom to bělmo. Umí taky kouzlit. Mluví velmi dobře francouzsky. Říká, že by moc chtěl holčičku, jako jsem já, protože on má jen dva kluky. Myslím, že je do maminky zamilovaný, ale ona tvrdí, že ne. Od začátku školního roku k nám vždycky, když je v Paříži, přijde na večeři. Jednou po večeři, když jsem dělala gratin z čekankových puků, mi dal recept na těstoviny s uzeným lososem. Zdůraznil, že je to rodinný recept, který zdědil po mamince Giuseppině. Giuseppina znamená italsky Joséphine, a když to říkal, koukal na moji maminku. Je to velmi elegantní muž a nosí kašmírové košile všech možných barev, na nichž má vyšité iniciály. Má krásné šedomodré oči. Je to Ital, což každého hned praští do očí. Úzkostlivě dbá na to, jak dlouho se mají těstoviny vařit; musí se jimi bez přestání míchat, aby se neslepily, a voda se nesmí zapomenout osolit a musí se do ní kápnout trochu olivového oleje. Neříká ,olej‘, ale ,oulej amore‘. Když jsem poprvé chtěla tenhle recept uvařit, upustila jsem lososa na zem a Du Guesclin ho sežral. Byla jsem nejnaštvanější z naštvaných.“

Právě ochutnávala těstoviny s lososem, když někdo zazvonil. Byla to Iphigénie.

Sotva popadala dech, když klesla na židli, kterou jí Joséphine nabídla. Dlaní si přihladila vlasy, což bylo naprosto zbytečné gesto, protože se okamžitě zase naježily v rudý a bleděmodrý trávník. Často měnila barvu vlasů a v poslední době zkoušela čím dál odvážnější odstíny.

„Nezdržím se dlouho, paní Cortèsová. Nechala jsem děti doma samotné a vy se zrovna chystáte k jídlu… Ale musím s vámi nutně mluvit… Dostala jsem dopis z obvodního úřadu. Chtějí mi vzít domovnictví!“

„Jak to? Na to nemají právo! Zoé, podej mi prosím tě sůl.“

„Cože, není to dost slané? Ale udělala jsem to přesně, jak mi Giuseppe říkal…“

Iphigénie nedočkavě pokračovala:

„Ale ano, paní Cortèsová, mají všechna práva. Někdo si dělá zálusk na mé domovnictví už od chvíle, co jste mě doporučila. Chce moje místo. Já to vím, trochu jsem čmuchala a informovala se. Vypadá zřejmě mnohem líp než já – nosí twinset a náhrdelník z bílých perel – a v baráku jsou lidi, kteří si stěžují, že nejsem dost na úrovni. Co chtějí? Abych mluvila řecky a latinsky a dávala lekce z etikety? Upřímně, paní Cortèsová… Chtěli by mít za správcovou ženskou, která vystoupila přímo z Jupiterova stehna?“

Potřásla hlavou a svůj nesouhlas vyjádřila zatroubením na rty.

„Víte, odkud ty útoky přicházejí, Iphigénie?“

„Ode všech, paní Cortèsová! Tady všem hoří koudel u zadku… Tuhle jsem si hrála s dětmi. Převlíkla jsem se za Obelixe, strčila si do kalhot dva polštáře a nasadila kastrol na hlavu a právě v tu chvíli zaklepala paní Pinarelliová. Bylo devět hodin večer, je to můj soukromý život, v devět hodin večer! Otevřela jsem a ona málem spolkla svůj zmijí jazyk! Řekla, že je celá pryč z toho, co provádíme, a tykala mi! Já jí taky neříkám ,Éliane‘, ale říkám ,paní‘! A taky se jí neptám, jestli je normální, že s ní pořád bydlí její padesátiletý syn.“

„Dobře, zavolám na úřad… Zítra, slibuji…“

„Ještě něco vám řeknu, paní Cortèsová. Na úřadě… Myslím, že oni… Zamnula palcem a ukazováčkem.“

„Že něco chystají…,“ přeložila její gesto Joséphine. „S kým?“

„S tou ženskou, co má zálusk na to domovnictví. Jsem si tím jistá! Bliká výstražné světýlko mého šestého smyslu a říká mi, že jsem v nebezpečí a že bych mohla mít potíže.“

„Uvidím, co se dá dělat, Iphigénie. Dám vám vědět, slibuji.“

„Na vás si tolik nedovolí, paní Cortèsová. Musí vás vyslechnout. Za prvé proto, že jste osobnost, a za druhé kvůli tomu, co se stalo vaší sestře.“

Zase udělala ten zvláštní zvuk pusou.

„Poslechnou vás.“

„Řekla jste o tom panu Sandozovi?“ zeptala se Zoé, která by ráda provdala Iphigénii za pana Sandoze.

Pan Sandoz jí dělal starosti svým vzdycháním. Potkávala ho často u vchodových dveří. Nebo v domovnické lóži. V bílém nepromokavém plášti, který nosil, i když třeba nepršelo, vypadal důstojně a smutně. Pokožku měl našedlou. Zoé si říkala, že vypadá jako vyhaslý krb. Možná chyběla jen sirka, aby v něm zapálila oheň. Z profilu bylo vidět, jak se trochu ohýbá, jako by se chtěl stát neviditelným.

„Ne. Proč bych mu to měla říkat? To je divný nápad!“

„Já nevím. Možná byste byli ve dvou silnější… A pak, víte, on toho hodně prožil. Vyprávěl mi o svém životě. O životě, který žil, než prošel tou velkou zkouškou, která ho málem zabila…“

„Ach,“ řekla Iphigénie, kterou vůbec nezajímalo, co Zoé vypráví.

„Kdysi pracoval u filmu. Může vám vyprávět o spoustě hvězd. Hodně jich znal… Začínal úplně mladičký při natáčení ve starodávné Paříži. Fungoval jako kluk pro všechno. Může mít nějaké známosti.“

„Ale já nejsem žádná hvězda, jsem domovnice. O světě domovnic ví houby!“

„Člověk nikdy neví…,“ vzdychla Zoé tajemně.

„Vždycky jsem si poradila sama, tak se teď nebudu vdávat jen kvůli tomu, abych čelila nespravedlnosti!“ vypískla Iphigénie. „A víte co? Lhal mi o svém věku. Tuhle večer mu vypadly z náprsní kapsy doklady, já jsem je sebrala a mrkla se na jeho občanku. Páni! Ubral si pět let. Není mu šedesát, ale pětašedesát! Pokud jsem dobře počítala… Chce se dělat krásnějším, zajímavějším. Ostatně takoví dobráci nosí jen problémy, věř mi, Zoé. Utíkej před nimi, dokud máš špetku zdravého rozumu…“

„Ve dvou se to lépe táhne, není to tak smutné…,“ protestovala Zoé a pomyslela na vyhaslý krb pana Sandoze.

Iphigénie vstala, posbírala rtěnku a bonbóny, které jí vypadly z kapsy, cestou troubila na ústa a opakovala: „Láska, láska, jako by to bylo řešení.“

Joséphine a Zoé slyšely cvaknout dveře.

„Tak ty ses nám znovu proměnila v sestřičku chudých,“ usmála se Zoé.

„Sestřička chudých si jde lehnout a o všem bude přemýšlet zítra. V kolik vstáváš?“

***

Josiane vešla do salonu, kde byl její syn Junior. Vracela se z nákupního centra a nesla papírové pytle plné čerstvého ovoce, ryb s lesklými břichy, chlorofylově zelené zeleniny, sezónního ovoce, kýty z telete, které ještě nedávno sálo matčino mléko, rolí papírových ubrousků, čisticích prostředků, láhví minerálek a pomerančového džusu.

Zůstala stát a lítostivým pohledem hleděla na syna. Seděl v křesle a na kolenou měl položenou knihu. Byl oblečený jako anglický školák, měl na sobě šedé flanelové kalhoty, bleděmodrý blejzr, bílou košili, zeleno-modře pruhovanou kravatu a černé tenisky. Malý pán. Četl si a takřka ani nezvedl oči, když matka vstoupila.

„Juniore…“

„Ano, matko…“

„Kde je Gladys?“

Gladys byla poslední ze zaměstnankyň najatých pro domácí práce. Mladá, štíhlá a vysoká Mauritánka, jež se při utírání prachu vlnila v bocích v rytmu cédéčka z hifi věže. Pomalá a nonšalantní dívka, která měla navíc tu skvělou vlastnost, že milovala děti. A Boha. Předčítala Juniorovi z bible a klepla ho přes prsty pokaždé, když se dovolával Ježíška. „Říká se Ježíš! Ježíš je velký, Ježíš je Bůh, Ježíš je velký Bůh a ty ho musíš každý den opěvovat. Aleluja! Bůh je náš pastýř, vede nás k zeleným pastvinám a ke štěstí.“ Junior byl jejími slovy okouzlen a Josiane se ulevilo, že konečně našla vychovatelku, kterou snad bude akceptovat.

„Odešla…“

„Jak odešla? Odešla nakupovat, na poštu, odešla koupit lego…?“

Junior při zmínce o stavebnici pokrčil rameny.

„Lego pro koho? Ty si s ním ve svém věku ještě hraješ?“

„Juniore!“ křikla Josiane. „Dost! Přestaň s tím… S tím…“

„Zesměšňováním. Ano, máš pravdu, matko, byl jsem neposlušný… Prosím, abys mi to odpustila…“

„A PŘESTAŇ MI ŘÍKAT MATKO! Jsem tvoje maminka, ne matka!“

Vrátil se ke své knize a Josiane klesla na pohovku z černé kůže, máchala rukama jako kadidelnicí a snažila se v tom zorientovat.

„Pane Bože! Pane Bože! Co jsem ti udělala, že jsi mi poslal tohohle… tohohle…“

Nemohla najít slovo, které by dokázalo Juniora charakterizovat. S maximálním úsilím se vzpamatovala a zeptala se:

„Kam tedy Gladys odešla?“

„Dala výpověď. Už mě nemohla snést. Tvrdila, že nemůže uklízet a zároveň mi číst La Bruyèrovy Charaktery. Navíc tvrdí, že to je kniha o smrti a mrtvole, že nesmíme obtěžovat mrtvé a že jsme až příliš zaujatí tímto tématem.“

„Odešla…,“ opakovala Josiane a zabořila se do pohovky. „To není možné, Juniore, je šestá za půl roku.“

„Pozoruhodné. Měli jsme tedy jednu na každý měsíc.“

„Ale cos jí udělal? Vždyť to vypadalo, že si už na tebe zvykla.“

„Kvůli tomu staroušovi La Bruyèrovi jí naskočila kopřivka. Tvrdila, že mu nerozumí, že to není napsané francouzsky a že se nám těmi zmatenými verši vysmívá jeho mrtvola. Žádala mě, abych se vrátil na zem, do současnosti, a já jsem ji, abych jí udělal radost a nějak ji zaměstnal, poprosil, aby mi sehnala mokasíny mé velikosti, protože ty tenisky mi vůbec nejdou k oblečení. Prohlásila, že to je nemožné, a protože já jsem trval na svém, hrozně se rozzlobila a sundala si zástěru. Od té chvíle se snažím naučit se číst sám a myslím, že to dokážu. Když spojím zvuky a slabiky a budu pracovat s binomy, nebude to tak komplikované…“

„Pane Bože! Pane Bože!“ naříkala Josiane. „Co jsi to z něj udělal? Uvědomuješ si, Juniore, že ti jsou dva roky? Není ti čtrnáct!“

„Stačí, když budeš roky počítat jako u psovitých šelem, znásobíš sedmi a dostaneš čtrnáct… Nakonec jsem lepší než pes.“

A když spatřil matčin ohromený výraz, soucitně dodal:

„Neboj se, má drahá matko, dokážu se v životě o sebe postarat sám, nedělám si žádné starosti… Co jsi koupila dobrého? Voní to čerstvou zeleninou a šťavnatým mangem.“

Josiane ho neposlouchala. Přemýšlela. Celé roky jsem chtěla dítě, čekala jsem měsíce a měsíce, doufala, radila se s odborníky a ten den, kdy jsem se konečně, konečně dozvěděla, že v sobě nosím dítě, byl tím nejšťastnějším v mém životě… Pamatovala si, jak šla přes dvůr Marcelova podniku za svou kamarádkou Ginette a oznámila jí tu skvělou zprávu, jak se bála, že rozbila vajíčko ve svém břiše, když si zvrtla kotník a upadla na dlažbu, jak se pak spolu s Marcelem radovali… Snila o děťátku, snila, jak mu obleče modré dupačky a bude líbat jeho sladké ručičky, jak ho bude učit prvním krůčkům, psát první písmena, jak bude luštit první slůvka, snila, že od něj bude dostávat blahopřání ke Dni matek nadepsané neumnými, klopýtavými větami, větami, jejichž nešikovnost se rozpustí ve štěstí, větami, které budou barevnými kaňkami koktat „hodně štěstí, maminko“…

Snila.

Snila, že ho bude vodit do parku Monceau, že mu přiváže k zápěstí žirafu na kolečkách a bude se dívat, jak s ní jezdí po cestičkách vysypaných bílými kamínky pod vysokými červenými javory. Snila, že se umaže čokoládou a ona ho pak bude čistit a přitom hubovat, copak jsi to udělal, chlapečku, srdíčko moje, a pak ho přitiskne k sobě, tak šťastná, tak šťastná, bude ho držet v teple svých ňader, houpat a hubovat, protože neuměla houpat a přitom nehubovat. Snila, že ho povede do první třídy, že ho předá učitelce, že se na něj bude dívat skrz okno a mávat, jen běž, jen běž, že si nebude jistá, jestli nebude křičet, když uvidí, jak odchází, snila, že ho bude učit vybarvovat, houpat se na houpačce, házet chleba kachnám, říkat hloupá rozpočítávadla, jak bude pršet a on bude celý mokrý, jak bude svátek žab a oba se budou smát, protože on nedokáže vyslovit slovo žába.

Snila…

Snila o všech věcech, o jedné za druhou, pomalu a něžně, jak s ním poroste, jak ho bude držet za ruku a doprovázet na dlouhé cestě životem.

Snila, že bude mít dítě stejné jako všechny děti na světě.

A teď před sebou měla hypernadaného chlapce, který se ve dvou letech chce naučit číst z La Bruyèrových Charakterů. A co je to vlastně ten binom?

Zvedla oči a pozorovala syna. Zavřel knihu a laskavě na ni pohlédl. Vzdychla… a hladila přitom zelený konec pórku čouhající z papírového pytle.

„Řekněme si upřímně něco, co je pro mě smutné a bolestné, má drahá matko. Nejsem průměrné dítě a odmítám se chovat jako všichni ti kreténi, se kterými mě nutíš stýkat se v parku… S miminky padajícími na zadek a křičícími a řvoucími, když jim někdo vezme kyblíček.“

„Ale nemůžeš se trochu snažit a chovat se jako chlapečkové tvého věku, aspoň pokud jsme na veřejnosti?“

„Ty se za mě stydíš?“ zeptal se Junior a celý zrudl.

„Ne… Nestydím, jenom se necítím dobře… Chtěla bych být jako všechny ostatní maminky, ale ty neuděláš nic, abys mi pomohl. Když jsme se šli tuhle projít ven, křičel jsi na správcovou ,ahoj, domovnice‘ a ona málem spolkla zubní protézu.“

Junior se dal do smíchu a škrábal se na boku.

„Já tu ženu nemám rád, divně po mně pokukuje a mně je to odporné…“

„Ano, ale já jsem jí musela říct, že špatně slyšela, že jsi křičel úplně jiná slova. Skutečně se na tebe divně dívá a povídala mi, že jsi na svůj věk hrozně dospělý…“

„Předpokládám, že chtěla říct vyspělý.“

„Možná, Juniore, ale kdybys mě měl rád, snažil by ses chovat tak, abych se celý život nemusela bát při myšlence, co se zase stane, až půjdeme ven!“

Junior slíbil, že se bude snažit.

A Josiane se sklíčeně usmála.

Ten den šli do parku Monceau. Junior souhlasil, že si na sebe vezme obleček, který mu navrhla matka a který odpovídal jeho věku. Dětskou kombinézu a teplé punčocháče, ale v kočárku jet odmítl. Vykračoval si dlouhými kroky, aby posílil velký adduktor a slabý plantární sval, jak říkal podkolenním svalům.

Do parku vstoupili jako obvykle těžkými mřížovými vraty, drželi se za ruce a blaženě se usmívali. Josiane se posadila na lavičku a podala Juniorovi míč. Bez protestů si ho vzal a vyhodil, až doskákal k malému, stejně starému chlapečkovi. Jmenoval se Émile a Josiane ho vídala často s jeho matkou, půvabnou ženou, která se na ni vždycky široce usmívala a s níž se toužila spřátelit.

Oba chlapci si spolu chvilku hráli, ale Junior to dělal… jak to říct… s jistým odstupem. Bylo z něj cítit, jak drží na uzdě netrpělivost. Házel míč Émilovi, který se ze dvou pokusů nejmíň jednou zapotácel ve snaze ho chytit a vracel ho jen s obtížemi. „To je ale balík,“ procedil Junior skrz zuby. Émilova matka ho neslyšela. Pozorovala děti dojatým pohledem.

„Jsou milounké, že? Hrají si spolu tak krásně…“

Josiane přisvědčila, šťastná, že je konečně normální matka mající normálního syna, který si normálně hraje s kamarádem svého věku. Bylo krásně, sloupy řeckého templu zářily v bílém oparu, zimní slunce ohřívalo bílý kámen a břízy, buky a kaštany měly holé větve, které ještě nepokryla jinovatka. Královský libanonský cedr, v koruně široký a rozložitý a nedbající bouří, vytvářel spolu s pečlivě přistřiženými trávníky velké zelené skvrny, na nichž si mohly oči odpočinout.

Rozepnula si knoflík vlněného kabátu, aby mohla vzdychnout štěstím. Blížila se hodina svačiny, proto vyndala z tašky balíček zákusků a kojeneckou láhev s pomerančovým džusem. Jako všechny matky. Ja-ko všechny mat-ky, slabikovala v duchu ta slova a špičkou boty postrkovala kamínky po cestě.

V tu chvíli se Émilova matka zeptala:

„Co byste řekla tomu, kdyby si váš malý Marcel přišel odpoledne k nám hrát s Émilem? Nebydlíme daleko a my dvě bychom toho mohly využít, dát si čaj a trochu si popovídat.“

Josiane se zmocnilo neskonalé štěstí. Plula v něm a musela se pohledem zachytit červených javorů a zeleného trávníku, aby nepodlehla emocím úplně. Konečně má přítelkyni! Matku, s níž si bude moct vyměňovat kuchařské recepty, léky na bolesti rostoucích zoubků, náhlé horečky či kožní vyrážky, informace o jeslích, školkách a školách. Přímo vrněla štěstím. Našla řešení, jak ukončit své mateřské trápení: Poprosí Juniora, aby si hrál s tímhle chlapečkem každý den několik hodin, během nichž se s ním bude procházet, předvádět ho a dělat ňu ňu ňu, a po zbytek dne ho nechá studovat všechny knihy, historické učebnice a matematické sborníky, jaké si jen bude přát. Není to nakonec tak složité, stačí, aby každý trochu ustoupil.

Celé odpoledne, kdy její samota už byla jen vzdálenou vzpomínkou, kdy si obě děti hrály, zatímco ona se svěřovala nové přítelkyni, si tohle všechno představovala. A kdo ví, přemýšlela s nadšením, mohly bychom dokonce organizovat společné večeře nebo chodit společně ven. Do divadla, do kina. Možná bychom mohly hrát kanastu. Přátelit se. S Marcelem nemáme moc přátel. Tráví tolik času v práci. V jeho věku! Je načase, aby se začal šetřit… Je mu skoro šedesát devět! Není zdravé pracovat jako trestanec na galejích.

Jakmile Junior zaslechl návrh Émilovy matky, strnul v nepříliš elegantní póze – se zadkem vystrčeným dozadu, rukama sevřenýma v pěst a opřenýma v bocích a s tváří zkřivenou při představě dlouhých hodin mučení, které ho čekaly. Sledoval, co Josiane odpoví, a počítal s tím, že odpověď bude záporná. V žádném případě netouží trávit čas s tímhle deformovaným pošukem s plenkami v kalhotách, který ze dvou pokusů nejméně jednou upadne, když chce hodit míč. Zůstal stát, trochu se kymácel, tvář měl rudou hněvem a ignoroval toho trpaslíka, který mu chtěl za každou cenu míč vrátit a motal se, jak si chtěl hrát dál. Když matka odpověděla ano, že by bylo úžasné, kdyby si rozuměly, nakopl míč s takovou silou, že zasáhl hlavu chudáka Émila, jenž se jak široký, tak dlouhý skácel na kamení.

Jeho matka se s výkřikem vztyčila, vzala ho do náruče, proklela Juniora, křičela na něj, že je kriminálník, perverzní potměšilec, vrah a nacista v dupačkách, a s ještě bezvládným Émilem v náručí se dala na útěk, pryč od toho kata.

Ten den Josiane složila balón, žirafu na kolečkách, balíček čokolády a kojeneckou láhev s pomerančovým džusem do tašky, opustila park, naposled se rozhlédla po zelených trávnících a hleděla na malý kamenný templ, červený javor a bílé cestičky, jako by chtěla říct sbohem ztracenému ráji.

Synovi neřekla ani slovo a kráčela jako uražená královna.

Rozčilený Junior ji předešel a brumlal si pro sebe, že nikomu nemůže důvěřovat, že souhlasil, že si bude hrát jen proto, aby matce udělal radost, ale že v žádném případě nemůže přistoupit na to, že stráví celé odpoledne s ignorantem, protivou a hlupákem, který si ani neuvědomuje, jak je otravný. Chytrý kluk by pochopil, že se jen snaží tvářit vstřícně. Netrval by na ničem. Sám by zahodil míč a poslal Juniora zpátky do jeho milované samoty. Vím, že je život plný hlupáků, myslel si Junior, a že si člověk musí na tuto obtížnou realitu zvyknout, ale ten Émile mě otrávil až moc. Ať mi matka najde někoho silného v matematice nebo někoho, kdo umí vyrábět rakety. Naučím se základy kvadratury a poznám sílu centrifugy. To všechno jsem už věděl, jen si musím osvěžit paměť.

Už byli skoro doma, a když obcházeli stánek s novinami, Junior zpozoroval na stojánku časopis, k němuž byla v plastickém obalu přiložena buzola. Zastavil se a začal slintat radostí. Buzola! Neuměl říct proč, ale tahle věc mu připadala důvěrně známá. Kde už buzolu viděl? V nějaké obrázkové knížce? Na otcově psacím stole? Nebo někdy v jiném životě…

Ukázal prstem na časopis, v němž se nacházel onen drahocenný objekt, a prohlásil:

„Tohle chci!“

Josiane otočila hlavu a kývla, aby pokračoval v chůzi.

„Chci buzolu… Chci vědět, jak funguje.“

„Nedostaneš nic. Choval ses hnusně. Jsi malý, sobecký a krutý kluk.“

„Nejsem ani sobecký, ani krutý. Jsem zvědavý. Toužím se něco dozvědět. Odmítám si hrát s miminkem a chci vědět, jak funguje buzola…“

Josiane ho popadla za ruku a vlekla ke dveřím jejich domu. Junior se vzepřel, zabořil paty do dlažby a snažil se matku zadržet, jenže ta jej nakonec vzala do náruče, strčila do výtahu, vrazila mu dvě facky, zavedla ho do jeho pokoje a tam ho zamkla.

Junior zrudl, začal ze všech sil bušit do dveří a křičel:

„Nenávidím ženy! Jsou to stupidní a vychloubačné kokety, které myslí jen na svoje potěšení a slouží mužům! Až budu velký, budu homosexuál…“

Josiane si ucpala uši a s pláčem odešla do kuchyně.

Plakala dlouho, plakala srdceryvně, plakala nad svým snem o šťastné matce. Utěšovala se tím, že si říkala, že to je osud všech matek, že všechny touží po dokonalém dítěti podle jejich představ a doufají, že jim nebesa pošlou potomka, s nímž si budou dobře rozumět. Kdyby měla štěstí, dostala by malého Émila, ale protože štěstí neměla, musí si na to zvyknout.

Šla osvobodit syna a odemkla dveře jeho pokoje.

Ležel na koberci zabalený do zmačkaných šatů. Křičel, zuřil a tak bušil na dveře, že se z toho nakonec vyčerpaně zhroutil a usnul spánkem statečných mužů, kteří tři dny a tři noci mávali mečem. Rezavé kadeře měl rozcuchané a na krku, tvářích a hrudi mu vyskákaly červené fleky. Z úst a namáhaných hlasivek vycházelo tiché chrápání. Vyčerpaný Herkules ležící na zemi v horečkách a rozpálený hněvem.

Klekla si vedle něj. Dívala se, jak spí. Pomyslela si, že když spí, je to děťátko, moje děťátko. Patří mi. Dlouho jej pozorovala, pak ho zvedla, položila do klína jako opice své mládě, kolébala ho a zpívala mu: „Maminko, lodičky plující po vodě mají nožičky, ano, můj hlupáčku, kdyby je neměly, nechodily by…“

Junior otevřel oči a prohlásil, že je to naprosto pitomá písnička.

„Ta matka je hloupá, to dítě ne,“ protestoval, napůl probuzený. „Lodičky nemají nožičky!“

„Spi, děťátko, spi… Maminka je tady, miluje tě a chrání…“

Zrudl štěstím, zabořil hlavu a ruce do matčina klína a ona ho se slzami v očích k sobě přitiskla, objala a ve tmě pokoje mu dál zpívala.

„Maminko…“

Josiane se při jeho něžném oslovení zachvěla a znovu ho k sobě přitiskla.

„Maminko, víš proč La Bruyère napsal Charaktery?“

„Ne, moje milované děťátko, ale ty mi to jistě řekneš…“

Zůstal zabořený v jejím klíně a potichu začal vysvětlovat.

„Víš, měl strašně rád jednu dívku, jejíž otec byl tiskař a jmenoval se Michallet. Miloval ji čistou láskou. Naplňovala jeho duši krásou. Jednoho dne se zeptal, co by mohl udělat, aby si tu dívku mohl vzít, protože neměla vůbec žádné věno. A tak šel za jejím otcem a dal mu rukopis Charakterů, na kterém pracoval už dlouhé roky. Řekl mu: ,Tady máte, můj pane, vytiskněte tuhle knihu, a když na ní vyděláte, bude výdělek patřit vaší dceři a bude tvořit její věno.‘ A Michallet to udělal a slečna Michalletová měla krásnou svatbu… Není to úžasné, maminko?“

„Ano, děťátko, je to úžasné. Vyprávěj mi ještě o La Bruyèrovi. Připadá mi jako zajímavý člověk…“

„Víš, musíš ho hlavně číst… Až budu umět plynně číst, budu ti z něj předčítat. Nebudeme muset chodit do parku. Zůstaneme spolu sami dva a já tě naučím spoustu báječných věcí… Chci se totiž naučit řecky a latinsky, abych mohl číst Sofokla a Cicera v originále.“

Nakrčil obočí, zdálo se, že přemýšlí, a pak dodal:

„Maminko, co to mělo před chvílí znamenat? Copak jsi neviděla, jak byl ten Émile hloupý a nešikovný?“

Josiane vzala kadeř rezatých vlasů mezi prsty a začala si ji obtáčet jako dlouhou nit, jako při tkaní látek.

„Hrozně bych si přála, abys byl jako ostatní, jako všechny děti v tvém věku… Nechci génia, chci dvouleté děťátko.“

Junior chvíli mlčel a pak řekl:

„To nechápu. Ušetřím tě přece tolika starostí, když se budu vychovávat sám… Myslel jsem, že na mě budeš pyšná. Víš, bolí mě, že mě nebereš takového, jaký jsem… Nevidíš, jak jsem jiný! Ale copak si neuvědomuješ, jak tě mám rád a jak se strašně snažím zalíbit se ti? Copak se musím kvůli tomu, že jsem jiný, chovat předepsaným způsobem?“

Josiane vypukla v pláč a dusila ho v polibcích zmáčených slzami.

„Je mi to líto, děťátko, líto… Snažme se oba najít chvíle, jako je tahle, kdy se moje srdce rozplývá a mám pocit, že jsi můj, a slibuji, že ti už nikdy nebudu vnucovat toho hloupého Émila.“

Zívl si a zeptal se: „Slibuješ?“

Zašeptala „slibuji“ a on vzápětí upadl do hlubokého spánku.

Když ten večer vklouzl Marcel Grobz do manželské postele a tlustými prsty začal laskat zrzavé chloupky na něžném těle své ženy, Josiane ho odstrčila a řekla:

„Musíme si promluvit…“

„O čem?“ zeptal se a zašklebil.

Celý den čekal na tu magickou chvíli, kdy si lehne na tělo Josiane, pomaličku a mocně do ní pronikne a bude jí šeptat do ucha něžná slůvka, která si uchovával v paměti mezi všemi těmi papíry k podpisu, kolonkami, požáry, jež bylo nutné uhasit, při jednání s čínským dodavatelem a výrobcem kuchyňského nábytku, který odmítal snížit marži.

„O tvém synovi. Dnes jsem ho přistihla, jak si čte La Bruyèrovy Charaktery.“

„To je panečku kujón! Já ho mám tak rád! Jsem na něj tak pyšný! Můj syn, moje krev, můj velekněz!“

„A to není všechno. Vyprávěl mi příběh La Bruyèra a uzavřel ho tím, že se chce naučit řecky a latinsky, aby mohl číst klasiky v originále…“

Marcel Grobz zajásal a poškrábal si břicho.

„To je přece normální! Je to můj syn! Kdyby mě od toho tolik nezrazovali, tak bych se taky učil latinu, řečtinu, filozofii a geometrii.“

„Hloupost! Ty jsi byl normální dítě, já jsem byla normální dítě, ale vyrobili jsme zrůdu!“

„Kdepak, kdepak… Víš, holčičko, oba nás vychovávali pořádnými fackami a považovali nás napůl za póvl. A teď máme génia… Není život krásný?“

„Jenomže Gladys, naše poslední zaměstnankyně…“

Marcel se snažil rozpomenout. V poslední době asistoval celému defilé zaměstnanců. Nikdo nezůstal, i když plat byl dobrý a pracovní podmínky luxusní. Josiane byla slušná zaměstnavatelka, nebála se namočit si ruce v pracím prášku a sjela by každého, kdo by si troufl mluvit o její „služce“ nějak hanlivě. Sama byla tak dlouho služkou.

„Sbalila si kufry. A víš proč?“

Marcel potlačoval smích.

„Ne,“ podařilo se mu ze sebe vypravit dřív, než se rozchechtal.

„Kvůli Juniorovi. Chtěl, aby mu četla, ale ona chtěla uklízet!“

„Číst krásné knížky přece není tak únavné jako uklízet byty boháčů…“

„Teď mluvíš jako on! Když jsem tě poznala, mluvil jsi sprostě jako dlaždič…“

„Víš, holčičko, každý večer jsem mu předčítal a to na mně nutně zanechalo nějaký vliv… Já toho kluka chápu. Je nenasytný, zvědavý, chce všechno vědět, nechce se nudit, když s ním někdo mluví. Chce se pořád něco učit. Ty nemůžeš být jenom maminka, ty musíš být i Pic de la Mirandole.“

„A kdo je zase tohle? Tvůj kamarád?“

Marcel se dal do smíchu a vzal ji do náruče.

„Přestaň si namáhat mozek, koroptvičko. Jsme všichni tři šťastní a ty těmi svými otázkami jen přivoláváš malér…“

Josiane zamumlala několik nesrozumitelných slov a Marcel toho využil a vzal do dlaně její ňadro.

„Nezdá se ti, že je moc rudý?“ pokračovala Josiane a vymanila se mu. „Pořád vypadá, že se vzteká… Vždycky děsně zrudne. Nahání mi strach… Taky se bojím, že mu nebudu stačit, že mnou bude pohrdat. Já nemám vysokou školu! Mám jen obyčejnou ekonomku.“

„Ale to je Juniorovi fuk, je nad věcí! Víš, co uděláme, ženuško? Najmeme mu soukromého učitele. Nepotřebuje chůvu, potřebuje, aby ho někdo po lžičkách krmil čerstvými vědomostmi, aby ho učil zeměpisu, řečtině, latině, proč se Země otáčí a proč je kulatá a jak to, že se nerozpadne v nekonečném vesmíru. Vyžaduje, aby ho někdo učil pravidlům, jak funguje kompas, trojčlenka a geometrie.“

„A proč se vůbec říká trojčlenka? Ne, miláčku, se soukromým učitelem se budu cítit ještě opuštěnější. Ještě nešikovnější…“

„Kdepak! A navíc se můžeš sama naučit spoustu báječných věcí… Budeš chodit na hodiny a dělat překvapené och a ach, budeš špulit rty, jak je to krásné a jak ti to otvírá obzory…“

„Má ubohá hlava!“ vzdychla Josiane. „Je tak prázdná. Nic mě nenaučili. Musím ti říct, miláčku, že největší nespravedlnost světa je to, že neznáme ono krásné tajemství zrození.“

„Všechno se naučíš a pak to budeš ty, kdo se mnou bude mluvit s pohrdáním, řekneš mi ,ty ubožáku, ty maškaro‘ a já se budu muset pokorně začít učit každý večer úplně všechno od začátku. Věř mi, miláčku, nejsi hloupější než tvůj syn. To dítě nám seslalo samo nebe, abychom se učili… Je odlišný? Dobrá, ať je odlišný! Mně je to jedno. Já ho tak beru! Kdyby měl tři nohy a jedno oko, bral bych ho taky. A víš co? Jsou unifikované děti normální? Jen splňují normy. Vyrábíme korunované hýkající osly, kteří už ani neumějí myslet. Měli bychom normy nakopat do zadku, svrhnout je a zničit! K čertu se všemi matkami s normálními potomky! Vůbec nevědí, jaký poklad máme doma my, nemohou to vědět, mají špunty v uších. Zatímco my… Jaké božstvo… Jaké požehnání! Jaké boží požehnání v každou hodinu každého dne. Pojď ke mně, moje baculko, přestaň si otravovat mozek, poznáš opojení, ukážu ti nebe, poupátko, moje boubelko, nádherná krásko, ženuško, můj přístave, moje trojčlenko, moje madam Pompadour…“

A s každým dalším slovem se Josiane uvolňovala, ochabovala, až se nakonec začala hihňat a nechala se tím svým rezavým obrem sevřít do náruče. Spolu pak začali se smyslným a divokým sténáním lézt vzhůru po žebříku rozkoše.

Nazítří ráno jim při snídani zavolal advokát Henrietty. Henrietta Grobzová, vdova Plissonnierová, matka Iris a Joséphine Plissonnierových, podruhé vdaná za Marcela Grobze, je připravená podepsat rozvod. Podvolila se Marcelovým argumentům a žádá jen jediné: Chce si uchovat jeho jméno.

„A proč si chce Špejle uchovat tvé jméno?“ zeptala se nedůvěřivě Josiane, ještě celá pomuchlaná po noci plné lásky. „Vždyť přece to jméno nenáviděla, chtělo se jí z něj zvracet. Cítím v tom nějakou nedobrotu. Určitě na nás zase šije další boudu, uvidíš…“

„Ale ne, broučku, důležité je, že ustoupila. Nehledej na všem mouchy. To je šílené. Jakmile se začneme cítit šťastní, hned vidíš čerta i s rohy.“

„Jako by se teď proměnila v anděla. Nevěřím jí ani nos mezi očima. Vlk ztrácí chlupy, ale neztrácí dravost. A ona tu dravost v sobě má pořád…“

„Říkám ti, že se vzdala. Nakrmil jsem ji prachem, nechal ji spolykat všechny chuchvalce jeden po druhém, teď se dusí a žádá o milost…“

Marcel Grobz kýchl, vyndal z kapsy kostkovaný kapesník a mocně se vysmrkal. Josiane nakrčila nos.

„A co ty papírové kapesníky, co jsem ti dala? Ty máš na mouchy?“

„Holčičko, já miluju svůj starý kostkovaný kapesník…“

„Je to hnízdo mikrobů a zdroj virů. A víš, jak vypadáš? Jako venkovan v dřevácích.“

„Být venkovanem bych se nestyděl…,“ odpověděl Marcel a strčil si kapesník do kapsy dřív, než se ho Josiane zmocnila.

Minulý týden mu jich vyhodila do popelnice aspoň tucet.

„A to si chceš najmout soukromého učitele pro syna a hrát si na nějakýho Picka de la Mirandolu! Tomu se určitě bude líbit ta studna kultury s kapesníkem a kšandami!“

„Budu se snažit někoho sehnat už ode dneška,“ odpověděl Marcel, šťastný, že může změnit téma.

„A nech si předložit doporučení! Nechci tady žádného napudrovaného markýze ani marxistického vousáče. Sežeň mi nějakou starou encyklopedii, abych ho mohla kontrolovat, kdyby začal žvanit.“

„Takže souhlasíš?“

„Tak se to taky dá říct. Ale chci ho vidět dřív, než se k tomu vyjádřím. Dám velký pozor, aby to nebyl Henriettin špión.“

***

Musí člověk říkat pravdu, celou pravdu? ptala se Shirley v duchu, když pozorovala Garyho, jak sklízí ze stolu, seškrabává z talíře lasagne, pouští teplou vodu do dřezu a přidává jar. Lze vyrobit štěstí tak, že se bude říkat celá pravda? Nejsem si tím tak jistá… Promluvím a potom už nic nebude stejné jako dřív.

Jsme tady, oba, máme mírumilovné návyky, které nás spojují, vím, jak se otočí, na jakou nohu přešlápne, kterou ruku natáhne jako první, jak ke mně obrátí hlavu, nakrčí obočí a odsune si kadeř vlasů, to všechno vím, je to moje krajina.

Večeře skončila, lasagne byly moc dobré. Glenn Gould nás doprovázel. Z hrdla nám vycházelo hmmm hmmm a cítili jsme se spojení.

A za dvě a půl minuty…

Promluvím, položím mezi nás hromadu slov, přivedu sem jednoho cizince a nic už nebude tak průzračné. Pravda je možná užitečná pro toho, kdo se ji dozví, ale pro toho, kdo ji vysloví, to může být zkouška. Když jsem řekla „pravdu“ o svém narození muži v černém, začal mě vydírat. A za své mlčení dostal měsíční rentu.

Když šla dnes ráno do Hampstead Pond, procházela kolem reklamy vychvalující výhody džínsů tímto sloganem: „Pravda muže spočívá v tom, co skrývá.“ A pod tím: „Neskrývejte své tvary, ukažte je v džínsech…“ Zapomněla jméno značky, ale nikoliv slova, která ji pak pronásledovala celou cestu, a když zamykala kolo k dřevěnému zábradlí vedle jezírka, málem si nevšimla muže v čepici a ošoupaných kalhotách chystajícího se odjet.

Damned!

Usmíval se. Poškrábal si nos svou velkou kožešinovou rukavicí a naklonil hlavu v gestu, které mělo znamenat „uvidíte, voda je vynikající“. Zůstala tam stát s otevřenou pusou a okamžitě se jí v myšlenkách vrátil onen slogan z reklamy na džínsy: „Pravda muže spočívá v tom, co skrývá.“ Co skrývá ten muž s širokým úsměvem a širokými rameny? Ten muž, do jehož náruče se šíleně toužila schoulit? Možná neskrýval nic, a proto toužila po jeho objetí…

A kdyby k ní přesně v tom okamžiku napřáhl ruku, následovala by ho…

Vzdychla a z prstu si otřela stopy rajčatové omáčky do krásného voskovaného ubrusu, který přivezl Gary z Paříže.

Vzpomněla si na zprávu, kterou dostala předešlý večer: „Jak vyhnat pesticidy z našich talířů. K čemu je dobré jíst ovoce a zeleninu, když ohrožují naše zdraví? Na hroznovém víně produkovaném v rámci Evropské unie bylo nalezeno šestnáct toxických produktů.“ Bojuji s větrnými mlýny.

Zvedla hlavu ke Garymu. Složil talíře do myčky. To znamenalo, že nebude mýt nádobí hned, to znamenalo, že budou mluvit.

Najednou jako by měla v krku chuchvalec vaty, který jí vysušuje jazyk, plíce i břicho. Polkla.

„Uděláš mi bylinkový čaj?“

„Tymián, rozmarýn nebo mentol?“

„Verbenu máš?“

Sklíčeně na ni pohlédl.

„Vyjmenuji ti tři druhy, které mám, a ty mě požádáš o čtvrtý, který nemám…“

Vypadal lehce nervózně. Dokonce trochu napjatě.

„Dobře, dobře, vezmu si tymián…“

Napustil do konvice vodu, vyndal čajník, sáček tymiánu a šálek. Z jeho prudkých pohybů uhodla, že pospíchá, že už touží posadit se naproti ní a položit otázky. Byl natolik slušný, že nechal proběhnout večeři v klidu.

Na zdi visely plakáty. Shlíželi na ně Bob Dylan a Oscar Wilde. Bob vypadal vážně a unaveně. Oscar měl na rtech lehký dvojsmyslný úsměv, který v ní vyvolával touhu vrazit mu pár facek. Zeptala se: „Už jsi viděl toho učitele klavíru?“

„Ano, dneska odpoledne… Sympaťák. Mám s ním schůzku v Hampsteadu, kousek od místa, kam se chodíš koupat. Bydlí v jednom z těch uměleckých ateliérů, jejichž okna vedou k jezírku. Ale nemyslím, že by se ráno chodil máčet do té ledové vody. Nedoporučuje se to na klouby.“

„Zatímco já si ruce zničit můžu…“

„To jsem neřekl! Ólala! Ty bereš všechno z té špatné stránky… Relax, mummy, relax… Za chvíli začneš být fakt otravná!“

Shirley se rozhodla ignorovat slovo „otravná“. Jestli se začnou hádat kvůli slovníku, nikdy si spolu promluvit nedokážou. Ale uložila si do paměti, že mu má později říct, aby tohle slovo už nikdy nepoužíval.

„A kdy začneš?“

„V pondělí ráno.“

„Tak brzy?“

„Školní rok už běží a já chci dohonit zpoždění… Budu mít hodiny každý druhý den u něj a zbytek času budu cvičit doma, nejmíň pět hodin denně… Vidíš, beru ten klavír vážně.“

„Zeptal ses, kolik chce za hodinu?“

„Platí to Velká matka.“

„To se mi nelíbí, Gary…“

„Ale je to přece moje babička!“

„Mám pocit, že mě ze svého života vytěsňuješ…“

„Přestaň říkat hlouposti! Jsi nervózní, protože si máme promluvit, dotýkají se tě takové maličkosti… Relax…“

Položil jí dlaň na ruku.

„Tak do toho… Čím rychleji mi to řekneš, tím dřív napětí opadne.“

„Dobře, souhlasím… Vezmu to zkrátka. Je mi líto, ale není to moc romantické. Ani to nepřipomíná román.“

„Nečekám román, čekám fakta.“

„Tak dobře… Nakonec bych si přece jen dala víno. Zbylo trošku?“

Zvedla sklenku a Gary do ní nalil zbytek vína.

„Do roka děťátko nebo manžela!“ řekl se smíchem.

„Ani jedno, ani druhé,“ zabručela.

Upila vína, poválela ho na patře a pak začala:

„Muselo mi být asi tak šestnáct, když mě tvůj dědeček poslal do Skotska. Nejdřív do velmi přísného penzionátu, pak na univerzitu v Edinburghu. V Londýně jsem totiž vedla poněkud nezřízený život. Vystavěla jsem kolem sebe zeď, chodila jsem domů pozdě, navíc poněkud připitá, strkala jsem si do nosu piercing, nosila jsem sukně velikosti ubrousku a kouřila jsem tlusté doutníky, které zasmradily všechny počestné chodby v paláci. Otec nedokázal skloubit funkci nejvyššího komorníka s funkcí hlavy rodiny. Byla to tak výbušná situace, dokonce hrozila skandálem, který by poškodil královnu. A tak mě poslali do Skotska. Dál jsem vytloukala mejdany a zkoušky jsem dělala jen tak, aby mě nevylili. A hlavně jsem se asi po roce seznámila s jedním klukem, krásným Skotem Duncanem McCallumem, synem jedné významné rodiny vlastnící zámek, farmy, lesy a pozemky…“

„Stará skotská šlechtická rodina?“

„Nevyptávala jsem se na jeho genealogický strom. A moc jsme si nepotrpěli na rodokmeny, navštívenky… Koukli jsme na sebe, a když jsme se jeden druhému líbili, strávili jsme spolu noc a pak se rozešli. A pokud jsme zase po čase na sebe narazili, dobrodružství pokračovalo nebo nepokračovalo. S tvým otcem jsme pokračovali několikrát…“

„Jaký byl?“

„No… řekněme, že se mu hodně podobáš. Myslím, že by ti nečinilo žádné potíže ho poznat, kdyby ses mu ocitl tváří v tvář… Vysoký, hnědovlasý, dlouhý nos, zelené nebo hnědé oči, to záleželo na tom, jakou měl náladu, ramena ragbisty, úsměv jako měsíček, zkrátka krásný kluk… Měl v sobě něco neodolatelného. U takového chlapa se neptáš, jestli je inteligentní, hodný nebo statečný, toužíš ho jedině sevřít v náručí… Běhaly za ním všechny holky. Ach, ano… měl dlouhou a úzkou jizvu na tváři, vyprávěl, že ho sekl šavlí jeden Rus, když se s ním bil v Moskvě… Nejsem si jistá, že vůbec kdy byl v Moskvě, ale hodně to působilo, holky se mohly přetrhnout, jen aby se té jizvy dotkly…“

„A jsi si jistá, že je to Duncan McCallum, a ne někdo jiný?“

„Zamilovala jsem se, ale zakázala jsem si něco takového vůbec vyslovit nahlas! Spíš bych si nechala proříznout krk, než abych se přiznala k takovému měšťáckému citu, ale jsem si naprosto jistá, že od chvíle, co jsem ho spatřila, jsem už s nikým jiným nespala…“

„Jaké štěstí!“

„Dokonce se dá říct, že ses narodil z lásky… Aspoň z mé strany.“

„Zvláštní láska,“ vzdychl Gary. „Trochu odfláknutá…“

„Byla to hodně zvláštní doba… Končila léta, ,květiny ve vlasech a milujme se navzájem‘ a svět padal zpátky do reality. A ta realita veselá nebyla. Byla to doba Margaret Tchatcherové, punku, Clash, velkých stávek a beznaděje, která kvetla všude. Všichni si mysleli, že se svět řítí do hajzlu. A láska taky.“

„A co ti řekl, když se dozvěděl, že jsi…?“

„Byli jsme v jednom pubu, byla sobota večer, celý den jsem se snažila najít příležitost si s ním promluvit… Byli jsme s kamarády, drželi jsme v ruce půllitry s pivem, já se k němu naklonila… trochu jsem se třásla… On se ke mně přitiskl, objal mě kolem ramen a mně se ulevilo, že nezůstanu sama. Pomůže mi, ať to bude jakkoliv. A on mi s tím svým širokým americkým úsměvem řekl ,miláčku, to je tvůj problém‘ a potom i s těmi kamarádíčky odešel a nechal mě tam. Schytala jsem to rovnou do ksichtu.“

„A nikdy mě ani nechtěl vidět?“

„Rozešel se se mnou dřív, než jsi přišel na svět. Když jsem ho potkala, vůbec na mě nepromluvil. Ani když jsem měla břicho jako buben.“

„Ale proč?“

„Z jediného důvodu. Říká se tomu odpovědnost a ta mu naprosto chyběla…“

„Chceš říct, že to není hodný člověk?“

„Neříkám vůbec nic, jen konstatuji…“

„A ty sis mě nechala…“

„Věděla jsem, že tě budu k zbláznění milovat, a nespletla jsem se…“

„A pak?“

„Porodila jsem úplně sama. V porodnici. Přišla jsem pěšky, odešla jsem pěšky. Přihlásila jsem tě pod svým jménem. Velmi rychle jsem se vrátila do školy. Nechávala jsem tě samotného v maličkém pokojíčku. Bydlela jsem u jedné hodné paní. Ta mi hodně pomáhala, hlídala tě, když jsem potřebovala na univerzitu, přebalovala, krmila a zpívala ti písničky…“

„Jak se jmenovala?

„Paní Howellová…“

„Paní Howellová?“

„Ano. Měla tě moc, moc ráda. Plakala, když jsme odjížděli… Muselo jí být asi tak čtyřicet, neměla manžela ani děti, znala tvého otce, a dokonce jezdila na stejné místo jako on, na skotský venkov. Její matka pracovala na zámku, její babička taky. Říkala, že je to ničema a že si mě nezaslouží. Trošku pila, ale opravdu jen trošku… Byl jsi naprosto dokonalé děťátko. Nikdy jsi neplakal, pořád jsi spal… Když pro mě do Skotska přijel tvůj dědeček, byl to pro něj šok, nic jsem mu neřekla. Odvezl nás oba do Londýna. Tobě byly tři měsíce…“

„A tys nikdy nedostala žádné zprávy od mého…?“

„Nikdy.“

„Ani od té paní Howellové?“

„Nepřijela se na tebe ani jednou podívat, a když jsme odjížděli, nezeptala se ani na adresu. To je všechno. Není to žádná sláva, ale tak to prostě je…“

„Nemyslel jsem si, že mám tak úžasný původ…,“ zamumlal Gary.

„Je mi to líto… Teď záleží jen na tobě, jak s touhle informací a svým životem naložíš…“

A dvacet let poté daruji synovi tohoto nehodného muže. Muže, jenž pro něj nikdy neprolil jedinou slzu. Nepokazil si kvůli němu ani jedinou hodinu spánku. Nemusel se ani na chvilku třást strachy nad teploměrem. Neušetřil pro něj ani pětník. Neprohlížel si jeho vysvědčení. Nedržel ho za ruku u zubaře.

Syn je připraven ho milovat. Až ho bude představovat svému okolí, bude říkat: „Můj syn.“

Já jsem otec. Já jsem matka. Jsem otec a matka.

On je jen dárce spermatu. Pospíchal s orgasmem, aby mohl odejít.

***

Hortense Cortèsová ignorovala strach.

Hortense Cortèsová pohrdala strachem.

Hortense Cortèsová cítila odpor k tomuto stavu duše. Prohlásila, že strach je břečťan v mozku. Zapustí své kořeny, vyraší lístky, vyroste, škrtí nás a dusí, pomalu, pomaličku. Strach je plevel a ten je třeba vytrhat, postříkat pesticidem.

Pesticid Hortense Cortèsové se jmenoval odstup. Jakmile ucítila, že se strach šíří po hrozivých vlnách, odstrčila nebezpečí stranou, izolovala ho a… hleděla mu do tváře, a dokonce mu říkala: „Ty nejsi strach. Nebojím se tě, ty špinavá rostlino, vytrhám ti kořeny.“

A fungovalo to.

Pro Hortense Cortèsovou.

Jako dítě začala tím, že se nutila vracet se domů ze školy za tmy sama. Odmítala matčin doprovod. Do kapsy kabátu si strčila vidličku. Šla s vidličkou v ruce, s hlavou vztyčenou a na zádech školní tašku. Připravena se bránit. Žádný strach, opakovala si, když padala tma a kolem se dloužily stíny s vlčími tesáky.

Pak si zvedla laťku výš.

Když ji chtěl první kluk políbit proti její vůli, použila vidličku. Zabodla ji do stehna jednomu vazounovi, který jí zastoupil cestu na schodišti a jako mýtné požadoval dvě eura. Vrazila ji do oka chlapovi, který se ji snažil odvléct do sklepa.

Brzy už žádnou vidličku nepotřebovala.

Měla svou reputaci.

Jedinou otázkou, kterou si Hortense při tomto cvičení v ovládání strachu pokládala, bylo, proč takhle postupuje jako jediná?

Zdálo se to přece být tak jednoduché. Tak prosté.

A přesto…

Všude slyšela rezonovat slova „mám strach, mám strach“. Strach někam nepřijít, strach nemít dost peněz, strach, že se nebudu líbit, strach říct „ano“, strach říct „ne“, strach ublížit. Když je člověk nucen říct „mám strach“, přihodí se to nejhorší. Proč se její matka, která ji měla chránit, chvěla strachy, když musela něco zaplatit, když jí vyhrožoval nějaký muž nebo když jí vítr z rukou vytrhl lístek. To nechápala. Rozhodla se, že si už nebude klást otázky a že ve svém boji pokročí.

Pokročit. Naučit se. Uspět. Nenechat se zavalit, zatěžkat emocemi, strachy a touhami, které na nás parazitují. Jako by jí byl vyměřen čas. Jako by neměla právo se zmýlit.

Jediná věc její vidličce unikla: smrt jejího otce, sežraného krokodýlem v keňských bažinách. Dokázala sice pronést slova „Antoine a krokodýl“, a dokonce beze strachu, ale stávalo se jí, že měla v noci hrozivé sny, v nichž hynula roztrhaná tisíci zuby. Nikdy! říkala si, když se probudila zbrocená potem, nikdy! A slíbila si, že posílí svůj ocelový krunýř, aby odolala. Odolat! Opět špatně usínala. Zdálo se jí, že ze tmy jejího pokoje ji sleduje krokodýlovo žluté oko…

Poté, co ji Gary Ward nechal stát samotnou na ulici, co jí rozbušil srdce a celé tělo antracitovou touhou, co ji políbil tak, že málem ztratila orientaci, vytěsnila jeho obraz, vzdálila ho od sebe, prohlédla si ho studeným a vyprahlým srdcem a rozhodla se, že nejmoudřejší bude počkat. On zítra zavolá.

Nezavolal ani zítra, ani pozítří, ani v následujících dnech.

Vyškrtla ho ze svého seznamu.

Její život na Garym Wardovi nezávisel. Její život nezávisel na jeho polibku, na rozkoši, která ten večer vytryskla z jeho rtů. Její život závisel na její pevné vůli, na vůli Hortense Cortèsové.

Nedokázala jasněji formulovat své přání a touhy, aby byly vyslyšeny prostým triumfem její vůle.

Gary Ward je nemožný, nepředvídatelný, odporný a popuzující.

Gary Ward je dokonalý.

Chtěla ho. A bude ho mít.

Později.

Ten den v metru na lince do Northern našla Hortense na sedadle London Paper a za tmy, jež ji provázela k jejímu bytu, který obývala spolu se čtyřmi spolubydlícími – všichni to byli chlapci –, četla svůj horoskop. V rubrice „Srdce“ vyluštila: „Protože vás tento vztah tíží, pošlete ho k vodě. Později ho zase navážete.“

„Bim bam bum,“ zamumlala a složila noviny, je rozhodnuto: zapomenu na něj.

Hortense Cortèsovou kromě vidličky ochraňovalo i vysoké mínění, které sama o sobě měla. Mínění, které jí připadalo ospravedlnitelné, když se podívala na svou práci a na úsilí, které jí věnovala. Nejsem budižkničemu, bojuji, abych získala, co chci, a je spravedlivé, že jsem odměňována.

Někdy se v duchu ptala, jestli by vytrvala v protivenství.

Nebyla si tím úplně jistá.

Potřebovala výsledky, aby se mohla dál zlepšovat. Čím víc se na ni šance usmívala, tím větší vyvinula úsilí. Romance s Garym ji neodvedla od cíle, kterého chtěla dosáhnout, napadlo ji ten večer, když se v metru rozhlížela po lidech. Možná se ze mě stane někdo jako ta holka v minisukni ukazující svá rudá stehna nebo ta, co žvýká žvýkačku a mluví o jakémsi večírku s Andym. Tak mi řekl… tak jsem mu řekla… tak mě políbil… tak jsme to udělali… tak mi nezavolal… tak co budu dělat? Dvě ubohé oběti, hýkající hlouposti v milostných diskusích. Když budu milovat málo, tak nepodstoupím riziko, že bude někdo na oplátku milovat mě. Muži jsou takoví, čím víc je milujeme, tím víc se užírají. Je to starý zákon přírody. Protože já nemiluji nikoho, mých nápadníků jsou spousty a já si vyberu toho, kdo mně bude příležitostně vyhovovat.

Garyho polibek v temné londýnské noci s pohledem na rašící listoví v parku ji vyvedl z míry. Úplně ztratila jistotu. Málem se z ní stala zamilovaná larva. Nejsem larva. Nekouřím, nepiju, neberu drogy a nebalím kluky. Zpočátku to byla póza, nechtěla jsem být jako ostatní, dnes je to výběr, abych získala čas. Až dosáhnu cíle – otevřu si módní salon a budu mít svou vlastní módní značku –, budu se zajímat o všechno ostatní. V tuto chvíli se musí veškerá moje energie koncentrovat na touhu uspět. Vybudovat vlastní obchod, být nelítostná, stát se Coco Chanelovou, vnutit svou vizi světu, ačkoliv, jak si náhle v záblesku jasnozřivosti uvědomila, musím se toho ještě mnoho naučit. Ale vím, co chci: mimořádnou eleganci, velkou klasiku, narušenou jedním nebo dvěma nedbalými detaily, zavrhnout čistotu. Ušpinit ji. A učinit ji posvátnou tím, že se pod to podepíšu. Naučit se vytvářet linii, kresbu a detail a pak všechno proměnit a dané plátno roztrhat. Zasadit ránu neposkvrněnosti.

Zachvěla se a vzdychla. Musí si pospíšit a dát se do díla. To je každopádně to jediné, co mě teď zajímá… lidská pokožka mi připadá mnohem fádnější ve srovnání s mými projekty.

Vystoupila u Angela, málem uklouzla po obalu z MacDonalda a zaklela. Prošla kolem sítě fastfoodů a pokrčila rameny. To je buranský název. V posledních metrech, které ji dělily od domova, pokračovala dál v představách svého společenského vzestupu. Zrovna přijímala novináře z celého světa a vyprávěla jim o své nové kolekci, měla na sobě sako a harémky z modrého vlněného krepu a na nohou sandály od Givenchyho, když strčila klíč do dveří, vešla dovnitř a vzápětí schytala Tomův jízlivý komentář.

„Hortense, jsi nechutná!“

Hortense k němu vystřelila svůj chladný pohled. Byl to blonďatý Angličan, s dlouhým, řídkým a navlhlým vousem, který na ni obvykle hleděl očima artézského baseta pozorujícího misku žrádla položenou mimo jeho dosah.

„Co se děje, Tommy? Je deset, vracím se ze školy a nemám nejmenší chuť poslouchat tvé nářky…“

Pověsila si kabát v předsíni, rozmotala dlouhou bílou šálu, kterou měla několikrát obtočenou kolem krku, odložila tašku plnou sešitů a knih a před očima kluka, jenž na ni zíral jako neškodný ťulpas, roztřásla své kaštanově hnědé vlasy.

„Nechalas v koupelně válet tampóny!“

„Ach, to je mi líto. Asi jsem myslela na něco jiného…“

„A to je všechno, co mi k tomu řekneš?“

„Copak nevíš, můj milovaný Tommy, že ženy každý měsíc krvácejí a že se tomu říká menstruace?“

Adresovala mu ten nejpůvabnější falešný úsměv.

„Jsi hrozná egoistka. Nemyslíš na nás, na kluky, co s tebou v tomhle domě bydlíme!“

„Omluvila jsem se už, to snad stačí, ne? Nebudu ztrácet čas a sypat si popel na hlavu! Neměla jsem to udělat, to je fakt, ale co ode mě chceš? Abych ti na oplátku dala francouzáka? To nepřipadá v úvahu. Myslela jsem, že v tomhle ohledu je mezi námi jasno. Odmítám s tebou mít jakýkoliv milostný vztah! Cos dělal celý den? Musí to být teď v kanceláři těžké, když se burza chová jako na houpačce. Nepropustili tě? Nebo ano… Nech mě hádat. Dostal jsi padáka a teď si vylejváš vztek na mně!“

Zdálo se, že je chudák úplně ohromený její nadutostí, pak se vzpamatoval a v každé následující větě opakoval slovo tampóny.

„Proboha, přestaň, Tommy! Nakonec si budu myslet, že než jsi našel můj tampón, vůbec jsi nevěděl, že nějaké tampóny existují… Budeš si na to muset zvyknout, pokud chceš mít vztah s nějakou holkou… Opravdový vztah. Nemám na mysli ty opilé špindíry, které si sem vodíš každý večer.“

Zmlkl, otočil se a mumlal si pro sebe, jaká je to strašná holka. „Narcis v sukních. Měl jsem pravdu, když jsem říkal, že bychom neměli bydlet s holkou. Měl jsem pravdu!“

Hortense se dívala, jak odchází, a křičela za ním:

„Pamatuj si, že ten, kdo není soustředěný sám na sebe, v životě nedokáže nic. Kdybych nebyla narcis ve dvaceti, ve čtyřiceti bych se mohla nechat zavřít do kláštera, což nepřipadá v úvahu! A ty by sis ze mě měl vzít příklad, místo abys mě kritizoval. Beru padesát liber za hodinu, ale tobě udělám cenu, když mi dáš zálohu!“

A šla si do kuchyně uvařit kafe.

Dnes bude dlouhá noc. Čekala na ni totiž důležitá práce. Musela nakreslit návrh večerních šatů ve třech základních barvách – černé, šedivé a bleděmodré – a k tomu navrhnout doplňky, boty, kabelku, brýle, šátek a všechno ostatní.

Její tři zbývající spolubydlící na ni čekali u kávovaru.

Peter, Sam a Rupert.

Sam a Rupert pracovali v City a dost je to vyčerpávalo. Vraceli se z práce čím dál později, čelo měli zachmuřené starostmi, každý večer počítali propuštěné a pili galony černé kávy. Ráno vstávali čím dál dřív. Četli inzeráty a skřípali zuby.

V kuchyni vládlo bolestné ticho jako v kostele. Člověk tu mohl skoro zaslechnout, jak do sebe narážejí kuličky růžence. Všichni měli v zamračených tvářích útrpné výrazy.

Hortense si vybrala černou kapsli na silnou kávu a pustila kávovar, aniž ze rtů tří mnichů vyšlo jediné slovo. Potom otevřela ledničku a vyndala z ní tvaroh s dvacetiprocentním obsahem tuku a plátek šunky. Potřebovala proteiny. Vzala si talíř, vyklepla na něj tvaroh a šunku rozkrájela na tenké proužky. Hleděli na ni a z jejich obličejů nezmizel onen mnišský výraz.

„Tak co je?“ zeptala se nakonec. „Myslíte na ty tampóny a to vám vzalo chuť k jídlu? To se pletete. Tampóny jsou ekologicky zpracovatelné a neničí životní prostředí.“

Myslela, že je vtipná. Říct něco vtipného, to přece uvolní atmosféru.

Pokrčili rameny a dál se tvářili vyčítavě.

„Nevěděla jsem, že jste tak přecitlivělí, kluci… Já o vaše špinavé spodky a smradlavé ponožky zakopávám na chodbách pořád. V odpadkových koších nacházím prezervativy, v dřezu se válí špinavé nádobí, všude jsou láhve od piva a neříkám nic! Nebo spíš říkám… Říkám si, že příroda stvořila kluky, aby za sebou nechávali bordel všude, kudy projdou. Nemám žádného bratra, ale od té doby, co bydlím s vámi, mám mlhavou představu, jak to vypadá, a představuji si, že…“

„Tomova sestra je mrtvá. Dnes ráno spáchala sebevraždu…,“ přerušil ji Rupert a zdrtil ji pohledem.

„Ach,“ řekla Hortense s plnou pusou. „Tak proto na mě tak zaútočil… Myslela jsem, že dostal padáka v bance… A proč se zabila? Bolest z lásky nebo strach, že žádnou bolest nebude cítit?“

Šokovaně na ni hleděli. Sam a Rupert vyskočili a na znamení nesouhlasu odešli z kuchyně.

„Hortense! Ty jsi zrůda!“ vykřikl Peter.

„Poslyš, já Tomovu sestru neznala. Mám si rozdrásat kůži na obličeji a dát se do pláče?“

„Byl bych radši, kdybys projevila trochu soucitu.“

„To slovo nenávidím. Smrdí! Už tady není cukr? Abych v tomhle domě myslela na všechno… Na všechno…“

„Hortense!“ zařval Peter a praštil do kuchyňského stolu.

Byl to hnědovlasý, hubený a nervózní muž. Bylo mu pětadvacet, pokožku měl poďobanou od akné a tváře propadlé. Nosil malé čtverhranné brýle a studoval mechanické inženýrství. Hortense nechápala, v čem jeho studia spočívají. Potřásal hlavou, když mluvil o svých rysech a projektech. O svých zkušenostech a zkušebních motorech. Rozhodla se, že takové nudné téma si ani nezasluhuje její zájem. Potkala ho, když nesla tři velké tašky. Nabídl jí pomoc. Dala mu dvě nejtěžší.

Právě kvůli Peterovi sehnala bydlení v tomhle domě. Bojoval za to, aby jeho kamarádi souhlasili s přítomností ženy. Hortense se líbila myšlenka, že bude žít s chlapci. Její předcházející zkušenosti s děvčaty ji nikterak neuspokojily. S chlapci to bylo jiné. Když člověk pomine jejich nedbalost, dá se s nimi vyjít snadněji. Říkali jí „princezno“ a opravovali nefungující radiátory a ucpané odpady. A navíc do ní byli všichni tak trochu zamilovaní… Tedy až do dnešního večera… Ode dneška se budu muset snažit, abych si je zase získala zpátky, potřebuju je. Potřebuju zůstat v tomhle domě, potřebuju Peterovu podporu, až budu mít problémy. A jeho sestra je navíc kostymérka v divadle a mohla by mi jednoho dne být k užitku. Uklidni se, děvče, uklidni a zajímej se o tu nešťastnou holku.

„Dobře! Souhlasím. Je to smutné. Kolik jí bylo?“

„Netvař se, že tě to zajímá. Jsi ještě odpornější, protože je to neupřímné!“

„Tak co mám říct?“ zeptala se Hortense a rozpažila, aby zdůraznila rozpaky. „Opakuji, že jsem ji neznala, že jsem ji nikdy neviděla… ani její fotku! Chceš, abych něco předstírala, a když začnu předstírat, tak mě pošleš do háje!“

„Byl bych rád, kdybys aspoň na chvilku projevila trochu lidskosti, ale to bych od tebe asi žádal moc…“

„Možná. Už dávno jsem se rozhodla, že se nebudu zabývat veškerou bídou světa. Je jí moc a mě to zahlcuje. Ale ne, vážně, Petere, proč se zabila?“

„Prohrála veškerý svůj majetek na burze… A taky majetek lidí, kteří jí ho svěřili…“

„Ach…“

„Skočila ze střechy domu, ve kterém bydlela.“

„Bylo to vysoko?“

A protože ji znovu zdrtil pohledem, dodala:

„Tedy chci říct… Byla okamžitě mrtvá?

Pochopila, že se chová jako slon v porcelánu, a rozhodla se mlčet.

Je to tak vždycky, když někdo něco předstírá: nevypadá přesvědčivě a je to na něm vidět.

„Ano, takřka okamžitě. Jen sebou ještě párkrát trhla. Díky, že ses zeptala.“

Aspoň netrpěla, napadlo ji. Možná že několik posledních metrů toho už litovala… Že zatoužila vrátit se nahoru, zabrzdit… Musí být příšerné takhle umřít. Nikomu ji pak nemohli ukázat. Pohřební zřízenec určitě musel zaletovat víko rakve, aby ji nikdo neviděl. Pomyslela na otce a ušklíbla se.

„Hortense, musíš se změnit…“

Nechal uplynout minutu a pak dodal:

„Bojoval jsem za tebe, abys tady mohla bydlet…“

„Já vím, já vím… Ale já jsem prostě taková. Neumím se přetvařovat.“

„Nemohla bys být milejší? Aspoň trochu?“

Hortense se znechuceně ušklíbla, když slyšela slovo „milejší“. Nenáviděla ho. Taky smrdělo. Pod naléhavým a přísným Peterovým pohledem chvíli přemýšlela.

Jak se to dělá, aby byl člověk „milejší“? Nikdy nic takového nezkusila. Je z toho cítit podfuk, zvrácenost mysli a ztráta energie a to všechno jí otřásalo.

Dojedla tvaroh a šunku a dopila kafe. Zvedla hlavu. Upřela pohled na Petera, který čekal odpověď, a vydechla:

„Chci být milejší, ale nechci, aby to na mně bylo vidět… Ano?“

***

A pak nastal den Joséphininy habilitace.

Den, kdy po letech studií, konferencí, seminářů, dlouhých stáží v knihovnách, psaní disertačních prací, článků a knih měla předstoupit před komisi a svou práci obhájit.

Ředitel výzkumu rozhodl, že je připravená. Bylo 7. prosince. Dohodl se s členy komise, že už v září každý obdrží jeden exemplář Joséphininy práce, aby měl čas si ho v klidu přečíst, prostudovat a opoznámkovat.

Bylo dohodnuto, že bude mít třicet minut na prezentaci, aby detailně popsala svou profesní dráhu, výzkum, každou jeho etapu a prostudované autory, a dalších třicet minut na zodpovězení otázek členů komise.

Celkem měla zkouška trvat od čtrnácti do osmnácti hodin, poté následuje verdikt a přípitek, který každý kandidát nabízí přítomnému shromáždění.

Tak zněl protokol.

Joséphine na to trénovala jako na sportovní utkání. Napsala třísetstránkový úvod. Po jednom exempláři své práce poslala každému členovi komise. Jeden odevzdala na fakultě.

Obhajoba byla veřejná. V sále mělo být přítomno asi šedesát posluchačů. Většinou šlo o kolegy. Osobně nikoho nepozvala. Chtěla zůstat sama. Tváří v tvář komisi.

Celou noc se v posteli převalovala a marně se snažila usnout. Třikrát vstala, aby si ověřila, že práce leží na stolku v salonu. Zkontrolovala každý list, jestli se něco neztratilo. Znovu a znovu přepočítávala každou složku. Četla obsah. Listovala kapitolami.

Všechny směry výzkumu se rozvíjely harmonicky. „Podle obsahu a smyslu,“ doporučil jí ředitel výzkumu.

Položila ruku na obrovský balík. Sedm a půl kilo. Postavení ženy ve 12. století ve Francii, ve městech i na venkově. Patnáct let práce, výzkumu a publikování ve Francii, Anglii, USA, Německu a Itálii. Náhodně vybírala záznamy z konferencí a publikované články a listovala jimi: Práce žen v tkalcovnách… Ženy pracovaly stejně jako muži… Práce na špičkových tapisériích… nebo Ekonomické zvraty v letech 1070–1130 ve Francii… první známky městského rozvoje… Pronikání měnového systému na venkov… Rozvoj tržišť v Evropě… První katedrály… a k tomu závěrečné pojednání, v němž se snažila zachytit paralelu mezi dvanáctým a jedenadvacátým stoletím. Peníze, nahrazující výměnný obchod, postupně změnily vztahy mezi lidmi i pohlavími, vesnice se vylidnily a města se rozrůstala, Francie se otevřela zahraničním vlivům, rozvinul se obchod a žena zaujala své místo, stala se inspirací trubadúrů a milostných románů a proměnila se ve středobod pozornosti mužů, kteří se kvůli tomu zušlechťovali a zjemňovali… Vliv ekonomie na postavení ženy. Zlidštila ekonomie mravy, nebo naopak přispěla k větší brutálnosti lidstva?

Šlo o kapitolu, kterou napsala pro jednu knihu a publikovala ji v nakladatelství Picard. Vyšla několikrát a prodalo se jí přes dva tisíce výtisků. To byl na odbornou literaturu velký úspěch.

Když se přesvědčila, že tato skromná a zároveň skvělá publikace nechybí, usnula ve chvíli, kdy na ciferníku budíku svítily čtyři hodiny a osm minut.

Připravila snídani.

Probudila Zoé.

„Mysli na mě, zlato, dneska odpoledne mezi druhou a šestou hodinou budu stát před komisí.“

„Tvoje habilitace?“

Joséphine přikývla.

„Máš trému?“

„Trochu…“

„Na každého jednou dojde,“ odpověděla Zoé a políbila ji. „Dobře to dopadne, maminko, nelam si s tím hlavu, jsi nejlepší.“

Levou tvář měla umazanou od zavařeniny.

Joséphine natáhla ruku, prstem otřela červenou skvrnu od ostružin a pak Zoé políbila.

V poledne byla připravená.

Naposled si ověřila, zdali je práce kompletní, znovu přepočítala stránky, kapitoly a články a okusovala si přitom nehty.

Pustila rádio, aby se přinutila myslet na něco jiného, zabroukala si písničku, zasmála se vtipu a poslechla si zprávy. Narazila na pořad, v němž se hovořilo o zpětné vazbě. Jeden psychiatr tvrdil, že děti, s nimiž se špatně zacházelo – zlomené, pálené, bité, znásilňované a mučené – mají později v dospělosti tendenci považovat se za pouhé věci. Za věci nehodné lásky. A to i přesto, že jsou pro lásku naprosto otevřené. V ústraní udělat přemet stranou, mít krk stejně dlouhý jako žirafa, mít pruhy jako zebra…

Hleděla na svůj spis, na velkou strakatou tašku z Magasine U, v níž byl uložen, a namáčela přitom rty ve velkém růžovém šálku…

Takřka bílé prosincové světlo. Jeden nehybný světelný paprsek probíhal kuchyní a osvětloval nohu u stolu. V jeho studeném světle vířily částečky prachu jako ve světlech reflektorů…

Brzy to budou čtyři měsíce…

Čtyři měsíce, co Iris odešla valčíkovým krokem do lesa…

Předtím jsem počítala dny a týdny, dnes počítám měsíce.

„Když takové děti dospějí,“ trval na svém hlas v rádiu, „potřebují lásku natolik, že jsou přichystány obětovat všechno tomu, kdo jim předhodí pár drobků. Jsou schopné zapomenout na sebe, přestrojit se v touhu toho druhého, vklouznout do něj… Aby se mu zalíbily, aby byly akceptovány a konečně milovány! Tyto děti,“ pokračoval hlas, „se stávají prvními oběťmi sekt, bláznů, mučitelů a zvrhlíků, nebo se naopak přemění v úžasné lidi, kteří přežili a dokážou pevně stát na obou nohách.

Jedno, nebo druhé…“

Joséphine poslouchala slova linoucí se z rádia. Nepřetržitě myslela na sestru. Snažila se pochopit…

„Jsou svolné ke všemu, jen aby je někdo miloval…,“ opakoval muž. „Nejsou si sebou jisté natolik, aby měly vlastní názor, cítily pochybnost, vážily slova toho druhého nebo bránily své teritorium… Když se milujeme a respektujeme, dokážeme se bránit. Nenecháme si po sobě šlapat. Ale když se nemilujeme, necháme do sebe proniknout kohokoliv a dovolíme po sobě dupat…“

Slyšela ta slova… Uhnízdila se jí v hlavě, připravená narůstat a nafukovat se. Aby jí ukázala cestu…

Pokusila se je zahnat. Teď ne, teď ne! Později… Musím zůstat ve dvanáctém století… Ve dvanáctém století žádní psychiatři neexistovali. Lidé upalovali čarodějnice, které jim vstoupily do hlavy. Věřili pouze v Boha. Víra byla tak silná, že svatý Eligius uřízl nohu svému koni, aby ho mohl snadněji okovat, a pak Boha prosil, aby mu ji přidělal zpátky. Kůň vykrvácel, což svatého Eligia velmi překvapilo.

Mluvila profesorským a vědeckým tónem, jako by odříkávala jakýsi seznam rozvoje:

„Dvanácté století je dobou staveb katedrál, nemocnic a univerzit… Ve dvanáctém století se začíná rozvíjet úroveň vzdělání. Města jsou v plném rozmachu, měšťané chtějí, aby jejich synové uměli psát a počítat, a šlechta potřebuje čím dál víc písařů, účetních a archivářů… Mladý muž narozený v dobré rodině – někdy také dívka – se musel učit gramatiku, teologii, rétoriku, aritmetiku, logiku, geometrii, astronomii a hudbu… Vyučování probíhalo v latině… Kantoři byli placeni za zásluhy. Ti nejmoudřejší a nejuznávanější měli vysoké platy, a i proto mezi sebou profesoři nelítostně soupeřili. Ti nejlepší, jako byl Abelard, přitahovali davy a vzbuzovali závist u svých kolegů. Z dvanáctého století pochází přísloví ,Bůh stvořil profesory a ďábel kolegy‘.“

Byla připravená čelit profesorům i kolegům.

Vybrala si plisovanou sukni, která jí zakryla lýtka, vlasy si černou páskou stáhla do ohonu; nechtěla zapůsobit svým půvabem, chtěla se podobat gramatické příručce. „Bůh stvořil profesory a ďábel kolegy…“ Nezařadila do své práce Tak pokornou královnu. Věděla, že kolegové nesnášejí, když někdo vyčnívá z davu a má velký úspěch. Za zády ji pomlouvali, posmívali se jí, označovali její román za červenou knihovnu… Někteří se nechali slyšet, že je to vulgarizace té nejnižší úrovně. Proto se o své knize nezmínila. Musí být šedivá jako myš. Proklouznout, aby si jí nikdo nevšiml. Hlavně nezářit…

Ze spisu vyčuhovala modrá záložka. Joséphine ji chtěla zastrčit zpátky. Ale nešlo to, proto ji opatrně vytáhla. Jednalo se o kapitolu o barvách a jejich funkci ve středověku. Barvy a jejich funkce v domech, manželstvích, na pohřbech a jídelních lístcích pro hostiny, sestavených paní domu. Někde to náhodně otevřu a chvilku si v tom budu číst, řekla si. Ne, ne, to je zbytečné, znám to zpaměti. Otevřela spis a narazila na heslo „duha“. Ve středověku iris. Latinsky iris, iridis, z řeckého iris, iridos, což značilo vzkaz bohů, personifikaci duhy.

Zmateně záložku odložila.

Možná že Iris byla jako dítě taky zlomená…

Tahle myšlenka jí přišla na mysl náhle, dorazila k ní z konce tohoto života a začátku tamtoho života a dospěla k prapůvodu bolesti, o níž si myslela, že ji musela vytrpět jen ona sama, té bolesti, o níž byla přesvědčená, že jí byla Iris ušetřena.

Možná byla Iris taky zlomená…

Možná nakonec taky začala věřit, že je jenom věc, že si s ní můžou dělat všechno, možná že ji spalovala divoká touha dát se jako dárek tomu muži, jenž… s ní surově zacházel. Svazoval ji. Dával jí rozkazy.

Její deník byl svědectvím té zvláštní radosti a rozkoše. Psala v něm o dnech a nocích, kdy se měnila v rozbitou panenku… bez údů… v tu panenku…

Takže Iris taky? Iris stejně jako já…

Obě byly zlomené.

Snažila se tuto myšlenku vypudit z hlavy.

Ne! Ne! Iris nebyla zlomená. Iris si byla jistá sama sebou. Iris byla úžasná, silná a krásná. To ona, Joséphine, ta s malým sebevědomím, ta, které červenaly uši kvůli ničemu a jež měla vždycky strach, že bude na obtíž, že bude špatná, že nebude na úrovni…

Iris ne.

Zavřela za sebou dveře.

Vyndala lístek na metro z malé oranžové plyšové peněženky, kterou dostala ke Dni matek od Zoé.

Nastoupila do metra.

V podpaží tiskla svůj sedmikilový spis.

Ale hlásek neustával. A co když byly zlomené obě? Matkou. Henriettou Grobzovou, vdovou Plissonnierovou.

Přestoupila na stanici Étoile. Pokračovala linkou číslo 6 směrem na náměstí Nation.

Podívala se na hodinky a…

Neměla zpoždění.

Předseda komise byl vedoucí její disertační práce. Ostatní členové komise… Znala je všechny. Habilitovaní kolegové ji ocejchovali jako velmi ohebnou a za zády ji pomlouvali. Navíc je to žena! Usmívali se. Sami neustále potřebovali vystavovat své úspěchy jako vizitku přišpendlenou na klopě saka, jen aby na ně bylo vidět. Během mé inaugurace na Collège de France, když jsem tuhle odcházel z ministerstva… po mém návratu z Villa Médicis… když jsem byl v rue d’Ulm… při mých seminářích v Casa Vélasquez… Museli zkrátka zdůrazňovat, že jsou někdo.

Ale byl tu Giuseppe.

Vzdělaný a elegantní Ital, jenž ji zval na konference v Turíně, Florencii, Miláně, Padově. Povzbuzoval ji pohledem a uvolňoval atmosféru. Joséphine, bellisima! Máš strach, ma… perché, jsem tady, Joséphine.

Odvahu, děvče, odvahu, pomyslela si Joséphine, dnes večer všechno skončí. Dnes večer budeš vědět… Tak to chodí v tvém životě pořád, studovat, pracovat, skládat zkoušky. Tak si s ničím jiným nelam hlavu. Narovnej ramena a střetni se s tou komisí s úsměvem na rtech.

Na stěnách v metru visela reklama na vánoční dárky.

Pozlacené hvězdy, kouzelné hůlky, père Noël s bílými vousy a červenou čepicí, se sněhem, hračkami, cédéčky, dévédéčky, ohňostrojem, jedličkami, panenkami s velkýma modrýma očima…

Henrietta proměnila Iris v panenku, hýčkanou, oslavovanou, stejně tak učesanou a oblečenou. Viděli jste mou dceru? Jak je krásná! Ta je ale krásná! A ty oči! Viděli jste, jak dlouhé má řasy? Viděli jste, jak jsou na konečcích ohnuté?

A předváděla ji, otáčela a rovnala jí záhyby na šatech i kadeře ve vlasech. Chovala se k ní jako k panence, ale nemilovala ji.

Ano, ale… To Henrietta ji přece zachránila z bažiny ve vřesovišti. Já ne! Zachránila ji, jako když člověk zachraňuje kabelku, jakmile vypukne požár. Jako pokladničku, trofej. Krátká věta zaslechnutá v rádiu se nafukovala a rozvíjela a Joséphine poslouchala…

Poslouchala, když seděla v metru.

Poslouchala, když vešla na univerzitu a hledala sál, v němž zasedala komise.

Jako by jí v hlavě vyhrávaly dvě hudby: Krátká věta pokračující v argumentaci a dvanácté století, které se snažilo rozvinout a růst, růst, aby se udrželo na nohách a bylo sebejisté, až nastane hodina zkoušky a otázek.

Začít svou „bibliografií“, říct, odkud přišla a jak pracovala. Pak odpovídat na otázky každého z kolegů.

Nemyslet na publikum sedící za jejími zády.

Neslyšet šoupání židlí, hluk přecházejících lidí, šeptajících, vzdychajících, vstávajících a odcházejících. Zůstat soustředěná na odpovědi na otázky členů komise. Každý má třicet minut na to, aby řekl, co si myslí, co mu v její práci připadá zajímavé, nebo naopak, a ona musí vést dialog, odpovídat, případně se bránit, nenechat se znervóznit a neztrácet nit…

Opakovala si etapy zkoušky, která bude trvat čtyři hodiny a na jejímž konci se z ní stane univerzitní profesorka.

Plat jí stoupne ze tří na pět tisíc euro.

Nebo taky ne.

Protože pořád existuje riziko, že nebude přijata. Ach, sice nepatrné a prakticky žádné, ale stejně…

Až všechno skončí, komise se odebere k poradě. Vrátí se za půldruhé hodiny, aby vynesla verdikt:

„Kandidát zkoušku složil s vyznamenáním.“

Následovat bude výbuch potlesku.

Nebo: „Kandidát zkoušku složil, ale bez vyznamenání.“

Pár zatleskání a kandidát by dělal grimasy.

Nebo: „Kandidát zkoušku nesložil.“

V sále by zavládlo absolutní ticho.

Kandidát by sklopil hlavu a s ostudou by odcouval ke své židli.

Za čtyři hodiny bude vědět.

Za čtyři hodiny začne nový život, o němž doposud neměla ani potuchy.

Joséphine se zhluboka nadechla a otevřela dveře do sálu, v němž na ni čekala komise.

***

Když se skrz závěsy začalo prodírat denní světlo, Henrietta se každé ráno posadila na posteli, pustila malé rádio, poslechla si výsledky asijských burz a začala naříkat.

„To je neštěstí! To je neštěstí!“ opakovala a svíjela se v dlouhé noční košili. Její úspory se rozpouštěly jako sádlo nad ohněm a ona se znovu viděla jako dítě v kuchyni na staré farmě v pohoří Jura, jak tře velkými střevíci o sebe, aby prokrvila zkřehlé nohy, zatímco matka si otírá popraskané ruce do šedivé zástěry. Bída je krásná, ale jen když se o ní píše v knihách. Bída s sebou nese díry a hadry a křiví klouby. Když hleděla na matčiny deformované ruce, přísahala si, že už nikdy nebude chudá. Provdala se za Luciena Plissonniera a potom za Marcela Grobze. První jí přinesl důstojné postavení, druhý majetek. Myslela, že je definitivně za vodou, jenomže pak jí Josiane Lambertová ukradla manžela. A ačkoliv se Marcel Grobz během rozvodu choval velkomyslně, zůstala dokonale oškubaná. Opravdový striptýz.

A teď se hroutí burza!

Nakonec se ocitne bosá a v noční košili na ulici. Bez úspor. Iris už nebyla naživu – rychle se pokřižovala – a Joséphine…

Joséphine… na tu radši zapomenout.

Bude se muset ve stáří uskrovnit. Co jsem komu udělala, že jsem si zasloužila takový trest? Naříkala, spínala ruce a hleděla na ukřižovaného Ježíše Krista nad postelí. Byla jsem vzornou ženou, dobrou matkou. A jsem za to potrestaná. Zimostrázové dřevo kříže bylo nažloutlé a ztvrdlé. Kdy jsem ho koupila? ptala se v duchu a ukazovala bradou na Mesiáše. V dobách, kdy jsem od rána do večera polykala zlatý prach. Znovu se štípla do nosu a hlasitě naříkala.

Kupovala všechny ekonomické časopisy. Poslouchala vysílání BFM. Znovu a znovu četla zprávy nejpřednějších odborníků. Chodila do domovnické lóže a podplácela jediného syna správcové Kevina, dvanáctiletého, tlustého a nevděčného kluka, aby jí na Googlu hledal nejnovější tendence finančních institucí. Zpočátku jí účtoval euro za jedno připojení, pak euro za každých deset minut a nakonec dvacet centů za každý vytištěný list… Neřekla ani slovo a podrobila se zákonům toho nagelovaného kluka, který na ni koukal, houpal se na židli a palcem a ukazováčkem natahoval žvýkačku. Vydávalo to zvuk otáčející se pily, který ještě moduloval svými zuby. Henrietta se snažila usmívat, aby neztratila tvář, a v duchu osnovala tu nejtemnější pomstu.

Co by ostatně mohla říkat? A co bylo horší pozorovat: úskoky tlustého a hrabivého dítěte, nebo chladný hněv vyzáblé Henrietty? Když byli spolu, tvrdohlavě mlčeli, což u obou svědčilo o upřímném nepřátelství a pronikavé krutosti.

Henrietta šátrala po posteli a hledala poslední text vytištěný Kevinem. Alarmující zpráva jednoho evropského ústavu. Podle některých odborníků se zhroutí trh s nemovitostmi, cena nafty prudce vzroste stejně jako cena plynu, vody, elektřiny a základních potravin a během následujících čtyř let budou miliony Francouzů zruinovány. „A vy byste k nim mohli patřit,“ uzavírala zpráva. Pouze cena zlata odolává všem zvratům, pomyslela si Henrietta. Potřebuje zlato. Musí se zmocnit nějakého zlatého dolu.

Pod pokrývkou bolestně zasténala. Jak to udělat? Jak to udělat? Pane Bože, pomoz mi! Kašlala, fňukala a proklínala Marcela Grobze a tu jeho slepici, omílala fakt, že ji opustil, že jí nechal jen oči pro pláč a nutnost postarat se sama o sebe, aniž se staral o to, jakými prostředky toho má dosáhnout. Hlavně ať jí nikdo neříká, že má soucítit s neštěstím druhých!

Cítila, jak v ní narůstá strach, aby ho zvládla, musela mu čelit přes den vestoje. Omotala si kolem hubených ramen šál s třásněmi a na vratkých nohách vstala z postele.

Vyhlédla z okna, aby si ověřila, jestli se slepý žebrák, kterého obvykle okrádala, nevrátil před dům. Neviděla ho, z čehož usoudila, že změnil místo, znechucený tím, jak malou částku tady sbíral do klobouku. Možná bych měla najít něco jiného a neokrádat ho tak okatě, pomyslela si, když na své dlouhé kostnaté nohy obouvala pantofle vybledlé barvy.

V pantoflích se dovlekla do kuchyně, zapla plynový vařič, aby si ohřála mléko a připravila cikorku, rozřízla půl bagety a namazala ji margarínem a jedním vzorkem zavařeniny, které kradla po hotelových chodbách. Byla to nová strategie: vklouzla do hotelu v době, kdy se uklízely pokoje – pokojské nechávaly dveře otevřené, aby mohly procházet tam a zpátky –, vyběhla nahoru do patra, sunula se jako stín podél stěn a plnila tašky nejrůznějšími věcmi, od voňavých mýdel až po malé kalíšky s medem a zavařeninou. Někdy se jí stalo, že našla zbytky paštiky, napůl snědený jehněčí bok, krajíčky opékaného chleba, zbytek vína nebo šampaňského v láhvích, stojících na zemi na tácech před dveřmi. Milovala tyhle tajné loupeže, protože v ní vytvářely iluzi, že žije nebezpečně a v luxusu.

Skelným pohledem hleděla na kastrol s mlékem a její svraštělá tvář se zahalila do jakéhosi závoje myšlenek, který jí zjemnil rysy. Kdysi musela být krásná. Člověk by v ní v tu chvíli rozeznal zbytky elegance a ženskosti a jistě by se ptal, jaké zlo ji rozežralo, že se proměnila v tak tvrdou a vyprahlou osobu. Byla lakomá, pyšná a hrabivá nebo se to prostě stalo jen kvůli ješitnosti ženy, která si o sobě myslela, že to někam dotáhla, a odmítala svou osobnost či duši nějak přikrášlovat? Proč si líčit srdce a tvář, když si člověk o sobě myslí, že je nedotknutelný a všemocný? Naopak! Pak nařizuje, šklebí se, hřmí, řeže, ponižuje a rukou odhání nezvané hosty. Nebojí se nikoho, protože budoucnost je zajištěná.

Až do dne, kdy…

Karty se v rukách mění a bezvýznamná, ponižovaná sekretářka najednou drží v ruce čtyři esa své šéfové.

Když to ráno snědla bagetu, rozhodla se Henrietta Grobzová zajít do kostela a v klidu rozjímat, aby nalezla nějaký pevný bod. Svět se řítí do zkázy, budiž, ale ona nemá v úmyslu nechat se strhnout. Musí přemýšlet, jak předejít definitivnímu bankrotu.

Opláchla se narychlo v umyvadle, na svou dlouhou úzkou tvář nanesla bílý pudr, tenké rty namalovala silnou vrstvou rtěnky, na zplihlý drdol si nasadila široký klobouk, připíchla si to mistrovské dílo sponkou, aby na hlavě drželo, ušklíbla se, když se na sebe podívala do zrcadla, není dobré zestárnout, děvče, hledala kozinkové rukavice, našla je, vyšla z bytu a zamkla za sebou na dva západy.

Musí přemýšlet. Musí něco vymyslet. Použít lest. Meditovat.

Na to nebylo lepšího místa než kostel svatého Štěpána, stojící nedaleko jejího bydliště. Vzduch, jenž v kapli Panny Marie, nacházející se vlevo od hlavního vchodu, voněl studeným kadidlem, působil na její myšlenky jako utišující balzám, který jí pomáhal páchat zlo a zároveň žádat Boha o odpuštění. Klekla si na studené dlaždice, sklonila hlavu a zamumlala modlitbu. „Díky, pane náš Kriste Ježíši, za tvé milosrdenství, děkuji, že chápeš, že musím žít a přežít, požehnej mým projektům a plánům a odpusť mi zlo, které spáchám, dělám to pro dobrou věc. Pro moji.“

Vstala a posadila se do první řady na proutěnou židli.

A pak se v chvějících se záblescích hořících svic a v tichu, do něhož pronikal jen vzácně zvuk kročejů, upřeně zahleděla na modrý plášť Panny Marie a v duchu začala osnovat plán budoucí pomsty.

Podepsala papíry k rozvodu. Budiž. Marcel Grobz se ukázal jako velmi štědrý. To je fakt. Uchovala si jméno, byt a slušnou měsíční rentu. Měla by být vděčná… Ale ať své činy nazýval štědrostí a ušlechtilostí, Henrietta Grobzová si je pojmenovala po svém: almužna, bída a kamufláž. Každé to slovo znělo jako urážka. Potichu si je opakovala a přitom předstírala, že se modlí. Nesedělo se jí sice dobře, židle pod její vahou skřípala, ale nemohla se ubránit, aby znovu nepřežvykovala svou hořkost a věty typu „já bydlím v mansardě a on si žije v paláci“ a aby přitom nedrtila kuličky růžence. Občas si vzpomněla na fantastické zisky Casamie, což byl podnik, jenž Marcel Grobz vybudoval silou svých paží, a to pak musela skrýt obličej do dlaní, aby v nich udusila vztek. Před očima jí tančily sumy peněz a ona se mohla pominout při pomyšlení, že už na ně nemá nárok. Tolik jsem toho obětovala! Beze mě by byl nula, nula! Mám na ně právo, mám na ně právo!

Myslela, že dosáhla cíle, když si od Chérubine koupila kouzlo, které mělo začarovat Marcela a Josiane. Byla takřka u cíle, ale nakonec musela konstatovat, že neuspěla. Musela vymyslet jinou válečnou lest. Nemohla už ztrácet čas. Věděla, že existuje řešení. Marcel Grobz se brzy dopustí chyb, protože je rozptýlený novým manželským štěstím.

Překonat hněv, vytvořit strategii, nasadit výraz, jako by šla k prvnímu přijímání, a uvést plán do pohybu, vypočítávala a přitom hleděla na obraz zobrazující Jidášovu zradu v Getsemanské zahradě a Ježíšovo zatčení.

Pokaždé, když Henrietta Grobzová seděla v kapli Panny Marie, zvedla nakonec hlavu a zahleděla se na obrovskou fresku zachycující epizodu z Ježíšova života, okamžik, kdy se blíží Jidáš a chystá se políbit Krista na tvář. Za ním už stojí římské stráže, které přišly Ježíše zatknout. Henriettu zachvátil zvláštní pocit, v němž se mísily soucit, hrůza a jakýsi druh rozkoše z toho, že je svědkem začátku dramatu zakladatele křesťanství. Jidášova černá duše vklouzla do její a nabídla jí hřích jako zralé chutné a lákavé ovoce. Podrobně si prohlédla dobrotivou, světlovlasou a v podstatě dost fádní Ježíšovu tvář, pak pohlédla na Jidáše, na jeho jemný a dlouhý nos, černé oči, hustý vous a červenou tuniku. Měl pyšný výraz a ona podezřívala malíře, že měl také slabost pro tohoto důmyslného, nebezpečného a zločinného muže.

Ctnost musí být tak nudná…

Vzpomněla si na svou dceru Joséphine, která ji vždycky rozčilovala svým chováním hodné a oddané sestry, a znovu zalitovala smrti Iris, dcery své krve, své skutečné dcery… Ona byla ten zlatý důl.

Políbila růženec a pomodlila se za spásu své duše.

„Musím vymyslet nějakou lest,“ šeptala a pohledem hladila štíhlé Jidášovy nohy, vykukující zpod červené tuniky. Pomoz mi, Jidáši temný, pomoz mi, ať i já najdu svůj měšec plný sesterciů. Ty přece víš, že neřest vyžaduje větší fantazii a inteligenci než ctnost, která je hloupá až k pláči, sešli mi nápad a já se budu modlit za spásu tvé duše.

Zaslechla kroky faráře mířícího do zákristie a rychle se pokřižovala, vědoma si svých zlých myšlenek. Možná bych se mohla vyzpovídat, pomyslela si a kousla se do rtů. Ježíš odpouští všechny hříchy a můj hněv musí pochopit. Určitě není tak andělský. Mluvil ošklivě s matkou a choval se surově k obchodníkům v templu. Můj hněv je svatý, tak to je, Marcel mě okradl, oškubal a já žádám pomstu. Ať mohu uplatnit svá práva. Pane Bože, slibuji ti, že si jen vezmu to, co mi patří. Moje pomsta nepřekročí dluh, který má Marcel vůči mně. Nežádám přece tak moc…

Časté návštěvy kaple jí přinášely klid. V tomto studeném pološeru cítila důvěru. Brzy ji něco napadne. Dřív nebo později změní nějaká válečná lest její postavení a udělá z ní zajímavou osobnost.

Když šel farář kolem, sklopila hlavu, nasadila výraz ženy zmučené mnohým neštěstím a pak začala znovu obdivovat podlouhlou tvář Jidáše Iškariotského. Je to zvláštní, pomyslela si, někoho mi připomíná. Je v tom nějaká předzvěst? Nenápadný vzkaz, jenž mi vklouzne do hlavy a ukáže mi komplice? Kde jsem jen viděla tu dlouhou úzkou černou tvář, ten nos poživačného predátora, ten vzhled temného hidalga? Zaklonila hlavu, aby si ho mohla lépe prohlédnout, zleva doprava, ale ano, podívejme, já toho muže znám, já ho znám…

Vytrvale se snažila, neustále se pohledem vracela k té temné a podlouhlé tváři, byla nervózní, jazykem mlaskala o patro a málem začala hlasitě klít, mám to, mám to, nemůžu se do toho pustit sama, potřebuji někoho, kdo mi poslouží jako zbraň, kdo bude jako Jidáš, a musím ho najít v Marcelově okolí…

Člověka, který mi umožní přístup k účtům, počítačům, objednávkám klientů, ke korespondenci s výrobci, ke skladišti…

Člověka, kterého si koupím…

Člověka, který se mi bude hodit.

Teplý nádech roztáhl její hubenou hruď a ona vydechla uspokojením.

Vstala. Na okamžik poklekla před Pannou Marií v modrém plášti. Pokřižovala se. Poděkovala nebesům, že jí poslala pomoc. Vdova a sirotek, vdova a sirotek. Pane Bože, pane Bože! Nešetřils mě, ale teď mi přicházíš na pomoc, viď?

Vhodila tři deseticentové mince do úzkého otvoru kasičky. Mince tiše zazvonily. Nějaká bigotní ženská sedící ohnutá na židli ji pozorovala. Henrietta Grobzová jí adresovala jímavý úsměv oddané věřící, vyšla ven a upravila si na hlavě svůj široký klobouk.

***

Existují lidé, s nimiž strávíte valnou většinu života, a přitom vám nic nepřinesou. Neosvítí vás, nenakrmí a nepředají vám energii. Máte štěstí, že vás nezničí, že se na vás nepověsí a nevysají vám krev.

A pak…

Existují lidé, které potkáte, sotva je znáte, kteří vám řeknou pár slov či jednu větu, poskytnou vám minutu nebo půl hodiny a přitom vám změní běh života. Nic od nich nečekáte, vlastně je neznáte, od schůzky si nic neslibujete, vůbec nic, ale když se s nimi rozloučíte, zjistíte, že ve vás otevřeli nějaké dveře, spustili padák, vyvolali nejkrásnější hnutí mysli nebo touhu, která vás vynese nad vás samotné a překvapí vás. Už nikdy nebudete bábovka, budete tančit na chodníku, zpod pat se vám bude jiskřit a vy budete zvedat paže k nebi…

A přesně to se ten den stalo Joséphine.

Šla na schůzku se svým vydavatelem Gastonem Serrurierem.

Znala ho jen málo. Mluvili spolu po telefonu. On si pouštěl hlasitý odposlech, aby mohl dělat několik věcí najednou, ona slyšela jak otvírá dopisy a šuplíky a přitom s ní pořád mluví. Mluvil o počtu prodaných knih, zmiňoval se o brožované edici, o filmu, který se nakonec nejspíš točit nebude. Američani ho hrozně rozčilovali! Slíbili toho spoustu a nic nesplnili. Člověk se na ně nikdy nesmí spoléhat… „Budu tady vždycky pro vás, Joséphine.“ A pak, a pak se jeho hlas vytratil, zřejmě se sehnul, protože mu upadla tužka, sponka, smlouva nebo diář.

Gaston Serrurier.

Byl to Irisin známý. Byl to on, před nímž Iris jednou při večeři v Paříži, při které se každý nafukuje a vytahuje, plácla, že píše knihu… A Gaston Serrurier, který zrovna o něčem rozmlouval, Gaston Serrurier, jenž si s tvrdým a zároveň chápavým odstupem měřil ten malý pařížský vesmír, blednoucí ve světle svíček, zatímco o sobě si myslel, že je majákem světa, tak ten Gaston Serrurier zvedl Irisinu hozenou rukavici…

Rukopis.

Zjistit, jestli to nejsou jen salonní řečičky nebo nerozvážná výzva malé markýzy, která se doma nudí, zatímco její bohatý manžel plní rodinnou kasu.

A zrodila se Tak pokorná královna. Rukopis předala Gastonu Serrurierovi Iris Dupinová. Přečetl ho, přijal, vydal a prodal stovky tisíc exemplářů. Pokus se změnil v mistrovský tah.

Ze dne na den se Iris Dupinová stala královnou salonů, televizních kanálů i časopisů. Označovali ji za novou hvězdu na nebeské klenbě literatury. Vyptávali se jí na účes, zavařeniny, které nedělala, na oblíbené autory, denní krém, noční krém, první lásku a víru v Boha. Zvali ji na výstavy čokolády, automobilů, na módní přehlídku Christiana Lacroixe a na filmové předpremiéry.

Pak došlo ke skandálu, samozvankyně byla demaskována a autorských práv se ujala její stydlivá sestra.

Gaston Serrurier celou aféru pozoroval studeným zrakem znalce pařížských mravů. Pobaveně. Ani ne moc překvapeně.

Když se dozvěděl o násilné smrti Iris Dupinové v Compiègneském lese, ani nemrkl. Co všechno jsou jisté ženy ochotny podstoupit, jen aby pocítily vzrušení? Provokují osud stejně, jako když házejí kostky na zelené plátno v kasínech. Ženy, jež se nudí a vymýšlejí historky s prvním krasavcem, který jim rozpálí krev.

Jeho spíš zajímala její jemná mladší sestřička…

Kde přišla k té překypující fantazii? Určitě nejen v historických pramenech. Ty by ji nenaučily vyprávět příběh. V Tak prosté královně byly milostné scény naprosto přesně předznamenávající smrt Iris Dupinové. Opravdoví autoři mají tragické předtuchy. Opravdoví autoři mají náskok před životem. A tahle malá skromná ženuška, tahle Joséphine Cortèsová byla, aniž to věděla, spisovatelkou. Uhádla osud své sestry. A tento rozpor mezi ženou a autorkou zapálil v chladném a blazeovaném pohledu Gastona Serruriera záblesk zájmu.

Dal si s ní schůzku v rybí restauraci na bulváru Raspail: „Máte ráda ryby? To je dobře, protože tam, kam vás vezmu, mají jenom ryby… Tak řekněme v pondělí ve čtvrt na dvě.“

Joséphine dorazila přesně ve čtvrt na dvě. Přišla první, zavolala číšníka a ten ji odvedl k širokému stolu, zakrytému bílým ubrusem. Kytička sasanek vrhala na elegantně prostřený stůl stín soukromí.

Svlékla si kabát. Posadila se a čekala.

Rozhlédla se kolem a snažila se rozpoznat stálé hosty. Stálí hosté volali na číšníky křestními jmény, a ještě než si sedli, vyptávali se na denní nabídku, zatímco nově příchozí vcházeli strnule a nepřirozeným krokem, nechali mlčky číšníky, aby je usadili, a rozložené ubrousky jim padaly z klína. Stálí hosté klesli na lavici plnou vahou a s roztaženýma rukama, zatímco nově příchozí zůstávali strnulí, tiší a ostýchaví před prostřeným stolem a impozantními zjevy personálu.

Několikrát se podívala na hodinky a vzdychla. To je i tvoje chyba, řekla si, v Paříži nikdo nikdy nechodí včas, každému vyhovuje zpoždění. Vždycky. Chováš se jako trouba.

Ve tři čtvrtě na dvě konečně přišel. Vlétl do restaurace jako vichr a nepřestával přitom mluvit do mobilu. Zeptal se jí, jestli čeká dlouho. Do sluchátka odpověděl, že to nepřipadá v úvahu. Vybafla na něj, že ne, že zrovna přišla, odpověděl, že je to tak lepší. Že nerad nechává lidi čekat, ale že ho zdržel jeden z těch otravů, kterých se nemůže zbavit. Gestem naznačil, jak otravu vysypává z rukávu, a ona se zasmála. Neubránila se představě, že možná bude na místě toho otravy jednou ona, a zírala na rukáv.

Vypnul telefon, přelétl očima jídelní lístek, který znal zpaměti, a objednal si jako obvykle. Ona měla spoustu času jídla si prostudovat a potichu číšníkovi sdělila, co si vybrala. Ten jí poblahopřál k jejímu výběru a ona se začervenala.

Pak rozložil ubrousek, vzal nůž, kousek bagety a másla a zeptal se:

„Co zrovna teď děláte?“

„Právě jsem složila habilataci… S vyznamenáním…“

„To je skvělé! A co je to ta…“

„Nejvyšší univerzitní diplom ve Francii…“

„To zírám,“ řekl a zamával na číšníka, aby mu přinesl vinný lístek. „Dáte si kapku vína?“

Netroufala si odpovědět ne.

Diskutoval s číšníkem, rozzlobil se, že nemají jeho obvyklou značku, objednal Puligny-Montrachet 2005, skvělý ročník, upřesnil a hleděl na ni nad brýlemi, s prásknutím zavřel vinný lístek, vzdychl, sundal si brýle, namazal druhý krajíček a zeptal se: „A teď… Co hodláte dělat?“

„Je to složité… já…“

Zazvonil mu mobil, rozčileně se ohradil: „Sakra, já myslel, že jsem ho vypnul, omluvíte mě?“ Přikývla. Nasadil starostlivý výraz, pronesl několik slov, pak zavěsil a ověřil si, že tentokrát telefon skutečně vypnul.

„Zrovna jste mi říkala, že…“

„… že jsem habilitovala s vyznamenáním, a tak pomýšlím na nějakou funkci na univerzitě… Nebo jestli se mám stát ředitelkou nějakého odboru ve Státním ústředí vědeckého výzkumu… To bych si moc přála… Pracovala jsem na tom celý život…“

„A to ještě není jisté?“

„Není… Po verdiktu komise musím počkat na závěry zprávy, v níž každý člen napíše všechny úvahy, které si vám netroufnul říct do obličeje…“

„To je tedy banda syčáků!“

Joséphine stáhla hlavu mezi ramena.

„A na té zprávě závisí vaše přidělení?“

Osušila si vlhké ruce do ubrousku a cítila, jak jí rudnou uši.

„No, právě, dověděla jsem se… Och, ne oficiálně, to ne… Dověděla jsem se, že jeden kolega, o kterém jsem si nedělala iluze, prohlásil, že nepotřebuji žádné povýšení, žádné prestižní místo, natož zvýšení platu a že bych se celý život měla věnovat jen svému výzkumu…“

„A proč?“ zeptal se Gaston Serrurier a zvedl překvapeně obočí.

„Protože… Řekli mi, tedy aspoň to se ke mně doneslo… Protože jsem vydělala hodně peněz svým románem… A tak se rozhodli, že existují potřebnější než já… A já se takřka ocitla ve výchozím bodě.“

„Předpokládám, že jste vzteky bez sebe…“

„Hlavně se mě to dotklo… Myslela jsem, že patřím do rodiny, myslela jsem, že jsem to mnohokrát prokázala, a oni mě odvrhnou kvůli velkému úspěchu s tématem, který přesto…“

Vzdychla, aby zadržela nemístné slzy.

„… mohli by být rádi, že se veřejnost vášnivě zajímá o příběh Floriny… A ono je to naopak…“

„To je výborné! Výborné!“ zvolal Gaston Serrurier. „Poděkujte jim za mě.“

Joséphine na něj vrhla překvapený pohled a pak si diskrétně zakryla rukama uši, aby ji tak nepálily.

„Víte, je to poprvé, co o tom mluvím. Nechtěla jsem na to dokonce ani myslet. Neřekla jsem to nikomu. Bylo to hrozné, když jsem se to dozvěděla… Všechny ty roky práce a… oni mě vyhodí!“

Začal se jí třást hlas a kousala se do horního rtu.

„Ale to je výborné, protože teď budete moct pracovat pro mě! Jenom pro mě…“

„Ach!“ řekla Joséphine překvapeně a v duchu uvažovala, jestli chce v nakladatelství založit oddělení středověké historie.

„Protože máte v prstech zlato…“

Jeho pohled byl upřený, naléhavý. Číšník před ně postavil salát z fritovaných olihní, carpaccio a lososa. Serrurier se s podrážděným výrazem podíval na talíř a pak popadl příbor.

„Zlato na psaní, na vyprávění příběhů… Umíte najít to, co bude zajímat lidi, a můžete je tak přinutit, aby se začali zajímat sami o sebe, naučit je spoustu věcí, a to nejen historických. Jste talentovaná a jediný problém je, že to nevíte, že nemáte nejmenší ponětí o své vlastní ceně.“

Jeho oči, které na ni upíral, ji izolovaly, zvýrazňovaly, měnily se v reflektory a zalévaly ji světlem. Už to nebyl onen pospíchající muž, který vtrhl do restaurace a odstrkoval číšníky, který se rozčiloval při objednávání vína, jenž reptal, když si rozkládal ubrousek, a který se sotva omluvil, že přišel pozdě…

Hleděl na ni jako na nějakou vzácnost.

A Joséphine zapomněla na všechno.

Zapomněla na střet s kolegy, zapomněla na bolest, která v ní hlodala od okamžiku, kdy se dozvěděla, že ji odstrčili, na bolest, která ji připravila o touhu, o plány. Už ani nedokázala otevřít nějakou historickou knihu, napsat řádek o dvanáctém století, nedokázala si představit, že by měla zase trávit spoustu hodin v knihovně. Celou svou bytostí odmítala zůstat malou, skromnou a pracovitou výzkumnicí, kterou vykázali na vedlejší kolej. A teď jí tenhle muž znovu vrací úctu. Říká, že má talent. Napřímila se. Šťastná, že sedí naproti němu, šťastná, že půl hodiny čekala, šťastná, že na ni hledí a že si jí váží.

„Nic neřeknete?“ zeptal se a ještě přidal na síle reflektorů.

„Já, víte…“

„Nejste zvyklá, aby vám někdo skládal poklony, viďte?“

„Víte, v univerzitním prostředí se na moje psaní hledělo spíš nevraživě… ehm… i na tu knihu… Tak jsem si myslela…“

„Že vaše kniha nestojí za nic?“

„Ne, to tak úplně ne… Myslela jsem, že není tak hrozná, jen že to je nedorozumění.“

„Nedorozumění, kterého se prodalo pět set tisíc výtisků? Každý rok bych chtěl mít takové nedorozumění… Dneska ten olihňový salát není vůbec dobrý,“ řekl číšníkovi, který měnil talíře. „Děláte si teď ze zákazníků srandu? Čím dál tím líp! Na vašem místě bych si začal dělat starosti.“

Číšník odešel se svěšenými rameny.

Serrurier se spokojeně usmál a vrátil se k Joséphine.

„A co vaše rodina?“

„Ach, moje rodina…“

„Je na vás pyšná?“

Rozpačitě se usmála.

„Moc ne…“

Zaklonil se, aby se na ni mohl podívat pozorněji.

„Ale jak to tedy děláte?“

„Jak dělám co?“

„Jak žijete? Chci říct… Když vám nikdo neříká, jak jste úžasná, kde berete energii na…“

„Tak to prostě je… Jsem zvyklá… Vždycky to bylo takhle…“

„Považujete se za nulu.“

Zvedla k němu potěšenou tvář, která jako by se ptala: „Jak to víte?“.

„A teď ještě dvojnásob, co je vaše sestra mrtvá… Říkáte si, že nemáte právo žít, že nemáte právo psát, že nemáte právo dýchat… Že nestojíte za nic a že tu knihu vlastně napsala vaše sestra.“

„Ach ne! Vím, že jsem ji napsala já.“

Hleděl na ni s úsměvem.

„Poslyšte… víte, co uděláme?“

Joséphine zavrtěla hlavou.

„Budete psát… další knihu. Za prvé proto, že vám už brzy dojdou peníze. Honorář za knížku není věčný… Nedíval jsem se na váš účet, než jsem sem šel, ale myslím, že už vám na něm moc nezbývá… Měla jste velké výdaje s koupí bytu…“

A všechno se s ní začalo kymácet.

Stůl, dokonalá výzdoba, bílé ubrusy, kytičky sasanek a pospíchající číšníci, všechno zmizelo v bílém záblesku a jí se zmocnila závrať. Stála sama mezi ruinami. Cítila, jak se jí potí kořínky vlasů… Vrhla na Serruriera vyděšený pohled.

„Ne, ne, nebojte… Nejste úplně na mizině, ale váš kredit se u nás trochu zmenšil. Copak si nekontrolujete účty?“

„Já tomu moc nerozumím…“

„Dobře… Tak spolu uzavřeme smlouvu: vy mi napíšete knížku a já zaplatím faktury. Souhlasíte?“

„Ale to je…“

„Nemusím navíc vydávat celé jmění. Nepřijdete mi draho… Nevypadáte jako žena s nákladnými choutkami. Ani jich nemáte moc. Musíte se obrnit krunýřem, aby vás respektovali… Zatím nejste obrněná proti ničemu. Zřejmě patříte k lidem, již se bojí vlastního stínu…“

Číšník zakašlal, aby mohl naservírovat obě jídla, která přinášel. Serrurier se zaklonil a požádal o minerálku.

„Nesmíte dovolit, aby po vás celý život šlapali! Nemáte toho už plné zuby? Na co čekáte? Proč si nevydobudete své místo na slunci?“

„To Iris… Od té doby, co je…“

„Mrtvá. Je to tak?“

Joséphine se zavrtěla na židli.

„Od té doby, co je mrtvá, se trápíte sebemrskačstvím a zakazujete si žít?“

Mlčela.

„Fajn… Jste pěkná ňouma!“

Joséphine se usmála.

„Proč se usmíváte? Za to, co jsem vám řekl, byste mě měla srazit k zemi…“

„Ne, to je… Už dlouho si to o sobě myslím. Jsem ňouma a slaboch. Ale lepším se, víte? Dělám pokroky.“

„To doufám. Musíte si sama sebe začít víc vážit, abyste pokročila dál. A já chci, abyste mi napsala knihu. Dobrou knihu, plnou života… Jako je ta první… Ale nemusíte se soustřeďovat jen na dvanácté století. Trochu to změňte, jinak se odsoudíte k historickému románu a budete se strašně nudit! A to jsem ještě slušný… Ne! Napište mi současný román – pište o mužích, kteří podvádějí nebo jsou podváděni, o ženách, které pláčou a smějí se, o dětech, o krásné lásce, o zradě, zkrátka o životě! Víte, časy jsou zlé a lidi se chtějí rozptýlit… Vy umíte vyprávět příběhy. Ten román o Florine je moc dobrý a klobouk dolů, pokud jde pravdu o první pokus!“

„Nenapsala jsem to cíleně…“

Zdrtil ji pohledem.

„To je přesně to, co si musíte zakázat říkat. Samozřejmě že jste to nenapsala cíleně. Takhle se kniha nerodí…“

Luskl ve vzduchu prsty.

„Pracovala jste tvrdě, vybudovala jste příběh, napsala dialogy a vymyslela zápletku. To nepřišlo jen tak! Přestaňte se celou dobu omlouvat! Víte, že jste únavná? Člověk má chuť vámi zatřást!“

Zmírnil tón a chystal se objednat.

„Dáte si kafe, ne? Tak dvě kávy a jedno točené pivo.“

Vytáhl dlouhý doutník, přičichl k němu, a než si ho zapálil, poválel ho v prstech.

„Ano, já vím, v restauracích se nekouří. Nikdo kromě mě si to nedovolí. Kašlu na zákony! Víte, Joséphine, někteří lidé věří, že četba je terapie, ale to není pravda… Nic nevyléčí. Vůbec nic. Ale je to výzva osudu a vy, pokud se nemýlím, máte osudu co vracet.“

„Já nevím…“

„Ale ano, přemýšlejte trochu a přijdete na to sama… Psát, to znamená popadnout svou bolest, podívat se jí do tváře a přibít ji na kříž. Ani tak nezáleží na tom, jestli vás to vyléčí, nebo ne, ale musíte se tomu postavit… Udělat něco se vší tou bolestí a to něco vám dovolí znovu žít nebo to znovu prožít, podle toho…“

„Nejsem si jistá, že tomu všemu rozumím…“

„Najděte si inspirující téma a pište. Vypusťte stavidla… Dejte do toho veškerou svou bolest, veškeré trápení a přibijte je na kříž! Snažte se znovu nadechnout, znovu žít! Jste jako ptáčátko sedící na okraji hnízda, jež mává křídly, ale netroufá si vzlétnout. Vždyť jste se už prosadila, tak co vám chybí?“

Joséphine toužila říct… snídaně každý den ráno s někým takovým, jako jste vy, ale neřekla to.

„Lidi mají všeho plné zuby,“ pokračoval Serrurier, „jsou unavení, tak jim vyprávějte příběhy… Příběhy, které v nich vyvolají chuť ráno vstát, sednout na metro a večer se vrátit domů. Znovu se vraťte k dávným příběhům, k Pohádkám tisíce a jedné noci. Pusťte se do toho…“

„Ale já neznám žádné příběhy, které bych mohla vyprávět.“

„Tohle si myslíte? Máte v hlavě tisíce příběhů a ani to nevíte. Lidi ostýchaví, chudí a zneuznaní nosí pořád tisíce příběhů v hlavě, jsou citliví, takže se jich všechno dotýká, všechno je zraňuje a z těch doteků a ran vznikají emoce, postavy a situace… Proto spisovatel nežije snadno, celou dobu trpí… Věřte mi, že je lepší být nakladatelem!“

Široce se usmál a drtil doutník v zubech. Vytrhl šálek kávy z číšníkových rukou a zeptal se ho, jak to dělá, že ho odtud nevyhodí, když je tak nešikovný, že nikdy tak nemotorného číšníka neviděl.

„A co s mým účtem?“ zeptala se Joséphine, která cítila, že se jí znovu zmocňuje panika.

„Zapomeňte na účty a pracujte! O peníze se postarám já… Řekněte si, že ode dneška už nejste sama se svými pochybnostmi a strachy a vypusťte je. Vypusťte je! Jinak vás roztrhají.“

Joséphine měla chuť vrhnout se mu kolem krku, ale ovládla se a neřekla nic, i když jí přímo do obličeje vyfoukl hustý kouř z doutníku, načež se rozkašlala a blažený úsměv jí zmizel z tváře.

Ten večer Joséphine počkala, až si Zoé půjde lehnout, a pak vyšla na balkon. Navlékla si tlusté vlněné ponožky, jež si koupila v Topshopu na příkaz Hortense, která jí tvrdila, že jsou to nejlepší ponožky na světě. Sahaly jí až ke kolenům. Pyžamo, tlustý svetr a přes sebe deku.

A tymiánový nálev a lžičku s medem.

Usadila se na balkoně pod hvězdami.

Naslouchala temné prosincové noci, vzdálenému zvuku motorového kola, dechu větru, spuštěnému alarmu nějakého auta, štěkajícímu psovi…

Zvedla hlavu k nebi. Našla Malý a Velký vůz, Vlasy Bereniky, Šíp, Delfína, Labuť a Žirafu…

Už dávno nemluvila s hvězdami.

Začala jim děkovat.

Poděkovala za oběd se Serrurierem. Díky, díky. Nepochopila jsem všechno, nestačila jsem všechno vnímat, ale mám chuť objímat kaštanovníky, jet na červenou, chytit kus nebe.

Napila se tymiánu a strčila si pod jazyk lžičku medu. Co to říkal? Co to říkal? Něco, co ve mně vyvolalo touhu nazout si sedmimílové boty…

Poslouchej, tati, poslouchej…

Řekl, že mám talent a že bych mohla napsat další knihu.

Řekl, že se mám pokusit přibít své utrpení na kříž a podívat se mu zpříma do tváře.

Řekl, že bych se mohla odvážit. Zapomenout na sestru a matku, které mi přistřihly křídla. Zredukovat je na minimum.

Řekl, že ten čas už skončil.

Už nikdy, už nikdy! slíbila si při pohledu na hvězdy poprvé za několik měsíců.

Jsem spisovatelka, jsem skvělá spisovatelka a jsem hodna psát. Musím si přestat myslet, že celý svět je lepší než já, inteligentnější a zářivější a že jsem jen ubohá věc… Napíšu další knihu.

Úplně sama. Jako jsem napsala Tak pokornou královnu. Svými slovy. Svými každodenními slovy, které patří jen mně. To taky říkal.

Hledala očima malou hvězdičku, svou malou hvězdičku na konci nebe, aby viděla, jestli se vrátila, jestli na ni zabliká, aby jí řekla, že ji bere takovou, jaká je.

Pochop, tati, když nebudu pyšná sama na sebe, kdo na mě pak bude pyšný?

Nikdo.

Když nebudu důvěřovat sama sobě, kdo mi pak bude důvěřovat?

Nikdo.

A strávím celý život tím, že si budu rozbíjet pusu…

Smyslem života přece není rozbíjet si neustále pusu.

Nechci už, aby mě považovali za ňoumu a brali jako něco podřadného.

Nechci už poslouchat šéfa. Iris, Antoina, naléhání Státního ústředí vědeckého výzkumu, kolegů z fakulty.

Chci se brát vážně. Věřit si.

Slavnostně jsem si slíbila, že budu pevně stát a kráčet vpřed.

Dlouze hleděla na hvězdy, ale žádná neblikala.

Žádala o pomoc, aby mohla začít psát tu knihu.

Slíbila, že dokořán otevře svou mysl i oči a nastraží uši, aby zachytila i ten nejmenší nápad, který projde kolem.

A řekla: „Hej, hvězdy! Pošlete mi to, co potřebuji, abych mohla kráčet vpřed. Pošlete mi dobré nářadí a já vám slibuji, že ho dobře použiji.“

Hleděla na vzdálené byty vzadu za stromy. Někde už v obývácích postavili vánoční stromečky. Zářily jako pestrobarevné kapesní svítilny. Dívala se na světla tak upřeně, až se začala chvět.

Šikmé šedivé střechy, vysoké černé stromy a pravidelné fasády domů, to všechno ji oslovovalo, aniž věděla, proč vlastně bydlí v Paříži a proč je tady tak spokojená. Je to jako nevyléčitelná a tajná láska.

Byla na svém místě, byla šťastná.

Napíše knihu.

Bylo to jako exploze radosti uvnitř jí samotné.

Do srdce jí pršelo štěstí. Vlny radosti, potoky míru a síly. Dala se ve tmě do smíchu a zachumlala se ještě víc do deky, aby ji to neodplavilo.

A v tu chvíli věděla, že znovu našla otce. Neblikal kdesi v té nebeské dálavě, ale lil jí vědra štěstí do srdce.

Záplava euforie.

Byly dvě hodiny ráno. Zatoužila zavolat Shirley.

Zavolala Shirley.

„Tak kdy přijedeš do Londýna?“

„Zítra,“ odpověděla Joséphine, „zítra.“

Zítra byl pátek. Zoé měla strávit týden u Emmy, s níž se chtěla znovu vidět. Joséphine předpokládala, že ona zůstane doma, poklidí a vyžehlí. Iphigénie jí nechala koš prádla na žehlení.

„Opravdu?“ užasla Shirley.

„Opravdu… Zarezervuj mi lístek na Eurostar!“

***

Snědly misku zmrzliny Ben & Jerry’s a teď ležely u Shirley v kuchyni na zemi, masírovaly si břicha a už litovaly, že spolykaly tolik tuku, cukru, oříšků, karamelu a čokolády, jež budou muset spálit. Smály se a sestavovaly seznam nebezpečných dobrot, které už nikdy nevezmou do pusy, pokud se nechtějí stát tlustými dámami z Antibes.

„Kdybych se stala tlustou dámou z Antibes, nemohla bych s Oliverem tancovat břicho na břicho, což by byla škoda…“

Oliver? Joséphine se nadzvedla, opřela si hlavu o ruku a otevřela ústa, aby položila otázku.

Shirley ji zarazila:

„Mlč, neříkej nic, jen poslouchej a potom už o tom nikdy nebudeme mluvit, nikdy, slibuješ? Nebo počkej, až začnu sama…“

Joséphine přisvědčila a přiložila si prst na ústa, což znamenalo „psst, mám zašitou pusu“.

„… potkala jsem jednoho muže s laskavým úsměvem, širokými rameny, v ošoupaných manšestrových kalhotách, který jezdí na kole a nosí kožešinové rukavice, a myslím, že jsem se do něj zamilovala. Je to aspoň velmi pravděpodobné. Od první chvíle, co jsem ho uviděla, je to jako nějaký těkavý plyn. Pronikl mi do hlavy, do žil, do srdce, do sleziny i do plic a šíří se dál a je to dobré. Víc než dobré, takže abych si ho uchovala, nikdy, nikdy se ze mě nesmí stát tlustá dáma z Antibes…“

Zavřela oči, rozpřáhla ruce, usmála se a zamumlala:

„Konec důvěrnostem. Jdeme hrát.“

Hrály „nepodařilo se a podařilo se“, napínaly paže, napínaly nohy, převalovaly se ze strany na stranu a dotýkaly se hlavami a rameny.

„Nepodařily se mi mé lásky, nepodařila se mi studia, nikdy se mi nepodařilo uvařit dobře hovězí se zeleninou, nepodařilo se mi jít na poslední koncert Morcheeby,“ vypočítávala na prstech Shirley. „Ale podařil se mi vztah s rodiči, podařilo se mi většinou mít orgasmus, udělat řidičák, vychovat syna, podařilo se mi přátelství s tebou…“

Joséphine se přidala:

„Žalostně se mi nepodařil citový život, skoro nikdy se mi nepodařilo mít orgasmus, držet dietu, navázat vztah s matkou, ale podařilo se mi mít dvě krásné dcery, habilitovat, napsat knihu, mít tvé přátelství…“

„Nikdy se mi nepodařilo vidět zelený paprsek,“ vzdychla Shirley.

„A mně se nikdy nepodařilo udělat dobrou majonézu,“ přiznala se Joséphine.

„Nikdy se mi nepodařilo vypěstovat hezké muškáty…“

„A já jsem nikdy nechytila vážku…“

Pak přešly ke hře „co na mužích nenávidím nejvíc“.

„Já nenávidím lháře,“ řekla Shirley. „Jsou to zbabělci, srabi a žahavé medúzy.“

„Já nesnáším, když jsou oblečení na zimu,“ dodala se smíchem Joséphine.

„Oblečení do Chaucerových veršů:

Pomeranč spadl do talíře zrádci,

tomu, co mistru zlehčil jeho práci.

Pomalá, silná láska muže značí,

toho, co se jí rok od roku učí,

čtvrť za čtvrtí, být mužem, jenže

tím, který víry nezřekne se, nelže,

jenž nepošpiní myšlenky, ni duši.

Tak, synu, ten pomeranč ti sluší,

sněz ho, ten sladký plod své zrady,

vychutnej, dílek po dílku ho tady,

jez, dokud se v hnůj nezmění tvůj stud,

kdo rodičům lže, je v duši své tak chud.“

„Z toho mi naskakuje husí kůže,“ prohlásila Joséphine a zachvěla se.

„To kdysi řekl můj otec, když se dozvěděl, že jsem porodila dítě a nedala mu to vědět… Nikdy jsem to nezapomněla. Tahle slova mám vypálená do paměti rozžhaveným železem…“

Joséphine se zachvěla. Nevěděla, jestli to způsobil Chaucer nebo špatně fungující topení, ale cítila se jako zabalená do ledového rubáše.

„Pak už jsem nikdy nelhala. Neumíš si představit, kolik tím člověk získá času. Když jde přímo, jde rychleji. Stává se skutečně sám sebou…“

„Topení je zase rozbité?“ zeptala se Joséphine.

„Zvykni si, drahoušku, že v Anglii je topení rozbité pořád… Funguje jednou za tři dny. Stejně jako teplá voda a metro… Ale takhle je to ještě dobré. Čím míň hřeje, tím míň smrdí. Brzy už stejně dojde nafta a nebude čím topit, tak musíme trénovat.“

„V tvé zemi je lepší spát ve dvou.“

„Mimochodem, jak jsi na tom s Philippem?“

„Nijak. Za to může mé svědomí. Zakázalo mi dělat hlouposti a nasadilo mi pás cudnosti, od kterého nemám klíč…“

„Navíc nejsi ten typ, který by skočil do první rozestlané postele…“

„Co Alexandr? Máš o něm zprávy?“

„Něco vím od jeho chůvy Annie. Má se jako puberťák, jemuž zemřela matka… Nic moc. Možná bys ho měla jet navštívit. A vidět taky jeho otce…“

Joséphine si narážky nevšímala. Myslela na Alexandra. V duchu se ptala, co asi cítí večer, když zhasne světlo. Jestli myslí na Iris, opuštěnou v lese, jen se svým vrahem.“

„Stane se ti někdy, že máš strach?“ zeptala se.

„Z čeho?“

„Ze všeho…“

„Ze všeho!“

„Ano…“

„Ty máš právo mít strach z jediné věci,“ řekla Shirley. „Strach o děti. Zbytek – peníze, práce, dluhy nebo skákání přes gumu – je strašně jednoduchý, jenom si musíš říct ,žádný strach‘ a hned tě to popožene…“

„Funguje to?“

„Skvěle! Řekneš si ,chci to‘ a máš to… Ale musíš do toho vložit celé srdce. Nesmíš švindlovat. Musíš se soustředit a opakovat ,chci to, chci to, chci to‘… Zkusíme to? Co chceš? Teď hned. Bez přemýšlení.“

Joséphine zavřela oči a řekla:

„Obejmout Philippa.“

„Tak na to mysli silně, velmi silně a slibuji ti, slyšíš, slibuji, že se to stane…“

„Opravdu si to myslíš?“

„… ale musíš do toho vložit všechnu energii. Nesmíš se bát…“

„… chci se vrhnout do Philippovy náruče.“

„Blemblemblem, nefunguje to.“

„Chci, aby mě sevřel v náručí, aby mě líbal, všude, všude…“

Shirley se ušklíbla.

„Ještě tomu chybí větší přesvědčení…“

„Chci, aby mě obskočil jako kozel v říji!“ zařvala Joséphine a kutálela se po studené podlaze kuchyně.

Shirley se trochu odtáhla a překvapeně a pobaveně ji pozorovala.

„No tohle… To se ti určitě vyplní!“

Následující den v poledne se Joséphine sešla s Hortense.

Hortense bydlela v Angelu, což je čtvrť podobající se Montmartru. Pouliční svítilny, křivolaké uličky se schodišti a staré zašlé obchůdky. Hospůdky měly francouzské názvy. Usadily se v té, která se jmenovala Sacré-Coeur a nacházela se na rohu Studd Street a Theberton. Obě si objednaly hovězí s mrkví a červené víno. Ochutnaly chléb a zjistily, že je to skutečně bageta, a ochutnaly máslo, které mělo slanou příchuť Normandie.

Hortense rozhovor začala:

„Tak, stala se ze mě skutečná Angličanka.“

Má anglického snoubence, pomyslela si Joséphine a s potěšením svou dceru pozorovala. Hortense se zamilovala. Moje dcera s kamenným srdcem se přestala kontrolovat kvůli nějakému Angličanovi v tvídovém obleku. Je v jejím věku? Nebo starší? Má růžové tváře a těžká víčka? Anebo ostrou bradu a chtivé oči? Mluví nosem? Mluví francouzsky? Má rád telecí ragú, které mu uvařím? Má rád zahrady Královského paláce, královny v Lucemburských zahradách a Vogézské náměstí v noci? A Most umění a ulici Férou, kudy chodíval Hemingway, když neměl v kapse ani frank? Provede ho po Paříži, nakreslí mu ji do hlavy a ověnčí mu čelo vavřínem, protože se mu podařilo sbalit nepřístupnou Hortense. Dojatě na dceru hleděla.

„Jak se jmenuje ten krásný Angličan?“ zeptala se Joséphine a její srdce přitom překypovalo lehkostí.

Hortense se zvrátila dozadu a dala se do smíchu.

„Mami, ty jsi fakt nenapravitelná. Tak to vůbec není! Jen jsem v sobotu v jednom pubu slavila konec semestru a probudila jsem se v neděli ráno s bolavou hlavou a nějakým neznámým Angličanem v posteli. Budeš se smát, ale jmenoval se Paris. I spent the night in Paris. Když jsem mu řekla, že má idiotské křestní jméno, tak se zeptal na moje, a když jsem mu ho řekla, prohlásil, že je příšerné, a beze slova jsme se rozešli.“

„Chceš říct, že jsi v hospodě sbalila neznámého kluka a skončila s ním v posteli? Muselas být hodně opilá,“ zděsila se Joséphine.

„Přesně tak a rychle řekni, že tomu rozumíš, ostatně… Udělala jsem jen to, co dělají všechny Angličanky každou sobotu.“

„Ólala, Hortense! Předpokládám, že jsi byla natolik namazaná, že jsi mu zapomněla…“

„… nasadit prezervativ?“

Joséphine v hrozných rozpacích potřásla hlavou.

„Byli jsme tak opilí, že jsme vůbec nic nedělali… Zkusil to ráno, jakmile se trochu probral, ale já jsem zjistila, jak se jmenuje, a to mu zatrhlo tipec…“

Odložila vidličku na talíř a uzavřela:

„To mi ovšem nebrání, abych se nestala skutečnou Angličankou…“

„A co Gary? Vídáš ho?“

„Ne. Teď ne. A když jsem ho viděla naposled, nechal mě stát v noci na ulici…“

„To mu není podobné…,“ protestovala Joséphine.

„Ale slyšela jsem, že se zcela vážně začal učit hrát na klavír. Že potkal nějakého učitele, s nímž si moc dobře rozumí a který mu nahrazuje otce, opatrovníka, vzor… Tráví všechen čas hraním na klavír a návštěvami toho chlapa. Navázali spolu mužné přátelství… Vášnivé! Dokonce to vypadá, že ho odmítá představit kamarádům a chce si ho uchovat sám pro sebe. Šílené. Jakmile se lidi zamilují, začnou na sebe žárlit a uzurpují si toho druhého…“

„Jsem za něj moc ráda. Potřebuje mužský vzor.“

Hortense odhodila dozadu své dlouhé vlasy, jako by chtěla případ Garyho Warda a neexistenci otce v jeho životě někam zamést. Nebyl to její problém. Všechno, co se jí přímo nedotýkalo, nebyl její problém.

Joséphine pomyslela na Antoina. Hortense měla ke svému otci velmi blízko, ale nikdy o něm nemluvila. Připadalo jí to zbytečné. Minulost je minulost, zabývejme se přítomností.

Neodvážila se položit dceři další otázky a radši se zeptala, jestli jí to hovězí s mrkví chutnalo.

Byl to jejich poslední večer. Joséphine následující den odjížděla do Paříže.

„A co kdybychom šly na koncert?“ zeptala se Shirley, když vešla do Joséphinina pokoje. „Mám dva lístky do lóže. Dala mi je kamarádka… Překážka na poslední chvíli: nemocné dítě.“

Joséphine odpověděla, že je to dobrý nápad, a zeptala se, jestli se má obléknout do společenského.

„Udělej se krásnou,“ odpověděla Shirley poněkud tajemně, „člověk nikdy neví…“

Joséphine na ni vrhla znepokojený pohled.

„Něco na mě chystáš?“

„Já?“ vykřikla Shirley a předstírala dotčení. „Vůbec ne! Co tě to napadá?“

„Já nevím… Vypadáš jako spiklenec…“

„Mám výraz kouzelné flétny… Strašně ráda chodím na koncerty.“

Dokonce mě nutí lhát, pokračovala Shirley v samomluvě, nic jsem nezorganizovala. Vím jen, že v sále bude dnes večer Philippe.

Zavolala mu dopoledne, aby se zeptala, jak se má Alexandr. Byl mrzutý, několik dní ho pronásledovala chřipka. Mluvila s chůvou Annie, statnou Bretonkou, dobře udržovanou kulaťoučkou padesátnicí. Naučila se ji mít ráda a zdálo se, že sympatie jsou oboustranné. Chůva dnes často nahrazuje společnici z Racinových her. Umí všechno, a když si k ní člověk dokáže najít cestu, prozradí veškerá tajemství. Annie byla poctivá ženská, nebyla zlomyslná a snadno se s ní povídalo. Vysvětlila, že Alexandrovi je už líp, že horečka opadla. Shirley se zeptala, jestli ho může vidět. Annie odpověděla, že samozřejmě, ale že pan Dupin nebude doma, že jde večer na koncert. Do Royal Albert Hall, dávají Scarlattiho Sonatiny a pan Dupin je má moc rád. Annie špatně skrývala horoucí zápal, který cítila ke svému zaměstnavateli.

Jakmile Shirley zavěsila, už se jí v hlavě začal rýsovat plán. Jít na koncert a zařídit to tak, aby se Philippe a Jo setkali během přestávky na schodišti. V příběhu o lásce, ve které ti dva dál tvrdohlavě hráli role prokletých milenců, se ona promění v dohazovačku.

Když si vzaly taxi do Kensington Gore, drobně mžilo a třesoucí se Shirley se halila do dlouhého růžového šálu z kašmíru.

„Měla jsem si vzít kabát,“ řekla a dala šoférovi adresu.

„Mám ti pro něj nahoru skočit?“ zeptala se Joséphine.

„Ne, nech to být… Stejně umřu a vykašlu si plíce… Bude to velmi romantické.“

Dojely taxíkem před vchod do divadla a vmísily se do davu mířícího do foyer. Shirley držela lístky v ruce, razila si cestu a volala na Joséphine, aby se jí držela a neztratila se.

Lóže byla prostorná, skýtala šest křesel potažených červeným sametem s malými střapci na opěradlech. Posadily se a pozorovaly, jak se sál pomalu zaplňuje. Shirley vyndala z kabelky kukátko. Jako by přehlížela své stádo, řekla si v duchu Joséphine, pobavená vážným výrazem své kamarádky. Pak si pomyslela, že zítra odjíždí a neuvidí ho, zítra odjíždí, a on se dokonce ani nedozví, že tu byla… Zítra odjíždím, zítra odjíždím… Jak to vůbec dokáže snést, že opouští Londýn a nechá Philippa tady? Jak se vůbec dokáže vrátit ke svému životu v Paříži, když mu byla celý týden tak blízko…? Zvedla hlavu ke skleněné kupoli, klenoucí se nad koncertním sálem, a snažila se zadržet slzy, které se jí draly do očí.

Chtít na někoho zapomenout znamená myslet na něj pořád.

Chvěla se touhou vstát a rozběhnout se za ním. Už nikdy nedokážu přijet do Londýna, je tu všude, mohl by být dnes večer i tady… Pozorovala lidi v sále. Chvěla se. A co když tu není sám? Určitě přišel s doprovodem…

Zavřu oči, pak je zase otevřu a uvidím ho, řekla si, zavřela víčka a soustředila se…

Zavřu oči, pak je otevřu a on bude stát tady přede mnou…

Shirley po jejím boku přejížděla kukátkem sál s takovou samozřejmostí, jako by hledala někoho známého. Joséphine napadlo, že by se mohla omluvit, vstát a utíkat až do Philippova bytu… Představovala si tu scénu, byl by doma, četl si nebo pracoval, jakmile by otevřel dveře, vrhla by se mu do náruče a líbali by se, líbali…

Shirley se najednou zarazila a začala točit kolečkem, aby se pohled zaostřil. Skousla horní ret.

„Vidělas někoho?“ zeptala se Joséphine, jen aby něco řekla.

Shirley neodpověděla. Zdálo se, že je úplně pohlcená pohledem do sálu. Štíhlými prsty svírala kukátko. Pak ho odložila a zadívala se na Joséphine zvláštním pohledem, jako by ji neviděla, jako by neseděla vedle ní. Ten pohled uvrhl Joséphine do rozpaků, zavrtěla se v křesle a v duchu se ptala, co asi přítelkyni popadlo.

„Poslyš, Jo…,“ začala Shirley a hledala slova, „není ti teplo?“

„Zbláznila ses? Je tady sice teplo, ale před chvílí jsi umírala zimou!“

Shirley sundala kašmírový šál z ramen a podala ho Joséphine.

„Nemohla bys mi ho odnést do šatny… Je mi strašné horko.“

„Ale… Vždyť si ho můžeš jen přehodit přes opěradlo.“

„Ne! Spadl by na zem, mohla bych na něj šlápnout nebo bych ho tu mohla zapomenout. Toužila jsem po něm celý život, je to dárek od matky.“

„Ach…“

„Vadí ti to?“

„Ne…“

„Šla bych sama, ale viděla jsem v sále svého bývalého… přítele a nechci ho spustit z očí.“

Aha, řekla si Joséphine, proto ten zvláštní pohled. Chce ho pozorovat, sledovat kukátkem a vadí jí mít svědka. Radši mě pošle pryč pod idiotskou záminkou, že umírá horkem.

Vstala, vzala šál a obdařila přítelkyni spikleneckým úsměvem. Úsměvem, jenž říkal „v pořádku, já to chápu, nechám tě tu samotnou“.

„A běž do šatny v přízemí,“ křikla na ni Shirley, když Joséphine odcházela. „Jinde bude plno.“

Joséphine poslechla a zamířila k šatně v přízemí. Muži pospíchali, ženy s rudými ústy do ní strkaly a mířily do sálu. Ustoupila stranou a očima hledala konec fronty u šatny.

Bylo jich tam několik. Vybrala si jednu, položila šál na pult, vzala si od šatnářky lístek a vydala se zpátky.

Šla pomaličku. Přemýšlela o svém nedostatku rozhodování a odvahy. Proč se neodvážím? Proč? Bojím se Irisina ducha. Bojím se ublížit jejímu duchovi…

Na okamžik se zastavila a zamyslela se.

Neměla ani kabelku, ani kabát. Musela se vrátit do lóže, vysvětlit Shirley…

A v tu chvíli…

Uviděli se v zákrutu schodiště.

Zastavili se, strnulí úžasem.

Sklopili hlavy, jako by dostali ránu do čela.

Oba se opřeli o zeď, znehybnělí v právě probíhajícím gestu. On si šel do šatny odložit kabát, ona si strkala do kapsy lístek.

Oba byli přerušeni v plynulém a lehkém pohybu, při činnosti, kterou se chviličku předtím zabývali.

Zůstali nehybní ve světle křišťálových lustrů velké haly. Jako dva neznámí. Neznámí, kteří se znají, ale nesmějí se setkat.

Nesmějí se k sobě přiblížit, dotknout se.

Věděli to. Stejná věta diktovaná rozumem, stejná věta stokrát opakovaná, jež se jim v hlavě otáčela jako majáček.

Kvůli ní teď vypadali jako dvě figuríny, trochu strnulé, trochu hloupé, trochu nepřirozené.

A mezitím, co v duchu křičeli, toužili po jediném, a to napřáhnout ruce a dotknout se toho druhého.

Stáli tváří v tvář.

Philippe a Joséphine.

Někde v jiném světě se nacházel dav stojící frontu u šatny, mluvící a smějící se nahlas, žvýkající žvýkačky, čtoucí program, diskutující o slavném klavíristovi a o skladbách, které se rozhodl interpretovat…

Stáli tváří v tvář.

Hladili se očima, mluvili němým jazykem, usmívali se, poznávali… Jsi to ty? Jsi to opravdu ty? Kdybys věděl… Nechali kolem sebe procházet muže i ženy, mladé i staré, nedočkavé a klidné, stáli v bezdechém úžasu na obou stranách nepřerušovaného davu. Koncert bude za chvíli začínat, rychle, rychle odevzdat kabát, rychle, rychle, vzít si lístek, rychle, rychle, najít své místo…

Kdybys věděl, jak jsem na tebe čekal, říkal jeden a spaloval toho druhého pohledem.

Kdybys věděl, jak mi chybíš, říkal druhý a červenal se pod polibky očí, ale hlavu neodvrátil.

Už mám dost čekání…

Já ho mám taky dost…

Mluvili, aniž by pohnuli rty. Aniž by dýchali.

U šatny už nestála fronta, zvonek zvonil a oznamoval začátek koncertu. Šatnářka věšela poslední kabáty, rozdávala poslední lístky, ukládala kožichy, klobouky a cestovní tašky, vzala si knihu, posadila se na stoličku a čekala na první přestávku.

Zvonek drnčel dál, divadlo se zaplňovalo.

Přibíhali poslední opozdilci, hledali uvaděčky, rozčilovali se, protože se báli, že zmeškají úvodní tóny a nedostanou se dovnitř. Bylo slyšet, jak se zavírají dveře, jak vržou sedačky, byl slyšet hlomoz hlasů, kašel, škrábání krků…

Pak už neslyšeli nic.

Philippe popadl Joséphine za ruku a odvlekl ji do kouta starého divadla, kde to páchlo prachem a staletími.

Přivinul ji k sobě tak pevně, že jí málem vyrazil dech… Vydechla bolestí, ale vzdech se vzápětí proměnil v zasténání slasti. Měla nos přitisknutý k jeho krku, rukama objímala jeho zátylek.

Svíral ji, svíral, pažemi ji objal tak, aby se nemohla ani pohnout a aby mu neunikla.

Líbal ji. Líbal její vlasy, líbal její krk, rozhalil bílou halenku a líbal její ramena a ona se nechala, vzdávala se mu, nos mu tiskla ke krku. Kousal ji, lízal, chutnal její kůži, poznával vůni, vůni indického koření, zavíral oči, aby si tu vůni znovu a navždycky uvědomil, aby jí naplnil flakón své paměti, aby se nadechl, později, později…

Později… Vůně jeho kůže smísená s vůní toaletní vody, chuť límečku čerstvě vyprané a vyžehlené košile, škrábající strniště vousů, faldíček kůže nad límečkem košile…

„Philippe,“ říkala a hladila mu vlasy, „Philippe…“

„Joséphine…,“ vydechoval a zuby se dotýkal okraje jejího ucha.

Odtáhla se… jsi to ty? Tak… jsi to ty? Odtáhla se, aby ho viděla, aby poznala jeho tvář, jeho oči…

Opět ji k sobě přivinul…

Stáli v temném koutě divadla, na vrzajících parketách, ztraceni ve stínech, v anonymitě tmy…

Ozobávali se, hltali, doháněli ztracené hodiny, týdny a měsíce, proplétali se, toužili mít tisíc úst, rukou a paží, aby se už nikdy nemuseli pustit, aby už nikdy nebyli tak vyhladovělí…

Polibek dvou nenasytných hyder.

Neukojitelných.

„Proč? Proč?“ říkal Philippe a odhrnoval Joséphine vlasy z obličeje, aby zachytil její pohled. „Proč to ticho, proč žádné vysvětlení? Myslíš, že nevím? Myslíš, že nechápu? Myslíš, že jsem tak hloupý?“

A jeho hlas ztvrdl, náhle byl nedočkavý a podrážděný. A jeho ruka svírala Joséphininy vlasy a zvedala jí hlavu…

Joséphine sklopila oči, sklopila hlavu, zabořila nos do jeho ramene, zabořila ho tak hluboko, až cítila, jak se opírá o kost, přitlačila ještě silněji, aby zmlkl. Opírala se čelem, opírala se zuby. Mlč, mlč, když budeš mluvit, duch se vrátí, oddělí nás, zakáže nám… „Nesmíme vyvolávat duchy,“ šeptala a třela se o něj čelem, nosem a ústy.

„Mlč,“ prosila ho, strčila mu jednu nohu mezi kolena a druhou mu obepjala boky, lezla po něm, visela na něm jako dítě lezoucí na příliš vysoký strom, na nebezpečný strom, na zakázaný strom. „Mlč,“ sténala, „mlč… Nesmíš mluvit. Nic než moje ústa v tvých ústech, tvé zuby, které mě pojídají, tvůj jazyk, který mě líže, vdechuje mě, otvírá a půlí, nic než ten zvuk v našich tělech a celé to ticho kolem nás, ale žádná slova, prosím tě, zaklínám tě krví, masem, dechem, slinami, vzdechy a slastí, která ve mně překypuje, žádná slova. Slova zabíjejí, má lásko, slova zabíjejí… Jestli pustíš jediné slovo mezi naše rty, mezi náš dech, zmizíme jako dva ztracení elfové…“

„Joséphine,“ říkal on, „kdybys věděla, Joséphine, kdybys věděla…“ A ona mu přitiskla ruku na ústa, ucpala mu je, ale on ji kousl do dlaně a nabral dech, vrátila se mu slova. „Čekal jsem každý den, čekal jsem každou sekundu, každou minutu, každou hodinu, říkal jsem, že přijdeš, přijdeš a budeš se tvářit, jako by se nic nestalo, posadíš se naproti mně na terase kavárny, až tě nebudu čekat, prsty zamazané od inkoustu jeden po druhém očistím…“

A lízal jí prsty jeden po druhém.

V břiše jí vybuchlo slunce a ona už neměla sílu stát, jen na něm visela…

Podržel ji za paže, ona se ho chytila, vdechla ho a srdcem se dozvěděla vše o čase, který uběhl a který ji od něj vzdaloval.

„Má lásko…“

Slova vyklouzla a vznášela se ve vzduchu. „Ach,“ vykřikla, překvapená tryskající slastí, a vzápětí nechala z úst opět vyklouznout ta slova: „Má lásko, má lásko…“

Přijal je jako doznání vyčerpaného spolupachatele a usmál se a jeho úsměv se rozvíjel, až se stal hvězdnou korouhví.

A ona v tu chvíli zaslechla ozvěnu vyřklých slov, zaváhala, ale pak pokračovala, opakovala je, modulovala, jsi má láska, jsi má láska na věky věkův, líbala jeho ucho jako zavřený trezor a oddávala se objetí, které přinášelo mír, dávalo mír. Zůstali ve tmě navzájem propletení, bez pohybu, vychutnávali si ta slova, naplňovali se jimi, nacházeli v nich oporu pro všechny dny, které přijdou, pro dny velké osamělosti, pro dny velkých pochybností a velkého smutku.

Moje lásko, moje lásko, prozpěvovali polohlasem, prostupovali se navzájem a tiskli se v koutě divadla, aby je nikdo nenašel, aby je už nikdo nikdy nenašel. Má lásko, miluji vestoje a hrdě, má lásko, miluji tě na věčnost, má lásko, kterou miluji vroucně, má láska je větší než obvod Země, silnější než uragány a bouře i než všechny zlé severní i východní větry…

Navzájem propletení v koutě divadla oslavovali svou lásku a vymýšleli slova, nabízeli je jeden druhému, připojovali ještě další slova, slova v posvěceném chlebu, v exotickém dřevě, v činčilových límcích, v kouři kadidla, slova a přísahy.

Líbali se, líbali se s těmito slovy, která je odnášela a vzájemně poutala…

Ona pak položila obě dlaně na jeho ústa, aby mu je zavřela napořád, aby se z nich ta slova nevypařila…

Pak jí on strčil do úst prst, aby se aspoň letmo dotkl všech těch slov lásky, která pronesla…

Její dvě dlaně na jeho ústech.

Jeho prst, přejíždějící po jejích rtech.

To byla jejich přísaha. Jejich talisman.

Slyšeli lomoz zvedajících se sedaček, útržky rozhovorů, blížící se kroky…

Začala přestávka.

Oddělili se od sebe, pomalu, pomaloučku, šli rovnou ke schodišti, on jí přičísl rukou vlasy, ona mu upravila sako, vrhli na sebe poslední spalující a triumfální pohled, nechali projít lidi a jejich těla tvořící překážku se pomalu rozpojila…

Teď už neměli strach. On se stal udatným rytířem a ona jeho dámou. Rozcházeli se, aby se znovu sešli, i když nevěděli kdy a nevěděli jak…

Odcházeli každý na svou stranu s otiskem toho druhého ve svém těle.

Láska je nádherná, když začíná, pomyslela si Joséphine, my jsme ji vlastně nikdy nezačali…

Kráčeli s hlavami obrácenými k sobě, aby se do poslední chvíle jeden druhému neztratil z očí…

Shirley čekala na místě. Všimla si Joséphininých zářících očí, zarudlých tváří a neproniknutelného úsměvu. Usoudila, že bude lepší mlčet. V pohledu jí svítilo šibalství, ale žádnou otázku nepoložila.

Joséphine si sedla. Obě ruce spustila na opěradla, jako by chtěla znovu najít rovnováhu. Ohmatala červené střapce. Přemýšlela. Vzala přítelkyni za ruku. Stiskla ji.

„Díky, má milovaná přítelkyně. Díky.“

„You’re welcome, my dear!“

Shirley několikrát kýchla.

„Umírám…“

Pak dodala:

„A ty tady nebudeš, abys mě ošetřovala.“

***

Ve Wolseley očekával Nicholas Bergson Hortense Cortèsovou na oběd. Čekal na ni už dvacet minut a začínal být netrpělivý. Prázdná židle naproti jako by se mu posmívala a odkazovala do podřízené role. Patolízal, pingl a budižkničemu, posmívala se židle. Zapomínáš, že jsi umělecký ředitel Liberty a nenecháš se vodit za nos nějakou holkou. Shame on you! Je to pravda! Považuje mě za malého kluka! Skřípal zuby a podesáté četl jídelní lístek.

Vánoce se blížily s průvodem ozdob, světel, koled zpívaných před zastávkami metra a pohárů v napřažených rukách příslušníků Armády spásy a on oknem restaurace sledoval jedním okem pouliční divadlo a druhým kontroloval, jestli už nepřichází Hortense. Uhladil si košili, upravil uzel na kravatě, znovu se podíval na hodinky a pozdravil jednoho známého z práce, který se usadil u vedlejšího stolu. Proč jsem proboha zrovna tady! Pro mou image je to velmi špatné… Budou si myslet, že s ní spím! Už od léta! Tahle holka mě akorát vodí za nos! Musím se držet pěkne rovně, neohýbat se… Když jí člověk nabídne prst, vezme mu celou ruku.

Přemítal, nemá-li se zvednout a odejít, pak zaváhal, dal jí ještě pět minut a slíbil si, že jí hrozně vynadá.

Jeho vztahy s Hortense byly hlavolam. Chvíli se k němu měla a tvářila se podlézavě a vzápětí na něj hleděla s chladnou ironií, jako by chtěla říct „kdo jste, že se ke mně chováte tak důvěrně“. Jednou na ni podrážděně křikl „připomínám ti, že jsme milenci!“ a ona na něj hleděla ledovým pohledem „to je zvláštní, nevzpomínám si, že bych se dopustila takové hlouposti“. U žádné lidské bytosti nikdy neviděl takové odcizení a pohrdání. Byl to ten typ holky, co by klidně skočil padákem… bez padáku. Musím ale přiznat, řekl si, když se znovu díval na ciferník hodinek, že se chová stejně ke všem: celý svět se skládá z jejích lokajů.

Vzdychl.

Nejhorší je, že určitě právě kvůli tomuhle tady na ni čekám jako kretén…

Přesně ve chvíli, kdy se už málem zvedl a odhodil ubrousek na stůl, se Hortense svezla na protější židli. Dlouhé hnědé vlasy s rezavými pramínky, zářivé zelené oči a široký úsměv svědčily o chuti a radosti ze života tak intenzivně, že se Nicholas Bergson nemohl ubránit, aby ho nenaplnil obdiv, a dokonce byl dojatý. Jak je krásná! Zářící and so chic! Měla na sobě černý vlněný a poněkud bláznivý kabát, u něhož si vyhrnula rukávy, čímž zdůraznila, že má na zápěstí ocelové hodinky Oyster Rolex, dále úzké tmavohnědé džínsy – Balmain za devět set osmdesát liber, jak zaznamenal –, kolem krku černou kašmírovou šálu a tašku z hověziny značky Hermès.

Zvedl překvapeně obočí a podotkl:

„Odkud se bere všechen ten luxus?“

„Našla jsem na netu webovou stránku, na které si člověk může na měsíc pronajmout všechny značky. Prakticky zadarmo. Jak vidíš, působí to, je to první věc, které sis všiml. Dokonce jsi mě ani nepozdravil, jenom ti to v tom tvém mozečku módního diktátora šrotuje a zíráš, jak mi to sluší. Jsi jako všichni otatní, necháš se utáhnout na vařené nudli…“

„Jak to funguje?“

„Nejdřív zaplatíš, necháš určitou sumu jako zálohu a bim bam bum, vypůjčíš si, co chceš, a oblékneš se jako princezna. Lidi se na tebe dívají, respektují tě a obdivují. Už sis vybral?“ zeptala se a očima přeletěla jídelní lístek.

„Měl jsem na to spoustu času,“ odsekl Nicholas. „Znám ten lístek zpaměti.“

„A co si dáš?“ zeptala se Hortense a ignorovala jeho chladný tón. „Mám to! Už vím… Můžeš zavolat číšníka? Umírám hlady…“

Zvedla k němu hlavu, chvíli ho pozorovala a pak se dala do smíchu.

„Stal se z tebe gay, nebo co?“

Nicholasovi málem zaskočilo.

„Hortense, co si to dovoluješ?“

„Viděl ses, jak jsi oblečený? Oranžová košile, růžová kravata, fialová vesta! Nikde jsem nečetla, že by to byla nová módní tendence. Pokud jsi ovšem nezměnil své sexuální preference…“

„Ne, ještě ne, ale když se s tebou budu dál stýkat, nebude to dlouho trvat. Dokázala bys mi dokonale znechutit celé ženské pokolení…“

„Všimni si, že mi to vůbec nevadí. Kdybych tě chtěla mít sama pro sebe, nerada bych se o tebe dělila s nějakou courou. Tak si vyber: buď mnich, nebo gay…“

„Má drahá Hortense, jestli si mě chceš zachovat, musíš se ke mně chovat s větší úctou… Chci zdůraznit, že…“

„Zavolej číšníka, nebo tu sebou seknu.“

„A navíc mi skáčeš do řeči!“

„Mám hrůzu, když začneš skuhrat… Zavoláš mi, řekneš, že pro mě máš něco super vzrušujícího, já si pronajmu luxus, načinčám se, předvedu se před zrcadlem a myslím si, že mi představíš nějakou Stellu nebo Johna… A tady narazím na strakatého a smutného klauna, který tu zamračeně sedí sám u stolu. To moc sexy není!“

„Mračím se, protože máš pětatřicetiminutové zpoždění. A jsem tu sám, protože jsem předpokládal, že poobědvám s tebou, a ne s celou smečkou!“ zahřměl Nicholas Bergson na pokraji nervového záchvatu.

„Ach! Já mám zpoždění? To je možné… Ale na to se neumírá. Můžeš zamávat na číšníka, umírám hlady. Myslím, že jsem ti to už řekla.“

Nicolas to udělal. Objednali si.

„Fajn, chápu… Přestaň se tak tvářit, jinak mě z tebe klepne pepka… Budu ti pokládat otázky a ty mi budeš odpovídat ano nebo ne a pak se klidně mrač dál, tvá čest bude zachráněna. První otázka: ta super vzrušující věc se týká tebe?“

Nicholas zavrtěl hlavou.

„Mě?“

Přisvědčil.

„Týká se to školy?“

Zavrtěl hlavou.

„Na obzoru je nějaký job?“

Znovu přisvědčil.

„Skvělý job, který by mohl být odrazovým můstkem mé úžasné kariéry?“

Zavrtěl hlavou.

„Varuju tě, jestli rychle nenajdeš řeč, tak ti tady přede všemi vrazím tuhle vidličku do oka!“

Ignoroval ji a dál si hrál mlčky s rukojetí nože.

„Tak dobře… Omlouvám se, že jsem přišla pozdě. A jestli chceš, tak tě políbím na ústa, aby všichni viděli, že nejsi gay a že jsi korektní milenec…“

„Jenom korektní?“

„Vážený, ale to je moje poslední slovo.“

Nicolas poraženě vzdychl.

„Harrods. Výkladní skříně. Slavné výkladní skříně… Ještě nevědí, komu je postoupí, a nabídky se můžou podávat u jisté miss Farlandové až do dnešního večera, do sedmnácti hodin…“

Hortense na něj hleděla s otevřenými ústy.

„To je úžasné! Úžasné… Myslíš, že…“

„Dám ti adresu kanceláře miss Farlandové, ty připravíš nabídku a za každou cenu se prodáš. Je to na tobě.“

„A jak je možné, že jsou výkladní skříně obchodního domu Harrods volné?“ zeptala se Hortense s náhlým podezřením. „Obvykle se pronajímají měsíc předem…“

„Jsou to výkladní skříně z dubna a května a jsou určeny novým módním tvůrcům. Měla je pronajaté Chloé Pinkertonová…“

„… která se včera večer rozmlátila v autě, když se vracela domů na venkov. Výborně! Aspoň ji to naučí nebýt takový snob a nebydlet mimo Londýn. Vždycky mi připadala přeceňovaná. Jak je možné, že má takový úspěch…?“

„Někdy se ptám, jestli jsi opravdu lidská bytost,“ řekl Nicholas zděšeně. „Lidé mají samozřejmě i horší vlastnosti, ale také mají něhu, soucit, lítost, velkomyslnost…“

„Myslíš, že za tou Farlandovou můžu jít hned?“

„To nepřipadá v úvahu. Dlužíš mi aspoň společný oběd, když už jsem na tebe tak dlouho čekal.“

„Dobře… Ale jestli přijdu pozdě, už s tebou nikdy nepromluvím ani slovo! Ostatně už nemám hlad, začínám přemýšlet o svých výlohách…“

Nicholas vzdychl a rozložil ubrousek.

„Co budeš dělat na Vánoce,“ zeptal se, jen aby oživil rozhovor.

„Paříž, maminka, sestra, Shirley, Gary a všechno to obvyklé. Maminka upeče krůtu, spálí ji, začne být sentimentální a bude plakat. Zoé bude vyrábět idiotské dárečky typu francouzský skaut, Shirley se bude snažit uvolnit atmosféru a já s Garym si budeme prohlížet porcelánové psy…“

„Ach, takže krasavec Gary tam bude taky…“

„Jako obvy…“

„Víš, že Charlotte Bradsburryová se nemůže vzpamatovat z jejich rozchodu? Tvrdí, že se s ní Gary rozešel kvůli tobě, a šíří po Londýně drby…“

„Měla bych se stát slavnou, když o mně mluví v zákulisí.“

„Říká, že až budeš mít první módní přehlídku, rozbije ti ústa…“

„Tím líp! Je lepší, když se o tobě mluví špatně, než když se o tobě nemluví vůbec!“

„Zkrátka je smutná…“

„To je mi ale naprosto fuk! Na bolesti srdce miss Charlotte zvysoka kašlu! Získám výkladní skříně v Harrods. Dvě obří obrazovky, kde bude zapsán můj talent. A za šest týdnů celý svět uvidí, čeho jsem schopná, celý svět uslyší o Hortense Cortèsové… bim bam bum, budu známá, obdivovaná… a bohatá, bohatá, bohatá! Zahrnou mě smlouvami. Musím si najít dobrého právníka. Znáš nějakého?“

Zmlkla, chvíli zůstala zamyšlená. Vážně. Intenzivně.

„Musím najít téma. Vzpomínáš si na mou přehlídku v Saint-Martin’s?“

„Sex it about to be slow…“

„Bylo to dobré, ne?“

„Dokonalé. Ale to ještě nebyla krize…“

„Na krizi kašlu! Na krizi lidi zapomenou, až uvidí moje výkladní skříně… Říkám ti, že budou uchváceni!“

„Ještě je nemáš! Je vás hodně na jednom písečku…“

„Dostanu je. Slibuju ti to. Když bude třeba, budu pracovat ve dne v noci a ještě v noci a ve dne, budu se plazit miss Farlandové u nohou nebo položím bombu, abych zlikvidovala ostatní kandidáty…“

Mávla na číšníka a objednala si čerstvou citronovou šťávu.

„Ty piješ citronovou šťávu?“

„Každé ráno, když vstanu. Je to dobré na pokožku, vlasy, játra, chrání to před viry a bacily a odvádí od hříchu. Dnes ráno jsem zapomněla…“

Opřela si bradu do dlaně a jako kánon několikrát opakovala: „Budu muset najít nějaké téma…“

„A fofrem!“ upřesnil Nicholas.

„Jsou pro mě… pro Hortense Cortèsovou. Budu ty zatracené výkladní skříně mít!“

„O tom ani na sekundu nepochybuji, zlato… Když žena něco chce…“

Ve čtrnáct hodin třicet minut stála Hortense ve frontě v osmém patře činžáku na Bond Street mezi padesáti kandidáty, kteří tvořili nepříliš milé hloučky. Všichni se drželi zpříma a hlídali každý pohyb svých konkurentů. Jedna holka vyšla ze zasedačky a švitořila: „Je zbytečné tady dál tvrdnout, přijali mě!“ Někteří se na ni sklíčeně podívali a odešli. Hortense jí nevěřila ani slovo.

O deset minut později vyšel jistý Alistair Branstall, známý svou sérií excentrických brýlí, a tvrdil, že nemají dostatek dotazníků pro všechny, a že tedy poslední příchozí nebudou do výběru připuštěni. Klátil se v obleku se zelenými a černými čtverečky a oči skrýval za brýlemi ve tvaru žirafy.

Hortense pokrčila rameny.

Pak asistentka miss Farlandové oznámila, že zbývá jen už deset dotazníků. Hortense rychle počítala: zbylo jich tam čtrnáct.

Zabručela, přistoupila k automatu a vzala si dezert a druhou kávu, proklela svou mlsnost i Nicholase a znovu počítala. Kandidáti se jeden po druhém vytráceli. Rozhodla se zůstat.

Už jich zbývalo jen jedenáct.

„Říkala jsem, že zůstává už jen deset dotazníků,“ opakovala asistentka a upřeně hleděla na Hortense.

„A já se rozhodla neumět počítat,“ řekla Hortense s širokým úsměvem.

„Jak chcete,“ odpověděla asistentka a otočila se.

Když poslední kandidátka odešla s dotazníkem v podpaží, Hortense zaklepala na dveře miss Farlandové.

Otevřela jí asistentka s nadřazeným úsměvem.

„Chci dotazník…,“ řekla Hortense.

„Upozorňovala jsem vás, že už žádný nez…“

„Chci mluvit s miss Farlandovou.“

Asistentka pokrčila rameny, jako by chtěla říct, že je zbytečné naléhat.

„Řekněte jí, že jsem spolupracovala s Karlem Lagerfeldem a že mám doporučující dopis podepsaný jeho rukou…“

Asistentka zaváhala. Pak pozvala Hortense dál a požádala ji, aby počkala.

„Půjdu se podívat, co pro vás můžu udělat…“

Vrátila se a řekla Hortense, aby ji následovala.

Miss Farlandová seděla za velkým oválným skleněným stolem. Rysy ženy: hnědé vlasy, kůže napjatá na vystupujících kostech, bledá pokožka, obrovité černé brýle, drdol ve tvaru banánu s havraním křídlem, řvavá rtěnka a zlaté náušnice, které jí zakrývaly tváře. Hubená, tak hubená, že skrz ni bylo skoro vidět.

Požádala asistentku, aby je nechala o samotě, a napřáhla ruku pro dopis od Karla.

„Žádný dopis nemám. Nikdy jsem s Karlem Lagerfeldem nepracovala. Blufovala jsem,“ řekla Hortense bez zachvění. „Chci ten job, je pro mě jako stvořený. Budete ohromená. Mám tisíce nápadů. Jsem strašně pracovitá a ničeho se nebojím.“

Miss Farlandová na ni s úžasem hleděla.

„A vy si myslíte, že ta vaše sebechvála bude fungovat?“

„Ano. Není mi dvacet, jsem Francouzka a jsem ve druhém ročníku na Saint-Martin’s. Do prvního ročníku brali sedmdesát studentů z tisíce… Téma mé módní přehlídky? Sex is about to be slow. Kate Mossová předváděla jeden můj model… To vám naopak můžu dokázat, mám s sebou dývko a novinové výstřižky… A konečně vím, že jsem lepší než těch padesát dalších kandidátů.“

Miss Farland přejela pohledem po střeleném černém kabátě, vyhrnutých rukávech, džínách od Balmaina, velkém pásku od Dolce a Gabbany, taštičce Hermès a hodinkách Rolex a rukou v černé rukavičce se dotkla hromady dotazníků.

„Kandidátů je víc než padesát, musí jich být tak sto… a to jen za dnešek.“

Miss Farlandová vykouzlila úsměv, který však ani náhodou nebyl milý.

„Ten job je stvořený pro mě…,“ opakovala Hortense, která okamžitě vytušila slabé místo.

„Byli vybráni, protože jsou dobří, už podali důkazy o…“

„Podali důkazy, protože dostali šanci. První šanci… Dejte mi první šanci.“

„Mají zkušenosti…“

„Já mám taky zkušenosti. Pracovala jsem s Vivienne Westwoodovou a Jean-Paul Gaultierem. Ti se mi nebáli důvěřovat. První modely jsem zkoušela už na plyšovém medvídkovi, když mi bylo šest!“

Miss Farlandová se usmála a otevřela zásuvku, jestli v ní nemá jeden dotazník navíc.

„Nebudete litovat…,“ pokračovala Hortense, která cítila, že nesmí tlak uvolnit. „Jednou si budete blahořečit, že jste byla první, kdo mi dal šanci, přijdou s vámi udělat interview a stanete se součástí mé legendy…“

Zdálo se, že se miss Farlandová dobře baví.

„Já už dotazník nemám, ale zajdu za asistentkou, jestli nějaký nemá ona, slečno.“

„Cortèsová. Hortense Cortèsová. Jako ten conquistador. Dobře si to jméno zapamatujte…“

Miss Farlandová odešla za asistentkou do vedlejší místnosti. Hortense je slyšela mluvit. Asistentka říkala, že už žádný dotazník nemá, ale miss Farlandová naléhala…

Zůstala sedět. Svýma dlouhýma zkříženýma nohama houpala. Prohlížela si nepořádek na stole. Diář popsaný schůzkami a telefonními čísly. Všimla si pudřenky Shiseido, rtěnky Mac, deodorantu CHANCE značky Chanel, fixek, tužek, patentních tužek, pozlacených per a dlouhého pera na násadce namočeného do kalamáře.

Nebyly tam žádné fotky dětí ani manžela. Svátky slaví sama. Nenalíčený obličej, bledá ústa, mastné vlasy, na nohou střevíce, déšť buší do okenních tabulek, telefon nezvoní, zvedne se, aby zkontrolovala, jestli funguje, počítá dny, kdy se vrátí do kanceláře… Smutné svátky!

Pohledem dál přejížděla po kanceláři, až spatřila hromadu dotazníků. Velkou hromadu už vybraných kandidátů.

Nestačí, když odtud odejde s dotazníkem, musí vědět, jak ho vyplnit… Musí v něm uvést dostatek zajímavých argumentů, aby neskončil zmačkaný v koši.

Vyskočila, otevřela kabelku a strčila do ní asi deset dotazníků. Bude se inspirovat svými rivalkami, okoření a doplní ten svůj, a navíc několik kandidátek vyřadí z boje.

Zavřela kabelku, znovu si sedla, pokračovala v pomalém pohupování pravé nohy přehozené přes levou, počítala tužky na stole a zhluboka dýchala.

Když se miss Farlandová vrátila, našla Hortense poslušně sedící s kabelkou na kolenou. Podala jí tlustou obálku.

„Přinést vyplněné zítra… Nejpozději v sedmnáct hodin, žádný odklad nebude opozdilcům povolen… Rozuměla?“

„Rozuměla.“

„Máte odvahu. To se mi líbí…“

A miss Farlandová se široce usmála.

Hortense pečlivě prostudovala ukradené dotazníky, než vyplnila ten svůj.

Posbírala veškeré informace.

K délce studia připojila humanitární pobyt v Bangladéši, dvě stáže ve výrobě, inspirovala se líčením jedné divadelní návrhářky, vypůjčila si zkušenosti od jednoho asistenta fotografa a vymyslela si reklamní turné po Chorvatsku…

Napsala adresu, mail a číslo mobilu.

Přesně v patnáct hodin položila miss Farlandové dotazník na stůl.

A vydala se na vlak, směr prázdniny, Vánoce a Paříž.

Do obálky se jménem miss Farlandové strčila pero s pozlacenou Eiffelovou věží, která ve tmě svítila.

1 Meetic je internetový portál sloužící k seznámení.

DRUHÁ ČÁST

Život se často baví.

Nabídne nám diamant schovaný v lístku od metra nebo padající oponě. Skrývá se ve slově, pohledu nebo v obyčejném úsměvu.

Musíme dávat pozor na detaily. Zasévají do našeho života malé kamínky a vedou nás. Lidé necitelní a uspěchaní, nosící boxerské rukavice nebo házející do očí písek detaily ignorují. Jsou neohrabaní, snaží se být impozantní, touží zazářit, nechtějí ztratit ani minutu a ani je nenapadne shýbnout se pro stéblo trávy.

Jenomže když se shýbneme, když zastavíme čas, objevíme diamanty v podané ruce…

Nebo v popelnici.

A přesně to se stalo Joséphine v noci na 21. prosince.

Večer začal dobře.

Hortense se vrátila z Anglie a život se najednou zrychlil. Tisíce věcí k vyprávění, tisíce plánů, tisíce písniček k zazpívání, tisíce věcí k vyprání a skládaná blůzka k vyžehlení, tisíce vzrušujících dobrodružství a připomeň mi, abych zavolala Marcela a poprosila ho… a telefony a dopisy a vědělas, že… a řekni mi proč… a to nádherné dobrodružství, které vyprávěla matce a sestře v kuchyni, příběh výkladních skříní obchodního domu Harrods: „Uvědomuje, si to, mami, uvědomuješ si to, Zoé, budu mít dvě výkladní skříně a mé jméno bude napsáno velkými písmeny na Brompton Road v Knightsbridge! Dvě výkladní skříně Hortense Cortèsové v nejnavštěvovanějším obchodě v Londýně! Jasně, souhlasím, není nejhezčí ani největší, ale chodí tam nejvíc turistů, nejvíc miliardářů a nejvíc lidí, kteří čekají na můj jedinečný a úžasný talent!“

A rozpažovala ruce, točila se po kuchyni, točila se ve vchodových dveřích a točila se v salonu, chytala Du Guesclina za packy a roztáčela ho a byl to zvláštní pohled vidět toho tlustého nemotoru, jenž se nemohl rozhodnout, zdali si to má nechat líbit, nebo ne, takže vrhal překvapené a znepokojené pohledy plné výčitek na Joséphine a nakonec si lehl vedle Hortense a oslavoval její radost štěkotem.

„Ale,“ zeptala se Joséphine, když se udýchaná Hortense svalila na židli, „jsi si jistá, že ten konkurz vyhraješ?“

„Víc než jistá, mami, víc než jistá. Je to prostě nutnost! Nacpala jsem do životopisu pitoreskní a slavná fakta a skutky. Rozvinula jsem dvě myšlenky, které mi připadají geniální: Co udělat se sakem v zimě? Nosit ho na tlustém svetru nebo šikmo zapnuté jako šálu nebo jako svetr se zapínáním ke krku nebo nedbale stažený kolem boků nebo ho nastříhat z velkého kusu vlny a akcentovat jeho podobu s kabátem? Sako v zimě, to je fakt hlavolam! Člověku je zima, když si vyjde jen v saku, anebo zase moc velké teplo, když si ho oblékne pod kabát. To se musí vymyslet jinak! Jak ho udělat silnější, ale nezatěžkat přitom siluetu postavy, nebo vzdušnější, a přitom neriskovat pneumonii. Rozvinula jsem to, udělala jsem nákresy. To se bude miss Farlandové určitě líbit, vyberou mě… Žádná starost!“

„A kdy se to dozvíš?“

„Druhého ledna… Druhého ledna mi zazvoní telefon a já se dozvím, že jsem to já. Kdybyste věděly, jak jsem vzrušená. Zbývá mi deset dní na nápad, budu chodit po Paříži, prohlížet výkladní skříně, přemýšlet a něco mě napadne, nějaká geniální myšlenka, kterou pak stačí jen rozpracovat… Bim bam bum! To jsem já, londýnská královna!“

Vstala a zvesela si poskočila, aby zdůraznila optimismus a dobrou náladu.

„A já na oslavu dnes večer upeču jablečný koláč,“ rozhodla se Zoé a zatahala se za tričko Joe Cool, které jí Hortense přivezla z Londýna.

„Díky, Zoétunečko! A dáš mi recept a já ho udělám klukům doma. Musím si je předcházet!“

„Ano! Ano!“ křičela Zoé, potěšená, že bude mít tu čest a bude se podílet na Hortensině londýnském životě. „A řekneš jim, že jsem to byla já, ano? Řekneš jim, že jsem ti ten recept dala já…“

A utíkala do svého pokoje pro vzácný černý sešit, aby mohla začít péct jablkový koláč.

„Ach, maminko, já jsem tak šťastná! Tak šťastná… Kdybys věděla!“

Hortense rozpřáhla paže a vzdychla:

„Už ať je druhého ledna, nemůžu se dočkat!“

„Ale… co když ten konkurz nevyhraješ? Neměla by ses na to možná tak upínat…“

Pohrdavý úsměv, pokrčení ramen, oči upřené do stropu a dlouhý povzdech.

„Jak to myslíš, že bych ho neměla vyhrát? To není možné! Pohnula jsem nebem a zemí, zapůsobila jsem na tu ženskou, namluvila jsem jí spoustu věcí, dojala jsem ji, zaplnila jsem její samotu obrovským snem a ona mým prostřednictvím opět omládne a oživí své naděje… Odevzdala jsem naprosto dokonalý dotazník. Musí vybrat mě! Zakazuji ti sebemenší negativní myšlenku, mohla bys mě nakazit!“

A odstrčila si židli, aby byla od matky co nejdál.

„Říkám to jen z opatrnosti,“ omluvila se Joséphine.

„Opravdu? Tak už mi takové věci nikdy neříkej, ještě mi přineseš smůlu. Nezapomínej, mami, že nejsem jako ty. Ani se ti podobat nechci.“

Joséphine zbledla. Zapomněla, jak je Hortense rozhodná, jaký má dar přeměnit život v něco vroucího. Její dcera kráčí vpřed s kouzelnou hůlkou v ruce, zatímco ona dělá jenom ubohé a artritické žabí poskoky.

„Máš pravdu, miláčku, určitě tě vyberou… jen mám za tebe trému. Maminčin sentiment…“

Hortense se ušklíbla, když slyšela slova „sentiment“ a „maminčin“ a v duchu si řekla, že musí změnit téma. Bude to tak lepší.

„A co Iphigénie? Jak se má?“ zeptala se a zkřížila ruce na prsou.

„Chce změnit zaměstnání.“

„Chce opustit domovnickou lóži?“

„Bojí se, že ji z lóže vyhodí,“ řekla Joséphine, spokojená se svou hrou se slovíčky, které si Hortense vůbec nevšimla.

„Ach! Proč?“

„Tvrdí, že si na její místo dělá zálusk nějaká jiná ženská. Zítra bude mít pohovor v jedné lékařské ordinaci, kde by měla sedět u telefonu, objednávat pacienty a organizovat časový rozvrh, na to by byla dokonalá…“

Hortense zívla, její zájem o Iphigénii se vyčerpal.

„Nějaké zprávy o Henriettě?“

Joséphine zavrtěla hlavou.

„Je to tak lepší,“ vzdychla Hortense. „Po tom všem, co ti způsobila.“

„A ty o ní máš nějaké zprávy?“

„Žádné… Asi se zaobírá něčím jiným… A co jinak?“

„Dostala jsem dopis od Mylène. Je pořád v Číně, ale chce se vrátit do Francie… Ptala se mě, jestli bych jí nemohla pomoct… Nepochopila jsem, jestli chce, abych jí sehnala práci nebo ji u sebe ubytovala.“

„Je pěkně drzá!“

„Neodpověděla jsem jí… Nevěděla jsem, co jí mám říct.“

„To doufám! Ať si zůstane, kde je, a nám dá pokoj!“

„Musí se cítit hrozně opuštěná…“

„To není tvůj problém! Copak jsi zapomněla, že to byla milenka tvého manžela? Jsi stejně neuvěřitelná!“

Hortense na matku vrhla podrážděný pohled.

„A co ti noví sousedé, jací jsou?“

Joséphine se už už chystala načrtnout jejich portrét, když do kuchyně vpadla plačící Zoé.

„Maminko, maminko! Nemůžu najít sešit s recepty!“

„Dívala ses všude?“

„Všude, maminko! Všude! Není tam…“

„Ale ne… Někam sis ho uložila a teď si jen nemůžeš vzpomenout.“

„Ne, hledala jsem všude a nic, nenašla jsem nic! Už toho mám dost! Dost! Uklidím si a Iphigénie mi všechno přerovná a věci dá jinam!“

V Zoéiných očích, utopených v slzách, se odráželo takové zoufalství, že ho nemohla uklidnit žádná slova.

„Najdeme ho, neboj…“

„Ale já vím, že ne!“ vykřikla Zoé ostřejším hlasem. „Vím dobře, že ho vyhodila, vyhazuje všechno! Stokrát jsem jí řekla, ať se ho nedotýká, ale ona mě vůbec neposlouchá! Jedná se mnou jako s malým dítětem… Jako by to byl sešit plný čmáranic! Ach, mami, to je hrůza, myslím, že umřu.“

Joséphine vstala a rozhodla se podívat se po sešitu sama.

Jenomže marně zvedala matrace, odstrkovala postel, prohledávala šatník, přestavovala psací stůl, vyprazdňovala školní tašku a rozhazovala kalhotky a ponožky, černý sešit nenašla.

Zoé seděla na koberci, plakala a mačkala tričko Joe Cool.

„Dávám ho vždycky támhle na psací stůl. Nosím ho jenom do kuchyně… Ona mi ho pořád dává jinam… Víš dobře, jak mi na něm záleží, maminko! Je pryč, říkám ti, že je pryč. Iphigénie ho určitě při úklidu vyhodila…“

„Kdepak, to není možné!“

„Ale ano, maminko, je surová, pořád chce všechno vyhazovat.“

Pláč ještě zesílil. Připomínal sténání zvířete ležícího na boku a vzlykajícího při čekání na smrt.

„Zoé, prosím tě! Neplač! Najdeme ho…“

„Nenajdeme ho, ty to dobře víš, už nebudu nikdy v životě vařit!“ vykřikla Zoé a znovu ji přemohl pláč. „Už nebudu mít vzpomínky a minulost, to všechno bylo v tom sešitě. Celý můj život!“

Hortense na ten vodopád slz hleděla s podrážděným soucitem.

Večeře byla pochmurná.

Zoé plakala do talíře, Joséphine vzdychala a Hortense mlčela, ale její vyčítavé ticho jako by říkalo, že ztráta nějakého sešitu s kuchyňskými recepty přece není žádné drama.

Kohouta na víně, kterého Joséphine uvařila předešlý večer u příležitosti Hortensina příjezdu, jenom ochutnaly, po celou dobu mluvily potichu, jako by se vrátily z pohřbu, a pak si šly brzy lehnout.

Od oběda s Gastonem Serrurierem, který jí oznámil, že zisk z jejích autorských práv se povážlivě snížil, Joséphine špatně usínala. Ležela na zádech, hledala dobrou pozici, nemohla se rozhodnout, kam položit pravou ruku a potom levou, kam natáhnout nohy, a přitom jí v hlavě čísla tančila divoký kankán a úplně ji ničila. Vrátil se strach, že nebude mít peníze. Že se vrátí doba, kdy měla jen pár šestáků. Byla přesvědčená, že má tu starou družku definitivně zapsanou do života, a už rozeznávala klapot dřeváků strachu.

První vlna obav.

Vstala, šla do pracovny, vyndala bankovní účty, znovu a znovu je přepočítávala, třikrát se vracela ke stejnému účtu, pletla se, začínala znovu, sčítala a odčítala, šla si radši lehnout, ale pak zase vstala, aby to znovu přepočítala, protože zapomněla na nájem… Představovala si, že bude muset prodat byt a spokojit se s nižší cenou… Byl to krásný byt v krásné čtvrti a šlo o majetek, který mohla prodat. Ano, musí splácet dluhy… A Hortensinu školu, bydlení v Londýně a dávat Hortense měsíčně kapesné. To Serrurierovi neřekla. Neodvážila by se.

Zapomněla na peníze a na jejich pařáty. Teď ji všechny ty drobné účty dohonily.

O Zoé si nikdy starosti nedělala. Obavami ji naplňovala Hortense. Nebude si moct dál kupovat krásné šaty, bude se muset přestěhovat do lacinější čtvrti, nebude smět dělat spoustu věcí a stavět vzdušné zámky… To není možné! Obdivovala energii a ambice své dcery. Cítila se odpovědná za její touhu po luxusu. Nikdy se jejím tužbám neodvážila oponovat. Teď to však bude muset udělat.

Vztyčila se, zhluboka se nadechla a řekla si: Stačí jen najít téma pro novou knihu a dát se do práce. Už jsem to přece jednou dokázala.

V tu chvíli ji zalila další vlna strachu a málem ji rozdrtila. Horký svěrák jí sevřel hruď, takže se nemohla skoro ani nadechnout. Dusila se. Masírovala si boky. Počítat, počítat, uklidnit se a nabrat dech. Raz, dva, tři, nedokážu to, sedm, osm devět, nikdy to nedokážu, snila jsem, že to dokážu, a dva roky jsem se nechala kolébat v iluzích… dvanáct, třináct, čtrnáct, jsem knihovnická myš, ne spisovatelka. Myš, která si vydělává a uždibuje z bifteku v šedivých regálech pokrytých knihami a prachem. Serrurier řekl, že jsem spisovatelka jen proto, aby mě pobídl k práci, ale já mu nevěřím jediné slovo. Stejné rozhovory určitě vede s každým autorem, během stejných obědů a ve stejné restauraci, kde zná jídelní lístek zpaměti.

Vstala.

Šla se do kuchyně napít vody. Strach v ní vyhloubil tak obrovskou díru, že se musela opřít o okraj dřezu.

Mluvila na Du Guesclina, který ji znepokojeně pozoroval: „Nikdy to nedokážu, víš? Jestli se mi to podařilo minule, tak jen proto, že mě kupředu poháněla Iris. Měla sílu za nás za obě, ona nepochybovala. Nebudila se v noci a nepočítala účty. Chybí mi, pejsku, chybí mi…“

Du Guesclin vzdychal. Když mu říkala „pejsku“, muselo to být vážné. Nebo intenzivní. Nakláněl hlavu zprava doleva a odhadoval, jestli se jedná o velké štěstí, nebo naopak velký malér. Hleděl na ni s takovým zoufalstvím, že si k němu přisedla na bobek, vzala ho do náruče a hladila jeho velkou černou hlavu statečného rytíře.

Šla se schovat na balkon a pozorovala hvězdy. Sklonila hlavu, ruce spustila do klína a prosila hvězdy, aby jí poslaly sílu a klid. Se zbytkem si už poradím… Dejte mi energii a chuť a já se do toho znovu pustím, slibuji. Je to tak těžké být pořád sama. Sama. Kde brát sílu vracet se každý den do života?

Odříkávala modlitbu hvězdám, která byla tak často vyslyšena.

„Hvězdy, prosím vás, ať už nejsem sama, ať už nejsem chudá, ať už se netrápím a netřesu se strachy… Strach je můj nejhorší nepřítel, strach mi svazuje údy. Dejte mi sílu a vnitřní klid, dejte mi toho, na kterého tajně čekám a k němuž se už nemůžu ani přiblížit. Zařiďte, ať se sejdeme a už se nikdy nerozejdeme. Láska je přece největší bohatství a já se bez tohoto bohatství obejít nedokážu…“

Modlila se nahlas a spínala k nebi svazek svých obav. Ticho, vůně noci, mumlání větru ve větvích a všechny zvuky, na které si už dávno zvykla, halily její slova a mírnily bouři v její duši. Znovu se mohla nadechnout a pálivé sevření povolilo. Napínala uši a poslouchala hluk zpomalujícího taxíku a vystupujícího klienta, prásknutí dveří a klapot ženských podpatků, poslouchala, jak klapou a jak potom mizí v jakémsi domě. Kdo je ta žena, vracející se v takovou hodinu? Je sama, nebo jde za svým spícím manželem? Noc od té neznámé přejímala barvy. Stávala se důvěrně známou. Noc nehrozila.

Ale dnes večer mír z nebes nespadl.

Joséphine pod dekou svírala ruce v pěst a opakovala „sešit Zoé, sešit Zoé“, prosila nebesa, aby se znovu objevil. Sešit Zoé, sešit Zoé, tato slova jí orala v mysli a vyvolávala migrénu. Zoé a kuchyň, Zoé a omáčky, stoupající a klesající dech, nákyp, který nabývá a zase klesá, sněhobílé bílky, rozpouštějící se čokoláda, zlátnoucí žloutek, jablíčka krájená na půlku, těstoviny, které se obtáčejí na vidličku, rozpouštějící se karamel a trouba polykající dort. Život Zoé závisel na tomto sešitu: kuře po cyklisticku, recept dovezený z Keni, „pravé“ Antoinovo pyré, krevety po skandinávsku od kamarádky Emmy, jablkový koláč paní Astierové, její učitelky dějepisu, Mylèniny lasagne, Giuseppeho těstoviny s lososem, Carambarovy fondy a nugát od Iphigénie… V těchto receptech, doprovázených krátkými poznámkami, defiloval celý její život. Poznámky o počasí, o tom, co měla právě na sobě, co řekl ten a onen a co následovalo potom, indicie, fungující jako občanský průkaz. Prosím vás, hvězdy, vraťte jí ten sešit, vy ho vůbec nepotřebujete!

„Byl by to krásný vánoční dárek,“ dodala a hleděla na nebe.

Ale hvězdy mlčely.

Joséphine vstala, přetáhla si deku přes ramena, vrátila se dovnitř, strčila hlavu do pokoje Zoé a chvíli ji pozorovala, jak spí s nohou svého mazlíčka Nestora v puse. Bylo jí patnáct a Nestor ji pořád ještě dokázal uklidnit.

Šla do svého pokoje a přehodila deku přes postel. Du Guesclinovi přikázala lehnout si na koberec, vklouzla do tepla pod přikrývku, zavřela oči a koktala „sešit Zoé, sešit Zoé, sešit Zoé“. A náhle ji zasáhlo poznání: popelnice! Zoé má pravdu, co když Iphigénie, která netolerovala sebemenší nepořádek, skutečně vyhodila ten sešit do popelnice?

Vyskočila z postele, naplněná radostnou jistotou.

Popelnice! Popelnice!

Natáhla si džíny, tlustý svetr, kozačky, vlasy si stáhla dozadu, vzala pár gumových rukavic a baterku, pískla na Du Guesclina a sešla dolů na dvůr.

Vešla do místnosti, kde na zdi viselo asi deset obyčejných a dvě motorová kola jako kusy masa v lednici řeznictví, a uviděla čtyři velké černé pytle na odpadky. Nasála pach vlhké plísně. Nakrčila nos. Vzpomněla si na Zoé a ponořila ruce do prvního pytle.

Otevřela je všechny a probírala se věcmi mazlavými, měkkými i ostrými, přebírala slupky, kosti, staré hadry na nádobí, kartony a láhve – v tomto domě se odpadky očividně netřídí – a hledala věc s tvrdými deskami.

Prsty přehrabovaly odpadky se slepeckou zručností.

Několikrát málem přestala, ze štiplavého a odporného pachu se jí zvedal žaludek.

Odvrátila hlavu a raději se nedívala, co drží, a nechala na rukách, aby rozpoznaly ten vzácný sešit. Dávala věci stranou, třídila a někdy se zdržela u nějakého obdélníku připomínajícího sešit a svítila na něj baterkou, ale bylo to třeba jen víko od krabice na boty nebo od bonboniéry z Aix-en-Provence. Dál se nořila do špíny, odvracela hlavu, aby unikla před morovým zápachem, a pokračovala v útoku…

U třetího pytle to málem vzdala. Podlaha byla kluzká a skoro na ní ztratila rovnováhu.

Vytáhla ruce a beznadějně vzdychla.

Proč by Iphigénie ten sešit vyhazovala? Vážila si školy, prohlašovala, že to je jediná naděje chudých lidí. Jedině díky vzdělání se člověk může někam vyšvihnout, podívejte se na mě, paní Cortèsová, nedostudovala jsem a teď mě to mrzí… Na začátku každého školního roku pečlivě balila školní učebnice, lepila na ně krásné etikety, krasopisně psala jména dětí, vyplazovala při tom jazyk a každou knihu označovala jinou barvou podle toho, jestli se jednalo o francouzštinu, matematiku nebo zeměpis. Nikdy by nevyhodila sešit s rukopisnými poznámkami. Nikdy! Otevřela by ho, položila lokty na stůl a pročetla by si ho…

Ale bolest Zoé, vodopád jejích slz a ústa sevřená zoufalstvím jí bránily přestat.

Znovu sebrala odvahu. Přitiskla lokty k tělu, aby si dodala energii, zvedla víko, našla kost z kýty, dala ji Du Guesclinovi a pokračovala v hledání.

Konečně ruka v gumové rukavici narazila na cosi obdélníkového a tvrdého. Sešit! Sešit!

Vytáhla ho, šťastná a pyšná.

Prohlédla si ho ve světle baterky.

Byl to skutečně sešit, černý sešit, ale nepatřil Zoé.

Na jeho přebalu nebyla žádná fotografie, žádné kresby ani barevné nápisy. Byl hodně starý a vazba držela jen proto, že ji nějaká šikovná ruka postupně omotala izolepou.

Joséphine si svlékla rukavice, otevřela černý sešit na první stránce a ve světle baterky četla:

„Dnes, 17. listopadu 1963, je můj první pracovní den. První natáčecí den. Najali mě jako druhého asistenta na natáčení filmu Šaráda režiséra Stanleyho Donena v Paříži. Budu nosit kafe, nakupovat cigarety a vyřizovat telefony. Dohodil mi to otcův přítel, který mě chtěl odměnit za maturitu z matiky, kterou jsem složil na dvojku. Budu na natáčení jen v pátek večer a o víkendech, protože ve všední dny chodím do přípravky na Polytechniku. Nechci studovat Polytechniku.

Dnes se můj život změní. Vstoupím do nového a vzrušujícího světa, do světa filmu. Doma se dusím, dusím. Mám pocit, že předem vím, jaký můj život bude. Že rodiče už všechno rozhodli za mě. Co budu dělat, koho si vezmu, kolik budu mít dětí, kde budu bydlet, co budu jíst v neděli… Netoužím mít děti, netoužím mít ženu a netoužím studovat vysokou školu, toužím dělat něco jiného, ale ještě nevím co… Kdo ví, co mi přinese toto dobrodružství. Profesi, lásku, radost, zklamání? Nevím. Ale vím, že v sedmnácti letech může člověk doufat ve všechno, takže doufám ve všechno a v ještě víc.“

Písmo bylo rovné a vysoké. Konce slov se někdy rozbíhaly jako utržené nožičky. Vypadaly jako pahýly. Bylo skoro bolestné to číst. Papír byl zažloutlý a umazaný. Inkoust se na některých místech rozpil a uprostřed sešitu se celé stránky slepily do jednoho bloku, který se nedal otevřít, protože by se listy mohly roztrhnout. Jestli nechtěla ztratit polovinu textu, musela postupovat pečlivě a pomalu.

Obrátila další stránku, aby mohla pokračovat ve čtení, ale musela to udělat opatrně.

„Až do teď jsem nežil. Poslouchal jsem. Rodiče, učitele, dělal jsem a myslel jsem si všechno, co vyhovovalo jim, až do teď jsem byl němý a poslušný odraz v zrcadle, ale nikdy jsem to nebyl já. Ostatně nevím, co vlastně jsem. Jako bych se narodil v šatech, které jsem připravený svléknout. Díky té brigádě možná zjistím, kdo jsem a co čekám od života. Když budu svobodný, dozvím se, čeho jsem schopen. Je mi sedmnáct a je mi fuk, že mi nebudou platit. Ať žije život! Ať žiju já! Poprvé se ve mně zvedl vítr naděje a… A ten vítr je moc krásný…“

Byl to deník.

Co dělal v popelnici? Komu patřil? Určitě někomu z domu, jinak by nebyl tady. A proč ho vyhodili?

Joséphine v místnosti rozsvítila světlo a posadila se na zem. Ruka jí uklouzla po slupce z brambory, která se jí přilepila na dlaň. Zvedl se jí žaludek, otřela si ruku o džíny, opřela se o jeden pytel s odpadky a pokračovala ve čtení.

„28. listopadu 1962.

Konečně jsem potkal Cary Granta. Spolu s Audrey Hepburnovou je hlavní hvězdou filmu. Je krásný, zvláštní a obdivuhodný. Jakmile vejde do místnosti, okamžitě je ho všude plno. Člověk kromě něj nevidí nic. Právě jsem přinesl kávu šéfovi osvětlovačů, který mi za to ani nepoděkoval, a díval jsem se, jak se natáčí jedna scéna. Netočí se postupně podle příběhu. Točí se jen jednu nebo dvě minuty a pak režisér řekne stop. Chvíli o něčem diskutují, třeba o nějakém malém detailu, a vzápětí začnou točit stejnou scénu znovu. Nevím, jak se v tom herci vyznají… Musí pořád měnit emoce nebo opakovat stejné scény a hrát je jinak. A navíc to musí vypadat přirozeně! Cary Grant protestoval, protože zjistil, že v protisvětle má velké červené uši. Museli mu za ně dát průhlednou pásku. A kdo tu průhlednou pásku musel hned jít hledat? Já. A když jsem mu podal kotouček pásky, pyšný na to, že jsem ji sehnal tak rychle, poděkoval mi a dodal, že musím být určitě hrozně důležitý, když lepím páskou velké červené uši. ,Co, my boy?‘

Jen tak zničehonic mi řekl my boy. Jako by mezi námi existovalo nějaké pouto. Když to řekl poprvé, trhl jsem sebou, protože jsem si myslel, že jsem se přeslechl. A když mi říkal my boy, hleděl mi navíc se zájmem a něžně přímo do očí… Úplně mě to vyvedlo z míry.

,Když chce člověk někoho zaujmout, pořád musí myslet na spoustu detailů. Věř mi, my boy, dlouho jsem zdokonaloval detaily, je mi osmapadesát a vím, o čem mluvím…‘ Díval jsem se na něj, jak pak tu scénu hraje, a byl jsem z toho celý pryč. Vstoupil do role a potom z ní zase vyšel, jako by si svlékl sako. Můj život už nikdy nebude jako předtím, promluvil se mnou Cary Grant. Jako by to vůbec nebyl ten Cary Grant, jehož fotografii jsem viděl v Paris Match, ale Cary… Pro mě prostě Cary.

Audrey Hepburnová prý souhlasila s rolí v tomto filmu s jedinou podmínkou, že bude jejím partnerem. Zbožňuje ho. Mají spolu velmi zvláštní scénu, kdy ona mu říká:

,Víte, co mi na vás vadí?‘

On se na ni znepokojeně podívá a ona mu se širokým úsměvem odpoví:

,Nic.‘

A to je pravda, na něm nevadí nic.

Ve filmu hraje i jeden francouzský herec, jmenuje se Jacques Marin. Nemluví anglicky nebo jenom velmi málo, a tak mu musejí všechny dialogy přepisovat foneticky. Je to velmi legrační a všichni se tomu smějí.

8. prosince 1962.

A je to tady! Stali se z nás přátelé. Když přijdu na plac a on zrovna nenatáčí nebo si s někým nepovídá, vždycky na mě mávne. Řekne mi hello, což znamená, jsem rád, že tě vidím… A já pokaždé celý zrudnu.

O přestávkách mezi scénami za mnou chodí a klade mi spoustu otázek o mém životě. Chce vědět všechno, ale já mu nemám co vyprávět. Když mu řeknu, že jsem se narodil v Mont-de-Marsan, vždycky ho to rozesměje. Řekl jsem mu, že můj otec řídí francouzské doly, že vystudoval Polytechniku, nejprestižnější vysokou školu ve Francii, že jsem jeho jediný syn, že jsem právě složil maturitu a že mi je sedmnáct…

On mi řekl, že když jemu bylo sedmnáct, prožíval tisíce životů… To tedy měl štěstí! Zeptal se mě, jestli mám holku, a já jsem zase zrudnul. Ale on dělal, že to nevidí. Je velmi ohleduplný…

Byl by překvapený, kdyby věděl, že mám holku, dceru přátel mých rodičů, kterou mi už dávno vybrali. Je zrzavá, strašně hubená a potí se jí ruce. Jmenuje Geneviève. Když k nám s rodiči přijde, pokaždé ji posadí ke stolu vedle mě a já nevím, co si s ní mám povídat. Nad horním rtem má malý knírek. Rodiče nás pozorují a říkají, to je normální, že jsou ostýchaví, ale já mám chuť zahodit ubrousek a utéct do svého pokoje. Je jí tolik co mně, ale mohla by být klidně dvakrát tak starší. Vůbec mě neinspiruje. Nezaslouží si, abych o ní říkal, že je moje holka.

On je zamilovaný do herečky, která se jmenuje Dyan Cannonová. Ukázal mi její fotku. Mně připadalo, že je zbytečně moc nalíčená, že má moc vlasů, moc řas, moc zubů, prostě moc všeho… Zeptal se mě, co si o ní myslím, já mu odpověděl, že na můj vkus má na sobě moc líčidel, a on mi řekl, že se mnou souhlasí. Hádá se s ní, chce, aby byla přirozenější. Sám líčení nenávidí, je pořád opálený a tvrdí, že to je nejlepší líčení na světě. Dyan asi přijede do Paříže na Vánoce. Štědrý večer pravděpodobně oba stráví s Audrey Hepburnovou a jejím manželem Melem Ferrerem ve velkém domě, v němž na západním pařížském předměstí bydlí. Audrey Hepburnová je velmi puntičkářská, co se týče jejích kostýmů. Má tři totožné pro případ, kdyby… Obléká ji jeden francouzský návrhář. Vždycky…“

Světlo zhaslo a Joséphine se ocitla ve tmě. Vstala, poslepu tápala po vypínači, našla ho a rozsvítila, ale nechala svítit i baterku, až světlo znovu zhasne. Opět se posadila a dávala velký pozor, aby neuklouzla na slupkách.

„Cary se stará i o ty nejmenší detaily. Všechno kontroluje jako pod lupou, kostýmy – i statistů – , dekoraci a repliky, které si nechává přepisovat, když s nimi nesouhlasí. Produkci to všechno stojí strašné peníze, takže jsem slyšel lidi nadávat a říkat, že by nebyl tak náročný, kdyby to musel platit ze svého, což v podtextu znamenalo, že je škrob. Není škrob. Daroval mi krásnou košili od Charveta, protože moje mu připadala moc krátká. Nosím ji celou tu dobu. Sám si ji v ruce peru. Rodiče říkají, že není vhodné brát dárky od cizince, že mi ten film zamotal hlavu a že je nejvyšší čas soustředit se na studia… Řekl jsem jim, že se při natáčení učím anglicky a že mi to bude k užitku celý život. Říkají, že nevědí, k čemu mi bude dobrá angličtina na Polytechnice.

Nechci studovat Polytechniku…

Nechci se oženit. Nechci mít děti.

Chci být…

Ještě nevím čím…

Je úplně posedlý svým krkem. Všechny košile mu šijí na míru a musejí mít vysoký límec, aby mu zakryl krk, který mu připadá příliš tlustý… Kostýmy si nechává dělat v Londýně, a když je dostane, vezme metr a pokaždé ověřuje, jestli jsou všechny míry správné.

Vyprávěl mi, že při prvních kamerových zkouškách ve velkém filmovém studiu – zapomněl jsem jeho název, ach, ano, Paramount – ho vyhodili kvůli krku a křivým nohám. Připadl jim příliš buclatý! Ta ostuda! Došlo k tomu těsně před krachem na burze v roce 1929. Newyorská divadla se jedno za druhým zavírala a on se ocitl na ulici. Musel se živit nošením reklamy pro jednu čínskou restauraci. A aby si přivydělal, dělal po večerech escortboy. Doprovázel ženy a osamělé muže na večírky. Tak se naučil eleganci…

Když žil v New Yorku, poznal bídu a samotu. Život se mu změnil teprve v osmadvaceti, kdy odjel do Hollywoodu. Ale do té doby to bylo opravdu tvrdé… ,Deset let bezvýznamné práce a odmítání, nevěděl jsem, kde budu spát a co budu jíst. Ty nevíš, co to je, viď, my boy?‘ A já se trochu zastyděl za svůj uspořádaný a organizovaný život.

Postupně jsem se dozvídal o jeho životě všechno…

Pořád mi říkal my boy a mně se to moc líbilo…

Překvapilo mě, jak se o mě zajímá. Řekl, že mě má moc rád. Že se úplně liším od amerických kluků. Vyptával se mě na rodinu. Říkal, že si v životě často bereme partnery, kteří se podobají našim rodičům, a že bychom se toho měli vyvarovat, protože pak se historie opakuje a je bez konce.

15. prosince 1962

Často mi vypráví o prvních letech v New Yorku, kdy umíral hlady a neměl přátele.

Jednou potkal kamaráda, kterému se se vším svěřil. Jmenoval se Fred. A ten Fred ho vzal na vrchol jednoho mrakodrapu. Ten den pršelo, byla zima a viditelnost dosahovala sotva deseti metrů. A Fred mu řekl, že za tou mlhou se určitě nachází nádherná krajina, a fakt, že ji nevidíme, neznamená, že by neexistovala. Víra v život znamená věřit, že taková krajina existuje a že tam je místo i pro tebe. Teď si myslíš, že jsi zbytečný a nedůležitý, ale tam někde za tou šedivou mlhou je pro tebe připravené místo, kde budeš šťastný. Tak nesuď život podle toho, co je dnes, ale suď ho s myšlenkou na to místo, které nakonec najdeš, jestli ho budeš opravdu hledat a nebudeš podvádět…

Řekl mi, ať si to zapamatuji. Zeptal jsem se, jak to mám udělat. Musíš mít dostatek vůle a fantazie. A musíš si věřit. S ničím se nespokojit, dokud to místo nenajdeš. Ale je to nebezpečné. Když půjdu na Polytechniku, budu mít odvahu vyprávět rodičům o místě tam někde za mlhou? Tím si nejsem jistý. Ale rád bych takovou odvahu měl…

U něj to bylo jiné. Neměl na výběr.

V devíti letech přišel o matku… Matku zbožňoval. Je to neuvěřitelný příběh. Řekl mi, že mi ho bude vyprávět později. Že mě jednou večer pozve na skleničku do hotelu. V tu chvíli se mi zatočila hlava! Představoval jsem si, jak jsem s ním úplně sám, a dostal jsem strach. Velký strach. Velký, velký strach… Když se vídáme tady, je vždycky kolem spousta lidí, ale nikdy jsem s ním nebyl o samotě a vždycky mluví jenom on.

Uvědomil jsem si, že toužím zůstat s ním sám. Dokonce si myslím, že bych si jen mohl sednout někam do kouta a dívat se na něj. Je tak krásný. Nemá žádnou vadu. V duchu jsem se ptal, jak se můj cit vůči němu vlastně jmenuje. Nikdy jsem nic takového neprožíval. Horko, které mi zaplaví celé tělo a které ve mně vyvolá touhu být s ním sám. Celou tu dobu myslím jenom na něj. Musím se víc soustředit na práci.

Vypadal velmi překvapeně, když jsem mu vysvětlil, jak tvrdě se připravuji na studia. Řekl mi, že si není jistý, jestli mi to vůbec k něčemu bude. Že se naučil spoustu věcí, ale přitom nikdy nestudoval. Jako kluk vyrůstal v anglickém Bristolu a byl odkázaný sám na sebe. Nadělal spoustu hloupostí. Ve čtrnácti letech si našel zaměstnání v pojízdném cirkusu a při jednom turné se dostal do Ameriky. Když se cirkus vracel zpátky, on se rozhodl zůstat v New Yorku. V osmnácti letech! Sám a bez peněz. Neměl co ztratit… Opustil všechno, rodnou zemi, Anglii i rodinu… Nepatřil ničemu a nikomu. Musel si všechno vytvořit znovu, začít od nuly. A tak vznikl Cary Grant. Řekl mi, že Cary Grant na začátku neexistoval. Ve skutečnosti se jmenoval Archibald Leach. Je to zvláštní, nevypadá na to, že by se mohl jmenovat Archibald.

Jednou jsem mu řekl, že bych chtěl být jako on. Dal se do smíchu a odpověděl, že všichni by chtěli být jako Cary Grant, dokonce i on. Vůbec se nevytahoval, spíš jako by měl problém s postavou, kterou vytvořil… ,Myslím, že jsem se proměnil v postavu, kterou jsem hrál na plátně. Nakonec jsem se stal jím. Anebo on se stal mnou. Už přesně nevím, jak to bylo.‘

To mě uvedlo do hrozných rozpaků. Řekl jsem si, že je asi hodně těžké stát se někým. Je těžké dozvědět se, kým vlastně člověk je.

Při téhle myšlence mě přepadla chuť umřít. A co kdybych odjel s ním?

A co bych řekl rodičům? Tati, mami, zamiloval jsem se do osmapadesátiletého člověka, do jednoho amerického filmového herce… Určitě by to s nimi seklo. A se zbytkem rodiny taky. Ale tak to prostě je, myslím, že jsem se do něj opravdu zamiloval… Ačkoliv to není správné slovo. Jak se může muž zamilovat do muže? Já vím, že to existuje, ale… A zároveň jsem měl pocit, že kdyby se ke mně přiblížil moc blízko, utekl bych!

Nechci se oženit, nechci mít děti a nechci studovat Polytechniku, to všechno vím… Ale zbytek nevím.

Kdyby mě požádal, abych s ním odjel, pojedu…“

Světlo znovu zhaslo a Joséphine se opět zvedla a šla rozsvítit. Vypínač byl zaprášený a štiplavý pach odpadkových pytlů byl čím dál nechutnější. Ale měla hroznou chuť pokračovat ve čtení.

„Musím zjistit příběh jeho matky. Zdá se, že ho to hrozně poznamenalo. Pořád opakuje, že si musí dávat pozor na ženy kvůli tomu, co se stalo s jeho matkou. Myslím, že ten příběh vyprávěl Hitchcockovi, který ho použil ve filmu Pověstný muž. V dialogu s Ingrid Bergmanovou má postava, kterou hrál on, vždycky strach z žen. Ale nakonec se z toho vyléčí.

,Je to pravda, my boy, je to pravda, ale pracuj na tom. Člověk musí pracovat na vztazích mezi lidmi a neopakovat stejná schémata. Já jsem se, my boy, kvůli matce vždycky cítil líp mezi muži. Měl jsem k nim větší důvěru. Radši bych žil s mužem než se ženou.‘

Řekl jsem si, že s takovou důvěrností se člověk svěřuje jen příteli, a byl jsem šťastný, že mi důvěřuje… Chtěl, abych si o něm s někým promluvil, a tak jsem si promluvil s Geneviève. Nevyprávěl jsem jí úplně všechno, jen pár věcí. Nezdálo se, že by ji to nějak zaujalo. Myslím, že trochu žárlí… A to ještě neví všechno! Na place spolu moc nemluvíme, protože nás často přerušují, ale až s ním zajdu do hotelu na skleničku, zeptám se ho na spoustu věcí. Má vzácný dar, že se s ním lidi cítí dobře, a já úplně zapomínám, že je to velmi známý herec. Velká hvězda…“

A tak to pokračovalo stránku za stránkou.

Joséphine přeskočila na konec, aby se dozvěděla, jak příběh skončí.

Měla pocit, že čte román.

Deník končil dopisem, jež Cary Grant napsal chlapci, kterého nazýval Malým mladým mužem, a jehož opis deník obsahoval. Nebylo u něj datum. Autor si přestal poznamenávat data. Jenom napsal: „Poslední dopis, než opustí Paříž.“

„My boy, zapamatuj si tohle: Člověk sám nese odpovědnost za svůj život. Za své chyby nesmí vinit nikoho jiného. Sám v sobě buduje štěstí a je také často jeho nejhlavnější překážkou. Jsi na úsvitu života, já jsem na soumraku toho svého. Můžu ti dát jenom jedinou radu: Poslouchej, poslouchej ten hlas v sobě, než se vydáš na cestu. A v den, kdy ho uslyšíš, vydej se za ním slepě… Nenechávej nikoho rozhodovat za tebe. Nikdy se neboj vrátit se ke svému srdci.

To bude pro tebe to nejtěžší, protože jsi tolik přesvědčený, že za nic nestojíš, že si nedokážeš představit zářivou budoucnost, v níž zanecháš svou stopu… Jsi mladý, nemusíš opakovat schémata svých rodičů…

Love you, my boy…“

Co se stalo s Malým mladým mužem na konci natáčení?

Odjel s Cary Grantem?

A proč byl deník plný nadějí vyhozen do popelnice?

Joséphine si otřela čelo hřbetem ruky, dala deník stranou a pokračovala v hledání sešitu Zoé.

Našla ho v posledním pytli pod starým Zoéiným děravým svetrem, chumáčem chlupů z Du Guesclina, špinavými ponožkami a roztrhanými papíry z pořadače. Iphigénie všechno bezmyšlenkovitě vyhodila. Musela sešit vzít spolu s roztrhanými papíry na Zoéině psacím stole.

Kdybych začala posledním pytlem, našla bych ho hned, vzdychla Joséphine a poškrábala se na nose. Ano, ale… Nenašla bych ten deník.

Zavřela dveře a šla domů. Pečlivě osušila Zoéin černý sešit, desky otřela utěrkou a položila ho na kuchyňský stůl, aby byl vidět zdaleka. Deník strčila do šuplíku svého psacího stolu.

A zhroutila se do postele.

V sedm hodin ráno přijel popelářský vůz, vyprázdnil kontejnery a odvezl z domu všechny pytle s odpadky.

***

Iphigénie si zmáčkla nos a udělala příšernou grimasu. Šla na přijímací pohovor a měla v krku knedlík. Dělat sekretářku v ordinaci podologů by jí vyhovovalo. Tihle doktoři nebudou nikdy nezaměstnaní. Lidi neumějí používat nohy a špatně chodí. Musí se to znovu učit. Zapomněli na všechno, od claviculy až po patellu. Vůbec nevědí, jestli se jedná o polní květy nebo o klouby.

Naposled byla na přijímacím pohovoru ještě předtím, než potkala muže, který se stal příčinou jejího neštěstí a jehož jméno ani nechtěla vyslovit nahlas ze strachu, aby se nevrátil a nepřinesl jí smůlu. Pak pracovala šest let u dvou lékařů dia-
betologů a odborníků na správnou výživu. Přejmenovala si je na doktory Puka a Paka, protože se jeden druhému strašně podobali. Béžová hladká pleť, tmavohnědá očička a řídké rozcuchané vlasy. Ale byli hodní. Odešla od nich, když se narodila Clara. Spousta práce, žádná kojná, příliš probdělých nocí a muž, který ji bil. Nevěděla, jak vysvětlit pacientům rány a modřiny. Doktor Puk jí oznámil, že je mu strašně líto, ale že se s ní bude muset rozejít. A doktor Pak dodal, že všechny ty podezřelé stopy vypadají divně. Nebo to byl doktor Puk, který to vyslovil první… Už si nepamatovala. Musela prostě odejít. Muže, jehož jméno nechtěla vůbec vyslovit, následující měsíc zatkli pro útok na policistu. Od té doby trčel ve vězení. Jaká úleva! S dvěma dětmi se dala na útěk. Našla si místo správcové v jedné z nejhezčích pařížských čtvrtí. Blahořečila si za ni každý den. Světlý a teplý služební byt, telefon zdarma, pět týdnů dovolené, žádná skladiště, to všechno za pět hodin úklidu denně a noční služby. Tisíc dvě stě padesát čtyři euro měsíčně, plus peníze vydělané za úklid a žehlení u jednotlivých nájemníků. Krásný život! Zatroubila nahlas, aby si uvolnila ten knedlík v krku. Děti v dobrých školách, s dobrými spolužáky, krásnými sešity a učitelkami, které nikdy nestávkovaly. Bohatí sice mají své neřesti, ale jí to velmi usnadnilo každodenní život.

A dnes je její správcovství ohroženo.

Musí si najít něco jiného.

„Já se nenechám jen tak lehce vyšťouchnout jako to Boží telátko!“ zvolala a brala si za svědka bukolický obraz visící na zdi, na němž se páslo telátko a ovečky, které pozoroval vlk. Nenechám se sežrat vlkem!

Mohla klidně mluvit nahlas, byla v místnosti sama.

Nějaká žena otevřela dveře a pozvala ji do kanceláře vonící po konvalinkách, což je vůně, s níž se potkáváme v mnoha ordinacích. Těžká, umělá vůně. Přinesla jí šálek čaje, a než zmizela, zašeptala: „Dejte si pozor, nebude to jednoduché.“

Muž sedící za psacím stolem nebyl ani hezký, ani ošklivý, ani tlustý, ani štíhlý, ani mladý, ani starý, ani růžolící, ani vrásčitý. Další béžová pleť. Doktor Puk nebo doktor Pak. Copak studia medicíny trvají tak dlouho a jsou tak těžká, že doktoři úplně ztratí barvu?

Vrhl na ni chladný pohled, jímž ji sjel od hlavy až k patě, a ona mu pohled poněkud vykulených očí hrdě opětovala. Na přijímací pohovor si umyla hlavu a vlasy měla způsobně upravené. Ani rudé, ani modré, ani žluté, ale kaštanové.

Otočil se k asistentce a vysokým a ostrým hlasem se jí zeptal:

„Už se ten sáček čaje louhuje dlouho, nebo jste ho tam právě dala?“

„Právě jsem ho tam dala…“

„V tom případě šálek odneste a přineste ho, až bude dostatečně vylouhovaný.“

„Ale proč?“

„Protože v něm ten sáček nechci!“

„Ano, ale… Proto jsem vám přinesla ten talířek, abyste na něj mohl sáček položit, až se vylouhuje…“

„Aha. Jenomže pohled na vylouhovaný sáček není hezký. Příště na to myslete.“

Našpulil pusu a nakrčil obočí, celý vyčerpaný představou, že všechno leží na jeho křehkých ramenou: umění uvařit čaj a vést přijímací pohovor s kandidátkou, kterou odhadl na první pohled.

Potom se otočil k Iphigénii, vzal pero, otevřel blok a bez jakéhokoliv dlouhého úvodu se jí zeptal:

„Rodinný stav?“

„Rozvedená, dvě děti.“

„Rozvedená. Žijící sama, nebo s někým?“

„To se vás netýká.“

Asistentka zvedla oči k nebi, jako by si Iphigénie právě podepsala ortel smrti.

„Rozvedená žijící sama, nebo rozvedená žijící s někým?“ opakoval doktor a nespouštěl oči ze svého bloku.

Iphigénie si rozepnula knoflík u kabátu a vzdychla. Kolikrát se mě ještě zeptá na stejnou věc? Ten chlap je jako poškrábaná gramofonová deska. Anebo je to jeho způsob, jak mi naznačit, že jsem nýmand, vyděšená myš hledající nějakou obživu? Že všechno záleží jen na něm a na jeho dobré vůli. Odpověděla: „Když vám řeknu, že žiju sama, bude se vám to líbit?“

„Ve vašem věku by mě to překvapilo.“

„Proč?“

„Jste milá a vypadáte sympaticky. Tak v čem je chyba?“

Iphigénie na něj hleděla s otevřenou pusou a nakonec se rozhodla, že odpovídat nebude. Když odpovím, pomyslela si, pošlu ho do háje, vstanu, odejdu a nic už neovlivním.

„Když ráno vstanete, ustelete si postel?“ pokračoval muž a poškrábal se na ukazováčku.

„Ne, ale… Takové otázky byste mi přece neměl pokládat,“ protestovala Iphigénie.

„Vypoví to všechno o vaší povaze. Budeme spolu trávit spoustu času a já chci vědět, s kým mám tu čest.“

„Ale já neodpovím. To nejsou způsobilé otázky.“

To slovo ji naučila paní Cortèsová. Ne všichni lidé používají slovo způsobilý. Takové slovo člověka zařadí. Dá mu punc důstojnosti. Řekne druhému, s kým má tu čest, a vyvolá v něm pocit znepokojení.

Muž něco naškrábal do bloku a dál kladl čím dál nezpůsobilejší otázky.

Jaký film jste naposledy viděla? Poslední kniha, kterou jste přečetla? Můžete shrnout děj? Váš největší životní úspěch? Vaše největší zklamání? O kolik bodů jste přišla v řidičáku? Jaké známky jste měla z diktátů na základní škole?

Iphigénie se kousala zvnitřku do tváře, aby ovládla hněv a pokušení poslat ho ke všem čertům. Asistentka mlčela, ale na tváři se jí objevil nepatrný úsměv, který jako by říkal, že by neměla nic proti tomu, aby ji nahradila ta tvrdohlavá ženská s proříznutými ústy. Potom zazvonil telefon a ona šla do své kanceláře zvednout sluchátko.

„Co je to proboha za otázky?“ zeptala se Iphigénie. „Co mají společného s faktem, jestli umím mluvit do telefonu, vyplňovat dokumenty a organizovat návštěvy pacientů?“

„Chci vědět, jaký jste člověk a jestli zapadnete do našeho týmu. Jsme tady tři specialisté, máme širokou klientelu a nechceme o ni za žádnou cenu přijít. Můžu vám říct už teď, že mi připadáte až moc výřečná…“

„Ale vy přece nemáte žádné právo se mě vyptávat na takové věci. Jde o můj soukromý život! To vás nemusí zajímat!“

„Špatná odpověď,“ řekl muž a ukázal na ni prstem. „Špatná odpověď.“

Pravý ukazovák měl zažloutlý od kouření, ale snažil se zakrýt svůj zlozvyk tím, že v kanceláři nastříkal konvalinkový osvěžovač vzduchu. Používá vůni na záchod, aby na svou neřest zapomněl a zamaskoval ji, pomyslela si Iphigénie se zaťatými zuby.

„Tím, že neodpovídáte, sbíráte samé záporné body…“

„Já se vás taky neptám, jestli si stelete postel, na kterém boku spíte, jestli si dáváte do kafe mlíko a proč kouříte jako tovární komín. Budu vás prostě muset brát takového, jaký jste. Neucházím se o místo vaší ženy, ale vaší sekretářky! Mimochodem, vaší ubohé ženy je mi moc líto!“

Muž se náhle stáhl do sebe, brada mu klesla a rty se mu začaly chvět, jako by na něj padla příliš těžká deka zoufalství. Řekl:

„Umřela! Minulý týden umřela! Na rakovinu…“

Následovalo dlouhé ticho. Iphigénie upřeně hleděla na doktorovy nohy obuté v krásných černých vyleštěných polobotkách a doufala, že se asistentka brzy vrátí. Že přinese další šálek čaje, další talířek a další čajový sáček. Vypadalo to, že se už nikdy nezačne ovládat, posmrkával a hledal po zásuvkách něco, co by mu mohlo posloužit jako kapesník.

„Vidíte, kam nás mohou dovést otázky, které nemají nic společného s přijímacím pohovorem? Mám odejít, abyste se vzpamatoval?“

Zavrtěl hlavou, konečně našel kapesník a vysmrkal se do něj hlasitě jako lokomotiva.

Pak se napřímil, vzal si zpátky blok a zeptal se:

„Už jste někdy pracovala jako sekretářka v nějaké ordinaci?“

„Ach! Konečně dobrá otázka!“ povzbudila ho Iphigénie.

A tichým mateřským hlasem mu vyprávěla příběh doktora Puka a doktora Paka. Detailně popsala svou roli v jejich ordinaci. Své kvality. Organizační talent, schopnost jednat s pacienty, soucit. Upřesnila, že kdyby to bylo zapotřebí, je schopná pracovat postaru, tedy s tužkou a papírem, ale i moderně, s počítačem. Uměla založit evidenční kartu pro každého pacienta, shromáždit veškeré informace, zapsat text podle diktátu, vést rozpis schůzek a brát telefony. Dodala, že ovládá lékařský slovník a umí zapisovat lékařskou terminologii. Opomněla mu říct, že nemá žádný diplom. Nesvěřila se mu ani s pravým důvodem svého odchodu. Radši mu vyprávěla, že přijala práci správcové v jednom činžáku v šestnáctém pařížském obvodu pro dobro dětí a kvůli tomu, aby byla doma, až se budou vracet ze školy.

Ve svém šedivém obleku se narovnal a malými jemnými prsty si otřel vlhké oči. Složil kapesník do kapsy. Slíbil, že jí zavolá koncem týdne, aby jí sdělil výsledky konkurzu. Ještě se zeptal, jestli může kontaktovat její předcházející zaměstnavatele. Iphigénie přisvědčila a v duchu se modlila, aby zůstali diskrétní a nezmiňovali se o pravém důvodu jejího odchodu.

Nepoložil jí žádnou další otázku a při jejím odchodu nevstal.

Už zavírala dveře, když zaslechla, jak ji volá.

„Ano?“ zeptala a strčila hlavu zpátky.

Vrátila se mu sebejistota. Nakláněl tělo, aby vymazal vzpomínku na svou slzavou chvilku slabosti, a palce měl zastrčené za opasek kalhot. Úsměv mu zkřivil pravý koutek úst a opět navozoval danou hierarchii.

„Pořád jste mi neřekla, jestli žijete sama, nebo s někým.“

***

Zoé otevřela balíček Malého školáka a okamžitě věděla, že to nebyl zrovna nejlepší nápad. Jestli Gaétan přijede na Vánoce do Paříže, musí být štíhlá a mít pleť jako z alabastru. Jenomže když se bude ládovat Malým školákem, určitě bude tlustá a opupínkovaná. „Co dělá Malého školáka tak unikátním?“ stálo na balíčku. „Že je nacpaný kaloriemi a špatný pro pleť,“ odpověděla Zoé a snažila se odolat pokušení.

Bylo čtvrt na šest. Dala si s Gaétanem schůzku na Skypu.

Měl čtvrthodinové zpoždění a ona začala být nervózní. Třeba potkal nějakou jinou holku, zapomněl na ni, byl příliš daleko, ona není s ním, je tak hezký a ona je tak šeredná.

V sedmnáct hodin dvacet pět minut se zakousla do Malého školáka. S Malým školákem byl ten problém, že člověku nikdy jeden nestačil. Uměl si každého ochočit. Ani si ho nestihla pořádně vychutnat. Dokonce ani nečekala, až se jí ta výborná čokoláda rozpustí v ústech. Bude si muset zajít pro nový balíček.

Už ho měla skoro celý v sobě, když se na mailu objevila Gaétanova zpráva.

„Jsi tady?“

Napsala: „Ano, jak se máš?“ A hlasitě udělala: „Baf, baf, baf. Mám ti říct něco senzačního?“

Odpověděl: „Jestli chceš…“ Připojil k tomu mrkajícího smajlíka a ona se rozpovídala. Vyprávěla, jak ztratila černý sešit a jak ho matka našla mezi odpadky, dávala najevo radost, aby se usmál a těšil se spolu s ní.

„Víš, je to pitomé, ale já mám v tom sešitě všechno. Dokonce jsem si tam poznamenala, jak jsme rozpouštěli čokoládu nad krbem v salonu… Pamatuješ?“

„Máš kliku, že se o tebe máma tak stará. Z té mé je mi do pláče. Pozvala k nám chlápka z bazaru a chce mu prodat nábytek, protože tvrdí, že už ho nesnese a že jí strašně připomíná předchozí život, jenomže já vím, že je to proto, že už vůbec nemá prachy. Nezaplatila za elektřinu, za telefon, za úplně novou televizi, vůbec za nic. Všude platí kreditní kartou a vůbec přitom nepřemýšlí, nepočítá… Když přijde faktura, strčí ji do šuplíku. Jakmile je šuplík plný, všechno vyhodí… A celé to začne znovu.“

„To se dá do pořádku, dědeček s babičkou jí pomůžou…“

„Už jí mají plné zuby. Nepřestává dělat vylomeniny… Víš, někdy je mi líto, že už tu není otec…“

„To nemůžeš říkat. Celou tu dobu ses na něj zlobil…“

„No, a teď se celou tu dobu zlobím na ni. Zrovna si telefonuje s Plešounem… A směje se. Jenomže ten smích zní falešně. Je v něm spousta sexuálních podtextů a mě to rozčiluje, mě to hrozně rozčiluje! A potom si hraje na malou trucovitou holčičku.“

„Plešoun z Meetic? Ona se s ním pořád vídá?“

„Říká, že je úžasný a že se vezmou. Obávám se nejhoršího. Když už začnu věřit, že se z maléru dostaneme, všechno se vrátí a je to k podělání, Zoé… Chtěl bych mít opravdovou rodinu. Předtím jsme byli opravdová rodina, ale teď…“

„Co budeš dělat na Vánoce?“

„Máma odjede s Plešounem. Chce nás nechat doma samotné. Říká, že chce začít nový život, a nás jako by v tom novém životě nechtěla. Vyloučila nás, ale na to přece nemá právo! Zeptal jsem se jí, jestli můžeme jet s ní, a ona řekla: ,Ne, já vás nechci. Chci začít úplně znova.‘ A taky začíná, ale bez nás.“

„Říká to proto, že je nešťastná. Zkus si představit, jak strašně ji to muselo zasáhnout. Připadala si jako jeptiška na svobodě a teď je z ní troska.“

„A můj pokoj je navíc hrozně malý a s Domitille tam být nemůžu. Dělá nějaké pofiderní obchody s podivnými chlápky, to skončí špatně. V noci leze na střechu, kouří tam a celé hodiny telefonuje se svou kámoškou Audrey. Obě mají hafo peněz. Nevím, odkud je berou…“

„Přijeď na Vánoce k nám. Maminka bude určitě souhlasit… A navíc tvá matka nebude doma…“

„Na Štědrý den budeme u dědečka a babičky, pojede teprve pak…“

„Tak budeš volný. Maminka může zavolat tvým prarodičům, jestli chceš…“

„To ne, ona jim neřekla, že odjíždí a že nás nechá samotné. Řekla, že nás vezme na lyže, aby jí dali peníze. Ale oni nejsou pitomí. Brzy zjistí, jak to je. Jenomže na to ona kašle!“

„A co ostatní? Co tomu říkají?“

„Charles-Henri mlčí. Jeho mlčení až nahání strach. Domitille si nechala vytetovat Audrey těsně nad zadek. Jen si to představ! Kdyby si toho babička s dědečkem všimli, jsme mrtví. Chodí po domě nahá a natřásá se jako kohout, ačkoliv je jen ubohá slepice, husa bez zobáku, odporný pařížský holub…“

„Ty se zlobíš, viď?“

„A když si dá jointa, stoupne si na všechny čtyři, leze po zemi a mluví sprostě!“

„Přijeď za mnou, přijdeš na jiné myšlenky.“

„Uvidím, jestli se to dá zařídit… Mám toho fakt plné zuby! Ať už je konec! Ale nevím, jestli tohle může skončit dobře.“

„To neříkej… A co ve škole?“

„Ujde to, ujde to. To je jediné místo, kde mám klid. Jen je tam Domitille a ta musí být pořád středem pozornosti. Učitelé ji několikrát vyhodili od zkoušky, protože nerespektuje nic…“

„A lidi to vědí? O vás?“

„Myslím, že ne. Každopádně o tom se mnou nemluví. Je to tak lepší… Ještě to by tak scházelo!“

„Zkus přijet na Vánoce. Já se zeptám maminky a ty si to nějak zařiď.“

„Fajn, fajn. Musím jít, protože zavěsila a teď mě bude hledat. Čau!“

Ani jedno něžné slůvko. Ani jedno zamilované slůvko. Ani jediné slůvko, po němž by rozkvetly v jejím srdci květy. Byl tak rozhněvaný, že už vůbec nepoužíval krásná slova jako předtím. Už se nevydávali na cesty fantazie. Už si neříkali, že pojedou do Verony a budou se líbat pod balkonem Kapuletů. Oba zůstávali ve svém rohu. On se svými starostmi, s matkou, sestrou a Plešounem, ona s velikánkou touhou, aby mluvil o ní, aby jí říkal, že mu připadá krásná, že je k zulíbání.

Potřeboval by všechna ta dramata vyhnat z hlavy.

Cítil odpovědnost za matku, sestru i za faktury. Trčel v novém životě, jemuž vůbec nerozuměl. Už neměl žádný kompas.

„Kompas mám už jen já,“ vzdychla Zoé.

A cítila se silná jako kompas, jehož ručička nikdy neztratí sever.

Podívala se na balíček Malého školáka a převrátila ho. Jedna čokoláda ještě zbyla, vzala si ji a zvedala ji k ústům, pak se vzpamatovala, zavolala Du Guesclina a dala čokoládu jemu.

„Tobě je fuk, jestli ztloustneš, viď? A navíc jsi nikdy neměl pupínky… Psi přece nikdy nemají pupínky, to je fakt.“

Nemají pupínky a netrápí se z lásky. Psi jsou šťastní za jediného Malého školáka. Olizují si pysky a vrtí ocasem. To ovšem Du Guesclin nedělá, protože ocas nemá. Člověk tedy nikdy neví, jestli je šťastný. Ale dá se mu to vyčíst z očí.

Vyskočila a utíkala se zeptat matky, jestli k nim může Gaétan přijet na vánoční svátky.

Iphigénie seděla v kuchyni a na klíně držela krásnou nedělní kabelku z imitace krokodýlí kůže a se zipem napodobujícím značku Hermès. Člověk musel mít opravdu zkušené oči, aby zjistil, že je ve skutečnosti vyrobená z umělé hmoty. Vlasy měla jednobarevné, takže ji Zoé hned nepoznala. Nejenže nezářily barvami, ale měla je úplně rovné. Visely jí kolem tváří jako závoj antické vdovy.

Právě vyprávěla Joséphine o přijímacím pohovoru u podologa a byla spravedlivě rozhořčená.

„Když hledáte práci, musíte si nechat všechno líbit, paní Cortèsová? Ptám se vás…“

„Ne… máte pravdu, Iphigénie. Důležité je uchovat si důstojnost.“

„Pche! Důstojnost! To je slovo z minulosti!“

„Právě že ne! Musíme ho rehabilitovat… Nenechala jste si to líbit. A to je správné.“

„Důstojnost přijde člověka draho. Určitě mě nevezme. Když mi kladl otázky, nebyla jsem dost poslušná. Ale já nemohla jinak než mu odpovědět, že mu do toho nic není…“

Zůstaly sedět mlčky. Iphigénie si hrála se zipem krokodýlí kabelky z umělé hmoty a Joséphine se kousala do rtů a v duchu přemítala o strategii, jak Iphigénii zachránit. Rádio v kuchyni hrálo nějakou jazzovou písničku a Zoé rozeznala trubku Cheta Bakera. Nastražila uši, aby slyšela název té skladby a ověřila si, jestli se neplete, ale hlas moderátora stanice TSF Jazz přehlušil hlas Iphigénie.

„Tak co uděláme, paní Cortèsová?“

„Ještě vás z toho domovnictví nevyhodili, jenom se domníváte…“

„Ale tuším podraz… Musíte přijít na něco, aby mě vyhodit nemohli.“

„Možná mě něco napadlo…“

„Povídejte, paní Cortèsová, povídejte…“

„Necháme po domě kolovat petici… Všichni ji podepíšou a budou žádat, abyste zůstala. Obvodní úřad přece o vašem propuštění nemůže rozhodovat… O tom rozhodují majitelé.“

„To je dobrý nápad, paní Cortèsová, bezvadný nápad! A vy tu petici sepíšete?“

„Sepíšu a podepíšu jako první. Máte se zdejšími nájemníky dobré vztahy, Iphigénie?“

„Ano. Nesnášela mě jenom Bassonnièrka, ale od té doby…“

Nasadila chraplavý tón a imitovala hlas slečny de Bassonnière zmasakrované v místnosti, do níž se ukládaly kontejnery na odpadky.

„… od té doby, co odešla, už nemám problémy s nikým.“

„Tak dobře, pro případ, že by se ta hrozba vyhazovu stala reálnou, napíšu dopis, použijeme ho a obvodní úřad bude muset…“

„Vy jste hrozně silná, paní Cortèsová.“

„Díky, Iphigénie, ale dělám to jenom proto, že o tak výbornou správcovou nechci přijít.“

Joséphine si pomyslela, že se Iphigénie rozpláče. Oči se jí naplnily velkými slzami, které se zachytily na jejích černých řasách.

„Jsem jen dojatá, paní Cortèsová. Nikdy mi nikdo neřekl, že svou práci dělám dobře… Nikdy mě nikdo nepochválil. Připadá jim to normální… Žádné ,děkujeme, Iphigénie‘ nebo ,jste skvělá‘. Nikdy mi nikdo neřekl ,ta měděná koule na zábradlí je vyleštěná tak, že úplně svítí,‘ nic. I kdybych se přetrhla, tak je to pořád, jako by se nic nedělo.“

„Ale jděte, Iphigénie, přestaňte se trápit… O to místo nepřijdete, slibuji.“

Iphigénie se opět hlasitě vysmrkala a snažila se ovládnout, pohlédla Joséphine do očí a zeptala se:

„Poslyšte, paní Cortèsová… Je tady jedna věc, kterou dost dobře nechápu. Když se jedná o někoho jiného, tak se bijete jako lvice, ale sama po sobě necháváte šlapat!“

„Ach! Myslíte?“

„Ano… Musíte se naučit bránit!“

„Člověk možná vždycky vidí klady a zápory spíš na druhých než na sobě. Ví, jak jim pomoct, ale sám se sebou si neví rady…“

„Určitě máte pravdu… Ale proč je to tak?“

„Nevím…“

„Myslíte, že si sami sebe dost nevážíme? Že si nepřipadáme dost důležití?“

„Je to možné, Iphigénie. Vždycky mi připadalo, že ostatní jsou inteligentnější než já. Vždycky to tak bylo.“

„Postaráte se o tu petici, paní Cortèsová?“

„Necháme to po svátcích, a když obvodní úřad zaútočí, přejdeme do akce…“

Iphigénie potřásla hlavou, vstala, zapnula si kabát a kabelku z umělé krokodýlí kůže vzala do podpaží.

„Nikdy vám nebudu moct dost poděkovat za to, co jste pro mě udělala…“

Jakmile Iphigénie odešla, vešla Zoé, stoupla si před matku a prohlásila, že i ona má problém. Joséphine vzdychla a promnula si nos.

„Jsi unavená, maminko?“

„Ne, jen doufám, že budu moct dodržet slib, který jsem Iphigénii dala.“

„Kde je Hortense?“

„Šla se projít po Paříži a nabrat inspiraci…“

„Inspiraci pro ty výkladní skříně?“

„Ano… O jaký problém se jedná, zlato?“

„Jde o Gaétana. Je nešťastný a jeho matka se chová fakt hrozně…“

Zoé se zhluboka nadechla a dodala:

„Chtěla bych, aby k nám přijel na prázdniny…“

„Na Vánoce? K nám? Ale to nejde! Přijede Shirley s Garym!“

„Štědrý den strávíme v úzkém rodinném kruhu, ale já bych chtěla, aby přijel pak… Byt je přece dost velký, je tady spousta místa.“

Joséphine vážně hleděla na dceru.

„Jsi si jistá, že se chce vrátit sem, do tohoto domu? Po tom, co se tady stalo? Mluvili jste o tom?“

„Ne,“ připustila Zoé.

„Nemyslím, že je to dobrý nápad…“

„Ale, mami, tím chceš říct, že se sem už nikdy nevrátí?“

„Možná…“

„Ale to přece nejde!“ vykřikla Zoé. „Kde se máme scházet?“

„Poslyš, zlato, já nevím… Zrovna teď nemám chuť si tím lámat hlavu.“

„To ne!“ vykřikla Zoé a dupla. „Já chci, aby přijel! Trávíš spoustu času s Iphigénii, pro ni najdeš řešení a já si mám trhnout nohou! Jsem tvoje dcera, jsem důležitější než Iphigénie.“

Joséphine se zahleděla na Zoé. Tváře jí hořely, dupala, patnáct let, metr sedmdesát, rašící prsa, prodlužující se nohy a první ženské výčitky. Moje dcera žádá o právo mít milence! Pomoc! V patnácti jsem se červenala, když jsem se po očku dívala na toho velkého blbečka jménem Patrick a když se naše pohledy setkaly, srdce mi pokaždé málem vyskočilo z hrudi. Skoro jsem omdlívala při myšlence, že by mě políbil, a kdyby se mě dotknul, vážně bych začala uvažovat o svatbě.

Napřáhla ruku k dceři a řekla:

„Dobře, začněme znovu od začátku, poslouchám tě…“

Zoé jí vyprávěla, jak je Gaétan nešťastný. Každou větu akcentovala úderem pěsti do stehna, jako by chtěla zaručit dramatický efekt svého vyprávění.

„Když sem přijede, kde bude spát?“

„No, v mém pokoji.“

„Chceš říct v tvé posteli…“

Zoé zrudla a přikývla. Pramen vlasů jí padal do očí a dodával jí divokého vzhledu.

„Ne, Zoé, to ne. Je ti patnáct, nebudeš spát s klukem.“

„Ale, mami. Všechny holky z mé třídy…“

„I kdyby to dělaly všechny holky ze třídy, neznamená to, že to budeš dělat taky… Ne!“

„Mami!“

„Řekla jsem ne, Zoé, a už o tom nemluvme… Na to ještě nemáš věk, tečka, hotovo.“

„Ale to je směšné. V patnácti na to právo nemám a v šestnácti ho mít budu?“

„Neřekla jsem, že budeš mít v šestnácti právo…“

„Jsi hrozně staromódní, mami!“

„Zlato, buď upřímná. Ty ve svém věku opravdu toužíš spát s klukem?“

Zoé odvrátila hlavu a neodpověděla.

„Zoé, podívej se mi do očí a řekni mi, jestli máš opravdu tak šílenou chuť se s ním vyspat… To je závažná věc, není to jako čistit si zuby nebo kupovat džíny!“

Zoé nevěděla, co odpovědět. Toužila, aby byl tady, s ní a navždycky. Aby ji vzal do náruče, aby jí šeptal do ucha, skládal jí sliby a aby se mohla nadechnout jeho vůně a nemusela čichat k tomu starému svetru, který už nevoněl ničím. Ostatní nevěděla. Sice si volali přes Skype a psali si maily, ale neviděli se už čtyři měsíce. Poškrábala se nohou na lýtku, odhodila neposlušný pramen vlasů, zatahala se za rukáv svetru a pak zamumlala: „Není to spravedlivé! Hortense mohla v patnácti všechno a já nesmím nic!“

„Hortense v patnácti s žádným klukem nespala!“

„To si myslíš ty! Dělala to za tvými zády a tys to nevěděla. Já tě žádám o svolení a ty mi říkáš ne, to není spravedlivé! Řeknu mu, ať jede k Emmě, já tam za ním půjdu a ty nebudeš vědět nic!“

„A pak?“

„Už toho mám dost! Dost! Všichni mě pořád považují za malou holku!“

„Emma se svým chlapcem spí?“

„To ne, ale ona není zamilovaná, není opravdicky zamilovaná. Já chci vidět Gaétana, mami!

Chci vidět Gaétana, chci vidět Gaétana…“ Začala ta slova mumlat jako starý kostelník mešní litanii, levým palcem malovala na stůl jakési kruhy, zatímco pravý měla napůl strčený v puse a slinila ho zadržovaným hněvem.

Joséphine na ni hleděla pobaveně a klidně. Takové divoké bouře poznala už s Hortense a Zoéiny touhy jí připadaly jasné a přehledné.

„Spíš za velké děťátko,“ zašeptala rozněžněle.

„Já nejsem žádné děťátko,“ odsekla Zoé. „A chci vidět Gaétana!“

„To jsem pochopila… Nejsem tak natvrdlá!“

Joséphine ji přitáhla k sobě. Zoé sice zpočátku odolávala a tělo měla strnulé jako brnění, ale uvolnila se, když jí matka začala něžným hlasem prozpěvovat do ucha: „Mám nápad, mám nápad, který se bude líbit nám oběma.“

„Tak mi ho řekni,“ odpověděla Zoé s palcem zastrčeným do pusy.

„Pozveš Gaétana, bude spát ve tvém pokoji, ale…“

Zoé se znepokojeně a nedočkavě napřímila.

„… ale Hortense bude spát s vámi.“

„V MÉM pokoji?“

„Dáme na zem matraci, na ní bude spát Gaétan a vy dvě se podělíte o tvou postel…“

„Ale ona nebude nikdy chtít…“

„Nebude mít na výběr. Já se Shirley budeme spát v mém pokoji, Gary v Hortensině a vy tři ve tvém… Tak budete sice spolu, ale nebudete si moct dovolit všechno.“

„A co když Hortense bude chtít spát s Garym?“

„Podle Shirley to teď není na pořadu dne… Chovají se k sobě chladně.“

Zoé poprosila o chvilku na přemýšlení. Zvedla obočí a podle toho, jak krčila nos, hýbala rty, jak její pohled těkal v prázdnu a jak vážila všechna pro a proti, mohla Joséphine sledovat tok jejích myšlenek. V obličeji jí zářily měděné kadeře, kaštanově hnědé oči, velice bílé zuby, a když se usmála, na levé tváři se jí dělal důlek, jako by se tam otiskla stopa nevinnosti, s níž se právě loučila. Znala svou dceru skrz naskrz. Nebyla to válečnice, byla to něžná bytost stále ještě ukotvená v dětství. Skoro slyšela slova, jež jí zněla v hlavě: Chci být jako všichni, chci ve třídě oznámit, že jsem se vyspala s Gaétanem, chci se pochlubit Emmě, navléknout si konečně ženské ostruhy, ale trochu se toho bojím. Co se stane? Jak se to dělá? Bolí to? Četla v Zoéiných očích stejné znepokojení jako ten den, kdy si řekla o první podprsenku, ačkoliv byla plochá jako tenisová raketa. Joséphine jí tehdy ustoupila. Krásná podprsenka, velikost 75. Zoé jí měla na sobě jen jednou. Vycpala ji vatou a předstírala, že má ňadra, aby se neztrapnila.

Zoé byla ve věku, kdy domněnky mají větší platnost než realita.

„Tak co?“ zeptala se Joséphine a mírně poklepala dceři na rameno.

„Tak souhlasím,“ vzdychla Zoé. „Souhlasím, protože nám nic jiného nezbývá.“

„Uzavřeme spolu smlouvu: Budu ti důvěřovat a nechám vás samotné… Ale ty mi slíbíš, že se nic nestane. Na to máš ještě spoustu času, Zoé, spoustu času. První chlapec je strašně důležitý… Budeš na něj myslet celý život. Nedělej to jen tak… A dovedeš si představit, co by se stalo, kdybys otěhotněla?“

Zoé ztuhla, jako by jí do nohy kousla zmije.

„Otěhotněla!?“

„To se stává, když žena spí s mužem…“

Následovalo dlouhé ticho.

„Až se jednou rozhodneš, že to opravdu chceš, že jsi opravdu šíleně zamilovaná a i on je opravdu šíleně zamilovaný, tak si o tom my dvě znovu promluvíme a vezmeš si pilulku.“

„Na to jsem vůbec nepomyslela. A jak to dělala Hortense?“

„To nevím…“

A radši ani vědět nechci, pomyslela si Joséphine.

***

A tak se všichni sešli na Vánoce. Shirley, Gary, Hortense, Zoé a Joséphine v radostném očekávání kolem vánočního stromku, který postavili a nazdobili. Nezapomněla jsi na špičku? A co koule, pověsíme červené nebo bílé? A vánoční koledy, příprava večeře, vyřvávané písničky, prostřený stůl, oficiální dárky, které položili pod stromeček, a tajemné dárky schované v posteli, ve skříni a za deštníky, bouchající šampaňské a špunty létající až do stropu, cukrové pusinky a správně vyluštěné hádanky.

„Proč nosí slon ze zoologické zahrady v Central Parku zelené ponožky?“

Protože modré má ve špíně.

„Jak zjistíme, že máme hrocha v posteli?“

Protože má na pyžamu vyšité písmeno H.

„Co je to mikrofon?“

Malý německý hrabě.

Shirley přivezla crackers, pudinky, vánoční punčochy plné bonbónů a cukrovinek, krabičky čaje a láhev staré whisky, Gary cédéčko Glenna Goulda, které museli soustředěně poslouchat, a staré doutníky, o nichž tvrdil, že je měl rád Winston Churchill. Shirley střídavě propukala v smích, Joséphine obracela oči v sloup, Zoé si opisovala recept na anglický pudink a vystrkovala přitom jazyk a Hortense se bavila tím, jak se všichni snažili dodržovat zvyky vánočních svátků, které společně slavili už dlouho. Nikdy neodkládala mobil pro případ, že by s ní chtěla mluvit miss Farlandová… A tvářila se tajuplně pokaždé, když telefon zazvonil.

Gary si z ní dělal legraci. Říkal jí, že je příšerná podnikatelka. Mobil jí schovával do ledničky, mezi hrušky, pod polštáře nebo pod Du Guesclinovy deky. Hortense se vztekala a snažila se ho přimět, aby s těmi dětinskostmi přestal. Gary kolem ní skákal jako veverka s rukama složenýma před sebou a s roztaženýma nohama.

„Veverka ví, kde se mobil nachází. Schovala si ho na zimu, až bude uprostřed lesa úplně sama, bez přátel… Veverka je sama celou zimu. Veverka je smutná ve velkém parku… Hlavně v pondělí, když všichni lidi po víkendu odejdou. Když už jí nikdo nehází oříšky. Drbe si boky a čeká, až bude zase sobota… Nebo jaro.“

„A to by chtěl, abych ho považovala za krásného prince na bílém koni,“ posmívala se mu Hortense.

„Ale můj syn je krásný princ,“ protestovala Shirley. „To jen ty to nevíš…“

„Bůh mě ochraňuj před krásnými princi a místními veverkami…“

A s nadávkami se pustila do hledání telefonu. Někdy se k ní Gary sklonil, jako by ji chtěl políbit, ale pohyb dokončil tím, že jí na čelo položil čtvereček čokolády. Sápala se mu po krku. Prchal před ní s křikem „ona mys-le-la-že-ji-chci-po-lí-bit-všech-ny-jsou-stej-né-všechny-jsou-stej-né“ a ona křičela „já tě nenávidím, já tě nenávidím“. Jindy si zase lehl na pohovku, poslouchal Dobře temperovaný klavír, dlouhýma nohama v děravých ponožkách vyklepával rytmus a vysvětloval umění Glenna Goulda: „Když ho posloucháš, neslyšíš jen klavír, ale celý orchestr. Na každé téma odpovídá kánon, z pravé ruky zmizí a pak se objeví v levé ruce, vyvíjí se z jednoho tónu ke druhému a přeskakuje na další melodii, pauzy a vzdechy se střídají a způsobují, že dílo působí plasticky a bere ti dech, dotyky prstů nejsou staccato, a ještě méně legato, ale jsou od-dě-le-né! Každou notu rozeznáš od jiných. Žádná není spojená s druhou, ale žádná není ponechána náhodě. To je umění, Hortense, velké umění…“ A Hortense přitom seděla na patách, kreslila projekt pro výkladní skříň do velkého kroužkového bloku a všude kolem ní se válely barevné pastelky. Byly to okamžiky vzájemného příměří. Kreslila, gumovala, opravovala tahy a mluvila o vánoční dekoraci ve výkladních skříních Hermès v rue du Faubourg Saint-Honoré: „Měl bys to vidět, Gary, ty orientální velmi teplé barvy, je tam jen pár věcí, brnění a meče, lvi, tygři, papoušci, dlouhé záhyby, je to krásné a tak… jedinečné. Taky bych to chtěla udělat krásné a jedinečné.“ Natáhl ruku a pohladil ji po vlasech, líbila se mu, když přemýšlela. Kousala násadu tužky mezi zuby a prosila „mluv na mě, mluv na mě, říkej mi cokoliv a já na to přijdu, přijdu…“ Něžným hlasem jí recitoval Byronovy verše. Anglická slova se postupně skládala v jinou partituru, kterou doprovázela Bachova hudba, a noty se proplétaly, naplňovaly vzduch a spojovaly se v akord. Zavřel oči, ruku nechal ležet na jejím rameni, násada tužky praskla a Hortense začala být nervózní, odhodila blok a opakovala „já na to nepřijdu, já na to nepřijdu“ a čas běžel…

„Přijdeš, slibuji ti to. Člověk přijde na všechno, když ho tlačí čas. Přijdeš na to v předvečer, těsně předtím, než ti zavolá ta příšerná miss Farlandová. Půjdeš si lehnout a ještě nebudeš nic vědět, ale probudíš se vědoucí, důvěřuj, důvěřuj…“ Zvedla k němu hlavu se starostlivou a vyčerpanou tváří.

„Myslíš, opravdu si to myslíš? Ach! Já už nevím, Gary, je to příšerné, začínám pochybovat. Nenávidím to slovo! Taková se nenávidím… A co když nic nevymyslím?“

„To by bylo proti tvému heslu.“

„A jaké mám heslo?“

„Věřím jen v sebe sama.“

„To jsem nevěděla…“

Cucala násadku tužky a pak začala znovu kreslit. Zasténala, rukama si prohrábla vlasy, on jí vyprávěl o hraní na klavír, o způsobu, jak oddělit každou notu a izolovat ji, o tom, jak noty chladně svléknout do naha…

„Tak bys to měla udělat. Svléknout do naha všechny své myšlenky, jednu po druhé. Máš jich v hlavě moc a pobíhají ti tam, takže už nejsi schopna přemýšlet…“

„To možná funguje při hře na klavír, ale ne u mě.“

„Ale ano, jen přemýšlej: jedna nota, pak další nota a další, a ne kilo not… V tom je ten rozdíl.“

„Ach! Vůbec nechápu, o čem mluvíš! Jestli si myslíš, že mi pomáháš…“

„Pomáhám ti, ale ty to nevíš. Pojď mě políbit a světlo se dostaví…“

„Nechci muže, chci nápad!“

„Jsem tvůj muž a zároveň všechny tvé nápady. Víš co, Hortense, miláčku? Beze mě nejsi nic, jen ubohá troska…“

Joséphine a Shirley je mlčky pozorovaly a usmívaly se. Pak šly do kuchyně, zavřely dveře a padly si o náruče.

„Milují se, milují se, ale nechtějí si to přiznat,“ tvrdila Joséphine.

„Jsou jako dva slepí a zamilovaní oslíci…“

„Nakonec to skončí pod bílým závojem,“ prozpěvovala Joséphine.

„Nebo v posteli polštářovou bitvou,“ smála se Shirley.

„Z nás budou krásné babičky.“

„Ale já budu dál spát s muži,“ protestovala Shirley.

„Naše děti jsou moc krásné.“

„Jsou to stejné potvory!“

„V jejich věku jsem byla tak pitomá.“

„A já už měla dítě…“

„Myslíš, že Hortense bere antikoncepci?“ zeptala se Joséphine znepokojeně.

„Ty jsi její matka…“

„Možná bych se jí měla zeptat…“

„Podle mě tě pošle do háje!“

„Máš pravdu… Věř mi, je snazší mít jednoho kluka než dvě holky.“

„Večeři začneme paštikou?“

„S fíkovou polevou.“

„Ano! A co kdybychom si teď daly závdavek? Nikdo se to nedoví,“ navrhla Shirley s mlsnýma očima.

„Dáme si šampíčko a budeme si vyprávět hlouposti?“

Zátka vyletěla a pěna vytekla. Shirley volala „rychle, rychle skleničky“ a Joséphine utřela pěnu prstem a pak ho olízla.

„Víš, co jsem tuhle večer našla v popelnici? Černý sešit. Deník.“

„Hmmmm…,“ zavrněla Shirley, když ochutnala šampaňské. „Čí deník?“

„To přesně nevím.“

„Myslíš, že ho někdo vyhodil schválně?“

„Mám takový dojem… Musel to být někdo z domu. Sešit je starý. Je v něm záznam z prosince roku 1962… Neznámý napsal, že mu je sedmnáct a že jeho život právě začíná.“

„Podle toho bychom mohly zjistit, kdo to byl… Počkej… Musí mu být asi pětašedesát!… Četla jsi to?“

„Jen jsem začala, ale přečtu si to, jakmile budu sama.“

„Bydlí tu hodně pětašedesátiletých lidí?“

„Tak pět nebo šest… Plus pan Sandoz, nápadník Iphigénie, který prý mlží o svém věku a je mu už pětašedesát… Zjistím to, může být z vchodu A i z vchodu B, protože popelnice jsou společné.“

„To je zvláštní,“ zažertovala Shirley, „popelnice jsou jediným místem, kde se potkávají všichni.“

Zoé čekala velice netrpělivě na šestadvacátého prosince. Zakroužkovala si ho v kalendáři a každé ráno vyskakovala z postele, jen aby mohla jeden den odškrtnout. Jsem stresovaná jako kráva bez trávy! Ještě dva dny! Věčnost! To nevydržím! To nikdy nevydržím! Dřív umřu… Může člověk ztratit na váze dvě kila za dva dny? Zablokovat si dýchání? Naučit se dobře líbat? A co moje vlasy? Mám si je ulízat gelem, svázat nebo si je mám nechat jen tak? Nebyla si jistá ve spoustě věcí.

A hlavně jak se mám obléknout, až přijede? Musím si to připravit předem… Mohla bych se zeptat Hortense, ale ta má hlavu plnou jiných starostí.

Hortense souhlasila, že bude dělat nočního hlídače. „Ale nechci, abyste mě budili kopulačními pohyby! Rozumíš, Zoé? Musím být ve formě na druhého ledna. Čerstvá a růžovoučká, a to znamená klidně spát. Nedělat velký virvál. Takže žádné hry rukama a žádné divoké poskakování, jinak začnu bušit do zdi!“

Zoé zrudla. Umírala touhou zeptat se Hortense, jak se divoce poskakuje a jestli to bolí.

Dvacátého šestého prosince kolem sedmnácté hodiny zazvoní Gaétan u dveří. V šestnáct hodin sedmnáct minut totiž přijede na nádraží Saint-Lazare. Musí ho přivítat jen ona, nikdo jiný se nesmí ukázat, až přijde. „Všichni budete ve svých pokojích nebo venku a počkáte, až vám dám znamení, že se můžete vrátit. Určitě by se strašně styděl, kdybyste na něj všichni koukali.“

Dlouze diskutovali, jestli mu nevadí vrátit se do domu, v němž předtím bydlel. Gaétan řekl, že ne, že mu to nevadí. Pronesl to tak vážným hlasem, že Zoé měla pocit, že před ní stojí cizinec: „Chápej, Zoé, když člověk ví, co prožil jako dítě, jak ho opustili, jak s ním zacházeli a jak ho zneužívali a trápili, nesmí čekat, že život bude normální… Zkoušel být normální, ale nedokázal to. Jako by se narodil s chromou nohou a chtěli by po něm, aby uběhl sto metrů za devět sekund. Všechno se v něm pletlo. Láska, vztek, touha po pomstě, hněv i nevinnost. Chtěl zabíjet a zároveň chtěl milovat. Jenomže nevěděl, jak to má udělat. Samozřejmě jsem smutný kvůli tvé tetě, ale nejsem smutný kvůli němu. Nevím proč… Svým způsobem nás miloval. Někdy se mi stane, že se na něj ani nezlobím. Byl to blázen, to je všechno. Ale já blázen nebudu, já to vím.“

Často opakoval „já blázen nebudu, já to vím“.

Čekala ve svém pokoji a chystala dárky, které vyráběla sama. Z drátů, kartonů, vlny, lepidla, flitrů a obrázků. Čas rychle utíkal, když si zaměstnala mysl a ruce. Soustředila se na to, jaké má vybrat barvy, jaký obrázek vystřihnout, jaký kousek vlny přilepit. Olízla lepidlo, které jí usychalo na ukazováčku, a kousala si spodní ret, jako by ochutnávala nějakou sladkost. Z obýváku slyšela hrát rádio a pochopila, proč má Gary tuhle muziku rád. Poslouchala noty, zněly jí v hlavě, cítila je v břiše a lechtaly jí v hrdle. Hudba se jí zmocnila, byla magická. Musí Garyho požádat, aby jí to cédéčko vypálil, aby ho mohla poslouchat, až Gaétan odjede. Při takové hudbě nebude tak smutná.

Už teď myslela na den, kdy bude muset odjet.

Bylo to silnější než ona. Připravovala se na bolest, která ji přepadne. Zjistila, že je vždycky lepší připravit se předem na bolest i na štěstí. Velké štěstí je snadné, stačí nechat ho do sebe vklouznout. Je to jako sjíždět velkou skluzavku. Bolest znamená kráčet po té skluzavce vzhůru.

V duchu se ptala, proč je taková. Vyndala sešit, aby si myšlenky zapsala. Přečetla si poslední zápisek a cucala při tom násadku tužky.

„Byli jsme s třídou na výstavě moderního umění a já ničemu neporozuměla. Štve mě to. Červený nafukovací bazén s vidličkou na dně a napůl nafouklé rukavice na nádobí mě ničím neinspirovaly… Učitel se nad tím rozplýval, ale mně to připadalo strašně pitomé.

Když jsme vyšli ven, narazili jsme na skupinu skautů popíjejících pivo. Byl mezi nimi jeden, který se chtěl s učitelem prát… Ale učitel se nenechal vyprovokovat, protože viděl, že to jsou všichni takoví chrousti, a on je spíš korba. Bylo mi z toho skauta smutno, i když byl docela cool. Deprimovalo mě to. Učitel říkal, že nemůžeme zachraňovat celý svět, ale na to já kašlu. Už jsem koupila dva prsteny a kadidlo pro záchranu třetího světa. A dál se budu usmívat a dávat skautům na ulici vydělat. Jsem prostě rebelka.

Jenomže učitel říkal, že bych měla přestat snít, že dokonalý svět neexistuje. A v tu chvíli se mi strašně chtělo plakat. Ach, já vím, je to superpitomé, ale cítila jsem, jak rudnu. A tak jsem o tom řekla Emmě a ona mi řekla: ,Přestaň, Zoé, učitel má pravdu, už by ses měla někdy chovat jako dospělá…‘

Nechci být dospělá, jestli bych se měla stát takovým člověkem, jako je náš učitel, který se rozplývá nadšením nad červenými bazény s vidličkami a odmítá zachraňovat svět. Ale to není důležité. Chci, aby mi rozuměli. Jsem plná a ostatní jsou prázdní, takže se cítím megasama. Tak tohle je život? Šířit zlo? To znamená být dospělá? Chuť kráčet vpřed a vychutnávat a taky zvracet a začínat znovu. Ne… Taková já být nechci. Musím si o tom promluvit s Gaétanem.“

Následoval recept sardinek v oleji s oloupaným zeleným jablkem, který jí dala jedna holka, jež si stejně jako ona myslela, že bazén s vidličkou a gumové rukavice jsou pitomost. Jmenovala se Gertruda a neměla žádnou přítelkyni, protože všem připadalo příšerné oslovovat ji „Gertrudo“. Zoé si s ní ráda povídala. Připadalo jí nespravedlivé, že je vyloučená z kolektivu jen kvůli křestnímu jménu čpícímu naftalínem.

Gertruda měla spoustu času k přemýšlení a někdy pronášela věty krásné jako rosa. Když třeba vycházeli z muzea, řekla: „Víš, Zoé, život je krásný, ale svět není…“

To se jí hrozně líbilo, život je krásný, a svět není, protože jí to dávalo naději a ona naději zoufale potřebovala.

„Když se pije šampaňské, říkají se důvěrnosti,“ prohlásila Joséphine. „Dlužíš mi aspoň dvě… Protože jsme už vypily dvě skleničky!“

„A to ještě není konec…“

„Takže, první důvěrnost?“

„Myslím, že jsem zamilovaná…“

„Jméno! Jméno!“

„Jméno znáš, jmenuje se Oliver. Oliver Boone.“

„To je ten muž z jezírka?“

„Muž z jezírka a velký klavírista… Začíná být hodně známý, vystupuje na koncertech po celém světě. Mezi koncerty žije v Londýně, kousek od mého jezírka… Plave mezi hnědými chaluhami a jezdí na kole…“

„Vídáte se často?“

„Tsss! Teprve jsme začali. Jednou večer jsme si zašli do pubu, pili jsme a… a… on mě políbil! Bože, Joséphine! Líbilo se mi, když mě líbal! Připadala jsem si jako malá holka. A kdybych… Nevím, jak ti ho popsat, ale jedno vím, jsem si jistá, že po něm toužím… Že chci dělat spoustu idiotských věcí, jako třeba krmit kachny, vysmívat se labutím, opakovat jeho jméno pořád dokolečka a dívat se mu přitom do očí… S ním mám zvláštní pocit, že se nepletu…“

„Jsem šťastná za tebe.“

„… že jsem našla svoje místo… Myslím, že je to opravdu láska: mít pocit, že jsi součástí jeho života a že nestojíš stranou. Že jsi na dobrém místě. Nenutit se do toho, nenaparovat se, abych se líbila, můžu zůstat taková, jaká jsem.“

Joséphine pomyslela na Philippa. S ním prožívala stejné pocity.

„Když jsme se sešli v tom pubu,“ pokračovala Shirley, „řekla jsem mu, že jedu do Paříže, a on na mě hleděl tím svým vřelým pohledem, který člověka halí i pozvedá a který ve mně vyvolává touhu vrhnout se mu do náruče. Řekl: ,Počkám, bude to ještě lepší, když počkáme…‘ A já málem nečekala na nic! Víš co? Mám pocit, že jsem šťastná všude. V hlavě, v srdci, v těle, a dokonce i ve špičkách prstů na nohou!“

Joséphine napadlo, že přítelkyni ještě nikdy neviděla takhle rozzářenou, že je to poprvé a že je krásná, moc krásná. Krátké blonďaté vlasy se jí ježily a špičku nosu měla červenou vzrušením.

„A Philippe? Co myslíš, že dnes večer dělá?“ zašeptala Joséphine.

Dopila skleničku a tváře jí zrůžověly.

„Volalas mu?“ zeptala se Shirley a dolila si.

„Když jsem byla v Londýně? Ne… Musí to zůstat jen mezi námi, nikdo se to nesmí dozvědět.“

„Večer ještě pořádně ani nezačal… Možná zazvoní u dveří s láhví šampaňského v ruce. Jako vloni, pamatuješ? Zavřeli jste se do kuchyně a ty jsi spálila krůtu.“

„Připadá mi to strašně dávno… Zkazila jsem to všechno já?“

„Rozhodl se počkat. Nechce tě nutit. Ví, že bolest nelze vyřídit, jako když spočítáš účet. Teprve čas, dny a týdny dokážou bolest utišit.“

„Nevím, kde je moje místo. Řekni mi, Shirley, jak se to mám dozvědět? Místo mezi Iris a jím… Jak můžu říkat, že ho miluji, když zůstávám na Irisině straně? Ale když jsem s ním, jak mám zůstat chladná, jestliže mám chuť se na něj vrhnout… Je to snazší, když je nablízku… A mnohem složitější, když je daleko…“

***

„Jestli ti dobře rozumím, všichni jsme nastoupili na loď, která už nemá ani kapitána, ani motor, ale my to nevíme,“ říkal Philippe příteli Stanislasovi, který mu zavolal s přáním hezkých Vánoc.

Stanislas Wezzer Philippovi kdysi pomáhal založit obchodní firmu. Radil mu i tenkrát, když se rozhodl svůj podíl prodat a stáhnout do ústraní. Stanislas Wezzer byl vysoký, flegmatický a svobodný muž, kterého skoro nic nedokázalo vyvést z míry. Jeho slova rezonovala, byla pochmurná a pesimistická a Philippe se bál, že má pravdu.

„Nezvladatelná loď plující přímo na ledovec… Titanic, na jehož palubě je celý svět… Potopíme se a moc veselé to nebude,“ pokračoval Stanislas.

„Tak jo… Děkuji ti, kamaráde, za zprávy a přeji ti taky šťastné a veselé.“

Stanislas se na druhém konci zasmál a pokračoval:

„Já vím, že bych dnes večer takhle mluvit neměl, ale už mám plné zuby řečí těch imbecilů, že krize je za námi, když ve skutečnosti teprve začala. Za chvíli se zhroutí Lehman Brothers, prezident Deutsche Bank se nechal slyšet, že to nejhorší už pominulo, a přitom převedl miliardy dolarů do jiných bank a pojišťovacích společností, aby náš systém zachránil. Neprožíváme krizi, je to totální zhroucení kapitalismu, tsunami… A kapitáni nic nevěděli! Na ničem se nepodíleli.“

„Přesto mám ale pocit, že život běží dál a že si nikdo neuvědomuje, v jak vážném stavu se ocitlo bankovnictví…“

„To je na tom nejpřekvapivější. Krize se rozvíjí jako příboj a miliardy vržené do virtuální ekonomiky slouží jen k implodování systému…“

„A lidi dál nakupují dárky na Vánoce, pečou krůty a zdobí stromečky,“ poznamenal Philippe.

„Ano… Zvyk je silnější než všechno ostatní… Nasazuje nám pásku přes oči. Jako by se lidi uklidňovali dopravními zácpami, padajícím sněhem, zprávami, ranním vysíláním rádia, kávou ve Starbucks na rohu, rozečtenými novinami, krásnou holkou jdoucí kolem nebo autobusem zahýbajícím někde v dálce… To všechno posiluje myšlenku, že nás krize mine a nezasáhne. Připrav se na drastické změny, Philippe. A to nemluvím o dalších nutných změnách, o změně klimatu, životního prostředí, energetických zdrojích… Budeme muset vylézt na strom a vyhlížet, jak žít dál…“

„Já vím, Stanislasi… Myslím, že já se na to připravuji už dávno… Aniž jsem něco věděl. Ale je to překvapující. Před dvěma lety jsem měl nějakou předtuchu. Vizi toho, co se stane. Jako by se mi lehce zvedl žaludek… Začal jsem nesnášet svět, ve kterém jsem žil, i způsob, jakým jsem ho žil. Zavřel jsem pařížskou kancelář, skoncoval s předchozím životem, rozešel se s Iris a usadil se tady. A od té chvíle jako bych na něco čekal… Na nějaký jiný život. Jaký bude? To nevím… Jen si ho snažím občas představit…“

„Jaký bude, by ti dokázal říct jen jasnovidec. Kráčíme vpřed, ale jako slepci. Jestli budeš mít po svátcích volno, mohli bychom spolu zajít na večeři… Rozvineme pochmurné vize! Zůstáváš v Londýně?“

„Dnes budu večeřet u rodičů. V South Kensingtonu. S Alexandrem s nimi oslavíme Vánoce a pak uvidíme, co nás napadne. Nic není rozhodnuté… Už jsem ti říkal, nechávám tomu volný průběh a snažím se prožít to co nejlíp.“

„Alex se má dobře?“

„Já nevím. Moc nemluvíme. Jen spolu bydlíme a mně je z toho smutno… Chci vědět, co s ním je, rád bych si s ním promluvil, ale jako by naše přátelství a všechno ostatní bylo najednou pryč…“

„To je jeho věkem… Nebo matčinou smrtí. Mluvíte o tom?“

„Nikdy. Ani nevím, jestli bych se o to měl pokusit… Přivítal bych, kdyby to vzešlo spíš od něj.“

Stanislas Wezzer neměl ani ženu, ani děti. Ale dokázal manželům a otcům dávat cenné rady.

„Buď trpělivý, on přijde… Navážete vztah… Dej mu za mě pusu. Musíme se vidět co nejdřív. Připadáš mi hrozně osamělý. Nebezpečně osamělý… Neudělej nějakou hloupost, abys tu samotu zalidnil… To by bylo to nejhorší řešení…“

„Proč mi to říkáš?“

„Nevím. Možná ze mě mluví zkušenost.“

Philippe čekal, že bude v náznaku důvěrnosti pokračovat, ale Stanislas se odmlčel. Přerušil tedy ticho a rozloučil se.

„Ahoj, Stane. A děkuju, žes zavolal.“

Zavěsil a zamyšleně pozoroval, jak na náměstí padá sníh. Velké a tlusté vločky se snášely pomalu a majestátně z nebe jako kousky vaty. Stanislas měl bezpochyby pravdu. Svět, který znal, mizel. Už se mu to tolik nelíbilo. Čemu se bude podobat ten nový svět?

Šel do obýváku a zavolal Annie.

Přišla vzpřímená, v dlouhé šedivé sukni a tlustých černých punčochách. „Sněží, pane Philippe, nechoďte ven v polobotkách, klouže to.“ Nesla velkou vázu plnou růží, které koupila na trhu a k nimž přidala jemné zelené snítky olivovníku.

„Krásná kytice, Annie…“

„Děkuji, pane. Myslela jsem, že to obývák rozsvítí…“

„Neviděla jste Alexandra?“

„Ne. A chtěla jsem si vámi o něm promluvit. V poslední době je pořád pryč. Ze školy se vrací čím dál později, a když není ve škole, skoro nikdy nezůstává doma.“

„Možná je zamilovaný. Věk na to má…“

Annie zakašlala a v rozpacích se jí zadrhlo hrdlo.

„Opravdu si to myslíte? Ale co když má nějaké špatné známosti?“

„Musí být zpátky do sedmi. Rodiče si zvykli večeřet brzy, i na Štědrý večer… Nesnesli by, kdybychom se zpozdili. Otec nenávidí svátky a zvonkohry. Vsadím se, že o půlnoci budete v posteli.“

„Jste moc hodný, že mě berete s sebou. Chtěla jsem vám poděkovat.“

„Ale jděte, Annie! Přece nebudete trávit Vánoce sama ve svém pokoji, když všichni slaví Štědrý večer.“

„Jsem zvyklá, víte… Každý rok je to to samé. Vybrala jsem si dobrou knížku, koupila si malou láhev šampaňského, k večeři bych si dala paštiku, opekla toasty a slavila čtením. Zapálila bych svíčky a pustila si hudbu. Mám moc ráda harfu. Je velice romantická…“

„A na letošní Štědrý večer jste si naplánovala jakou knihu?“

„Královnin náhrdelník od Alexandra Dumase. Je moc krásná, krásná!“

„Už dávno jsem od Alexandra Dumase nic nečetl… Měl bych to možná napravit…

„Kdybyste chtěl, půjčím vám ji, až to dočtu.“

„Moc rád, díky, drahá Annie! A teď se běžte připravit, za chvilku vyrazíme…“

Annie postavila vázu na stůl, ukročila, aby si ověřila, jakým působí dojmem, rozpletla dvě snítky olivovníku, které se zamotaly do sebe, a pak se utíkala do svého pokoje převléknout.

Philippe za ní pobaveně hleděl: v jejím spěchu byla jakási dychtivost mladé dívky chystající se na milostnou schůzku a zároveň upřímná těžkopádnost věku, která ji zpomalovala a zrazovala. Jaký asi vede soukromý život? napadlo ho, když se díval, jak mizí v chodbě. Takovou otázku jsem si nikdy nepoložil…

Alexandr s Beccou stáli pod velkým dubem s dlouhými, černými a holými větvemi. Stáli a pozorovali padající sníh. Alexandr natahoval ruku a chytal do dlaně vločky. Becca se smála, protože tály tak rychle, že neměl čas si je ani prohlédnout.

„Když se podíváte na sněhové vločky lupou, vypadají jako mořské hvězdice.“

„Možná by ses měl vrátit domů, luv… Otec bude mít strach.“

„Nepospíchám… Jdeme na večeři k prarodičům, bude to nuda…“

„Jací jsou?“

„Strnulí staří panáci! Nikdy nežertují, a když je objímám, píchají.“

„Stáří často píchá…“

„Ty nepícháš. Máš úplně hebkou kůži… Nejsi opravdu stará, švindluješ, viď?“

Becca se dala do smíchu. Přiložila si ruce ve žluto-fialových palčácích k tvářím, jako by se po té pokloně začervenala.

„Je mi pětasedmdesát a nešvindluju. Ke svému věku se už přiznat můžu. Dlouho jsem si roky ubírala, nechtěla jsem být stará herka.“

„Ty nejsi stará herka! Jsi mladá herka!“

„Je mi to fuk, luv… Stáří je úleva, člověk už nemusí nic předstírat, nemusí vypadat, může se vykašlat na to, co si o něm myslí ostatní…“

„I když nemá peníze?“

„Přemýšlej trochu, luv. Kdybych měla peníze, tak bychom se nikdy nesetkali. Nebyla bych tady, nedřepěla bych v křesle v parku. Pěkně bych si seděla doma. Úplně sama. Za starými lidmi nikdo nechodí. Stáří všem vadí! Stáří je užvaněné, píchá a nevoní. Předtím to bylo lepší, pořád to opakuju. Ale jsem radši, že nemám peníze a že jsem potkala tebe… Díky tobě si už s ničím hlavu nelámu.“

Alexandr se s Beccou scházel každý večer cestou ze školy. Ve skutečnosti se jmenovala Rebecca, ale všichni jí říkali Becca.

„Kdo jsou ti všichni,“ zeptal se Alexandr, „ty máš kamarády?“

„Samozřejmě… Když nemám dům, neznamená to, že bych neměla kamarády. Takových, jako jsem já, je hodně. Ty je nevidíš, protože bydlíš ve čtvrti pro boháče a protože v centru Londýna moc tuláků není, vyhánějí nás a vytlačují dál a dál. Drží nás daleko od turistů, bohatých lidí, krásných aut, elegantních dam a dobrých restaurací… Ale mám ti něco říct, luv? Lidí jako já je čím dál víc. Stačí jen obejít noclehárny a uvidíš, jak se náš počet rozrůstá. A pocházíme z nejrůznějších vrstev. Nejsou to jen staří, ale i mladí. A klobouk dnes nastavují i pánové, kteří ještě nedávno zastávali vysoké posty… Včera jsem stála frontu za jedním starým bankéřem, který si četl Vojnu a mír. Povídali jsme si. Přišel o práci a najednou ztratil domov, ženu i děti. Ocitl se na dlažbě jen se svými knihami a stylovým křeslem. Krásným křeslem s nebesky modrým potahem, na němž je jméno francouzského krále. Žije blízko kostela na Baker Street… Byli jsme si sympatičtí, protože máme oba svá křesla. Když jde ven, nechává ho v kostelní zákristii.“

„Aha,“ odpověděl Alexandr. „Myslel jsem, žes žila celou dobu sama… A proč do té noclehárny za svými kamarády nejdeš? Bylo by to přece lepší než spát venku.“

„Už jsem ti říkala, že noclehárny nejsou pro mě. Zkusila jsem to. Hlavně jednu, o níž se říká, že je největší. Na Seven Sister Road… A už bych se tam nikdy nevrátila!“

„Ale proč?“

„Protože tam jsou bezrucí chlapi a mlátili mě.“

„Jak tě mohli mlátit, když nemají ruce?“

„Kopali do mě kolenem, kousali! Jako divá zvěř. Musíš tam přijít v danou hodinu a zaplatit, i když ne moc. V noclehárnách tě navíc o všechno okradou… Je tam spousta černochů s dredy, křičí, pijou potají pivo a všude močí. Kdepak, mně je líp v mém pojízdném křesle…“

„Ale co když mrzne nebo sněží, Becco?“

„Tak zajdu za královským intendantem. To zíráš, viď?“

„A to je kdo?“

„Jeden sympatický chlápek. Žije v parku v domku z červených cihel… O kus dál, směrem k Serpentine. Stará se o královské zahrady. Je to oficiální funkce, protože všechny velké parky patří královské rodině nebo vévodům. Když je hodně velká zima, tak za ním zajdu a on mě nechá v kůlně. Kvůli mně tam ucpal okna a dal kamínka. Nosí mi polívku, chleba a teplé kafe. Spím mezi hráběmi, bránami, lopatami, postřihovači a plachtami. Je tam cítit tráva a dřevo. Krásně to voní a já vždycky zavřu oči… No není to luxus? A když oškrábu z okna jinovatku, vidím park, poskakující veverky, světlo v jeho pokoji, jeho ženu, jak se dívá na televizi, a vidím i jeho, jak si čte, sliní prsty a otáčí stránky… Je to jako v kině!“

„Jsi zvláštní, Becco! Pořád jsi šťastná, ačkoliv k tomu nemáš vůbec žádný důvod.“

„Co ty víš o životě?“

„Moje matka… Dělala všechno pro to, aby byla šťastná… A nikdy nebyla. Měla malé záchvaty štěstí, jen předstírala, že je má, ale opravdové štěstí to nebylo. Myslím, že byla celou tu dobu smutná…“

Becca otevřela pusu dokořán, když Alexandr mluvil o matce. Potřásala hlavou, plácala fialovo-žlutými palčáky a říkala, jestli tohle není velké neštěstí! Pak je zvedla k nebi a volala: „Kéž bych měla takového syna, jako jsi ty! Kéž bych měla takového kluka!“ Zavřela oči, a když je znovu otevřela, měla je vlhké. Alexandr si říkal, že je má možná proto tak vybledlé, že se hodně naplakala.

Pořád se vracel k modrým očím Beccy. Byly tak modré, že měl pocit, že ztratí půdu pod nohama, když se do nich ponoří. Všechno kolem začalo být rozmazané. Na Becce nebylo nic ze staré herky. Byla malá a křehká, hlavu se zářivě bílými vlasy nosila vzpřímeně, jen ji trošku nakláněla, jako zobající ptáček, a když zvedla hadry, do nichž se balila, odhalila dívčí postavu v korzetu. Někdy se v duchu ptal, jestli je chudá už dávno, protože na ženu v jejím věku pořád ještě vypadala velmi dobře. Rád by věděl, jak se vlastně ocitla v parku a v pojízdném křesle.

Netroufal si položit tyto otázky. Cítil, že je to velmi nebezpečný terén a že v sobě musí mít člověk dostatečně velkou sílu, aby dokázal poslouchat neštěstí druhých. A tak jen říkal: „Život na tebe musel být tvrdý…“

„Život dělá, co může. Nemůže zkazit všechny. A štěstí navíc není vždycky tam, kde na něj člověk čeká. Někdy ho nikdo nevidí. A co je to vůbec za blábol, že člověk musí být šťastný pořád!“

Rozčilovala se a vrtěla se v křesle, až z ní všechny vlněné vrstvy klouzaly dolů a ona si je musela bůhví jak natahovat zpátky.

„Je to pravda! Nemusíme být šťastní pořád… Každý člověk si své štěstí vytváří sám, dělá si ho po svém, neexistuje žádný mustr. Myslíš, že lidi jsou opravdu šťastní, když mají krásný dům, velké auto, deset telefonů, televizi s velkou obrazovkou a zadek v jednom kole? Já jsem se rozhodla být šťastná po svém…“

„A daří se ti to?“

„Ne každý den, ale jde to. A kdybych byla šťastná každý den, ani bych nevěděla, že jsem šťastná! Rozumíš, luv? Rozumíš?“

Říkal ano, protože jí nechtěl odporovat, ale nerozuměl všemu.

Uklidnila se. Zavrtěla se v křesle, chytila konec šálu, upravila si pončo a klouzající špendlík pod bradou, otřela si rukama obličej, jako by chtěla smazat veškerý hněv, a potom velmi tiše řekla: „Víš, co je v životě nejdůležitější, luv?“

Alexandr zavrtěl hlavou.

„Milovat. Ze všech sil. Dávat všechno a nic na oplátku nečekat. Potom to funguje. Jenomže to vypadá příliš jednoduše, takže tomuhle receptu nikdo nevěří. Když někoho miluješ, nemáš strach umřít, nemáš strach z ničeho… Od té doby, co se vídáme, co vím, že tě uvidím každý den, až půjdeš ze školy, že se zastavíš nebo jen prostě projdeš kolem a zamáváš mi, tak… jsem šťastná. Pro mě je štěstí jenom tě vidět. Dostanu chuť vstát a tančit… To je moje štěstí. Ale když takové štěstí nabídneš nějakému bohatému hrubiánovi, bude otrávený, bude tě považovat za smetí a zahodí tě do popelnice…“

„Byla bys nešťastná, kdybych za tebou přestal chodit?“

„Byla bych víc než jen nešťastná, ztratila bych chuť do života a to je úplně nejhorší. Láska v sobě obsahuje takové riziko. Vždycky totiž existuje riziko, ať jde o peníze, přátelství, lásku, dostihy nebo předpověď počasí, vždycky… Já riskuju pořád, protože v tom je počátek štěstí.“

Milovat někoho… přemýšlel Alexandr.

Miloval otce. Miloval Zoé, jen se s ní už nevídal. Hodně miloval Annabelle.

„Milovat hodně, to znamená milovat jak?“

„Ne, milovat se nespojuje s žádným přídavným jménem, nemá podmínky…“

Takže miloval otce a Zoé. A Beccu. Trochu krátký seznam. Musí najít ještě někoho, koho bude milovat.

„A může se člověk rozhodnout, že bude milovat?“

„To se nedá rozhodovat.“

„A může se bránit milovat?“

„Myslím, že ne… Ale určitě existují lidi, kteří se dokážou zamknout na dva západy…“

„A může se z lásky umřít?“

„To ano!“ řekla Becca a vzdychla.

„Stalo se ti to?“

„To ano…,“ opakovala.

„Ale nejsi přece mrtvá!“

„Ne. Ale málem jsem byla. Nechala jsem se unést bolestí a přestala jsem bojovat… A právě proto jsem se ocitla v křesle. Ale jednoho dne jsem si řekla: ,Becco, ještě se přece můžeš usmívat, můžeš chodit, jsi zdravá a nic ti nechybí. Dá se dělat spousta věcí, můžeš potkávat spoustu lidí.‘ A radost se vrátila. Radost ze života. Neumím to vysvětlit. Znovu jsem dostala chuť žít. A víš co? Za dva dny jsem tě potkala.“

„A co kdybych zmizel? Kdyby mě přejel autobus nebo mě kousl jedovatý pavouk?“

„Neříkej hlouposti.“

„Chci vědět, jestli člověk může umřít láskou několikrát?“

„Určitě bych zase mohla prožít podobnou bolest, ale už bych si pamatovala štěstí, které jsi mi dal, a tou vzpomínkou bych žila…“

„Víš, Becco… Od té doby, co tě znám, už nehraju hru na sbohem… Už si nepředstavuju, že lidi umírají.“

A byla to pravda.

Už nechtěla, aby jí dával peníze, tak jí nosil aspoň chleba, mléko, slané mandle, sušené meruňky a fíky. Někde si přečetl, že je to výživné. Ze skříně, kam otec uložil matčiny věci, ukradl dvě krásné kašmírové šály, náušnice, rtěnku, rukavice a kabelku a nabídl všechno Becce, namluvil jí, že mají na půdě staré kufry, že ty věci nikdo nechce a že by byl radši, kdyby je nosila ona, než aby je dali Armádě spásy.

Becca byla najednou krásná a elegantní.

Jednou ji odvedl ke kadeřníkovi.

Vzal peníze, které se povalovaly na otcově psacím stole, a šlo se ke kadeřníkovi.

Čekal na ni venku. Hlídal pojízdné křeslo, aby ho nikdo neukradl, a když vyšla, naondulovaná, celá lehounká a s upravenými nehty, zapískal, křikl „fíha“ a zatleskal. Potom si za zbytek peněz dali koblihu a kávu ve Starbucks na rohu. Uspořádali závod, kdo bude hezčí. Very chic! Very chic! řekl.

Smála se tak, že jí kus koblihy zaskočil a málem se udusila. Zasáhl jeden pán. Vzal ji do náruče, ohnul ji, bouchl pěstí do zad a ona ten kousek vyplivla. Všichni se tlačili kolem nich, aby viděli, jak krásná stará dáma umírá na udušení koblihou.

Jenomže mrtvá nebyla.

Narovnala se, upravila si sponky a důstojně požádala o skleničku vody.

Vyšli pak ven, drželi se v podpaží a jedna starší paní pronesla, že Becca má štěstí, že má takového vnuka.

Pozoroval Beccu skrz hustě padající sněhové vločky. Mrkala. Nelíbilo se mu, že ji nechá samotnou na Štědrý večer. Snažil se ji přesvědčit, aby šla aspoň na jednu noc do noclehárny. Určitě tam organizují společnou večeři, bude tam nastrojený stromeček, sušenky a zákusky Malteesers, oranžáda a háčky, na které si budou moct pověsit skleničku.

Odmítla. Radši zůstane sama v kůlně královského intendanta. Určitě nechal pootevřené dveře a polena v kamínkách.

„Úplně sama?“

„Yes, luv…“

„Ale to je hrozně smutné…“

„Vůbec ne! Budu se dívat z okna a odpočinu svým očím.“

„Rád bych tě vzal domů… Ale nemůžu. Jdeme na večeři k dědečkovi a babičce, a navíc jsem o tobě otci nic neřekl…“

„Přestaň se trápit, luv… Ať máš hezký večer a zítra mě přijď navštívit…“

Odehrálo se to přesně tak, jak Philippe očekával.

Přišli k rodičům v půl deváté. Pan Dupin na sobě měl bleděmodrý blejzr a kolem krku uvázaný hedvábný šátek. Paní Dupinová měla třířadový perlový náhrdelník a růžový kostým. „To je normální,“ šeptal Alexandr Annie, „obléká se do stejných barev jako královna.“ Annie si na sebe vzala černé šaty s nabíranými rukávy připomínajícími křídla. Držela se zpříma a na všechno kývala ze strachu, aby neudělala nějakou botu a neupozornila na sebe.

Přešli ke stolu, ochutnali nadívaného skotského lososa, pečenou krůtu, Christmas pudding a Alexandr dostal „kapičku šampaňského“.

Dědeček sekal věty, vraštil mohutné obočí a vystrkoval špičatou a rozhodnou bradu. Babička se usmívala, nakláněla svůj dlouhý, jemný a ohebný krk a její mrkající víčka říkala „ano“ na všechno, ale zejména na to, co pronesl její pán a vládce.

Pak přišel čas na dárky.

Přestřihávali provázky, mačkali papíry, vykřikovali, objímali se, děkovali, vyměňovali si banality, sdělovali si novinky o společných známých a dlouze mluvili o krizi. Pan Dupin-otec se radil se synem. Paní Dupinová a Annie sklízely ze stolu.

Alexandr hleděl ven oknem na hustě padající sníh, který proměňoval město v jakési neznámé místo. Co když Becca sedí v pojízdném křesle a nemůže se dostat do intendantovy kůlny? Co když umrzne, zatímco on si v teple pod střechou pěkně pochutnává na šampaňském a pečené krůtě?

V jedenáct hodin stáli na odpočívadle a objímali se na rozloučenou.

Auta na ulici byla zasypaná sněhem a doprava se tak zpomalila, že měli dojem, že stojí na místě.

„Tati, můžu s tebou mluvit?“ zeptal se Alexandr, jakmile se posadili dovnitř.

„Samozřejmě…“

„Víš, já…“

A vyprávěl mu o Becce, jak se setkali, o jejích životních podmínkách, jak je hezká, čistotná a poctivá, a zdůraznil, že neškrábe. A že je dnes večer sama v dřevěné kůlně, že on na to nemůže přestat myslet, a že mu dokonce pečená krůta, kterou má tak rád, dnes večer nechutnala.

„Leží mi v žaludku jako nějaká koule,“ řekl a ukázal si na břicho.

„A co chceš, abychom udělali?“ zeptal se Philippe a pozoroval syna ve zpětném zrcátku.

„Chtěl bych pro ni zajet a vzít ji k nám domů.“

„K nám domů?“

„Ano… je úplně sama, je Štědrý večer a mně je z toho úzko. To není spravedlivé…“

Philippe zapnul blinkr a zastavil. Vozovka byla tak kluzká, že málem pustil volant, ale nakonec smyk ustál. Starostlivě se zamračil. Alexandr jeho výraz považoval za odmítnutí a začal naléhat: „Byt je velký… Mohli bychom jí udělat místo v prádelně, že, Annie?“

„Určitě to chceš?“ zeptal se Philippe.

„Ano…“

„Když ji vezmeš domů, převezmeš za ni odpovědnost. Nemůžeš ji pak nechat odejít zpátky na ulici…“

Annie seděla vedle Philippa a neříkala nic. Hleděla přímo před sebe do hustě padajícího sněhu a přední sklo otírala hřbetem rukavic, jako by mohla odstranit tlustou vrstvu, která se zvenčí na skle usazovala.

„Bude potichu, nebude Annie obtěžovat, slibuji… Jen bych nemohl usnout, když vím, že je venku v takovém nečase… Věř mi, tati, znám ji dobře… A navíc…,“ dodal a vztyčil se na sedadle jako nějaký kazatel, „není lidské nechávat lidi venku v takovém počasí!“

Philippe se usmál, pobavený synovým rozhořčením.

„Tak dobře, jedeme tam.“

„Díky, tati! Díky! Uvidíš, je to úžasná žena, nikdy si na nic nestěžuje…“

„Proto se vracíš každý večer čím dál později?“ zeptal se Philippe.

„Ano. Ty sis toho všiml?“

„Myslel jsem, že máš nějakou holku…“

Alexandr neodpověděl. Annabelle byla jeho věc. Chtěl o ní mluvit jen s Beccou a s nikým jiným.

„A ty víš, kde je ten intendantův dům? Hyde Park je velký…“

„Jednou mi ho ukázala. Je to nedaleko Royal Albert Hall, jak jsi byl na tom koncertě.“

Philippe zbledl a jeho ještě před chvílí docela šťastný pohled posmutněl. Byl smutný a příšerně opuštěný, cítil, jak se mu hrdlo stahuje a v ústech mu vysychají sliny. Scarlattiho sonáty, Joséphininy polibky, jejich objetí v zákoutí starého divadla, kde to vonělo voskem a staletími, její horké rty a obnažené rameno, to všechno se mu vrátilo jako jemný, bolestný závan. Neodvážil se jí dnes večer zavolat. Nechtěl jí pokazit Štědrý večer v Paříži. A hlavně nevěděl, co by jí měl říct a jakým tónem by s ní měl mluvit. Nenašel by slova.

Nevěděl, co si má s Joséphine počít. Bál se dne, kdy už nebude co říkat, nebude co dělat. Věřil, že díky trpělivosti překlenou její bolest a utiší vzpomínky, ale musel připustit, že se během jejich posledního setkání v divadle nic nezměnilo a že ho poslala zpátky mezi poražené.

Nedokázal to nahlas ani vyslovit, ale v koutku duše se bál, že jejich rozloučení na schodišti bylo poslední a že se bude muset odhodlat uzavřít tuhle kapitolu.

Konec mého bývalého života a možná začátek nového, pomyslel si a soustředil se znovu na Alexandra, který mu ukazoval cestu ke kůlně velkého královského intendanta.

Našli ji. Boudu z červených cihel stojící naproti velkému domu z červených cihel, ozářeného ve tmě řadou světel. Philippe zaparkoval před závorou, zvedl ji a nechal Alexandra jít zaklepat na dveře.

„Becco! Becco!“ šeptal Alexandr. „To jsem já, Alexandr, otevři…“

Philippe se naklonil ke čtvercovému oknu a snažil se nahlédnout dovnitř. Spatřil zapálenou svíčku, kulatý stolek a stará kamínka, z nichž vrhal oheň do tmy červené záblesky, ale Beccu neviděl.

„Třeba tady není,“ řekl.

„Nebo se bojí otevřít a nechce, abychom ji tu našli,“ odpověděl Alexandr.

„Možná by ses měl ukázat u okna a zaťukat na něj…“

Alexandr si stoupl k oknu, začal na něj klepat a čím dál hlasitěji opakoval: „Becco, Becco, to jsem já, Alexandr.“

Zaslechli zevnitř nějaký hluk, potom se ozvaly kroky a dveře se otevřely.

Byla to Becca. Malá žena s bílými vlasy, zahalená do šál a dek. Nejdřív pohledem přejížděla z jednoho na druhého a nakonec se její užaslý zrak soustředil na Alexandra.

„Hello, luv. Co tady děláš?“

„Přijel jsem pro tebe. Chci, abys jela k nám domů. Tohle je můj otec…“

Philippe se uklonil. Zamrkal, když poznal dlouhý šál z nebesky modrého kašmíru vyšívaný béžovou nití, který kdysi daroval Iris, když si stěžovala, že v Megève zmrzne, a litovala, že opustila Paříž a vánoční radovánky.

„Dobrý večer,“ řekl a úklonil se.

„Dobrý večer,“ odpověděla Becca a pozorně si ho prohlížela, s rukou položenou na klice pootevřených dveří.

Bílé vlasy měla rozdělené rovnou pěšinkou, přidržovanou po obou stranách sponkami ve tvaru delfínků. Jednou růžovou a druhou modrou.

„Alexandr měl skvělý nápad,“ pokračoval Philippe. „Chtěl vás pozvat na Vánoce k nám domů.“

„Ubytujeme tě v prádelně. Je tam postel a teplo a můžeš tam jíst a spát po celou dobu…“

„Po celou dobu, kterou budete u nás chtít zůstat,“ doplnil ho Philippe. „Neberte to jako definitivní, můžete si dělat, co chcete, a když budete chtít zítra odejít, my to budeme respektovat a nebudeme vás k ničemu nutit.“

Becca si konečky prstů uhladila vlasy. Upravila si šál a narovnala záhyby sukně, jako by horečnatými prsty hledala odpověď, na niž oba muži uctivě čekali. K ničemu ji nenutili, zřejmě chápali, jak důležitý je to okamžik, který může svým způsobem změnit celý její život. Poprosila je o chvíli na rozmyšlenou, vysvětlila jim, že ji jejich pozvání zastihlo ve chvíli, kdy navázala mírumilovný vztah s nocí, zimou, hladem a životem, který vede. Musí pochopit, že se jí bude líp přemýšlet samotné, když se vevnitř opře zády o dveře. Nechce, aby ji považovali za žebračku odsouzenou k bídě a škemrající o soucit, chce se rozhodnout naprosto svobodně, a proto potřebuje být chvilku sama a přemýšlet. Ví, že vede zvláštní život, ale zvolila si ho sama. Anebo si ho možná nezvolila, ale s jistým druhem odvahy a nevinnosti ho přijala a setrvává v něm, protože tak zůstává svobodná.

Philippe souhlasil. Dveře se pomaličku zavřely a Alexandr tam zůstal s údivem stát.

„Proč to všechno říkala? Nic jsem nepochopil…“

„Protože je to skvělá žena. Osobnost…“

„Ach!“ řekl Alexandr a zmateně pozoroval dveře. „Myslíš, že s námi nechce jít?“

„Myslím, že od ní chceme něco strašně závažného, co může celý její život obrátit vzhůru nohama, a tak váhá… Já tomu rozumím.“

Alexandr se s touto odpovědí spokojil jen na chvilku a potom se zase začal znepokojeně vyptávat:

„A když nebude chtít jít, tak ji necháme tady?“

„Ano, Alexandře.“

„Ty nechceš, aby s námi šla! Je to bezdomovkyně a ty se ji stydíš vzít domů!“

„To ne! Se mnou to nemá nic společného. Ona se rozhodne. Je to osobnost, Alexandře, je svobodná…“

„Ale tobě se zvláštně ulevilo, viď?“

„Neříkej takové hlouposti, Alexi! Slyšíš? Zakazuji ti to!“

„Tak dobře, jestli s námi nepůjde, zůstanu tady s ní… Nenechám ji tu samotnou na Štědrý večer.“

„To neuděláš! Popadnu tě za zadek a odvezu tě domů… Víš co? Ty si nezasloužíš mít přítelkyni, jako je Becca. Vůbec jsi nepochopil, kdo je…“

Alexandr se ohromeně odmlčel a oba čekali v naprostém tichu.

Konečně se dveře otevřely a Becca se objevila na prahu s plnýma rukama igelitek.

„Pojedu s vámi,“ řekla, „ale můžu si s sebou vzít své křeslo? Bojím se, aby se neztratilo, když bych ho nechala tady…“

Philippe zrovna skládal křeslo a chystal se zavřít dveře kufru, když mu zazvonil mobil. Vytáhl telefon, přiložil si ho k uchu a nohama přidržoval křeslo, aby mu neupadlo. Byla to Dottie. Mluvila strašně rychle a Philippe zpočátku vůbec nerozuměl, co říká, protože většinu slov přehlušoval pláč.

„Dottie, uklidni se. Nadechni se a řekni mi… Co se děje?“

Slyšel, jak odtahuje telefon od ucha, jak se zhluboka nadechuje, a pak ze sebe znovu začala chrlit:

„Šla jsem na večeři s kamarádkou Aliciou, ona byla dnes večer taky sama a měla splín stejně jako já, protože mě odpoledne vyhodili z práce. Těsně předtím, než jsem odešla domů. Všechno jsem uklidila, abych měla prázdný stůl a mohla v pondělí pokračovat, jenomže pak přišel šéf a oznámil mi, že musí omezit počet zaměstnanců a že mě propouští! Prostě jen tak… Nic víc, nic míň! A tak jsme šly s Aliciou do pubu, povídaly jsme si a pily, ale přísahám, že jen trošku. A byli tam dva chlapi, kteří náš chtěli sbalit, my je ale poslali někam, strašně se naštvali, a když jsme vyšly ven, šli za námi… Alicia si pak vzala taxík a mě dole před barákem chytli a… Mám toho dost! Dost života, je hrozně krutý a já se už nechci vrátit domů, nechci tam být úplně sama, mám hrozný strach, že se vrátí…“

„Co přesně ti udělali?“

„Zbili mě, mám oteklý ret a nemůžu zavřít oko! Mám toho dost, Philippe! Jsem přece docela hodná holka. Nikdy jsem nikomu neublížila a za to mě vyrazili z práce a zmlátili mě dva vymatlaní chlapi…“

Začala znovu plakat. Philippe ji snažně prosil, aby se uklidnila, a zároveň zoufale přemýšlel, co má udělat.

„Kde jsi, Dottie?“

„Vrátila jsem se do toho pubu, nechci zůstat sama doma… Hrozně se bojím. Takhle se přece Štědrý den neslaví!“

Hlas se jí zlomil a znovu vykřikla, že už má všeho dost.

„Dobře,“ rozhodl se Philippe, „zůstaň, kde jsi. Přijedu pro tebe…“

„Ach, díky! Jsi hrozně hodný… Počkám tě vevnitř, bojím se jít ven, i na chodník…“

Philippe ještě chvíli zápasil s křeslem, mezi dvěma pružinami si přiskřípl prst, zaklel a vztekal se, ale nakonec se mu úlevným vzdychem podařilo kufr zavřít. Becca své křeslo nejspíš neskládala moc často!

V jednu hodinu v noci konečně zaparkoval před domem mezi dvěma hromadami sněhu. První vystoupila z auta Annie a ve tmě hledala, kam šlápnout, aby neuklouzla. Byla celá rozespalá a nervózní při představě, že bude muset celý byt přeorganizovat a ustlat postele.

„Kde bude spát slečna Dottie, pane Philippe?“

„Přece se mnou, nebude to poprvé!“

***

„V kolik přijdou hosté?“ zeptal se Junior a nanášel krém na nové polobotky, které dostal od Ježíška. Konečně bude mít boty, které se budou hodit k jeho elegantnímu oblečení. Tenisky nesnášel. Dělaly skvrny. Tyhle mokasíny objevil ve výloze, když se s matkou vracel z parku. Obchod pro děti: Six pieds trois pouces. Byly úplně vpředu. Ve všech možných barvách. Model se jmenoval Ignace a prodával se za docela ucházející cenu dvaapadesáti euro. Ukázal na ně prstem a řekl: „Tyhle chci od Ježíška, to jsou boty, za které se nebudu stydět…“

Josiane zpomalila, dlouze si je prohlížela a potom odpověděla: „Budu na to myslet. A jakou bys chtěl barvu?“

Málem odpověděl, že chce všechny barvy, ale ovládl se. Znal matku, její šetrnost a zásady výchovy, a tak zvolil klasickou černou. Přikývla. Kočárek se rozjel a Junior se spokojeně zavrtal do sportovní bundy. Z jeho pohledu byla záležitost vyřízená.

„Myslím, že tu budou v půl jedné,“ odpověděla Josiane, která byla ještě v noční košili a krájela ementál.

V kastrolu se na mírném ohni rozpouštělo máslo a mouka. Vedle ležela v košíčku dvě krásná čerstvá vajíčka.

„Takže z domova vyjdou kolem poledního,“ počítal Junior a pečlivě nanášel krém na boty.

„Asi tak,“ odpověděla opatrně Josiane. Hrozila se synových otázek, protože ji mohly vynést do závratných výšek.

„Jestliže u našich dveří zazvoní v půl jedné, kolik hodin bude na hodinách u nich doma, odkud odešli před půl hodinou?“ zeptal se Junior a pečlivě přitom leštil okraje polobotek.

„No… taky půl jedné, proboha!“ zvolala Josiane a vysypala nastrouhaný sýr do misky a dala ji stranou.

Se spokojeným výrazem člověka, který dokázal odpovědět na záludnou otázku, rozmíchala směs na ohni, přilila čerstvé mléko a míchala tak dlouho, dokud to nezhoustlo a nenabylo pevnější konsistence.

„Ne,“ odpověděl Junior. „Bude půl jedné absolutního času, to máš pravdu, jenomže nikoliv půl jedné místního času, protože nepočítáš s rychlostí světla a signálem, který světlo vysílá, když odměřuje čas… Čas nelze definovat absolutním způsobem. Existuje nezrušitelné spojení mezi časem a rychlostí signálů, které tento čas odměřuje. To, čemu ty říkáš podle hodin čas, je jen místní čas. Absolutní čas je ten, který nevzniká působením místního času. Hodiny přece nejdou stejnou rychlostí, jako když se zastaví. Dopouštíš se stejné chyby jako Leibniz a Poincaré. Já to věděl!“

Josiane se potila, otírala si čelo a dávala pozor, aby bešamel nerozlila na pracovní stůl. A prosila o milost.

„Juniore! Prosím tě, přestaň! Jsou Vánoce, svátky míru a klidu. Nezačínej mi zase motat hlavu! Už nemám ani minutu oddech! Vyčistil sis ráno zuby?“

„Lstivá žena odvede konverzaci od věci, kterou nechápe. Do slov vloží zrádný útok, aby si uchovala tvář a zůstala nad věcí,“ odrecitoval Junior a strčil ruku do polobotky, aby si ověřil, že krém dobře rozetřel a kůže je impregnovaná.

„K čemu je člověku vycvičený mozek, když mu smrdí z pusy?“ posmívala se mu Josiane. „Myslíš, že budeš jednou svádět dívky řečmi o učeném Cosinovi? Ne! Svedeš je krásným úsměvem, dokonalým chrupem a dechem vonícím zeleným chlorofylem…“

„Pleonasmus, má drahá matko, pleonasmus.“

„Juniore! Přestaň, nebo tě během oběda před všemi ponížím, a až ti naservíruji kaši, uvážu ti kolem krku bryndák.“

„Malicherná pomsta! ,Děti Boží se drží zákonů přírody a jsou považovány za výjimku. Od času a let neočekávají skoro nic. Jejich hodnota předbíhá jejich věk. Narodí se vzdělaní a stanou se dokonalými dřív, než většina mužů přestane být dětmi.‘ La Bruyère, má drahá matko. Mluvil o mně, aniž by to věděl…“

Josiane se otočila, hleděla na syna s úžasem a ukazovala na něj koncem dřevěné vařečky.

„Ale… Juniore! Ty už umíš číst? Když mi cituješ La Bruyèra, znamená to, že ses ho naučil slabikovat?“

„Ano, matko, chtěl jsem tě k Vánocům překvapit.“

„Pane Bože!“ zasténala Josiane a lžící plnou omáčky se bouchla do hrudi. „To je katastrofa! Pokračuješ moc rychle, lásko, moc rychle… Žádný učitel tě nebude chtít učit… Všechny převýšíš, vyděsíš a zdeptáš. Budou si připadat jako pitomci a já to budu muset urovnávat… Mohli by tě dokonce udat médiím a z tebe by se stala pouťová atrakce!“

„Dej mi knihy a já se o své vzdělání postarám sám. Ušetřím vám spoustu peněz…“

Josiane naříkala.

„Takhle to přece nejde dál… Musíš se učit s učitelem… Postupovat podle osnov, jít na to metodicky, já nevím, já… Ve všem musí existovat pořádek. Vzdělání je posvátné.“

„Vzdělání je věc velmi důležitá, než aby se nechávala na učitelích…“

„Budeš nesnesitelný… slizká malá ropucha!“

Pak se rozzlobila a zaklela, protože nevěděla, kolik už rozbila vajíček. Do nákypu jich potřebovala šest – ani o jedno víc, ani o jedno míň.

„Juniore! Zakazuji ti mluvit se mnou při vaření! Radši mi přečti nějakou pohádku… Něco, co mě bude uklidňovat, a ne rozčilovat.“

„Neboj. Spočítej skořápky, získané číslo vyděl dvěma a zjistíš počet vajíček, nevědomá ženo! Co se týče pohádek pro děti, zapomeň na ně, otupují mozek a nikdy mi nepolechtají mou božskou dřeň… Potřebuji cítit mravenčení, abych věděl, že žiju. Hladovím po vzdělání, maminko! Příběhy pro děti mě nudí…“

„A já chci mít klid, ať se můžu soustředit, když jsem v kuchyni. Pro mě je to odpočinek a nechci si u toho lámat hlavu.“

„Můžu ti pomoct, jestli chceš… Až si vyleštím boty.“

„Ne, Juniore. Chci si zachovat svou tajnou zahradu. Prostor, ve kterém se cítím skvěle a kde si můžu vychutnat, že si všechno dělám podle svého. K mému sporáku se v žádném případě ani nepřiblížíš… A ještě něco: až za chvilku přijdou přátelé, žádné diskuse o relativitě času a La Bruyèrových Charakterech. Pamatuješ? Slíbils mi, že se před cizími lidmi budeš chovat jako normální dítě svého věku… Spoléhám na tebe.“

„Dobře, matko. Vynasnažím se… Ale jenom kvůli tobě, abych si mohl vychutnat tvé kuchařské umění.“

„Děkuji, lásko. Až vyleštíš ty boty, umyj si ruce, mohl by ses otrávit…“

„Byla bys smutná?“

„Jestli bych byla smutná? Zhroutila bych se zármutkem, ty můj rezavý medvídku.“

„Mám tě rád, moje milovaná maminečko…“

„Já tě mám taky ráda, jsi světlo mého života, vlaštovka přinášející jaro…“

Junior odložil boty, rozběhl se a vlepil Josiane na tvář velkou pusu. Zrudla a sevřela ho v náručí. Následovalo švitoření, výměna uslintaných polibků, tření nosů, tváří a čel, vrkání, vodopád slov a něžných superlativů, jak se oba snažili o co nejpoetičtější vyjádření, které by jim pomohlo vztyčit vlajku na vrchol Annapurny jejich lásky. Junior vsunul prst do tukového záhybu na matčině zátylku a lechtal ji. Josiane se bránila a kousala svého rezavého medvídka do tváře. Cukrovali uprostřed kuchyně mezi miskami a kastroly, vzájemně se hladili a zahrnovali polibky a něžnými slovíčky. Matka se synem, propletení a zamotaní jeden do druhého, se začali smát hurónským smíchem, až se třásly stěny.

„Jak se mají mí trollové?“ zahřměl Marcel a vběhl do kuchyně. „Zrovna jsem byl v pracovně a kontroloval účty, když jsem ucítil, jak se stěny začínají třást. Vidím, že se tu objímáte a líbáte, a mám z toho velkou radost. Život je dnes krásný, přijde návštěva. A svět něžně miluji. Jsou Vánoce, narození Ježíše Krista, čas užaslých pastýřů, Panenky Marie, Josefa, kravičky, oslíka a jesliček, přezkoumejte znovu klasická díla a chvalořečte tento krásný den…“

„Amen,“ řekla Josiane a pustila Juniora z objetí.

„Pojď sem, synku, ochutnáme víno a vybereme… Je načase, aby ses seznámil se značkami, ročníky a odrůdami. Poválíš ten božský nektar po patře a budeš vrnět slastí, až rozeznáš tisíce chutí a vůní.“

„Ale, Marceli, on je přece na sommeliera moc malý.“

„Víno je věda, holčičko. Věda, kterou je potřeba rozvíjet, mít na ni čas a naučit se používat čich a chuť…“

„Doleštím si ty boty a hned jsem u tebe, zbožňovaný tatíčku!“

Josiane koukala, jak odcházejí chodbou a drží se za ruce. Mířili k vinnému sklepu, který Marcel zřídil vzadu v domě. Rezavý obr sklánějící se nad rezavým medvídkem. Její dva vánoční stromečky. Něžní a silní, rozhodní a jemní, vášniví a chytří. Nepodobali se žádnému z mužů, které poznala před nimi. Marcel chrlil přídavná jména a Junior kolem něj poskakoval a volal „ještě, ještě dvojznačná slova“. Obraz štěstí, který nechtěla ničím ohrozit. Nikdo se k nim nesmí ani přiblížit! Poškrábala se mezi ňadry a do krku jí znovu skočil knedlík. Potřásla hlavou, aby ho zahnala. Nosem nasála pach spáleniny. Vykřikla, bešamel se začal připalovat. Zaklela, popadla dřevěnou vařečku a míchala, míchala a modlila se, aby omáčka nezkysla, ale na řasách dál cítila jako varovný prst slzu, jedinou slzu, která jí v srdci zvonila na poplach. Nedotýkej se těch dvou, Bože! Nedotýkej se jich, nebo ti přibiju do kříže další hřebík! Cítila, jak jí ve spáncích buší krev, sklopila oči a opakovala: „Těch dvou ne! Těch dvou ne!“ Uslyšela zvonit telefon, na chvilku zaváhala, ale pak sluchátko zvedla.

„Josiane? Tady Joséphine…“

„Ahoj, Jo. Jsem v kuchyni…“

„Obtěžuju?“

„Ne, ale mluv rychle… Málem se mi srazila omáčka. Přijdete? Neříkej mi, že jste si to rozmysleli.“

„Ne, ne, přijdeme. Kvůli tomu ti nevolám…“

„Stalo se něco holkám?“

„Ale ne… Chci ti říct něco, o čem bych nemohla mluvit přede všemi…“

„Tak počkej, ztlumím oheň…“

Josiane stáhla hořáky na nejmenší stupeň, vrátila se k telefonu, opřela se bokem o pracovní stůl a poslouchala.

„No…,“ začala Joséphine, „včera jsem si v jedněch novinách, v rubrice Osobnosti zítřka, přečetla o dvou hypernadaných dětech, jako je Junior…“

„Jako Junior? O podobných?“

„Podobných. Jeden je chlapec. Bydlí v Singapuru a už v devíti letech vynalezl softwary pro iPhone. Strašně komplikované softwary, na které před ním ještě nikdo nepřišel… Ve dvou letech už prý byl nepřekonatelný v informatice a dokonale znal základy programování. Mluví šesti jazyky a dál vytváří desítky her, aplikací a animací a nabízí je Applu…“

„To není možné!“

„A to další dítě, poslouchej dobře, Josiane… To je malá holčička, která svou první knihu publikovala v sedmi letech. Tři sta stran povídek, básní a úvah o světě, politice, náboženství a médiích. Napíše osmdesát až sto dvanáct slov za minutu, čte dvě až tři knihy denně a vyučuje literaturu… Slyšíš, Josiane, pořádá literární kurzy a konference určené dospělým a bere tři sta dolarů za padesát minut! Její otec vybudoval ve sklepě studio a nahrává v něm pořady, které pak prodává do regionálních televizních stanic. Žije v Americe. Otec je inženýr, matka vyrůstala v Číně během kulturní revoluce, takže je naočkovaná proti všem formám skupinového vzdělávání a učí dceru sama. Tvrdí, že ji nemusí k ničemu nutit, že se sama rozhodla pracovat každý den až do půlnoci. Uvědomuješ si to? Znamená to, že nejsi sama, kdo má geniální dítě! Nejsi sama! To všechno mění…“

„Kde jsi to četla?“ zeptala se Josiane, která Joséphine podezřívala, že jí chce na Vánoce utěšit a říká jí nějaké výmysly.

„V Courrier International… Mám ho od Hortense. Kupuje všechny noviny a časopisy kvůli nápadům pro ty své výkladní skříně. V Harrods… To nevíš? Všechno ti povím… Ty noviny jsou ještě v prodeji. Utíkej je koupit, článek vystřihni a přestaň se bát. Tvůj Junior je prostě malý génius. Jinak je normální!“

„Ach, Jo! Kdybys věděla, co mi dáváš! Ty jsi tak hodná! Úplně jsem zkoprněla…“

Josiane a Joséphine se po Irisině smrti velmi sblížily. Joséphine chodila ke Grobzovým na kurzy vaření. Učila se dělat citronové a čokoládové madlenky, králíka na divoko, nádivku se švestkami, sníh z vajíček, mrkvové a hruškové fondue, slané i sladké sušenky, těstoviny s kůrkou a paštiku s krevetami. Někdy s ní chodila i Zoé a dělala si poznámky do svého černého sešitu. Josiane dokázala pro Joséphine najít utišující slova. Objímala ji a tiskla k sobě, kolébala ji a hladila po vlasech. Joséphine vždycky ochabla a poslouchala, jak jí Josiane říká: „To přejde, moje Jo, to přejde, víš, je jí líp tam, kde je, už netrpí, sama si vybrala konec, umřela šťastná…“

Joséphine zvedala hlavu a šeptala: „Jako bych měla maminku, slyšíš, jako bych měla maminku.“

„Neříkej hlouposti,“ bručela Josiane, „ty nejsi moje dcera, já taky nemám maminku.“ Hladila ji po čele, vymýšlela spousty něžných a veselých slovíček, točících se jako malí čertíci, a Joséphine nakonec vždycky začala na Josianiných kyprých ňadrech škytat smíchy.

„Díky, Jo, díky! Zbavuješ mě hrozné tíhy… Začala jsem to už s Juniorem vzdávat… Víš, co udělal naposled? Naučil se úplně sám číst, citoval mi La Bruyèra a zkoumal teorii času. Naskakovala mi z něj husí kůže…“

„Myslím, že víc rodičů má geniální dítě… Na světě je jich asi hodně, ale ukrývají je stejně jako ty, protože mají strach, aby jim někdo neublížil. Je to nový druh dětí. Jsou naprogramované spasit svět… Jsou to naši zachránci.“

„Ty jsi tak hodná,“ opakovala Josiane a nechala z očí téct slzy, slzy úlevy a naděje, že její chlapec může být normální.

Ach, není normální jako všechny děti, ale jen jako hrstka dětí, na něž se neukazuje prstem, ale vycházejí o nich oslavné články v novinách.

„Musíš si uvědomit, že tvé dítě není jediné…“

„Je to těžké, víš? Nikdy se necítím v bezpečí. Bojím se lidských pohledů. Bojím se, aby ho neobjevili cestou v autobusu, bojím se, že mi ho odvedou, aby jim programoval počítače, nukleární rakety, chemické války nebo balistické útoky. Tuhle v metru si zapisoval solfeggio a prozpěvoval si přitom. Byla tam nějaká dáma a šeptala svému manželovi: ,Podívej, on si zapisuje Malou noční hudbu‘. Asi to byla nějaká učitelka hudby a znala partituru. Chlap mluvil nahlas, abych ho slyšela: ,No tohle, máš pravdu… Určitě není normální. Radši bychom měli rychle vystoupit…‘“

„Udělalas chybu. Mělas vystrčit bradu a tvářit se triumfálně. Co myslíš, že dělal Mozartův otec? Styděl se snad za svého syna? Ne! Když mu byly čtyři, předváděl ho po všech královských dvorech Evropy.“

„Musím sebrat odvahu a naučit se tomu čelit.“

Položila sluchátko. Ulevilo se jí a cítila se šťastná. Vrátila se ke svým kastrolům a bděla nad nimi sice s nakrčeným, ale sebevědomým obočím. Junior je normální, Junior je normální, má po celém světě spoustu kamarádů. Není to sice moc praktické pro dětské touhy, ale bude to muset mít na paměti, až se znovu dostaví záchvat obav…

„A teď, synu, vybereme dárky pro hosty,“ prohlásil Marcel, když vyšli ze sklepa a nesli v náruči láhve lehkého vína. „Roztřídil jsem šperky pro ženy a pro Garyho mám jedny krásné hodinky. Englishman bude taky naším hostem.“

„Mám Garyho moc rád,“ řekl Junior a obdivoval přitom lesk svých polobotek. „Musí po něm bláznit všechny holky. Někdy bych si, tati, přál, abych neměl tak pronikavý mozek a měl hezčí obličej. Ten člověk, co prodává noviny, mi říká rudokožec a mě to uráží…“

„Ta zrádná kuna!“ vykřikl Marcel. „Jak si to dovoluje? Žárlí na slunce v tvých vlasech, tak je to. Sám má lebku holou jako poleno.“

„Joséphine, Zoé a Shirley mám taky rád. Jsou lidské. Trápí mě Hortense. Říká mi trpaslíku a mně se to nelíbí…“

„Ještě je mladá a nezkušená. Život ji ještě moc nepoznamenal… Nic si z toho nedělej, synu, brzy ti bude zobat z ruky.“

„Je krásná, nebojácná a pyšná. Skoro všechny ženy jsou takové, kromě těch zamilovaných… Není tak odevzdaná a hebká jako maminka, když spolu jdete večer do ložnice a ty ji držíš kolem pasu. Cítím, jak jí týl ohýbá slast. Necitlivá žena je ta, která ještě nemilovala. Hortense je ledová, protože se jí ještě nikdo nedostal pod krunýř…“

„Poslyš, Juniore, máš krásnou Hortense dobře odpozorovanou!“

Junior zrudl a rozcuchal si rudé kadeře.

„Studoval jsem ji jako mapu bojiště, chtěl bych, aby na mě vrhla jiný pohled, ne aby na mě jen chladně a překvapeně pokukovala. Chci ji ohromit… Ale bude to těžké, maminka mě prosila, abych hrál u oběda děťátko.“

Marcel nevěděl, co odpovědět. S náručí plnou láhví přemýšlel a hryzal si přitom rty. Jemu samotnému sice bylo jedno, že má výjimečné dítě, ale obavy své ženy chápal. Věděl, jak na dítě čekala, jak si ho vysnila, jak četla všechny odborné knížky, sbírala rady, držela diety a chtěla být nejlepší matkou toho nejkrásnějšího dítěte. Nepředpokládala, že její dítě bude mít pronikavější mozek než řada vědců.

„Slyšíš mě, otče?“

„Ano, jen jsem v rozpacích. Komu se chceš líbit? Matce, nebo té mladé koketě? Jsou Vánoce, měl bys udělat radost matce, na ohromení Hortense máš spoustu času.“

Junior sklopil hlavu a začal oškrabávat etiketu na jedné z láhví, kterou měl odnést do obýváku. Chvíli škrábal a potom řekl: „Budu se snažit co nejvíc, otče, slibuji… Ale je tak těžké být děťátkem! Jací jsou ti ostatní?“

„Už si na to moc nepamatuju,“ zasmál se Marcel, „ale myslím, že mi to nikdy problémy nedělalo. Víš, Juniore, já jsem jen obyčejný chlap, který se těší ze života a vychutnává ho a ochutnává každý den…“

Zdálo se, že Junior přemýšlí o koncepci jednoduchého chlapa, a Marcel se bál, že syna zklamal. Najednou ho napadlo: A co když se syn nudí? Co když se nudí s rodiči, kteří ho svazují a omezují v možnostech studia, jež ho zřejmě hrozně baví a nutí kráčet mílovými kroky? Co když z něj vyroste neduživé a neurastenické dítě? Co když bude chřadnout a oni mu nedokážou pomoct?

Udeřil pěstí do vzduchu, aby tuto pochmurnou myšlenku zahnal a pevně sevřel synovu ruku.

Otevřeli krabici, do níž Marcel schovával šperky, které každoročně pokládal na talíře při vánočním obědě, kdy slavili narození Mesiáše v Galileji a příchod malého ryšavého andílka s mozkem génia.

„Tak vyber… Naučím tě názvy vzácných kamenů.“

Na talíře pod těžké bílé ubrousky z damašku umístili zlatý náramek s články ve tvaru oliv, diamanty vybroušenými do růžova a perlami pro Zoé, zlaté dvouplášťové kapesní hodinky pro Garyho, přívěsek ve tvaru srdce s broušenými diamanty pro Joséphine, pár náušnic zdobených modrými safíry pro Shirley a náramek Love od Cartiera a zlatý prsten se šroubovitým zdobením pro Hortense.

Otec se synem si vyměnili spokojené pohledy a stiskli si ruce.

„A ať svátky započnou,“ řekl Marcel. „Ať přinesou dobro nám i našim hostům. Mé srdce se rozpíná štěstím.“

„Bonum vinum laetificat cor hominis! Dobré víno potěší srdce mužů,“ přeložil laskavě Junior.

„Ty mluvíš latinsky?!“ vykřikl Marcel.

„Ach, to je jen fráze, kterou jsem našel, když jsem četl jeden starý text.“

A kruci, řekl si Marcel, Josiane má pravdu, to dítě pokračuje moc rychle, číhá na nás nebezpečí…

***

Gramatická třída podstatných jmen se skládá ze substantiv a přívlastkových adjektiv, které se dělí na dva druhy a dva počty a které se jen částečně prolínají.

V rozsahu této třídy se substantiva a přívlastková adjektiva rozeznávají následujícím způsobem:

a) Podle tvaru formy, substantiva a adjektiva se neliší stejně v obou druzích a počtech. Za normálních podmínek je substantivum prezentováno určitým nebo neurčitým členem, adjektivum může nést stupně podle intenzity a srovnání.

b) Z hlediska funkčnosti: substantivum může sloužit jako subjekt…

Henrietta Grobzová zavřela gramatiku Larousse a rukou plácla do zelené obálky. „A dost!“ křikla. Dost s touhle hatmatilkou! Jak můžou dítěti formovat myšlení, když mu cpou do hlavy takové hovadiny? Copak neexistuje jednodušší způsob, jak učit francouzštinu? Za nás to bylo prosté: podmět, přísudek, sloveso. Příslovečné určení místa, času a způsobu. Příslovce, přídavné jméno. Hlavní a vedlejší. A teď se diví, že školy produkují samé lajdáky. Rozčilují se, že neumějí používat rozum. A přitom je přetěžují, omezují a oslabují vyumělkovanou hantýrkou. Cpou jim do hlavy čistý hnus.

Náhle pocítila, jak se v ní zvedá soucit vůči tomu dítěti, které se musí potýkat se základním vzděláním. Vůči Kevinu Moreirovi dos Santos, synovi správcové, kterého podplácí, aby za ní surfoval na netu. Nejenže jí za každé surfování účtuje desítky eur, ale když za ním přišla posledně, odmítl se klávesnice vůbec dotknout a tvrdil, že ho zdržuje od učení a že mu kvůli ní hrozí ve škole propadnutí.

„Jak to, že ti bráním dobře se učit?“ vzepřela se jinak necitelná Henrietta.

„Trávím čas s tebou, místo abych se připravoval a nosil lepší známky…“

„Tvoje známky nestály nikdy za nic,“ rozčílila se Henrietta a vrtěla hlavou.

„Zabíráš mi veškerý čas, ty smradlavá kozo!“

„Zakazuji ti mi tykat a nazývat mě zvířecími jmény! Nepásli jsme spolu krávy, pokud vím…“

Kevin Moreira dos Santos zamumlal, že něco takového nehrozilo, protože jí je nejmíň sto, zatímco on je mladý a čerstvý.

„Tykám ti, protože ty tykáš mně, a když říkám, že smrdíš, tak jen proto, že to musím čichat, když přijdeš…To není nadávka, to je konstatování. A já se tě navíc neprosil, aby ses na mě lepila, to ty chceš za každou cenu surfovat. Mně je to u prdele. To ty se ke mně cpeš.“

A zvedl prostředníček, aby svá slova zdůraznil, a chvíli ho držel vztyčený, aby měla čas gesto dešifrovat. Neměl v úmyslu se s touhle babiznou smiřovat. Smrdí od hlavy až k patě jako koza, na palici má bílou sádru a malá zlá očka posazená tak blízko, jako by šilhala.

„Smrdíš celá! Neteče ti doma voda, nebo šetříš?“

Henrietta před přímým střetem ustoupila a změnila tón. Pochopila, že není v pozici, kdy by s ním mohla vyjednávat. Byla na tomhle nagelovaném ignorantovi úplně závislá.

„Dobře, ty špinavý kluku! Budeme hrát na rovinu. Nenávidím tě, ty nenávidíš mě, ale můžeš mi posloužit a já můžu posloužit tobě. Tak uzavřeme smlouvu: ty mě budeš dál navigovat na netu a já za tebe budu psát úkoly, a dokonce ti budu něco málo platit… Co tomu říkáš?“

Kevin Moreira dos Santos si ji změřil pohledem a v pravém oku mu zablesklo cosi jako respekt. Baba měla říz. Nenechala se vyvést z míry. Nejenže ji bude moct dál ždímat, ale navíc se nebude muset dřít s těmi debilními úkoly, kterým vůbec nerozuměl a za něž se od matky dočkával zuřivých výčitek a od otce schytával facky a hrozbu, že příští rok půjde do polepšovny.

„Všechny úkoly,“ upřesnil a poklepal na klávesnici, „gramatiku, pravopis, děják, matiku, zemák, všechno…“

„Všechno kromě hry na zobcovou flétnu a dílen, to si budeš muset dělat sám.“

„A nepráskneš mě našim? Nebudeš si stěžovat, že mluvím sprostě a že s tebou špatně zacházím?“

„Na to kašlu. Nejedná se o vztah, ale o výměnu vědomostí. Něco za něco…“

Kevin Moreira dos Santos zaváhal. Bál se, že ho tahá za nos. Prohrábl si nagelovanou kštici, která mu na vrcholu kulaté hlavy tvořila hřebínek. Jeho mozek, tak pomalý při chápání role adjektiva, substantiva a trojčlenky, teď vážil všechna pro a proti a nakonec došel k tomu, že to pro něj bude výhodné.

„Fajn, ty stará bréco. Budu ti dávat úkoly a ty mně je potají budeš nosit každý večer pod záminkou, že k tobě chodím na doučování… Naši tě budou brát a budou bez sebe, když si vylepším známky. Ale bacha! Za net budeš platit dál!“

„Ani malá sleva?“ zeptala se Henrietta a předstírala, že je uražená a špulila pusu jako nějaký mazaný prodavač v bazaru.

„Ani co by se za nehet vešlo! Nejdřív chci důkazy, a když to bude fungovat, znovu ceny zvážím… Ale nezapomeň, že kostky házím já, ne ty!“

A tak se stalo, že Henrietta seděla o Vánocích doma a ve světle svíčky luštila gramatiku.

Ale jak má toho tlustého pitomce něčemu naučit, ptala se v duchu a snažila se přitom vytrhnout chlup, který jí rostl na znamínku krásy. Mozek toho kluka je pustina… Žádný kmen, na který by se dala pověsit hamaka. Žádný základ, z něhož by mohla vyjít. Musím všechno vystavět od nuly. Jinak to udělat nemůžu…

Ale měla plán! A jaký plán!

Bleskl hlavou jako zážeh plamene, když se v kostele svatého Štěpána ukláněla před Panenkou Marií.

Přivedl ji k tomu Jidáš. Jidáš s bosýma, jemnýma a nervózníma nohama v sandálech, Jidáš v dlouhé černé róbě a s vyhublým obličejem. Jidáš… to byl Chaval. Proto nemohla odtrhnout oči od zrádcovy tmavé tváře, když upřeně hleděla na scénu Kristových pašijí. Chaval, cynický a nespoutaný Chaval, který kdysi pracoval v podniku Marcela Grobze a odešel ke konkurenci… do IKEA, aspoň myslím, říkala si Henrietta. Chaval, který jezdil v kabrioletu, zvedal holkám nohy, nasazoval jim obojky, válel je po kapotě auta a potom je opouštěl. Byl statný, krutý, schopný a nezbytně hrabivý. Znal Marcelův byznys naprosto dokonale. Znal jeho fígle, klienty, slevy, obchody i světovou síť. Chaval! Samozřejmě! Tvář se jí rozzářila a kněze procházejícího kolem napadlo, že do kaple Panny Marie sestoupil anděl. „Božský návštěvník,“ zašeptal vroucně, když si v zákristii svlékal štólu. Zjevení v mém kostele! To znovu nastartuje jeho popularitu, zamíří sem celý svět a dostaneme se do zpráv. Pokladničky jsou prázdné. Máte pravdu, otče, Bůh si se mnou přišel promluvit osobně… Rychle mu podstrčila obolus, aby si on mohl koupit dvě svíce a jí aby se podnik podařil. Pak se vydala hledat na Kevinově počítači spojení na Bruna Chavala ve Žlutých stránkách. Bude můj spojenec, můj komplic, pomůže mi svrhnout to prase Marcela do propasti! „Chaval! Chaval!“ prozpěvovala si a tančila svými kostnatými koleny. To on mi padl do oka, když jsem si poprvé klekla v lodi kostela svatého Štěpána. Je to znamení, pomoc, kterou mi Bůh posílá. Děkuji, můj sladký Ježíši! Devětkrát se pomodlím na tvoji počest…

Zavolala všem Chavalům ze seznamu. Nakonec toho pravého našla u jeho matky, paní Roger Chavalové. A překvapilo ji to.

Bydlí u matky? V tomhle věku?

Ostrým tónem bývalé šéfové si s ním sjednala schůzku. Bez odporu souhlasil.

Přišel za ní do kostela svatého Štěpána. Pokynula, aby si klekl vedle ní, a potichu ho oslovila:

„Jak se máte, můj drahý Bruno? Dlouho jsme se neviděli… Často jsem na vás myslela,“ šeptala s hlavou v dlaních, jako by se modlila.

„Ach, madam, není to nic moc, jsem už jen stín sebe samotného, všechno je pryč.“

A pak pronesl ta hrozná slova:

„Jsem nezaměstnaný.“

Henrietta se otřásla děsem. Chystala se na střetnutí s burzovním makléřem nejvyšší úrovně, s golden boy z Wall Streetu a našla hladového slabocha. Obrátila se k němu a bedlivě si ho prohlížela. Nebyla v něm žádná energie, žádný oheň, žádné svaly, žádné vnitřnosti. Byla to nula. Nedokázala zakrýt znechucení nad takovým lidským hadrem.

„Co se stalo? Kdysi jste byl divoký, skvělý, nelítostný…“

„Je ze mě jen potulná medúza, madam. Potkal jsem ďábla.“

Henrietta se pokřižovala a poprosila ho, ať to na svatém místě vůbec nevyslovuje.

„Ten neexistuje! Všechno je to jen ve vaší hlavě!“

„Ach, ano, existuje… Nosí lehké šaty, má dlouhé štíhlé nohy, jemná útlá zápěstí, dvě malá pevná ňadra a jazyk, jímž si olizuje rty. Ach, ty rty, madam, jsou krvavě rudé, chutnají po vanilce a malinách. Má bříško, kterým umí vrtět, a dvě oblá nádherná kolena, kterými rozpálila oheň v mých bedrech. Když jsem na ni hleděl, nemohl jsem se nadechnout, očichával jsem ji, následoval, čekal na ni… Hleděl jsem na ni jako idiot, jako když se člověk dívá na něco úžasného, co se vzdaluje a zase přibližuje a co chudáka sežehne, když tomu propadne. Zmocnila se mě nevýslovná vášeň. Proměnil jsem se v obluzené a spálené nic, myslel jsem jen na jedinou věc. Teď, madam, budu hrubý a budu vás šokovat, ale musíte pochopit, do jaké propasti jsem se zřítil. Už jsem nemyslel na nic jiného než… jak položit ruce, prsty a ústa na ten šťavnatý plod, který když se vylisuje, tak jeho šťáva…“

Henrietta vykřikla a její výkřik se v ozvěně nesl kostelem. Chaval na ni hleděl a pomalu potřásal hlavou.

„Teď už rozumíte? Pochopila jste rozsah mého neštěstí?“

„Ale to přece není možné! Člověk nemůže ztratit hlavu kvůli… kvůli…“

„Kyselému plodu nymfy? Bohužel může. Byl jsem první, kdo vnikl do její chlupaté vaginy, která masírovala můj úd s talentem a silou staré prohnané děvky… Drtila mě ve své jeskyni, hnětla můj úd jako hltavá ústa, jako přísavka, jako sací baňka a přestala, teprve když jsem vypustil duši. Pak na mě koukala velkýma nevinnýma očima a odhadovala stupeň rozvratu, do něhož mě uvrhla. A já ji prosil, ačkoliv jsem už nebyl ničeho schopen, oči mi vylézaly z důlku, jazyk mi visel z úst, jako bych byl pes chcípající na vzteklinu, hrdlo jsem měl v jednom ohni a penis opuchlý… Měřila si mě chladným, lhostejným a klidným pohledem a chtěla další peníze, blůzku Prada nebo kabelku od Vuittona a já vzdychal: ,Ano, všechno, co budeš chtít, andílku, všechno, co budeš chtít‘. Jen aby pokračovala v tom nádherném pohybu tam a zpátky, tam a zpátky, při kterém obepínala mé pohlaví. Odměřovala mi každou kapku rozkoše, madam, jednu za druhou, jednu za druhou, cítil jsem se jako v žárovišti, byla to jediná studna, v níž jsem mohl uhasit žízeň. Lehce mě svírala a já už nemohl, ale přesto jsem se nechal mačkat a zpracovávat, dokud nedostala, co chtěla, a potom se pustila do závěrečného útoku a svým něžným tělem mě přibíjela na kříž rozkoše a chtěla ze mě vyrazit duši…“

„Neodvažujte se mluvit o duši! Chavale, rouháte se!“

„Ale ona opravdu usilovala o mou duši, madam. To vím jistě,“ šeptal a na tvrdém dřevěném klekátku přenášel váhu těla z pravé nohy na levou. „Ta holka – bylo jí teprve šestnáct – mě ve svém úzkém pohlaví vzala na schůzku s Bohem a dovolila mi, abych si tykal s anděly a archanděly. Vystavila mě záření slasti, rozplýval jsem se rozkoší, a když jsem v ní explodoval, odnesla mě do ráje. A pak… pak… jsem se zase stal obyčejným smrtelníkem. Zřítil jsem se zpátky do svých zablácených bot, hleděl jsem na vzdalující se nebe a ta nasycená holka mě pozorovala a natahovala ruku, abych nezapomněl na válečnou kořist. A kdybych na něco zapomněl, na botičky nebo na kapesné, nechala by mě klidně smažit a odmítala by se se mnou sejít, dokud bych jí všechny trofeje nesložil k nohám… A vyměřila by poplatky ve formě luxusních doplňků, jen aby mě potrestala, že jsem ji nechal čekat.“

„To je hrůza! Ta holka je odporná děvka! Oba shoříte v pekle!“

„Ne, madam, bylo to nekonečné štěstí… Na zádech mi vyrostla křídla a byl jsem nejšťastnější ze všech mužů, jenomže to bohužel netrvalo moc dlouho. Jakmile se mi postavil úd a já žebral, aby mě do sebe znovu pustila, mlaskla jazykem o patro, podívala se na mě těmi svými chladnými panenkami a zeptala se: ,A co mi za to dáš?‘ A přitom si lakovala nehty nebo si malovala řasy. V tom byla nenasytná. Přestal jsem skoro chodit do práce, dělal jsem všechno, abych mohl být s ní. Sázel jsem na koníčky, loto, hrál jsem v kasinu, a protože jsem nevyhrával, začal jsem krást peníze z podnikové pokladny. Zisky z obratu a šeky. Nejdřív malé sumy, pak čím dál větší… A tak mě vyhodili. Nejenže jsem přišel o vytoužené místo, ale už jsem neměl žádná doporučení… Můj životopis byl natolik hrozný, že jsem ho mohl hodit leda tak do kanálu.“

„Doufám, že jste se s tou Dalilou už nikdy nesešel, vy ubohý hříšníku.“

„Ne. Ale lezl bych za ní po kolenou, kdyby chtěla.“

A zbědovaně sklopil hlavu.

„Nudila se. Říkala, že fyzická láska je hodně přeceňovaná… Že ji už nebaví. Že je to pořád to samé, pořád jen tam a zpátky, tam a zpátky, že se nudí. Používala na mě vyzkoušené zbraně. Brala náš vztah jako zkušební test. Rozešla se se mnou pod záminkou, že jsem moc dotěrný. Bylo to jediné slovo, které v crescendu opakovala: dotěrný! Byla hodně mladá, to je fakt… Mohl jsem jí slibovat tisíce věcí, loupež století, útěk do Venezuely, diamanty, smaragdy, soukromé letadlo, haciendu, hromadu věcí od Prady… Že spolu poplujeme na lodi po tureckém moři spolu s námořníky v bederních rouškách…“

Henrietta pokrčila rameny.

„To všechno je moc konvenční.“

„Přesně taková slova použila i ona,“ odpověděl Chaval a sklopil hlavu, jako by uctíval vzpomínku na své neštěstí. „Řekla ‚sbohem, jsi jen imitace, mám v hlavě lepší věci než tebe‘. Dobře se bavila, když se učila chlapa zničit rozkoší, udělat z něj poskoka. Ale zábava skončila! Chtěla uspět sama, bez mužského ptáka, bez té politováníhodné klobásky.“

Henrietta v hrůze vyskočila.

„Nebylo jí ještě ani šestnáct…,“ vzdychl vyčerpaný Chaval.

„Pane Bože! Děti už neexistují!“

„Jsou schopné sbalit chlapa ve třinácti. Hltají Kámasútru, provádějí vaginální cvičení, učí se kouřit, správně dýchat, přirážet… Strkají si tužku mezi nohy a cvičí s ní. Dokonce existují holky, které takhle dokážou vykouřit cigaretu! Ale ano, je to pravda…“

„Prosím vás, nechte toho… Zapomínáte, že mluvíte s počestnou ženou!“

„Už o tom můžu jenom mluvit… jak vidíte!“

Zkřížil nohy a sevřel si pohlaví.

„Doufám, že odešla někam do vzdálených zemí…,“ zašeptala Henrietta.

„Do Londýna. Do kurzu módy. Chce se stát novou Coco Chanelovou.“

Henrietta zbledla. Její velikánský klobouk, její mistrovské dílo, se jí na hlavě zachvělo. Vzpomněla si. Před čtyřmi lety byla Hortense na stáži v Casamii. Vzpomněla si na udýchaného a zsinalého Chavala, na Hortensiny podpatky, jak dělaly klap klap klap po podnikovém dvoře, na kluky ze skladiště, kteří z ní nespustili oči a slintali… Takhle to bylo! Ten muž musí být úplně posedlý, když zapomněl, že mluví o její vnučce! O její vlastní vnučce! Nebyla s ní teď ve spojení. Kdysi ji vychovávala jako madonu, učila ji modlit se na kolenou a být svatou. Přemohl ji cit. Naklonila se na klekátku a sepjala ruce. V jakém světě to žiju? V jakém světě to žiju?! Moje vnučka! Děvka, která ničí muže a tahá z nich peníze! Krev mé krve! Můj potomek…

A potom se zamyslela. Chavala potřebuje. Její plán by nefungoval bez zrádného černého rytíře. Není vlastně jedno, že vnučka dělá kurvu? Každý je pánem svého osudu! Slova dnes postrádají smysl. Všichni se ušklíbají, když se mluví o přímosti, cti, konvencích, smyslu pro morálku a slušnosti. Každý si hraje na svém písečku. A pak, buďme realisté, vždycky jsem si o té holce myslela svoje. Uměla dostat všechno, co si zamanula…

„Poslouchejte, Chavale, myslím, že jsem toho pro dnešek slyšela až až… Potřebuji chvíli, abych se očistila. Abych se pomodlila za spásu vaší duše. Odejděte z tohoto kostela, který jste znesvětil… Dáme si schůzku někdy v nejbližších dnech a promluvíme si obchodně. Chci navrhnout něco, co by vám pomohlo znovu vrátit někdejší postavení. Sejdeme se v kavárně na rohu rue de Courcelles a avenue de Wagram. Ale předtím mi slibte, že se nenecháte znovu strhnout k hříchu. Že dokážete zmobilizovat všechny své schopnosti, protože potřebuji pořádného chlapa, ne sexuální trosku.“

„Úplně mě vysála. Je konec, jsem vyždímaný do sucha. Žiju z podpory a matčina důchodu. Hraju loto, protože si musím uchovat aspoň trochu naděje, ale už sám nevěřím, že by se mi kdy podařilo rozbít bank. Jsem narkoman na detoxu. Už mi ani nestojí, madam. Odešla i s mým libidem. Když vidím nějakou holku, mám takový strach, že prchám pryč s ocasem svěšeným mezi nohama…“

„To je výborné! Tak to tak nechte a slibte mi jedno. Jestli vám vrátím zdraví, tedy myslím finančně samozřejmě, slibte mi, že zůstanete střídmý, budete držet sexuální půst a už se tou mladou kurvičkou nenecháte očarovat.“

„Nesmíme se potkat, madam… Vím, že kdybych ji znovu uviděl, stal by se ze mě vyhladovělý vlk…“

„Žije přece v Londýně…“

„To je jediné riziko, madam. Jediné… Vraždil bych, jen abych ji ještě jednou měl! Abych pronikl do té její slastné skulinky… Abych prožil tu božskou křeč…“

V šeru zavrčel jako divoké zvíře, svaly na krku se mu napjaly, čelist se sevřela, zuby zaskřípaly, znovu zavrčel a ruka mu sklouzla do rozkroku, stiskl úd, zakroutil jím a oči se mu naplnily ledovou hrůzou.

Užaslá Henrietta hleděla, jak se ten kdysi pyšný a statný muž na klekátku vedle ní ohmatává. „Díky, dobrý Ježíši, že jsi mě této neřesti ušetřil,“ procedila mezi zuby. Jaká hrůza! Já muže ovládala. Vedla jsem je pevnou, důstojnou a úctyhodnou rukou. Počestnou. Železnou rukou v železné rukavici. Nikdy bych nezneužila onen ženský nástroj, tu čelist…

V mysli se jí zjevil příšerný obraz. Železné rukavice, ocelové čelisti… Odříkala tři otčenáše a deset zdrávasů, zatímco Chaval s ohnutými zády potichu odcházel z kostela a pravou ruku namočil do kropenky, aby se mu vrátila odvaha.

Byly Vánoce. Seděla sama s gramatikou Larousse. S půllitrem červeného vína, krabičkou sardinek v oleji, kusem sýra a mraženým vánočním dortem, na který si umístila tři malé veselé figurky, které našla na dně jednoho šuplíku. Vzpomínka na vzdálené doby s bílými ubrusy a rudě žhnoucími svícemi, na nádherné dárky od manžela pod každým ubrouskem, na květiny od Lachauma, voňavé svíčky, křišťálové skleničky, stříbrné příbory a plesající hojnost Vánoc.

Voskovaný ubrus na kuchyňském stole byl místy flekatý a daly se na něm rozeznat otisky hrnců, které tam ve spěchu odložila, protože jí ucha pálila v ruce. Štědrovečerní hostinu ukradla v potravinách u Eda. Změnila taktiku. Přišla k pokladně oblečená jako velká dáma do svých nejlepších šatů z dávných dob, v rukavicích, klobouku a s krokodýlí kabelkou přehozenou přes ruku, položila na pojízdný pás sáček s chlebem a láhev minerální vody, zatímco v kabelce měla zásoby jídla. Povýšeně řekla: „Pospěšte si, čeká na mě šofér a špatně parkuje.“ Pokladní naťukala euro pětasedmdesát a netrpělivé arogantní dámě se ještě uklonila.

„Tak a je to,“ zamumlala, když otevřela pytlík s chlebem. Poznala jsem lepší dny a ještě poznám. Nesmím zoufat. Jen slaboši ztrácejí sílu, když se setkají s nepřízní osudu. Vzpomeň si, má drahá Henrietto, na tu slavnou větu, kterou těžce zkoušení lidé často používají: Co tě nezabije, to tě posílí.

Vzdychla, nalila si skleničku vína a odhodlaným gestem otevřela gramatiku. Snažila se na ni soustředit. Pokrčila rameny. Dvanáct let základní školy! A on neumí nic! Nic! Krasopis, gramatiku, počty ani dějepis. Neexistuje jediný předmět, v němž by exceloval. Postupuje z jedné třídy do druhé jen proto, že mu matka vyhrožuje a otec nadává, ale jeho žákovská knížka svědčí o skličující epopeji jeho školní docházky. Žalostné známky a kousavé poznámky učitelů braly člověku odvahu: „Nemohl to udělat hůř“, „Nikdy jsem neviděl takovou ignoranci“, „Takovému žákovi se vyhnout“, „Zapsat do knihy rekordů jako lajdáka“, „Kdyby aspoň spal potichu.“

Podle Kevina Moreiry dos Santos byly dolmeny předchůdci krytých autobusových zastávek, město Řím postavili na avenue Ježíše Krista, František I. byl synem Františka 0. a Karibské moře lemovalo francouzské pobřeží. A kolmice byla přímka, která se sama od sebe začne nečekaně a šíleně otáčet.

Myslela na Kevina. Myslela na Chavala. Říkala si, že svět řídí ignorance a smyslnost. Prokleté století, které si už neváží ničeho. Dopila víno, upravila si řídké kadeře a pokusila se vylepšit vzdělání žáka druhého stupně základní školy.

***

Šestadvacátého prosince v sedmnáct hodin a deset minut zazvonil Gaétan u dveří Cortèsových.

Zoé utíkala otevřít.

Byla doma sama.

Joséphine a Shirley se šly projít a nadýchat se čerstvého vzduchu, aby ji nechaly samotnou. Hortense a Gary se jako každý den toulali po Paříži a hledali inspiraci pro výkladní skříně Harrods.

Gary s sebou bral svůj iPod nebo fotoaparát, vždycky si vyhrnul límec u kabátu, krk omotal modrou šálou a navlékl kožešinové rukavice.

Hortense zkontrolovala, že si nezapomněla skicář a že má po kapsách barevné tužky.

Vraceli se buď šťastní, nebo naštvaní.

Buď se mlčky rozešli do svých pokojů, nebo se objali na pohovce, propletli se navzájem a nikdo je nesměl obtěžovat.

Zoé je pozorovala a říkala si, že láska je komplikovaná. Mění se pořád a člověk neví, na jaké noze tancovat.

Když Gaétan zazvonil, vyběhla celá udýchaná na odpočívadlo a připadala si trochu hloupě. Vůbec nevěděla, co má říct. Zeptala se ho, jestli si chce odložit tašku do pokoje, nebo se něčeho napít. S úsměvem na ni hleděl. Zeptal se, jestli existuje ještě nějaký třetí návrh. Vymlouvala se na trému…

Odpověděl: „Já mám taky trému.“ A odložil si tašku.

Stáli proti sobě se svěšenýma rukama a hleděli si do tváří.

Zoé si pomyslela, že vyrostl. Vlasy, ústa i ramena. Hlavně nos. Byl větší. Taky smutnější. Gaétanovi přišlo, že ona se nezměnila. Řekl jí to a ona se uklidnila.

„Musím ti vyprávět tolik věcí,“ řekl, „a nevím, kde začít…“

Zatvářila se pozorně a naklonila se, aby ho povzbudila.

„Promluvit si můžu jenom s tebou…“

Vzal ji do náručí a ona si pomyslela, že na tohle tak dlouho čekala. Ale vlastně nevěděla, co má dělat, a chtělo se jí z toho plakat.

Pomaličku k ní skláněl hlavu a nakonec ji políbil.

Zapomněla na všechno. Odvlekla ho do pokoje, lehli si na postel a on ji objal, silně ji k sobě přitiskl a řekl, že na tuhle chvíli tolik čekal, že neví, co má dělat a co říkat, že Rouen je hrozně daleko, že jeho matka pořád pláče, že Plešoun z Meetic odešel, ale že jemu je to teď fuk, protože ona je tady, a to je dobře… Mluvil dál, říkal něžná slovíčka určená jen jí a ona si říkala, že láska vlastně není tak komplikovaná.

„Kde budu spát?“ zeptal se.

„No… se mnou.“

„Nekecej… Tvá matka nás nechá?“

„Ano, ale… v mé posteli se mnou bude spát Hortense a ty budeš spát na zemi na nafukovací matraci.“

„Ach…“

Přestal jí šeptat a Zoé ucítila na uchu chlad.

„To je blbý, ne?“

„Byla to jediná možnost, jinak bys nemohl přijet…“

„Je to blbý.“

Odtáhl se od ní a ona si pomyslela, že je to opravdu blbý. Tvářil se najednou tak odtažitě, že měla pocit, že se ocitla tváří v tvář nějakému cizinci. Upřeně pozoroval něco, co se nacházelo těsně nad klikou, a už neříkal nic.

A Zoé si řekla, že láska je opravdu komplikovaná.

Hortense se rozhodla, že nejkrásnější pařížské ulice vedou v ose Vítězného oblouku. Že tam stojí i nejkrásnější domy. A že v těchto rovných a uspořádaných budovách najde svoje téma. Nedokázala vysvětlit proč, ale věděla to. Tvrdila, že to je ono, a nikdo jí nesměl protiřečit.

Od rána do večera se Hortense s Garym toulali po avenue Hoche, avenue Mac-Mahon, avenue de Wagram, avenue de Friedland, avenue Marceau, avenue Kléber a avenue Victor-Hugo. Pečlivě se vyhýbali avenue de la Grande-Armée a Champs-Elysées. Hortense je vyloučila, protože ztratily duši. Obchody, neony, reklamy a fádní fastfoody znehodnotily křehkou architekturu, o niž se kdysi snažili baron Haussmann a jeho tým architektů.

Hortense ujišťovala Garyho, že ji inspiruje bílý kámen použitý ke stavbě domů. Říkala, že vdechl ducha pařížským zdem. Každý dům je jiný, každý z nich jedinečným uměleckým dílem, a přesto odpovídá stejné charakteristice diktované přísnými pravidly. Fasády z opracovaných kamenů, zdi bez podélného dělení, dlouhé balkony z kovaného železa situované ve druhém a pátém patře a výška striktně omezená s ohledem na šířku přilehlých ulic. Tato uniformita vytvořila styl. Nenapodobitelný styl, který činí z Paříže nejkrásnější město na světě. Proč, ptala se, proč?

Bylo v tom něco tajného, záhadného a věčného. Jako v kostýmku od Coco Chanelové. Ve smokingu od Saint-Laurenta. Ve čtvercích Hermèse. V džínsách Levi’s. V láhvi Coca-Coly. V krabičce Veselé krávy. V kapotě Ferrari. V pravidlech, linii a nákresu, jenž se vymyká natolik, že se na celém světě stane klasickým.

Mé výkladní skříně musí mít to ono, musí kolemjdoucí přinutit, aby se zastavili, užasli a řekli si „no samozřejmě, to má styl“.

Zbývalo „to“ najít.

Zmocnila se Garyho fotoaparátu a fotografovala balkony, ornamenty s lidskými tvářemi, kamenné konzole, klenutá okna a dřevěné dveře. Kreslila siluety domů. Z profilu i z ánfasu. Pozorně si prohlížela detaily každé fasády, každých dveří. Mračila se. Gary šel za ní a vymýšlel hudbu, prozpěvoval si „do-re-mi-fa-sol-la-si-do“. Poradil mu to jeho učitel klavíru: skládat drobné skladby před stanicí metra, holubem s přeraženým křídlem nebo před nějakým krásným pomníkem. Uchovávat noty v paměti a rozvíjet je. Musí mu poslat z Paříže pohled. Musí mu říct, že na něj myslí, že je šťastný, že ho potkal a že od té doby, co ho zná, se už necítí osamělý. Že se cítí být mužem… Mužem s chlupy, problémy s děvčaty, s vousy, které buď nechá růst, nebo je bude holit, dívkou, se kterou se vyspí, anebo taky ne. Bylo dobré mít v životě takového muže…

Prozpěvoval si, prozpěvoval.

Hortense to někdy rozčilovalo, někdy se smála, jindy ho prosila, aby zmlkl, že má nápad. Pak vzdychla: nápad uletěl. A Gary ji objal, říkal: „Přestaň na to myslet a nápad přijde jen tak, jako mávnutím kouzelného proutku. Uvolni se, uvolni, uvolni se. Jsi tak křečovitá, že nic nemůže přijít…“

Vždycky to byl stejný obřad. Toulali se. Hortense se zastavila, se zavřenýma očima začala hladit bílý kámen nějakého domu, přejížděla po něm prsty, vnímala každou vypouklinu, ztrácela se v každém výřezu a na vyhlazeném povrchu a prosila a naléhala jako kouzelník mávající hůlkou.

Gary mumlal, že je to bláznivé, takhle se nechat opájet kamennými bloky. Citoval Ernesta Renana. Ten tvrdil, že Velký ostrov v Bretani zmizel z mapy proto, že ho baron Haussmann nechal zničit a vydrancoval tamější lomy, aby mohl postavit krásné pařížské domy.

„Připadá ti to morální? Zničit ostrov kvůli stavbě města?“

„Je mi to úplně jedno, pokud je výsledek krásný. Paříž vidí celý svět. Velký ostrov ne… Takže na to kašlu.“

„Podle tebe je všechno, co se třpytí, zlato?“

„Pro mě všechno, co se třpytí, je krásné… Hlavně když mluvíme o Paříži.“

„A navíc to byl nadutec. Nebyl baron, jako já nejsem kankánová tanečnice.“

„Na to taky kašlu! Mlč!“

„Polib mě…“

„Ani nápad, naštval jsi mě!“

A tak si pískal písničku kamene v emigraci, křik kamene vytrženého z lomu, pláčícího kvůli nucené emigraci, kvůli smogu, kresbám a graffiti, kvůli psovi, jenž na něj močí, kvůli nutnosti stát se opracovaným kamenem, vsazeným a anonymním, který se už nemůže nadechnout mlhy svého ostrova.

Hortense se rozhodla ho ignorovat.

Občas jí unikal, zabočil za roh rue de la Marguerite a rue de Courcelles, vešel do obchodu Hédiard, nakoupil čokoládu a sušené ovoce, popovídal si s kreolskou prodavačkou, vychvalující naložený ananas, nebo se zastavil u čísla 221 na rue du Faubourg Saint-Honoré naproti sálu Pleyel před klavírem ve výloze a nechal běhat prsty podle své fantazie.

Hortense přemýšlela.

A on znovu utekl, vešel do obchodu se svatebním oblečením nebo do jeskyně zasvěcené čaji. Čichal k černým čajům, bílým čajům a k zeleným čajům ve velkých červených krabičkách, které mu ukazoval mladík s vážnými rysy ve tváři. S chápavým výrazem přikyvoval, vybral si nějaké zboží, pak přeběhl ulici a vešel do cukrárny, kde se nechal opájet něžnými sny…

Pak musel skoro utíkat, aby Hortense dohonil.

„Ale proč? Proč?“ ptal se Gary a podával své milované čokoládové pralinky. „Proč ses zaměřila na tyhle domy z opracovaného kamene? Je to nesmysl! Běž spíš do muzeí, obrazových galerií nebo se projdi kolem bukinistů. Tam najdeš nápady. Spoustu.“

„Protože už od dětství miluji pařížské domy a procházet se po Paříži je pro mě totéž jako chodit mezi mistrovskými díly… Copak nevidíš, co je tu krásy v každé ulici?“

Gary krčil rameny.

Hortense se mračila. Každý den víc.

Sedmadvacátého, osmadvacátého, devětadvacátého, třicátého…

Pořád chodili a hledali nápad.

Gary si už neprozpěvoval. Nefotografoval božské fasády. Nekupoval pomerančovou kůru v čokoládě nebo ledové kaštany. Nesnažil se ji líbat. Nebral ji kolem ramen. Požadoval odpočinek. Horkou čokoládu v Ladurée s mandlovou pusinkou s jahodami. Nebo Paris-Best v jedné hospůdce s hromadou šlehačky.

Ucpávala si uši a pokračovala ve svém šíleném pochodu.

„Nemusíš se mnou chodit,“ odpovídala a zrychlila krok.

„A co mám dělat jiného? Balit holky na nábřeží Seiny, dělat gardedámu Zoé a Gaétanovi nebo jíst popcorn před obří obrazovkou? Ne, díky… S tebou se aspoň provětrám, vidím autobusy, kaštany, kruhové objezdy, Wallaceovy fontány, támhle si dám čokoládu, tady si zahraju na klavír… A na konci prázdnin budu moct říct, že znám Paříž. Krásnou Paříž, buržoazní Paříž, blahobytnou… Ne Paříž, která se klikatí a která…“

Hortense se zastavila, dlouze se na něj podívala, vykouzlila svůj nejkrásnější úsměv a slíbila:

„Až najdu ten nápad, podřídím se tobě.“

„Je to pravda?“ zeptal se Gary a nedůvěřivě nakrčil obočí.

„Pravda pravdoucí,“ odpověděla Hortense a přistoupila k němu tak blízko, že cítil na svých rtech její horký dech.

„Jenomže,“ řekl a náhle uskočil, „třeba už nebudu chtít… Třeba najdu nějakou holku, která…“

„Ach! Prosím tě, Gary! Nezačínej zase!“

„Touha je prchavá, my lovely one, člověk ji musí chytit, když letí kolem. Nevím, jestli zítra budu stát věrně na svém místě…“

„Tvoje touha je ubohá a já ji už nechci!“

„Touha je nestálá a nepředvídatelná, jinak by to už nebyla touha, ale rutina…“

A znovu uskočil do strany a odešel.

Jedenatřicátého prosince jí duch napověděl.

Bylo pozdní zimní odpoledne, slunce zapadalo za střechy, modrý a zářivý vzduch pomalu přecházel do šedi a ramena rozechvívala zima…

Hortense seděla na lavičce. Hlavu měla skloněnou k zemi a spodní ret naštvaně ohrnutý.

„Ještě čtyřiadvacet hodin, Gary, čtyřiadvacet hodin, a když nic nenajdu, budu něco koktat, až mi miss Farlandová zavolá. Cítím se jako velryba vyvržená na pláž, kde sotva může dýchat.“

„Pyšná velryba se hřbetem slonovinově bílým a šedým, slonovinovým a šedým, s bílými čerstvými zuby jako déšť, čerstvými jako déšť, čerstvými jako déšť,“ prozpěvoval Gary na melodii Yelllow Submarine a točil se kolem lavičky.

„Přestaň! Motá se mi z tebe hlava!“

„Čerstvými jako déšť, čerstvými jako déšť!“

„Říkám ti, přestaň! Jestli si myslíš, že je to legrační…“

„Hřbet slonovinový a šedý, hřbet slonovinový a šedý…“

Hortense vyskočila a natáhla ruku, aby mu ucpala ústa.

Její paže strnula v pohybu a Gary se domníval, že oceňuje jeho zpěv. Uklonil se, aby mu mohla zatleskat, předstíral, že třikrát mává svým mušketýrským kloboukem ve vzduchu: „Melodia díky, díky, krásná dámo! Mé srdce buší radostí při představě, že…“

A uprostřed věty ho přerušila slova: „Přestaň ze sebe dělat idiota! Jde sem Josiane s Juniorem!“

Otočil se a spatřil, jak k nim zdálky míří matka se synem.

„Ach!“ řekl zklamaně. „Takhle to tedy je! A já myslel…“

„Sakra! Teď budeme ještě ke všemu muset vést konverzaci s tou rezavou palicí!“

„Přeháníš! Ten kluk je bezvadný…“

Klesl na lavičku vedle Hortense a čekal, až k nim spřežení matka–syn dojede.

„Je to hloupé, půjčil jsem foťák matce, jinak bych mohl pořídit společnou fotku…“

„Tlustá ženská se svým trpaslíkem v pařížských ulicích! Fascinující!“

„Co ti je? Jsi hrozná! Přísahám, že zítra půjdeš sama! Už toho mám dost! Nakonec se ti podaří zošklivit mi Paříž, jak jsi protivná!“

Otočil se k ní zády a pohledem hledal nějakou hezkou dívku, jen aby popudlivou Hortense ještě víc naštval.

„Dneska je jednatřicátého! To znamená, že zítra je prvního ledna… a mě pořád nic nenapadlo! A ty bys chtěl, abych zářila štěstím, abych s tebou dělala kotrmelce a prozpěvovala si!“

„Říkám ti po sté, uvolni se, uvolni se a odpočiň si! Ale ty si dál tvrdohlavě lisuješ mozek!“

„Mlč! Už jsou tady. Usmívej se. Nechci, aby nás viděli, jak se dohadujeme!“

„A navíc jsi pokrytec!“

Josiane je spatřila a obdařila širokým úsměvem vyrovnané ženy. Všechno bylo, jak se patří. Její chlapeček, oblečený jako děťátko, chroupal sušenku a slintal, slunce vrhalo poslední růžové paprsky na břidlicové střechy, v čerstvém vzduchu mu zčervenala líčka, vracejí se domů, napustí Juniorovi vanu, loktem si ověří, jestli je voda dostatečně teplá, namydlí mu tělíčko ovesným mýdlem pro citlivou pleť, budou žvatlat, žvatlat, on bude vrnět blahem, zabalený do teplého ručníku, zahrne ho polibky, život je krásný, krásný, krásný…

„Ahoj vy dva,“ řekla a zabrzdila kočárek. „Jaký dobrý vítr vás sem přivál?“

„Odporný vítr,“ odpověděl Gary. „Hortense hledá nápad, prohlíží si pařížské zdi a já jí dělám doprovod. Nebo se aspoň snažím…“

„A co hledáš, miláčku?“ zeptala se Josiane a všimla si Hortensiny zamračené tváře.

„Hledá nápad. Nemůže ho najít. Varuju tě, zlobí se na celý svět…“

Hortense odvrátila hlavu, aby nemusela odpovídat.

„A kde ten nápad hledáš? V kaštanech? Na terasách kaváren?“

Hortense pokrčila rameny.

„Ne!“ vysvětlil Gary. „Myslí si, že nápad vytryskne přímo z domů. Zkoumá kameny, hladí je, kreslí je a učí se je zpaměti. Je to idiotské, ale je to tak!“

„Ach!“ řekla Josiane překvapeně. „Nápad, který by vytryskl z kamene? Úplně tomu nerozumím, ale to asi proto, že nejsem moc chytrá…“

Je úplně zabedněná! pomyslela si Hortense. Jak je vyparáděná! Hospodyňka, která čte sladkobolné romány a obléká se v obchodech s nadměrnými velikostmi…

V tu chvíli Junior vyplivl oslintanou sušenku a prohlásil:

„Hortense má pravdu. Ty domy jsou nádherné… A inspirativní. Já je sleduji každý den cestou do parku a nemůžu se jich nabažit. Jsou si tak podobné, a přece je každý jiný…“

Hortense zvedla hlavu a zahleděla se na rezavou palici.

„Poslyš, trpaslíku, ty děláš pokroky… Takhle jsi nemluvil, když jsme u vás byli o Vánocích na obědě.“

„Protože jsem hrál děťátko, abych udělal matce radost,“ vysvětlil Junior. „Je štěstím bez sebe, když žvatlám hlouposti, a protože ji mám rád nejvíc na celém světě, snažím se vypadat jako debil…“

„Ach,“ řekla užasle Hortense a nespouštěla z Juniora oči. „A znáš hodně slov, která před námi skrýváš?“

„Spoustu, má krásná dámo!“ oznámil Junior a dal se do smíchu. „Například ti můžu vysvětlit, proč máš ráda ty domy z bílého kamene. Slušně popros a já ti to řeknu…“

Hortense poprosila, zvědavá, jak Junior svou teorii rozvine.

„Krásu těch domů vytváří jeden základní detail,“ vysvětloval Junior, „nejsou si podobné, a přesto jsou stejné. Detail spočívá v podpisu architekta. Nemohl porušit uniformitu, tak se soustředil na hledání detailu, aby se mohl vyjádřit. A detail mění všechno. Je podpisem každého domu. Detail tvoří styl. Intelligenti pauca. Fiat lux. Dixi…“

Hortense klesla na kolena vedle kočárku. Políbila dítěti polobotky. Stiskla mu ruce. Vyskočila. Políbila Garyho. Políbila Josiane. Chtěla políbit nebe, ale to nedokázala, tak začala radostí tančit a prozpěvovat: „Pyšná velryba se slonovinovým a šedým hřbetem, slonovinovým a šedým hřbetem, s bílými zuby čerst-
vými jako déšť, čerstvými jako déšť, čerstvými jako déšť! Díky, drobečku! Díky! Právě jsi mi našel nápad! Jsi génius!“

Junior se zajíkal radostí.

Natáhl nohy, paže a natočil ústa k té, která zbožňovala krásného prince, vzdělaného prince, prince z nejkrásnějších.

Už nebyl trpaslík. Byl drobeček.

***

„Co to schováváš pod kabátem?“ zeptala se Shirley Joséphine. „Zvláštní boule… Jako bys byla těhotná, ale jenom na jedné straně.“

Seděly v metru a jely se podívat na výkladní skříně do Village Suisse. Prohlédnout si starožitný nábytek, lelkovat na Martově poli, bavit se davem turistů pod Eiffelovou věží, počítat Japonce, Číňany, Američany, Angličany, Mexičany a Papuánce, zvedat hlavu a obdivovat se perspektivě Trocadéra, pak se pomalu vrátit do rue de Passy a prohlížet si výkladní skříně, to byl cíl jejich procházky, na kterou 31. prosince vyrazily.

Krásně ukončit rok.

A udělat tečku.

Za vším, co si ještě nestačily říct. Sdělit si poslední důvěrnosti, vytrhnout je ze sebe a odhodit jako mrtvou kůži, pod níž tluče srdce. Doznání, které se zrodí mezi bronzovou sochou Clauda Galleho, intarzovaným stolkem Ludvíka XV. a kanapátkem Georgese Jacoba z pozlaceného dřeva, nalakovaného tyrkysovou modří. Šeptat – to je krása, to je krása a k síti slov přidávat: „Víš, zapomněla jsem ti říct, že…“ Zatímco přítelkyně a důvěrnice nespustí oči z vzácného objektu a bude sotva odpovídat, aby důvěrnost pokračovala a mohla být brána vážně.

„Vzala jsem láhev vody.“

„Ale proč, proboha?“

„Kdybychom měly žízeň…“

„Kdybychom měly žízeň? Tak se zastavíme někde v kavárně. To je zvláštní nápad!“

„Říkala jsem si, že ze starožitnictví bychom mohly dojít až na univerzitu… Potřebovala bych si tam vzít jeden spis. Připravit konferenci. Musím si zasloužit plat…“

„Jedenatřicátého prosince? Bude tam zavřeno.“

„Nebude. Není to daleko od Village Suisse. Je to na stejné lince metra…“

Shirley pokrčila rameny a řekla: „Proč ne.“

Zdálo se, že se Joséphine ulevilo.

„Mohla bych si vyfotit místo, kde pracuješ,“ dodala Shirley s úsměvem.

„Och, není to moc hezká budova…“

„Aspoň budu mít co dělat, až budeš vevnitř… Gary mi půjčil foťák, tak ho musím využít.“

„Počkáš na mě tady? Vrátím se hned…“

„Můžu jít dovnitř s tebou?“

„Byla bych radši…“

„Ale proč?

„Byla bych radši…“

Zneklidněná Shirley ustoupila, nechala Joséphine projít a dívala se za ní, jak vchází do univerzitní haly, přeplněné reklamními panely, popelnicemi, stoly, židlemi a truhlíky, v nichž se zimomřivě třáslo pár neduživých rostlin. Joséphine se otočila a zamávala jí, jako by chtěla naznačit, aby šla pryč. Shirley couvla a vyfotografovala si velkou skleněnou fasádu. Pak se vrátila, proklouzla do haly a hledala očima Joséphine, ale neviděla ji. Co provádí? Proč tolik tajností? Má milostnou schůzku? Nechce mi o tom říct?

Přešla po špičkách halu a pak se zarazila.

V jednom koutě seděla Joséphine na bobku a nakláněla se nad nějakou zelenou rostlinou. Nad neduživou rostlinou se zakrslými lístky. Vyndala z kapsy lžičku, hloubila kolem rostliny kanálek a přitom něco potichu mumlala. Shirley nemohla slyšet, co říká, ale viděla, jak se jí pohybují rty. Joséphine utrhla několik uschlých lístků, urovnala ty zelené, otřela je kapesníkem, narovnala tyčku sloužící jako podpěra a utáhla úponky a nepřetržitě něco povídala. Jako by cítila rozhořčení hospodyně nad nedbalostí, kterou ta rostlina trpěla. Potom vytáhla z kapsy kabátu láhev vody, pomaličku ji zalila a dávala pozor, aby hlína nebyla přemokřená, počkala, až se vsákne poslední kapička.

Pak vstala a uhladila si vzadu kabát. Shirley si myslela, že se chystá odejít, a ukryla se za jeden z betonových pilířů. Ale Joséphine se znovu ohnula. Oškrábala povrch květináče, znovu se narovnala. Zamumlala několik nesrozumitelných slov. Zase si sedla na bobek. Strčila prst do hlíny, aby si ověřila, je-li dostatečně prolitá. O kousek posunula květináč, aby na něj padalo víc šedivého světla prosincového soumraku. Spokojeně a vlídně shlížela na své dílo. Na rtech se jí objevil úsměv ošetřovatelky. Šťastný úsměv člověka, který je užitečný. Shirley zamířila fotoaparát na přítelkynin obličej. Udělala několik záběrů onoho nedefinovatelného a pomíjivého úsměvu, který ozařoval Joséphininu tvář a dodával jí vážnost papeže. Potom ustoupila stranou, přešla halu a šla čekat ven.

Když Joséphine vyšla, měla prázdné ruce a pod kabátem žádnou bouli.

„Nenašla jsi svůj spis?“

„Ne…“

„A cestou jsi ztratila tu láhev s vodou?“

„Ach,“ řekla Joséphine, zrudla a začala si poplácávat boky, jako by láhev hledala.

„Je mi příšerná zima. Znáš nějaké místo, kde bychom si mohly dát horký čaj a zákusek?“

„Můžeme jít do Carette na náměstí Trocadéro. Mají tam nejlepší horkou čokoládu na světě a decentní palmy… A navíc jsou tam malé bílé, hrozně krásné lampičky, které vyzařují světlo jako ze svíček, šťastné světlo…“

Kráčely přes Martovo pole, přešly přes most Iéna na Varšavské náměstí a daly se napříč přes trocadérské zahrady. Na trávnících zkřehlých mrazem se rýsovaly velké žluté skvrny, které tam vyšlapaly boty spěchajících turistů. V aleji, vysypané drobnými kamínky, se válely kelímky, kartony od limonád a cigaretové nedopalky, na jedné lavičce ležel zapomenutý svetr a kolem si hrály děti, honily se s indiánským pokřikem, ukazovaly si dárky od Ježíška a zlobily starostlivé rodiče. Jejich křik se v ozvěnách opakoval, strkaly se, hulákaly na sebe, dělaly na sebe sprosté grimasy a praly se.

Shirley se zastavila před kavkazským ořešákem, byzantskou lískou, liliovníkem tulipánokvětým z Virginie, sibiřským jilmem, japonskou sakurou, indickým kaštanovníkem jedlým a fotografovala.

Joséphine ji sledovala s otevřenou pusou.

„Odkud proboha znáš názvy všech těch stromů?“

„Můj otec… Když jsem byla malá, vodil mě do zahrad a parků a učil mě názvy stromů. Vyprávěl mi o hybridech, křížení, větvích, výhoncích, vedlejších koříncích a o porostech. Nikdy jsem to nezapomněla… Když se Gary naučil chodit, brala jsem ho i já do londýnských parků, učila jsem ho názvy stromů, učila jsem ho stromy objímat a nabírat z nich sílu, říkala jsem mu, že až bude mít v duši nějaké trápení, bude mu nejlíp mezi vysokými staletými stromy. Budou ho poslouchat, utěšovat, šeptat mu, povzbuzovat a zahánět černé myšlenky… Proto se tak rád prochází v parcích. Stal se z něj opravdový lesní muž.“

Posadily se ke stolu u Carette ke dvěma šálkům horké čokolády a barevným mandlovým pusinkám, pod palmy a mezi bílé lampy, které místnosti dodávaly mdlé světlo kostelní zákristie. Shirley položila fotoaparát na stůl, opřela si bradu do dlaně a pozorovala hubené a zamračené servírky, pobíhající po cukrárně a přijímající objednávky. Joséphine chtěla vidět fotografie, které Shirley pořídila; prohlížely si je, komentovaly každý záběr, vykřikovaly a u každého dalšího detailu do sebe strkaly lokty.

„A tahle? Kdo to je?“ zeptala se Joséphine nad fotografií nějaké ženy, sedící na bobku, jíž byly vidět jenom záda.

„Uvidíš…“

Shirley posunula fotku, pak druhou a třetí.

Joséphine našpulila ústa a zrudla.

„To jsem já…“

„Ty, jak děláš něco tajnůstkářského.“

„Ale já…“

„Bála ses, že bych tě považovala za blázna?“

„Trochu…“

„To jsi celá ty, Jo! Jet přes celou Paříž jen proto, abys zalila nějakou zvadlou kytku!“

„Pochop, nikdo si jí nevšímá. Ani ji nezasadili do truhlíku k ostatním. Starali se o ni, jen když si na ni vzpomněli, a někdy si na ni nevzpomněli vůbec, hlavně o prázdninách… Jakmile jsem přišla na fakultu, pokaždé jsem se šla na ni podívat a zalít ji…“

„Víš, Jo, myslím, že právě kvůli těmhle tvým bláznivým kouskům tě mám ráda…“

„Uf, bála jsem se, že si budeš myslet, že jsem střelená! Podíváme se na další fotky? Na ty, co fotili Gary a Hortense? Myslíš, že můžeme?“

„Myslím, že to není správné, ale umírám touhou je vidět!“

A tak si prohlížely fotografie, které Gary pořizoval při procházkách s Hortense po pařížských ulicích. Hortense sedící na lavičce a kreslící do bloku, zamračená Hortense, Hortense dělající dlouhý nos do objektivu, nádherný bílý klavír ve výkladní skříni, polička s čokoládami, detail pistáciové čokolády, citronový krém Chiboust na oříškové sušence, mléčná čokoládová pěna s florentským zdobením, řada černých a červených krabiček, želé v čokoládě, fasády domů, detaily fasád domů, balkony z kovaného železa, zvoničky, kamenné vlysy, další fasády a…

Rozveselená tvář muže zvedajícího pintu piva.

Shirley upustila fotoaparát, jako se pouští těžký kámen.

Joséphine na ni překvapeně pohlédla.

„Co je ti?“

„Ten muž… Tam… Na té fotce…“

„Joséphine vzala fotoaparát a prohlédla si tvář muže, který se smál a pod nosem měl knír od pivní pěny. Muže přímého a hrdého, zrozeného, aby se líbil. Muže, který na první pohled ignoruje strach a vrhá se do života po hlavě. Krásného muže s pažemi oráče a prsty umělce.

„Je moc hezký… A vypadá… Jak to říct… Že se cítí dobře ve své kůži… To je Garyho kamarád? Vypadá starší než on… Jsou tam ještě další fotky?“

Shirley mlčky posunovala fotografie. Objevily se další snímky muže s vousy z pivní pěny. Mezi regály v samoobsluze… Teď už vousy neměl. V ruce držel košík plný kelímků, krabiček, jogurtů, kartonů mléka, jablek a pomerančů. Gary dělal klauna. Přiblblá grimasa rozčísnutá smíchem a v ruce svazek brokolice.

„To je Garyho kamarád?“ opakovala Joséphine, překvapená reakcí Shirley, která nic neříkala, jen mechanicky mačkala tlačítko.

„Je to ještě horší…“

„Nerozumím… Vypadáš, jako by měl nastat konec světa…“

„Joséphine, ten muž na těch fotkách…“

„Ano?“

„To je ten jeho učitel klavíru!“

„No a co? Vypadají, že si spolu moc rozumí… To ti vadí?“

„Joséphine…“

„Jestli mi k tomu nedáš titulky, tak to nikdy nepochopím:“

„To je Oliver. MŮJ Oliver…“

„Ten muž, se kterým ses seznámila při plavání?“

„Ano. Ten…“

„Do kterého ses zamilovala?“

„To je Garyho učitel klavíru! Ten, o kterém Gary neustále mluví, ale nikdy mi neřekl jeho jméno, říká jenom ,on‘ nebo ,maestro‘ a směje u toho… Nebo mi ho možná řekl, ale já ho nevnímala. Nechtěla jsem ho slyšet. V Londýně existují stovky učitelů klavíru. Proč musel padnout zrovna na něj?“

„Ale vy ho přece oba používáte k něčemu jinému…“

„Gary mi toho o něm moc neřekl, ale já jsem pochopila, jak je ten muž pro něj důležitý. Gary nemá otce, Jo, potřebuje mít k sobě muže…“

Řekla to s bolestným úžasem člověka, který poprvé zjistí, že mu chybí paže. Že nemůže dělat všechno, že jeho láska právě narazila na tvrdý a chladný hraniční kámen. Byl to okamžik, který Shirley vrátil zpátky na její místo, na místo matky.

„Poprvé má za přítele muže, ne kluka, ale muže, se kterým se cítí dobře, s nímž může mluvit a svěřovat se mu, muže, který ho navíc učí tomu, co miluje – hře na klavír. Několikrát jsem ho prosila, aby mi ho představil, ale on o tom nechtěl ani slyšet, prý že je to něco, co je jenom jeho, a že se mu do toho nemám plést… Je to jeho teritorium… Soukromé teritorium! A já jsem se na něj odvážila vstoupit!“

„Ale tys to přece nevěděla!“

„Jenomže teď to vím… A taky vím, že už se s ním nikdy nesmím vidět. Už nikdy!“

Jednu po druhé prohlížela fotografie muže v červené skotské bundě a pak fotoaparát vypnula, jako by přes jeho lítostivou tvář přehodila černý vdovský závoj.

„Bylo to tak krásné, ale teď je konec…“

„To neříkej… Možná Gary pochopí…“

„Ne, Gary není ve věku, kdy by to mohl pochopit. Je netrpělivý a hladový. Chce všechno, nebo nic. Nechce se o nic dělit. Oliver je jeho přítel a v žádném případě nesmí být můj. Nedělil by se o něj. Okamžitě by se vrátil ke své nezávislosti, ke svému způsobu života. Cítím to a je to tak dobře… Dlouho jsme žili přilepeni jeden na druhého. Stejně jsme se smáli, stejně jsme mysleli, mrkali jsme na sebe při stejných slovech… S Oliverem je to jeho život. Potřebuje ho jako vzduch, který dýchá, a já ho nechci zadusit. Stáhnu se. Tečka.“

Odstrčila talíř s pusinkami a potřásla hlavou.

„Ale…,“ řekla Joséphine tiše, „nemyslíš, že…“

„Je konec, Jo! Už o tom nemluvme!“

A malé lampičky u Carette se slonovinově bílými stínidly už náhle nebyly ani vřelé, ani jemné, ani něžné, ale jen zlověstně bílé. Jako strhaná Shirleyina tvář.

***

Zoé byla zamilovaná. Prozpěvovala si, šťouchala Du Guesclina do hlavy, chytala ho za čumák a za uši a neustále brebentila: „Víš, že ho miluju? Víš, že ho miluju?“ A běhala po bytě, smála se, mávala rukama, věšela se miláčkovi na krk, ptala se ho, jestli má rádši světlemodrou, nebo tmavomodrou barvu, ale pak nečekala na odpověď a oblékla si šedé tričko. Posílala mu vzdušné polibky a večer si za uši kapala voňavku s tajemným výrazem, jako by si brala talisman zaručující věčnou lásku jejího nápadníka. Gaétan ji pozoroval a snažil se vcítit do jejích pocitů. Nebyl na takové veselí zvyklý a občas se smíchem svalil vedle ní. Slyšel však, jak falešně se směje, a okamžitě přestal, protože se bál, aby nebyl trapný. Potom mlčel a doufal, že si sám sebe zase začne vážit a respektovat se. Mohl by to dělat jako cirkusové číslo: smutný klaun a veselý klaun. Joséphine pozorovala dceřino vzrušení a modlila se, aby se to neobrátilo v něco zlého. Ta přílišná veselost ji děsila.

Když se ten večer vrátily od Carette, Zoé s rozpaženýma rukama tančila po bytě, zastavovala se před zrcadlem, neustále zkoumala, jak je učesaná, jak vzpřímeně drží krk, kontrolovala délku džínsů a prozpěvovala: „Život je krásný! A já jsem zamilovaná jako blázen.“ Zatímco Gaétan, mlčící jako člověk, jemuž se situace vymkla z rukou, se snažil nasadit výraz, jímž by sděloval, že ví, že je příčinou tohoto obrovského štěstí.

„Byli jsme v kině a na zpáteční cestě jsme potkali ty nové nájemníky,“ švitořila Zoé a klesla na konec pohovky. „Manžele Boissonovy a jejich dva syny. Vypadají, jako by byli zamčení na dva západy. A ve výtahu jsme pak potkali taky ten párek gayů, kteří šli někam na silvestrovský bál, byli nastrojení a navonění tak, že jsme se málem udusili! Je to pravda, Gaétane, viď, že je to pravda? Řekni, že je to pravda, jinak mi maminka neuvěří!“

„Je to pravda,“ vyslovil pečlivě Gaétan, hrající roli potvrzovatele vět.

„A během čekání na vás jsme připravili večeři!“

„Vy jste uvařili?“

„Upekla jsem kýtu, natřela jsem ji tymiánem, rozmarýnem a máslem, přidala jsem sůl, stroužky růžového česneku a osmažila jsem hrášek a brambory. Už jsi úplně bez práce… A řekni, maminko, můžeme nechat kost pro Du Guesclina? Měl by s námi oslavit konec roku.“

„Kdepak je to staré psisko?“ znepokojila se Joséphine, překvapená, že se na ni pes nevrhl se zdviženými packami jako obvykle.

„Poslouchá v kuchyni jazz a asi se mu to moc líbí!“

Joséphine otevřela dveře do kuchyně. Du Guesclin ležel u rádia, poslouchal My favorite things od Johna Coltrana a pohyboval ušima. Hlavu měl položenou na natažených packách, ani se neotočil a nezvaného hosta ignoroval.

„To je neuvěřitelné, jak ten pes miluje hudbu,“ řekla Joséphine a zavřela dveře.

„To je normální, mami, jeho prvním majitelem byl hudební skladatel.“

„A Hortense je kde?“

„V pokoji… S Garym. Přišla na nápad, jak udělat ty výkladní skříně, je bez sebe radostí a objímá celý svět. Měla bys toho využít…“

„Co je to za nápad?“

„Slíbila, že nám to řekne u večeře… Mám prostřít stůl?“

„Vždyť ty nevydržíš na jednom místě, miláčku.“

„Chci, aby to byl dnes sváteční večer, viď, Gaétane?“

Gaétan opět přisvědčil.

Po návratu se Shirley rozhodla usmívat. Když se budu usmívat, začnu být veselá, přesvědčovala se zkormouceně. Nesmím myslet na červenou skotskou bundu, nedávat jí jméno, necítit jeho teplou ruku ve své dlani, pohled, který sklouzne na ústa, ústa, jež se přibližují a dotýkají se mých, rty, které se k sobě přimknou, než se políbí. Štěstí je ode dneška zakázáno. Vzpomínky taky. Nesmím mít svobodně bušící srdce, čekat na schůzky a postrkovat přitom ručičky hodin, už nebudu pozorovat jeho kolo, cítit touhu, představovat si hlavu na jeho rameni, ruku hladící jeho záda, stoupající do jeho vlasů a klouzající v jeho hustých kadeřích.

Už ne…

„Mám ti pomoct?“ zeptala se Shirley Zoé.

„Jestli chceš… Vezmeme ty talíře s kachním zobáčkem? A příbory s perleťovou rukojetí?“

Běhala kolem stolu, posílala Gaétanovi vzdušné polibky, poletovala mezi židlemi a pokládala na stůl skleničky na vodu, víno i na šampaňské.

„Budeme pít šampaňské, protože jinak by to nebyl žádný svátek!“

Shirley potřásala hlavou, aby odehnala roj divokých včel, které jí bzučely v uších. Zapomenout, zapomenout a usmívat se na Garyho. Přenechat mu místo. Veškeré místo.

„Spoustu šampaňského,“ odpověděla Shirley veselým tónem, jímž se snažila zakrýt, co skutečně cítí.

Gaétan zvedl hlavu. Odhalil falešnou notu. Stejnou, která tak často zradila i jeho, oči mu ztmavly otázkou: Vy taky?

Shirley ho vážně pozorovala. Malý chlapec, který se nutí vypadat dospěleji. Seděl v obývacím pokoji nad bytem, v němž kdysi žil se svým otcem. Četla v jeho očích, že se nemůže ubránit, aby na to nemyslel, že poslouchá kroky, které se už nikdy neozvou. Znal rozložení bytu, mohl by se tam pohybovat se zavázanýma očima. Věděl, kde stála jeho dětská postýlka, kde tak často usínal, a proklínal otce. Otce, který už není a který mu chybí. I otcové kriminálníci nebo zločinci mohou dětem chybět. Proto se tak nuceně usmívá. Ztrácí se mezi pozicí zatoulaného syna a rolí zamilovaného muže. Potácí se. Neví, jak se má držet zpříma. Chtěl by ze sebe setřást tu hroznou bolest, ale ještě není natolik silný, aby se jí zbavil pouhým pokrčením ramen. A tak bloudí po obýváku váhavým pohledem plným smutku, pohledem, který upíral do sebe a nevnímal okolní svět.

Pochopila to, když ho pozorovala, jak sedí na gauči rovně jako pravítko.

Cítila, že je s ním spřízněná. Ona, odvážná žena, která se dokázala vždycky bránit a odrážet nepřítele, jenomže pak stačilo malé štípnutí do srdce a proměnila se v měkký hadr.

Prostřela na bílý ubrus příbory s perleťovými rukojeťmi a šla si stoupnout vedle něj. Využila toho, že Zoé s Joséphine odešly do kuchyně prošpikovat kýtu kořením, vzala ho za ruku a řekla: „Rozumím, vím, co se ti odehrává v hlavě…“ Vrhl na ni váhavý pohled a ona mu položila dlaň na čelo, odhrnula vlasy a tiše dodala: „Můžeš plakat, udělá ti to dobře…“ Zavrtěl hlavou s výrazem, který říkal, že chlapi přece nepláčou a zamilovaní už vůbec ne, ale jeho oči jí děkovaly, že za ním přišla… Zůstali tak dlouhé minuty a opírali jednu bolest o druhou. Shirley objala štíhlý pas chlapce nuceného hrát si na muže a oba se navzájem podpírali a sdělovali si svá trápení.

Když se pustili, na rtech se jim objevil lehký náznak úsměvu. Gaétan šeptal: „Díky, už je to lepší…“ Shirley mu prohrábla vlasy a řekla: „Já taky děkuju.“ Překvapeně na ni pohlédl a ona dodala: „Je dobré se o to rozdělit.“ Nerozuměl, rozdělit, rozdělit, co? Uhádl však, že mu svěřila jakési tajemství, a to ho obohatilo, povzbudilo a vrátilo mu sebeúctu; s něčím se mu svěřila, takže mu důvěřuje, a i když nerozuměl přesně, o co jde, pochopil, že to není důležité. Už nebyl sám a tahle myšlenka rozpletla uzel, jenž se mu uvázal kolem krku ve chvíli, kdy vstoupil do tohoto domu a znovu uviděl halu, schodiště, výtah a velká zrcadla u vchodových dveří. Znovu se usmál. Ale jeho úsměv se už nechvěl, stal se upřímným a jistým. Jak je to snadné. Trochu rozpačitě se otřásl, protože věděl, že přišel o své soukromí, zeptal se, jestli už je prostřeno, a vrátil se do role zamilovaného nápadníka. A Shirley vyskočila s ním a dala se do smíchu, v němž ještě dozníval pláč z rozloučení s mužem s vousy z pivní pěny.

Věděli, že od této chvíle z nich budou přátelé.

Hortense se vrhla ke stolu a opřela se o něj lokty takovou silou, že skleničky a talíře poskočily.

„Hotovo! Připraveno! Mám hlad jako vlk!“

Joséphine, která krájela kýtu, zvedla nůž a zeptala se:

„A můžeme to už vědět?“

„Takže …,“ ožila Hortense, podala jí talíř a žádala velký kus středně propečené kýty, „tématem těch dvou výkladních skříní bude rehab the detail… rehabilitace detailu. V angličtině to zní líp. Ve francouzštině to vypadá jako nějaká klinika pro narkomany.“

Nabrala si pár kousků osmažených brambor a k tomu zelený hrášek, zalila to omáčkou, olízla si rty, zachrochtala slastí nad vonícím jídlem a rozvinula myšlenku: „Vyšla jsem z domů barona Haussmanna, které jsou všechny stejné. Gary je svědkem…“

Gary si hrál se svým a s Hortensiným telefonem a stavěl je na bílý ubrus jako kostky domina. Vzdychl: „Zíráním na ty prokleté domy jsme ztratili spoustu času!“ zabručel. „To jsou tedy prázdniny!“

„Takže pokračuji… Fasády jsou a priori všechny stejné, ale přitom je každá jiná. Proč? Protože každý architekt zdůraznil detaily, které dodaly celku nenapodobitelný styl… A s módou je to samé. Šaty neznamenají nic. Šaty jsou jednotvárné, šaty jsou ploché, šaty bez DETAILU nezapůsobí. Detail je obohatí, určí a zušlechtí… Rozumíte, tučňáci?“

Neklidně ji poslouchali. Spojovala se v ní subtilní ženskost Pařížanky s pronikavým pohledem vousatého mistra, který ve svém ateliéru hledá správný tah uhlem.

„Takže dál… V první výkladní skříni v levém rohu: žena oblečená podle pravidel v klasickém černém kabátě, černých botách na nízkém podpatku, má klasickou kabelku v barvě královské modři, černé punčochy, pod kabátem má sukni v barvě královské modři, vlasy má stažené, pleť bledou, je krásná a dobře oblečená. Fajn. Jenomže NEEXISTUJE. Je jako fasáda domu, všechno je čisté, symetrické, nudné, ploché a pochmurné… Nevidíme ji.“

Myšlenky doprovázela gesty režiséra a přitom se cpala kýtou a opékanými brambory.

„Kolem této konvenční a nevýrazné ženy, která jako by plula ve vzduchu, zavěsím doplňky, ty se budou lehce otáčet, jako pohyblivé sochy od Caldera. Pořád mě sledujete, tučňáci? Vzadu na obří obrazovce poběží video s Amy Winehousovou, která bude hlasitě zpívat svůj hit Rehab… Ta vážná žena bude pořád vážná. Nic se nepohne, kromě těch doplňků, božských detailů. Ani její dlouhé vlasy se nepohnou… A od ní přejdeme k druhé části výlohy, do pravého rohu. Bim bam bum, z vážné ženy se stane fashion killer… Vlasy bude mít stažené dozadu, na velmi bledém obličeji bude mít sytě namalovaná rudá ústa, kolem krku si uváže širokánskou šálu – v čím hustší vrstvě ji bude mít omotanou kolem krku, tím bude vypadat štíhlejší… Béžový, jemný, dlouhatánský pásek bude mít zapnutý kolem kabátu a kabát už nebude klasickým, ale stane se kabátem ženským, nezařaditelným… Kabelka? Nebude ji mít jako doplněk, tedy ani pověšenou na ruce (to se hodí pro dámu), ani na rameni, ani ji nebude mít přepásanou přes sebe (pomóc, skautky!), ale bude ji držet v ruce a najednou začne existovat. Bude krásná, bude it, bude nevysvětlitelná… Sukně bude vyčuhovat dva centimetry zpod kabátu a bude vytvářet další vrstvu. A konečně přijde ten detail, který zastaví každého kolemjdoucího a učiní model nesmrtelným: fluoreskující kotníčkové ponožky, natažené přes černé punčochy, fialové fluoreskující ponožky, které se barvou hlásí k jaru, sluníčku a probouzející se přírodě. Žena už není vážná, fasáda už není fasáda, ale vyniká díky detailům… A to je teprve začátek. Mám v hlavě ještě spoustu dalších nápadů, věřte mi!“

Vzala si další sousto kýty, napřáhla skleničku, aby jí dolili víno, a pokračovala:

„A s druhou výkladní skříní udělám totéž. Jen s tou výjimkou, že lidi už pochopili princip, proto tam umístím figuríny oblečené do detailů měnících všechno. Jedna figurína bude mít na sobě černé sako, tričko a džíny… Jenomže já džínsy roztrhám, do trička udělám díru, sako bude mít zdvižený límec a vykasané rukávy, na klopě bude obrovský spínací špendlík s velkými přívěsky, šátek zavážu na hlavě do velkého uzlu, navleču kratičké rukavice odhalující zápěstí… zkrátka spousta detailů! Další figuríně obleču příliš velký pánský převlečník, vestu, dlouhou košili, kalhoty, zlatý řetěz kolem pasu, kožešinu kolem krku, samozřejmě nepravou kožešinu, jinak by tu výlohu vykradli… A tak dál, budu vršit jeden detail za druhým. Načasuji koncept, vnutím jim módu z ulice, kreaci, která bude cítit asfaltem a zároveň krásnou star v koupelně. Vymýšlím, recykluji, přemisťuji, respektuji krizi a povznáším imaginaci… Jsem geniální, hromadím myšlenky a malé ohromující detaily, zastaví se všichni, budou si dělat poznámky a budou se se mnou chtít setkat!“

Hleděli na ni s otevřenými ústy. Ne všechno pochopili, kromě Zoé, které to připadalo „hustý“.

„Jako, ségra, jsi fakt geniální!“

„Díky, díky… Nevydržím na místě, chce se mi řvát, tančit a všechny vás objímat. A zakazuji vám myslet si, co si v tuhle chvíli myslíte všichni. Hlavně ty, mami! Že jsem se zbláznila.“

Joséphine sklopila hlavu a pokračovala v porcování kýty.

„A co když moje dcera ten konkurz nevyhraje? Přesně to si myslíš, viď?“

„Ale kdepak, miláčku,“ protestovala Joséphine, která si přesně to myslela.

„Ale ano, ano, slyším tvoje pochybnosti a kategoricky odpovídám: Vyhraju… Nedostala bych nápad, kdybych neměla vyhrát! Jasný, ne?“

„Skutečně…“

„Vidíš? Měla jsem pravdu! Ty máš pořád strach, vždycky si představuješ to nejhorší, schováváš se v zákopu, ale já nikdy! A výsledek? Nikdy nic nebo skoro nic nedokážeš, zatímco já poletím až ke hvězdám! Řím mi leží u nohou a Římané si mohou ve svých tógách ušoupat nohy, aby se ke mně mohli přiblížit… Mimochodem, vy víte, že Junior mluví latinsky?“

Koktali, že ne. Dodala:

„Řeknu vám, že ten kluk je všechno ostatní, jenom ne rezatý hlupák… Ještě nás všechny překvapí, uvidíte.“

Pak se otočila ke Garymu a zeptala se:

„A co budeme dělat dneska večer, Gary? Tady přece neshnijeme… Sejdeme se s Peterem a Rupertem, jsou teď v Paříži? Oslavíme to, budeme tančit kankán, dnes v noci nechci spát, budeme pít a kouřit doutníky, po kterých se nám bude točit hlava. Nemám chuť zůstat v klidu. O půlnoci se budeme líbat a půjdeme ven a oslavíme příchod nového roku, platí?“

„A já bych chtěla jít s Gaétanem do sklepa, mami. Vezmeme si svíčku, skleničku šampaňského a budeme se líbat tam, kde to všechno začalo,“ prohlásila Zoé s výrazem řádové sestry, která se chystá vyrazit na svatou pouť.

„Gary, slyšíš mě?“ vykřikla Hortense.

Gary neposlouchal. S rukama pod stolem psal esemesku.

„Gary, co to děláš?“ rozčílila se Hortense. „Vsadím se, že jsi můj geniální nápad ani neslyšel!“

Mluví s mým synem, jako by jí patřil, nemohla se ubránit myšlence Shirley. Vzepři se jí, synu, vzepři se jí. Řekni jí, že jsi právě dostal textovku od Charlotte Bradsburryové, že je v Paříži a že chceš jít za ní.

Gary s úsměvem zvedl hlavu. Možná je v tom opravdu Charlotte. Nelíbí se mi, že si Hortense myslí, že mého syna vlastní. Okamžitě jí došlo, že se chová jako sobecká matka. Ale zbývá mi přece už jenom on! Napůl přivřela velké ztrápené oči s pocitem, že se nedobrovolně odsuzuje k trvalému odchodu do ústraní, protože právě ztratila lásku, na niž čekala jako vyhladovělá samice. Už nikdy nebudu vyhladovělá samice, řekla si a pobízela ostruhami slova, aby se jí vrátila důstojnost. Reaguj, stařenko, reaguj, ale nebuď zlá a nech ostatní, ať se milují po svém, to není tvoje věc. Cítila, jak v ní narůstá tíseň, hledala cíp ubrusu nebo ubrousku, aby ho mohla srolovat a uklidnit se.

„To byl maestro a přál mi krásný nový rok,“ řekl konečně Gary a zaklapl telefon. „Říká, že to bude krásný rok, že je šťastný, má spoustu plánů a že čeká na jednu ženu, která tráví svátky v Paříži. Myslím, že je zamilovaný.“

Ve dvě hodiny v noci Joséphine, Shirley, Zoé, Hortense, Gaétan a Gary hodili do špinavého prádla bílý ubrus, uklidili příbory s perleťovou rukojetí, vyčistili hrnce a zhasli svíčky. Joséphine pevně objala svou rozbolavělou přítelkyni, která šla otupěle hledat zapomenutí ve spánku, a pak vyšla na balkon, aby pod srpkem bílého měsíce odříkala svá přání.

První leden. První den roku. Kde budu letos poslední prosincový den? V Londýně, nebo v Paříži? Sama, nebo s někým? S Philippem, nebo bez Philippa, který nezavolal a určitě hledí na stejný měsíc ze svého anglického balkonu.

Zrovna když si přinesla velkou deku, zaslechla nějaký ženský smích a po něm mužský hlas šeptající ,Edwige, Edwige‘ a pak už nic, poté už nenásledovaly vůbec žádné zvuky… Představovala si polibek vinoucí se tmou. Spatřila v tom znamení a utíkala pro telefon zavolat muži na anglickém balkoně.

Se sevřeným hrdlem vytočila číslo.

Několik zazvonění čekala. Svírala zuby a modlila se, aby to zvedl. Mnula si spánky. Je někde pryč. Měla by zavěsit. Co mu řeknu? Šťastný nový rok, myslím na tebe, chybíš mi. Prázdná slova, která nic neříkají o mém vyděšeném srdci a potících se dlaních. A co když si šel dát skleničku s kamarády nebo s nějakou unylou kráskou, která k němu bude otáčet hlavu, krčit obočí a ptát se, kdo to volá. Mně zbývá na ohřátí jen srpek bílého měsíce.

Konečkem prstu objela chladnou dlaždici balkonu a zamnula si ruce, aby se zahřála a dodala si odvahy. Představovala si krásku s naondulovanými vlasy, velkým nosem a hloupým úsměvem. Buď nemá záznamník, nebo ho nezapnul. Vzpomínám si, když se nade mnou nahnul v šeru divadla, jeho ústa mi připadala strašně velká, vzal můj obličej do dlaní, jako by ho chtěl studovat… Pamatuji si jen, že látka jeho saka mi připadala jemná… Pamatuji si na jeho ruce, které mi uvěznily krk, až jsem se začala chvět a zapomněla na všechno…

To nejsou bezvýznamná gesta. On na to určitě taky myslí. Ptá se, kde jsem a proč nevolám.

Zvedni to, Philippe, zvedni to. Nebo zavěsím a už neseberu odvahu ti znovu zavolat. Nebudu mít odvahu na tebe myslet, sklopím hlavu a vzdychnu nad ztracenou radostí. Vezmi do dlaní rezignovaný obličej ženy prchající před štěstím, můj obličej. Tu roli znám, už jsem ji hrála často. Chtěla bych ji první noc nového roku změnit. Jestli nenajdu odvahu o této ledové noci, nebudu ji mít nikdy.

Nikdy! Nic než toto strašlivé slovo bortící naději. Chtěla zavěsit, aby mohla ještě doufat. Ale nějaká ruka na druhé straně Lamanšského průlivu zvedla sluchátko a přerušila vyzvánění. Joséphine se sklonila nad telefonem, aby zašeptala první slova, když vtom ji nějaký hlas přerušil a řekl yes?

Byl to ženský hlas.

Joséphine oněměla. Žena dál do noci mluvila anglicky: „Kdo je u telefonu? Neslyším, je tady hrozný hluk. Kdo volá, odpovězte…“

Nikdo, měla chuť odpovědět Joséphine. Nikdo…

„Haló, haló,“ řekla ještě jednou žena anglickým akcentem, který polyká slabiky, zjemňuje je, přeměňuje „a“ ve slově haló v eu a protahuje ó.

„Dottie, našel jsem hodinky! Byly ve vašem pokoji na tátově nočním stolku! Dottie! Pojď s námi na balkon, v parku je ohňostroj!“

Alexandrův hlas.

Každé slovo ji zabíjí. Váš pokoj, tátův noční stolek, pojď s námi. Dottie u něj bydlí, Dottie s ním spí, Dottie s ním tráví silvestrovskou noc. Líbá Dottie k novému roku, jeho teplé ruce uvězní krk Dottie, ústa Dottie, jeho rty se blíží k hrdlu Dottie…

Bolest se jí zmocnila jako vlna. Strhla ji s sebou, odnesla, vyvrhla a znovu si ji vzala. Několik slov do ní bodalo nožem… Běžná slova, která se v životě říkají. Ve společném životě. Pokoj, noční stolek, balkon. Slova, nic víc. Objala se rukama kolem ramen a kolébala svou bolest jako nějakou výbušnou tíhu, která ji vzápětí roztrhne.

Zvedni hlavu ke hvězdám a zeptej se proč?

„Jsi ráda? Našla jsi hodinky?“ zeptal se Philippe a otočil se k Dottie, která za nimi přišla na balkon.

„Jsou to krásné hodinky. Věnoval jsi mi je po naší první společné noci,“ odpověděla Dottie a chytila ho v podpaží. „Je mi zima…“

Natáhl k ní roztržitě ruku, jako by otvíral dveře do restaurace. Všimla si toho a její pohled vyhasl.

Co v tuto chvíli dělá Joséphine? pomyslel si Philippe a hleděl přitom na červeno-zelené rakety vybuchující s dlouhým ohonem z tisíce hvězdiček na černém nebi. Nezavolala. Kdyby byla doma se Shirley, Garym a dcerami, zavolala by. Znamená to, že někam šla… Do restaurace… S Giuseppem. Zvedají sklenky k přípitku a šeptají si novoroční přání. On má na sobě bleděmodrý blejzr, košili s bleděmodrými proužky a vyšitými iniciálami, kaštanové vlasy, zelené oči barvy stojaté vody a křivý úsměv, vždycky má úsměv na rtech, a když mluví, otvírá náruč, křičí a mává rukama s otevřenými dlaněmi, aby vyjádřil úžas nebo vztek. Dává jí bonboniéru Gianduiotti, nejlepší v Turíně, protože ji naučil mlsat. Recituje jí verše od Guinizzelliho, básníka a trubadúra z dvanáctého století. Verše, které se jí tak líbily, že je okopírovala a poslala Iris do Megve. Iris je četla nahlas, potřásala hlavou a opakovala: „Moje ubohá sestra je úplně pitomá! Opisovat v jejím věku verše, to dělá fakt jenom balík.“

Io voglio del ver la mia donna laudare,

e assembrarli la rosa e lo giglio;

più che stella diana splende e pare,

e ciò ch’è lassù bello a lei somiglio.2

Philippe si strčil papír s opisem do kapsy u saka. Jemu taky tyhle verše připadaly moc krásné. Láska se v italštině vyznává tak dobře. A navíc se v duchu ptal, proč se mu tyto verše tak líbí.

„Je mi zima, jdu si pro svetr,“ řekla Dottie a opustila ho se slzami v očích.

„Jsi smutný?“ zeptal se Alexandr otce.

„Ne, proč se ptáš?“

„Myslíš na maminku… Milovala ohňostroje. Víš, někdy mi chybí. Toužím jí říct spoustu věcí, ale ona už tady není…“

Philippe nevěděl, co odpovědět. Došla mu slova a překvapením úplně strnul. Navíc mu chyběla odvaha. Mluvit znamená klást slova. Jestli řeknu něco nešikovného, Alexandr ta slova nikdy nezapomene. Přesto bych mluvit měl…

„Je to zvláštní, protože jsme spolu nikdy moc nemluvili,“ dodal Alexandr.

„Já vím… Byla tajnůstkářka, uzavřená… Ale milovala tě. Chodila si lehnout do postele vedle tebe, když jsi nemohl usnout, brala tě do náruče, kolébala tě a mě to rozčilovalo!“

„Od té doby, co jsou tady Becca a Dottie, je to lepší,“ řekl Alexandr. „Předtím to tady bylo trochu smutné. Jenom my dva…“

„Taky se mi to teď líbí víc…“

„Mně taky…“

A to je pravda. Strávili týden velkých prázdnin. Každý přinesl do bytu něco ze sebe. I Becca a Dottie. Dottie se chvěla potlačovaným štěstím, které nechtěla projevit ze strachu, aby se nevypařilo. Becca si povídala s Annie, jež jí ukazovala pohlednice z rodné Bretaně. Brest. „Tohle je Brest a tohle je Quimper,“ opakovala, „Quimper…“ A Becca, která to nedokázala vyslovovat správně, hýkala slabiky ústy plnými anglické kaše.

„Jsem moc rád, tati.“

„A já jsem rád, že ty jsi rád…“

„Nechtěl bych, aby se to změnilo.“

Becca si šla lehnout o půl jedné. „Od té doby, co bydlím v opravdovém domě, pořád spím. Vážně stárnu. Pohodlí oslabuje. Už nejsem tak bdělá jako v parku,“ říkala s úsměvem, ale bylo vidět, že to myslí vážně a že se jí to moc nezamlouvá.

„Myslím dokonce, že jsem nikdy tak šťastný nebyl,“ vzdychl Alexandr.

Podíval se na otce. Měl na tváři široký úsměv, úsměv směřující od muže k muži.

„Jsem šťastný,“ opakoval a hleděl při tom na závěrečnou kytici raket z ohňostroje ozařujícího park.

Zoé a Gaétan šli dolů do sklepa. Se svíčkou, sirkami, šampaňským na dně láhve a dvěma skleničkami. Gaétan škrtl zápalkou a ve sklepě zazářilo chvějící se světlo. Zoé přitáhla nohy k sobě, přitiskla se k němu a stěžovala si, že podlaha je tvrdá a studená.

„Pamatuješ si poprvé… Ve sklepě s Paulem Mersonem?“

„Paula jsem neviděl už věky…“

„Asi odjel na lyže…“

Zapnula si kabát až ke krku a bradu vrazila pod límec, který ji trochu škrábal.

„Za tři dny odjedeš,“ zašeptala.

„Nemysli na to, to ničemu nepomůže…“

„Nemůžu se tomu ubránit.“

„Tobě se líbí být nešťastná?“

„A ty budeš nešťastný?“ zeptala se a zvedla k němu obličej ženy ve střehu.

Cítila hrozné rozpaky vůči tomuto chlapci, který se snažil být dospělý a zvládnout svůj život. Nebyla si už jistá ničím. Musí to asi tak být, když je člověk zamilovaný. Nebýt si jistý ničím, pochybovat, mít trému a představovat si to nehorší.

Gaétan zabořil nos do jejích vlasů a neodpověděl.

Zoé vzdychla. Láska se podobá ruským horám, které stoupají, klesají a celý čas se mění. Jednou jsem si jistá, že mě miluje, a tančím radostí, podruhé už nevím, mám chuť si lehnout na zem a umřít.

„Proč si myješ vlasy každý den?“ zeptal se Gaétan a pohnul nosem ve Zoéiných vlasech.

„Protože nemám ráda, když ráno voní… spánkem.“

„A já bych rád cítil ve tvých vlasech spánek…“

A Zoé se uvolnila, ramena jí klesla a přitiskla se k němu jako zvíře hledající teplo toho druhého, aby mohlo usnout. Nastavila skleničku, aby jí nalil šampaňské.

Joséphine vklouzla do postele k Shirley. Ta spala rovně na zádech, s rukama složenýma na hrudi. Joséphine si vzpomněla na středověké sochy zachycující vleže významné osobnosti, jež pevnou rukou řídily provincii, opatství nebo hrad, dokázaly odolávat loupežníkům, válečníkům, ohni, násilnostem vojáků uřezávajících prsa a nosy a znásilňujících ženy. Jsme dvě ženy vypleněné muži, dvě ženy, které se choulí v ledové osamělosti hradu nebo kláštera, spí vedle sebe a drží se za ruce. Leží, protože jsou mrtvé. Ve středověku se spalo vsedě. Vsedě na polštářích, s nataženýma nohama a tělem vzpřímeným do pravého úhlu. Lidé se báli horizontální polohy. Znamenala smrt.

Du Guesclin si otevřel dveře a šel si lehnout k nohám postele. Joséphine se do tmy usmála. Uhádl její úsměv a olízl jí ruku. Pes u nohou ležící sochy byl symbolem věrnosti. Du Guesclin má pravdu. Jsem věrná žena. Naklonila se, aby ho pohladila.

Já jsem věrná žena, on spí s jinou.

V noci se Shirley probudila a slyšela, jak Joséphine pláče.

„Proč pláčeš? Nový rok se nemá začínat pláčem…“

„To Philippe,“ štkala Joséphine. „Volala jsem mu. Vzala to Dottie… A spí s ním. Dokonce s ním bydlí v jeho pokoji a to hrozně bolí… Ztratila hodinky, ležely na jeho nočním stolku a všem to připadalo normální…“

„Mluvila jsi s ním?“

„Ne… Zavěsila jsem. Nemohla jsem s ním mluvit… Slyšela jsem, jak to všechno říká Alexandr a obrací se na Dottie… Říkal ,našel jsem tvoje hodinky, ležely na tátově nočním stolku…‘“

Shirley si nebyla jistá, jestli to všechno chápe, uvědomila si jen, že Joséphine je celá rozbolavělá a že se jí nesmí vyptávat na podrobnosti.

„To nebyl zrovna náš den, viď?“

„Ne, to skutečně nebyl náš den,“ odpověděla Joséphine, vzala cíp prostěradla a mačkala ho. „Nový rok začíná špatně…“

„Máme celý rok na to, abychom to napravily.“

„Já nenapravím vůbec nic. Skončím jako Hildegarda de Bingen. V klášteře…“

„Nevytahuješ se trošku? To byla opravdu panna…“

„Zříkám se lásky… A pak, už jsem moc stará… Bude mi pětačtyřicet…“

„Za rok!“

„Můj život skončil. Zažila jsem už všechno.“

A začala plakat ještě víc.

„Ty pleteš všechno dohromady, Jo! Fajn. Tráví silvestra s Dottie, ale to je taky tvoje chyba… Nic neděláš, nezavoláš mu, tvrdneš ve Francii a jsi jako kůl v plotě!“

„Co jsem měla dělat?“ vykřikla Joséphine a vztyčila se na posteli. „Je to manžel mé sestry! Proti tomu nezmůžu nic!“

„Ale tvoje sestra je mrtvá!“

„Ale já na ni celý čas myslím…“

„Mysli na něco jiného. Mysli na její popel, ale ty buď živá, sexy!“

„Já nejsem sexy, jsem ošklivá, stará a hloupá!“

„Je to tak, jak si myslím. Jsi střelená… Vrať se zpátky na zem, Jo, ten muž tě miluje a ty o něj chceš kvůli tomu svému černému vdovskému závoji přijít? To ty ho opouštíš, ne on tebe!“

„Jak to, že ho opouštím já?“ zeptala se Joséphine omámeně.

„No ano… Nejdřív ho divoce líbáš, ale pak o sobě nedáš vůbec vědět!“

„Ale on mě taky divoce líbal a nezavolal!“

„Posílal ti spoustu květin, mailů a sladkostí, jenže tys je ignorovala nebo rovnou házela do popelnice! Představ si sebe na jeho místě. Člověk si má vždycky představit sám sebe na místě toho druhého, aby pochopil…“

„A můžeš mi tedy vysvětlit, co se děje?!“

„Je to hrozně jednoduché. Tak jednoduché, že tě to ani nenapadlo. Je jednatřicátého prosince. Pozval přátele a poprosil Dottie o pomoc… Sleduješ mě?“

Joséphine kývla.

„Dottie přišla ve velkých botách, velkých kalhotách, velkém svetru a velkém kabátě. Připomínám ti, že v Londýně sněží, můžeš se podívat na předpověď počasí, jestli mi nevěříš. A tak jí řekl, že si má s sebou přinést věci na převlečení – šaty, střevíčky, rtěnku, náušnice a bůhví co ještě. Řekl jí, ať se převlékne v jeho pokoji… Pomohla mu prostřít stůl, uvařit, popili v kuchyni, jsou přece přátelé, Jo, přátelé… Jako ty a já, nic víc. A pak si dala sprchu, odložila hodinky na noční stolek, oblékla se, nalíčila a šla za Philippem, Alexandrem a jeho přáteli do obýváku a ty hodinky si prostě v pokoji zapomněla… Tohle se stalo, nic víc. A ty z toho uděláš tragickou červenou knihovnu. Položíš Dottie v průsvitné noční košilce do Philippovy postele a navlékneš jí snubní prsten! Představuješ si svatební noc a brečíš do polštáře!“

Joséphine strčila bradu pod deku. Poslouchala. Shirley má pravdu. Shirley má zase pravdu. Přesně tohle se stalo… Toužila uvěřit historce, kterou jí Shirley vyprávěla, je to krásná historka. Jenomže jí nevěřila. Jako by tato verze platila pro Shirley a podobné ženy, ale nikoliv pro ni, pro Joséphine.

Nikdy netoužila po roli heroiny.

Když je člověk zamilovaný, vždycky si vymýšlí historky. Vymýšlí si soky, sokyně, spiknutí, ukradené polibky, letecká neštěstí, ticho, v němž nezní jejich jméno, telefony, které nezvoní, vymýšlí si zmeškané vlaky, ztracenou poštu… a nikdy nedojde klidu. Jako by zamilovaným bylo zakázáno štěstí… Jako by štěstí existovalo jen v knihách, pohádkách nebo časopisech. Ale ne ve skutečnosti. Nebo jen tak prchavě, že proteče jako voda mezi prsty a ruka zůstane překvapená, že nic nezachytila.

Svíčka dohořívala a plamínek se chvěl na podstavci rozteklého vosku.

Brzy bude ve sklepě tma. Zoé se bála. Cítila, jak jí v břiše roste boule a jak se snaží prasknout jí pod rukama.

Gaétan mlčel. I on cítil nebezpečí.

První den nového roku. Spolu ve sklepě. Za tři dny odjede. Neuvidí se dřív než… Za dlouho.

Co se ten večer stane?

Nebezpečí…

Teď nebo možná o trochu později.

Stane se to.

Už se na sebe neodvažovali ani podívat…

Ve sklepě se rozsvítila zářivka, uslyšeli kroky na chodbě.

Navzájem si četli v očích strach.

Slyšeli, jak se ty kroky blíží, slyšeli hlasy lidí, kteří se ztratili a hledali parkoviště, ptali se na cestu. Pak klaply dveře, hlasy se vzdálily, zářivka zablikala a zhasla.

Gaétan obrátil láhev šampaňského dnem vzhůru a nalil si poslední skleničku. Zoé napadlo, že si chce dodat odvahy, bojí se stejně jako já. Pozorovala ve tmě jeho tmavou a neurčitou siluetu a měla pocit, že představuje jakousi hrozbu. Srdce jí bušilo tisíci údery za minutu. Měla chuť vstát a říct „pojď, půjdeme nahoru“. Nevěděla. V břiše a v hlavě se jí točil šílený vír. Bušil všude. Nebyla si jistá, jestli by dokázala vstát.

Gaétan rozložil Zoéin kabát na zem, sundal jí boty a stáhl punčochy. Strašně dlouho mu trvalo, než jí rozepnul podprsenku, a Zoé se dala do smíchu, který ji ovšem vzápětí přešel. Nevěděla, jestli se má smát nebo třást. Smála se a třásla zároveň. Třásla se jako osika a jeho ruka, která jí klouzala po těle, se taky třásla jako osika. Ve sklepě byla zima, ale ona byla celá rozpálená. Úplně potichu řekla, že je to poprvé… A on řekl: „Já vím, neboj se…“ Hlas se mu nechvěl a zněl dospěle, silně a staře, byl mnohem starší než ona. Napadlo ji, jestli už to někdy dělal. Neodvážila se ho na to zeptat. Zatoužila se k němu přitisknout a oddat se mu, přestala se bát. On jí neublíží, teď to věděla.

Sundal si tenisky, rozepnul kalhoty, zvedl nohy do vzduchu, aby si je stáhl, a málem se při tom převrátil. A ona se smála.

Lehl si na ni a ona mu řekla: „Mluv na mě, říkej mi něco, co mě ujistí…“

On nevěděl, co tím chce vlastně říct. Opakoval: „Já vím, já vím, neměj strach, jsem tady…“ Jako by ve sklepě existovalo ještě nějaké jiné nebezpečí.

A pak se najednou cítila strašně lehká.

A všechno bylo snadné. Hlavu měla jinde nebo ji už vůbec neměla. Už byli jen oni dva a ona měla pocit, že jsou sami v celém městě. Že srdce celého města přestalo tlouct. Že noc zhoustla, aby je ochránila. „Miluji tě jako blázen,“ říkal hlasem, který ji ujišťoval. „Neublížím ti, tolik tě miluji, Zoé.“ Ale její jméno vyslovené ve tmě, když se k němu nahá tiskla, bála se a zkřížila paže na jeho prsou, to slůvko, které používá celý svět celou dobu, slůvko Zoé, pronášené na lyceu, ve škole nebo doma, to malé slůvko se teď rozvinulo, stalo se jedinečným a obrovským, chránilo ji a ona se ničeho nebála. Svět se přestal otáčet. Svět zadržel dech a ona zadržela dech, když do ní vstoupil, pomalu, pomaličku, aniž použil sílu, aniž někam spěchal, a ona se nechala otevřít a už nepřemýšlela, už neslyšela, důležitá byla jen láska, kterou měli ve svých tělech, láska, zabírající její tělo. Ona byla jen pro něj, on byl jen pro ni, spoluvytvářeli okřídlenou zeměkouli, zeměkouli s kořeny a letěli vesmírem a ten se točil a točil. Nikdy se už nepřestane točit a ona nevěděla, jestli z něj dokážou vystoupit…

Potom…

Posunuli se, on položil hlavu doleva, ona položila hlavu doprava a hleděli na sebe, překvapení a omámení. On zpíval Cabrelovu píseň „miluji tě k umření, miluji tě k umření“ a ona ho zlehka objímala jako vědoucí žena.

Už nikdy nebude stejná. Udělala to.

Šli si lehnout do velké Zoéiny postele.

Gaétan řekl, že nepojedou výtahem, že si dají závod po schodišti, vyběhl první a ona na něj křičela, že švindluje, že na ni nepočkal. Nebyla si jistá, jestli dokáže běžet. Měla nohy ženy, tělo ženy. Ňadra ženy. Byla vyčerpaná a musela jít s roztaženýma nohama. Měla pocit, že najednou vyrostla a že celý svět to uvidí. Promítala si v hlavě znovu ten film a říkala si, že už nikdy, už nikdy si to nebude představovat. Byla smutná. Trochu. A pak už nebyla smutná, protože se jí ten film líbil. Byla s ním velmi spokojená. V duchu se ptala, jestli Emma prožila stejné štěstí jako ona. A jestli to už dělala Gertruda. A Pauline? Rozběhla se do schodů. On se zastavil, chytil ji, zatočil s ní jako v baletu a v každém poschodí se políbili. Už neměli strach. Udělali to.

Trošku idiotsky se usmívala. On se taky tak trošku idiotsky usmíval. Bez dechu se opřeli o vstupní dveře. Nechali klesnout hlavu, paže a ramena, přistoupili k sobě, opřeli se o sebe čely, rty…

„Neřekneme to nikomu,“ pravil Gaétan.

„Neřekneme to nikomu. Je to naše tajemství,“ odpověděla Zoé.

A měla chuť to říct celému světu.

Bylo deset hodin ráno, když Gary a Hortense vyšli z nočního klubu Show Case pod mostem Alexandara III. Čekali na Petera a Ruperta, kteří se zapovídali se šatnářkou. Chtěli ji sbalit, chtěli, aby sehnala nějakou kamarádku, aby dva plus dva byli čtyři, a holka se usmívala, neodpovídala, jen si nasliněným prstem přejížděla po zelených očních stínech svých unavených očí.

Hortense a Gary se opřeli o kamenné zábradlí nad Seinou. Vzdychali, jak je Paříž krásná, a spiklenecky do sebe strkali lokty.

Bledé světlo, kolísající mezi žlutou a šedivou, se odráželo na temné hladině, dělalo na ní boule a díry a nad tím poletoval závoj mlhy jako dlouhá vlečka. Projela pod nimi loď a cestující na palubě na ně volali „hezký nový rok“ a zvedali k nim láhve. Zemdlenýma rukama jim zamávali.

„Ta holka nepřijde,“ řekl Gary.

„Proč ne?“

„Protože má za sebou celou noc, chce se jí hrozně spát, musela uložit tuny kabátů a rozdat tuny lístků a kašle na nějaké chlapy, kteří se jí pokoušejí sbalit… Sní jen o jediné věci, a tou je její postel.“

„Pán je nakonec psycholog,“ usmála se Hortense a pohladila Garyho po rukávu.

„Pán pozoruje lidi. A pán má hroznou chuť vás políbit…“

Jako by ale váhal, jako by byl trochu v rozpacích. Zavřela oči a nahnula se nad zábradlím. Na rtech se jí objevil úsměv. Úsměv, který adresovala jen sama sobě.

„One penny for your thoughts,“ řekl Gary.

„Myslím na ty výkladní skříně. Za čtyřiadvacet hodin se dozvím…“

„Jsi otravná.“

Připojili se k nim Peter a Rupert. Sami. Gary měl pravdu. Holka snila o své posteli.

„Tak co, vy dva zamilovaní? Oslavíme první den roku?“ zeptal se Peter a čistil si kulaté brýle vlněnou šálou, která zanechávala chlupy všude.

„Neoslavíme vůbec nic,“ řekl Gary a ostentativně se oddělil od Hortense. „Já jdu domů…“

„Počkej na mě!“ křikla za ním Hortense a dívala se, jak odchází se zvednutým límcem bundy a s rukama vraženýma hluboko v kapsách.

„Co mu je?“ zeptal se Peter.

„Připadá mu, že nejsem moc romantická…“

„Jestli chtěl romantickou holku, tak měl hledat jinde,“ řekl Peter.

Rupert se zasmál. Upil z láhve skotské, kterou si strčil do kapsy, když odcházeli z nočního podniku.

„Včera večer jsme u Jeana hráli na netu poker a já jsem vyhrál striptérku,“ řekl Rupert.

„Kde spíte?“ zeptala se Hortense a přestala sledovat vzdalujícího se Garyho.

„U Jeanova strýce… V rue Lecourbe.“

„Kdo je to Jean?“

„Možná náš nový spolubydlící.“

„Kdo?“

„My jsme ti to neřekli? Musíme najít nového nájemníka…“

„To jste mi říct měli.“

„Už si dál nemůžeme dovolit platit nájem,“ řekl Peter. „Sama právě vyhodili z práce, takže pustil svůj pokoj a vrací se k rodičům. Už nemá prachy…“

„Všechny nás vyhodí,“ dodal Rupert. „Celý svět se hroutí. City se vyprazdňuje, z bankéřů se stávají prodavači brambůrků u McDonalda, to je příšerné. A tak jsme přijeli do Paříže… Pozval nás Jean ke svému strýci.“

„Odjela jsem před deseti dny a vy jste toho využili a všechno jste změnili.“

„Ještě jsme se nerozhodli, ale Jean je náš nový kamarád…,“ řekli oba jednohlasně.

„Francouz?“

„Je Francouz a zasloužilý. Je to udělaný kluk, trochu nevděčný, možná s ním budeš mít na začátku problémy…“

„To začíná dobře!“ řekla Hortense a zívla. Taková nuda.

„A studuje ekonomii a mezinárodní finance, pracuje, aby si mohl vydělat na sendviče a na nájem, a ty ho určitě nebudeš chtít svádět, protože trpí hrozným akné, a my víme, jak ty máš ráda hladká čela, růžové tváře a čisté, zdravé a chutné chlapce.“

„Mám se dělit o koupelnu s nějakým chlapem, co má beďary?“

„Ještě jsme se nerozhodli, ale máme ho docela rádi…“, řekl Peter.

Protestovala jen pro formu. Velmi dobře věděla, že život je pro kluky den ode dne těžší; ti, kteří pracují, se modlí, aby si udrželi zaměstnání, ostatní jsou závislí na rodičích, kteří se taky modlí, aby si udrželi zaměstnání.

A pak, nesnesla by, kdyby si vybrali holku.

Neměla ráda holky. Nesnášela obědy s kamarádkami, žvanění, důvěrnosti, nakupování a žárlivost ukrytou za širokými úsměvy. V případě holek se musí o všem smlouvat, postupovat malými krůčky, brát citlivé a někdy přecitlivělé ohledy.

Ona šla ráda rovnou k cíli. Člověk získá spoustu času, když jde přímo k cíli. „Prostě každému z nás rostou výdaje a ceny stoupají do závratných výšek.“

„Až tak?“ zeptala se Hortense skepticky.

„Všechno roste. Tesco je přemrštěně drahé! Black Currant od Ribeny? Přemrštěně drahé! Chipsy Walker s octem? Přemrštěně drahé! Černá čokoláda Cadbury? Přemrštěně drahá! Jemné krekry Carr’s? Přemrštěně drahé! Ten hnusný vepřový salám, po kterém všichni blázníme? Přemrštěně drahý! Worcesterská omáčka? Přemrštěně drahá! Dokonce i lístek na metro zdražil!“

„Doba je vážná, drahá Hortense…“

„Na to kašlu!“ odpověděla Hortense. „Dostanu své výkladní skříně! A i kdybych měla spát na ulici, vstávala bych v noci a pracovala, chci, aby to byl triumf…“

„O tom my nepochybujeme, o tom my ani na sekundu nepochybujeme.“

A po těchto slovech se rozloučili, dlouho se ukláněli „na shledanou, má krásko“ a pak se pohádali o láhev skotské.

Vydali se přes most směrem k bytu Jeanova strýčka. Rue Lecourbe, rue Lecourbe, to je doprava, nebo doleva…

„Je to ve Francii!“ řvali a motali se.

Hortense se domů vracela pěšky. Potřebovala přemýšlet. Její podpatky klapaly o dlažbu Paříže. Té Paříže, která se protahovala po nočních oslavách… Na lavičkách, v popelnicích a u semaforů se válely láhve od piva a šampaňského. Paříže, toho krásného spícího města, města oslabeného, líného, zamilovaného. Ztratila jsem svého miláčka… Zmizel v šedém ranním světle s rukama zuřivě zabořenýma v kapsách modré bundy… Nad šedými střechami Paříže se rozplynul dlouhý pruh mlhy. „Ztratila jsem svého miláčka, ztratila jsem svého miláčka,“ prozpěvovala si a přeskakovala stružky pokryté průzračným ledem.

Gary spal napříč postele. Úplně oblečený.

Strčila si mobil pod polštář.

Kdyby náhodou miss Farlandová uspíšila rozhodnutí…

Kdyby náhodou…

Lehla si vedle něj.

Nemohla usnout. Pozítří odjíždí. Příštích čtyřiadvacet hodin se promění v krátký sen, jenž by se měl naplnit radostí a krásou. Smířit se s ním. Opět najít onu vzrušující lehkost z polibku naproti Hyde Parku, naproti špičatým korunám stromů v Hyde Parku. Den, kdy se políbíme pod stromy Central Parku a veverky budeme krmit z ruky. Veverky z Central Parku nejsou plaché. Za dolar přijdou blíž… A co je vlastně taková veverka? Krysa s dobrou vyřídilkou. Nic víc. Odeberte jí ten její vztyčený ocas a zbude z ní jen chlupatá krysa. Svinská chlupatá krysa, která se staví na zadní. Hortense se zachichotala a promnula si nos. Pro někoho je to smích, pro jiného grimasa. Všechno záleží na oblečení. Na zjevu. Stačí detail, jediný detail a z krysy se stane veverka. A chodci jí budou házet oříšky a děti ji budou toužit chovat v kleci.

Měla chuť probudit Garyho a vysvětlit mu rozdíl mezi veverkou a krysou.

Víš, proč delfíni plavou jen ve slané vodě? Protože po pepři kýchají.

Nemohla usnout.

Chce mít na tento den nějakou žhnoucí vzpomínku.

Přejela prstem po Garyho tváři. Je tak hezký, když spí, dlouhé černé řasy vytvářejí tmavou bariéru, ústa má pootevřená a opuchlá spánkem, tváře trochu bílé a trochu růžové, lehce chrápe jako muž, jenž si šel pozdě lehnout, její prst se zdržel na strništi jeho vousů, které trochu škrábou…

Zdržet se…

Dnes večer se obejmou.

Dnes večer spolu stráví noc. Jejich první noc. Dokáže si to odpustit.

On jí neodolá.

***

„Můj drahý Chavale, jestliže jsem si s vámi dala schůzku v kavárně na Nový rok, tak je to velmi symbolické…“

Chaval seděl na židli vzpřímeně, i když trochu nakřivo. Ruce s okousanými nehty schovával pod stolem. Aby udělal na Henriettu dobrý dojem, vzal si sako a kravatu, černé havraní vlasy si nageloval, zkrátil licousy a objednal si minerálku.

„Jistě víte, že jsme se s panem Grobzem rozešli…“

Chaval pokýval hlavou s bojácným výrazem psa sledujícího každé nepředvídatelné gesto svého surového pána a mlčel jako pěna.

„Rozvedli jsme se, ale mně zůstalo právo uchovat si jeho jméno… Jmenuji se tedy Grobzová jako on. Henrietta Grobzová. Sledujete mě? Marcel Grobz, Henrietta Grobzová… Marcel, Henrietta…“

Mluvila s ním jako s poněkud zaostalým dítětem. Kladla důraz na jednotlivá slova. Uvědomil si, že mu připomíná učitelku.

„Podepisuji dopisy písmenem H… a písmeno H se může velmi snadno zaměnit s písmenem M… H, M, H, M…“

Chaval přitom myslel na Hortensiny vpády do H&H.

Vtrhla do obchodu a krásnýma lačnýma rukama se vrhla na řady tunik, blůzek, šatů, šál, džínsů a kabátů, cinkala ramínky, klik klak, sundávala, mačkala, běhala do kabinky, zkoušela, napřahovala k prodavačce ruku a žádala jinou velikost, jinou barvu, jiný model, vycházela ven s rozpálenými tvářemi a rozcuchanými vlasy, nesla svou kořist k pokladně a Chaval vytahoval kartu a platil. Nosil tašky do auta. Stačilo, aby Hortense projevila sebemenší přání, a on jí ho hned spěchal vyplnit. Na oplátku nežádal nic jiného, než aby mohl hladit tělo, po němž tak šíleně toužil. A když měla dobrou náladu, vydat se úzkou chodbičkou k rozkoši.

„H&M…,“ opakoval zasněně a oždiboval si pod stolem prsty.

„Chavale!“ zahřměla stará dáma a zacinkala o skleničku dlouhou lžičkou, kterou míchala cukr v čerstvé citronové šťávě. „Kde se touláte?“

„U vás, madam, u vás…“

„Nelžete! Nesnáším lži! Myslíte na ni, že?“

„Ne, snažím se pochopit H a M…“

„To je přece jasné jako facka, můj ubohý chlapče.“

Vrhla na něj podrážděný pohled. Hubený jako lunt. Měl na sobě černé džínsy, sako, které vypadalo, jako by právě vyšlo z čistírny, ošlapané tenisky a jeho tvář s ostrým profilem byla takřka průhledná, jak z ní vyprchal život. Bledý, demaskovaný statista. Co si proboha počnu s tak ubohým partnerem? Odehnala černé myšlenky a pevně pokračovala: „Když něco podepíšete písmenem H nebo M, lze to klidně zaměnit… Můžu tedy se vší pravděpodobností převádět objednávky jménem Casamie podepsané Marcelem Grobzem, fakturované Marcelovi Grobzovi a zaúčtované na jeho vrub, pak nechat zboží dodat do skladu, kde ho obchodníci znovu prodají za nízkou cenu bezohledným nákupním sítím, které budou vidět jen možný zisk a vrhnou se na příležitost. A v tu chvíli zasáhnete vy. Budete spojením mezi sítěmi a mnou. Znáte nákupčí, ceny, marže, množství, které lze objednat, budete se starat o obchodní stránku věci a já zajistím organizaci a administrativu.“

„Ale to je přece absolutně nečestné, paní Grobzová!“ vykřikl Chaval, jenž si náhle uvědomil rozsah takového podvodu.

„Není to nečestné, vezmu si jen to, co mi patří! Byla jsem okradena, Chavale. Okradena… Měla jsem zdědit půlku podniku, ale nemám nic. Nic.“ Cvakla nehtem palce o zuby, aby zdůraznila velikost té krádeže. „To vám připadá čestné?“

„Poslyšte… Co se stalo mezi vaším manželem a vámi, se mě netýká… Nemám s tím nic společného. Málem jsem skončil ve vězení, když jsem falšoval podpisy a platby… Osud byl ke mně milostivý. Ale jestli se nechám strhnout podruhé, ocitnu se za mřížemi a na pěkně dlouho…“

„I když na tom vyděláte a dostatečně vás odměním? Vezmu všechny náklady a všechna rizika na sebe, pronajmu si skladiště, podepíšu objednávku, vaše jméno se neobjeví v žádné účetní knize, na žádném dopisu, nikde… Posloužíte mi jen jako fasáda. Jako dekorace to není špatně placené, ne?“

„Ale, madam, to je hrozně malý píseček, rychle se se na to přijde! Necháme se chytit jako pitomci!“

Henrietta zaznamenala, že se právě prozradil. Řekl „necháme se chytit“, což znamená, pomyslela si a pod širokým kloboukem se napnula, že není úplně proti. Bojí se jen vězení. To dokazuje, že mu ještě funguje pár neuronů. Ten muž není tak zničený, jak vypadá. Vrátil se mu apetit.

Chvilku zůstala zamyšlená. Má pravdu. Svět uměleckých řemesel je omezený. Kromě malých obchodů. A kdo říká malé obchody, říká malé zisky. To nepřipadalo v úvahu. Musí tedy najít jiný způsob, jak starého Grobze zruinovat. Zamíchala citronovou šťávu a zamračila se.

„Máte jiný návrh?“ zeptala se, ale oči nespouštěla ze své sklenice.

„Ne,“ odpověděl Chaval, jenž se celý třásl při představě vězení. „Abych pravdu řekl, než jste za mnou přišla, vyčerpal jsem všechny způsoby, jak zbohatnout… Kromě lota, samozřejmě.“

„Pfff!“ řekla Henrietta a pokrčila rameny. „To je zábava pro lidské larvy… Ostatně vždycky vyhrávají larvy, nikoliv lidé prosperující a s diplomem.“

„Protože existuje spravedlnost,“ zamumlal Chaval. „Loto utěšuje těžce zkoušené.“

„Morálka a loto!“ zanadávala Hortense. „Jaká absurdita! Říkáte hlouposti. Snažíte se najít omluvu pro svou lenost.“

„To je jediné, co mi ještě zbývá,“ omluvil se znovu Chaval se svěšenými rameny.

„Máte malé ambice a špatné nervy! Myslela jsem, že jste jiný chlapák… Vkládala jsem do vás velké naděje. Kdysi jste byl podnikavý a mazaný.“

„Říkal jsem vám, že mě úplně vyřídila, vyčerpala…“

„Přestaňte mluvit o minulosti! Musíte se zviditelnit, projevit se jako silný, mocný a bohatý muž! Nejste ošklivý, stačí jen záblesk v oku a jistý půvab neohrabanosti. Máte velkou šanci, že se vám vrátí. Když ne z lásky, tak proto, že pro ni budete zajímavý. A mezi námi, marže je nízká a výsledek identický.“

Zvedl k ní pohled naplněný nesmírnou nadějí, kterou už dávno odložil mezi ztracené věci.

„Myslíte, že kdybych zbohatl, že by se vrátila?“

Dával přednost utrpení s ní před životem bez nejmenší naděje na utrpení.

„To nevím, ale jsem si jistá, že celou věc znovu zváží. Bohatý muž je nutně lákavý muž. Je to jako nos uprostřed obličeje. Otáčí se kolem něj celý svět od té doby, co existuje… Vzpomeňte si na Kleopatru. Milovala jen mocné muže, kteří jí skládali k nohám země i moře, muže připravené pro ni zabíjet, dopouštět se masakrů! Slabochy se nezaobírala. Hortense se podobá spíš Kleopatře než Isoldě nebo Julii.“

Nezeptal se, kdo ty dvě jsou, ale srovnání s Kleopatrou mu neuniklo. Jednou večer se s matkou na ten film dívali a pili přitom mateřídouškový čaj, protože byli oba trochu nastydlí. Kleopatra měla fialové oči Elizabeth Taylorové a dmoucí se hruď. Nevěděl, na co se dívat dřív, jestli na ty velké, fialové, vzrušující a panovačné oči nebo na ty mléčné polokoule, rytmicky stoupající a klesající. Šel si ho pak na záchod vyhonit.

„A co bych musel udělat pro to zbohatnutí?“ zeptal se a narovnal se, pozdvihován těmi obrovskými Kleopatřinými ňadry.

„Musíme přijít na nějaký dokonalý podfuk… Pak si díky vašim obchodním schopnostem a mé fantazii namastíme kapsy. Já nemám žádné skrupule!“

„Kdybych se s ní mohl znovu potkat… Ještě jednou se ponořit do té vlhké a horké kožešinky…“

„Chavale!“ zahřměla Henrietta a bouchla do stolu. „Už vás nikdy nechci slyšet takhle mluvit o mé vnučce! Rozumíte? Nebo vás udám mravnostní policii! Sám přiznáváte, že jste měl sexuální styk s osobou mladší šestnácti let… Šel byste rovnou do vězení. A víte, co dělají ve vězení takovým násilníkům?“

Chaval jí pohlédl do tváře a ramena se mu přitom nekontrolovatelně chvěla.

„Ach ne, madam… to ne… to ne…“

„Tak přijďte s nápadem, s nějakým skvělým nápadem, jak starého Grobze vyřídit. Máte na to týden. Ani o den víc! Za osm dní se sejdeme v kostele svatého Štěpána v kapličce Panenky Marie, klekneme si na klekátka a vy mi ten nápad vyložíte… Jinak vás čeká vězení!“

Chavalovi se teď třásly všechny údy. Ta baba je toho schopná! Mohl si to přečíst v její rozhodné tváři, podobající se šelmě připravené sežrat mládě, jen aby netrpěla hlady.

„Ano, madam…“

„Teď se rozejdeme. A zapněte všechny mozkové buňky. Od té doby, co leží ladem, se naodpočívaly až dost! Tak šup…“

Vstal. Zakoktal „na shledanou, madam“ a zamířil k východu jako uprchlík, který na sebe nesmí upozornit.

„Zaplatím!“ zavolala Henrietta a vytáhla peněženku, aby uhradila útratu.

Zbývaly jí drobné mince, které ukradla z kasiček v kostele. Zámky byly rozviklané. Zručně je otevřela a pak zase pečlivě zavřela. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Stačilo jen vyhnout se faráři. Chudá úroda, řekla si, když počítala mince, farníci jsou pěkní skrblíci. Anebo mě farář objevil a vyprazdňuje kasičky častěji. Chudák Ježíš, chudák Panenka Marie, chudák svatý Štěpán! Víra už není, co bývala, a výdaje jsou čím dál větší…

Začala naříkat nad dobou, která přestala respektovat osamělé ženy i faráře zbavené zdrojů. A pak se lidi diví, že se čisté duše vydají na zločineckou dráhu, ale to je jen spravedlivé, jen spravedlivé…

***

Na Nový rok večer předstírali u Cortèsových všeobecné veselí. Gestikulovali, křičeli, jenže za veselými tvářemi a nucenými úsměvy skrývali závratě srdce a cítili, že toto předstírání má své hranice.

Vypadalo to jako maškarní bál rekonvalescentů.

Joséphine mluvila nahlas, aby nemusela myslet na hodinky, jež Dottie zapomněla na Philippově nočním stolku, ohřívala králíka s hořčičnou omáčkou, míchala pomalu vařečkou a vyprávěla hlouposti… Smála se falešně, mluvila falešně, převrhla krabici s mlékem, olízla máslo, upustila plátek salámu do toastovače…

Zoé chodila s roztaženýma nohama a Gaétan jí kladl ruce na ramena v důvěrném majetnickém gestu. Hortense s Garym se navzájem měřili, přibližovali, naráželi na sebe a zase se s bručením oddělovali. Shirley pozorovala svého syna, pomaličku manipulovaného k bezpodmínečné kapitulaci smyslů a srdce. Má člověk milovat své dítě nade všechno? ptala se v duchu. A proč mám pocit, že jsem se vzdala poslední lásky? Můj život přece ještě neskončil…

Pouze Du Guesclin přebíhal od jednoho k druhému, od jednoho se mu dostalo pohlazení, od druhého kousek chleba namočeného v omáčce a sám se zmocnil kandovaného ovoce, ležícího na stole. Kolébal se na velkých čtverhranných packách jako pes nedočkavě očekávající odměnu a z tlamy mu odkapávaly pruhy slin.

Každý myslel na sebe, ale přitom se tvářil, že se zajímá o druhé.

Pozítří odjede a já ho uvidím až za dlouho, trápila se Zoé, bude mě pak milovat stejně jako předtím? A co když jsem těhotná?

A je to! plesal Gaétan, udělal jsem to, udělal jsem to, jsem opravdový muž! Miluji ji a ona miluje mě, miluje mě a já miluji ji.

Dnes v noci, tuhle noc, pobrukovala si Hortense a hladila Garyho po krku, budu předstírat, že si jdu lehnout do pokoje k Zoé, a pak přijdu za ním, vklouznu k němu, obejmu ho, sedmkrát mu v ústech zatočím jazykem a bude to krásné, bude to krásné…

Myslí si, že mě jen tak dostane, ale kdepak, kdepak, nebude to tak jednoduché, odhodlal se Gary a nechal si naložit králičí stehna s hořčičnou omáčkou. „Můžu dostat kousek chleba, nebo to je na tebe moc,“ ptal se Hortense, která mu s širokým, důvěrným úsměvem podávala kousek bagety…

Jak mu mám říct, že se už nikdy neuvidíme? přemýšlela Shirley. Prostě že se už neuvidíme…? Nemůžu mu říct skutečný důvod, smetl by ho mávnutím ruky, tvrdil by, že na tom není nic dramatického, že Gary je už velký, že musí pochopit, že jeho matka má právo na soukromý život… Tím mu neprokážeš žádnou službu, bude mít pocit, že je všemocný, musí se naučit vyrovnávat se
s realitou. Musíte se odpoutat, příliš dlouho jste žili připoutáni k sobě. Věděla předem, co řekne, mohla by to napsat a neměla by žádný protiargument, kromě toho, že nechce ublížit svému malému chlapečkovi. Ale jemu je dvacet! Už to není tvůj malý chlapeček! Pořád bude můj malý chlapeček… Bullshit! odpoví podrážděně, zachumlaný v červené skotské bundě, bullshit! Pohádají se a rozzlobeně se rozejdou. Jenomže já nebudu mít odvahu být rozzlobená dlouho, pokusím se mu to všechno ještě jednou vysvětlit a padnu mu do náruče… Odejít znamená nic neříkat nebo tvrdit, že jsem v Paříži potkala svého bývalého nápadníka.

A co když se Shirley mýlí, myslela si Joséphine, co když Dottie u Philippa opravdu žije? Co když každý večer odkládá hodinky na noční stolek, než ji vezme do náruče… S Dottie se nikdy nepřestal stýkat. Je mladá, zvláštní, lehkomyslná a něžná. A on nesnáší samotu! Říká se, že muži nemají rádi samotu, zatímco ženy se v ní vyžívají. A navíc s ní rád spí, je zvyklý, oba mají v posteli své místo…

Tak každý pokračoval ve svém monologu, jedl králíka v hořčičné omáčce a krájel si kousky kozího sýra nebo brie, bral si citronový koláč, který upekla Zoé, sklízel ze stolu, dával nádobí do myčky, odcházel, zíval, prohlašoval, že je unavený, vyčerpaný, a bez meškání mířil do svého pokoje.

Hortense se odlíčila, stokrát hřebenem pročísla svoje dlouhé červenohnědé vlasy, kápla si za uši parfém, oblékla si tričko na noc a překročila matraci, na níž ležel Gaétan. Četl Strýčka Skrblíka, bavil se a vyprávěl, jak strýček Skrblík napálil kačera Donalda a nechal ho pracovat zadarmo. „Ale starý Donald je i tak sympaťák! Nechá se takhle v pohodě zneužívat… Skrblík by klidně mohl dělat u nás ve škole ředitele… Nikdy nemá dost, chce další a další peníze.“

Zoé měla deku přitaženou až pod bradu a přemýšlela, jak poprosit Hortense, aby je nechala poslední noc samotné. Jak jí má naznačit, ať si jde lehnout někam jinam… Třeba do obýváku… Nebo může v kuchyni pracovat na těch výkladních skříních. Přece ráda v noci pracuje v kuchyni. Měla bych ji poprosit na rovinu nebo na ni jít přes city? Anebo se odvolat na ženskou solidaritu? Ne, ženská solidarita u Hortense nefunguje. Přemýšlela, přemýšlela a kroutila pod dekou kotníky, aby našla správnou větu, která by jí otevřela sestřino srdce, když v tom okamžiku k ní Hortense vklouzla do postele a navrhla: „Zhasneme, počkáme, až mamka a Shirley usnou, a já půjdu za Garym… Ani slovo těm dvěma! Udělaly by z toho aféru, což já v žádném případě nechci!“

„Fajn,“ odpověděla s úlevou Zoé, „neřeknu nic.“

„Díky, sestřičko. A ty se tu chovej slušně! Nechci na sebe vzít odpovědnost, že se tu za devět měsíců objeví nějaký pidimužík.“

„Neboj,“ odpověděla Zoé a celá zrudla.

„Můžu ti věřit, bim bam bum?“

„Bim bam bum…,“ opakovala Zoé.

Čekaly, až v pokoji Joséphine a Shirley zhasne světlo. Čekaly, až se ozve jemné zachrápání Joséphine a silnější Shirley, hmmm, hmmm, staré dámy se trochu namazaly, dělají randál jako v továrně. Zoé nervózně polkla. Měla studené nohy a rozpálené ruce. Hortense se zvedla, vzala si mobil a po špičkách kráčela ke dveřím.

„Dobrou noc, Zoétenuško. A ve vší počestnosti!“

„Slibuju!“ vydechla Zoé a pod peřinou zkřížila prsty, aby jí byla lež odpuštěna.

Gaétan k ní skočil do postele.

„Celou noc a v opravdové posteli!“ zvolal a přitiskl ji k sobě. „To je hustý!“

Položil dlaň Zoé na ňadro a ta zasténala…

Ještě dnes v noci zadrží celé město dech…

Gary si četl starý komiks Quick a Flupke, byl do půli těla nahý a ležel v posteli. V uších měl sluchátka od iPodu. Spatřil ji vcházet do pokoje a překvapeně zvedl obočí.

„Hledáš něco?“ zeptal se, aniž by přestal číst.

„Ano. Tebe.“

„Na něco se mě chceš zeptat?“

„To ani ne…“

Vlezla do postele na opačnou stranu, než byl on, a přetáhla přes sebe deku.

„Jestli chceš, můžeme spát…“

„Spím radši sám.“

„Tak dobře… Nebudeme spát.“

„Vrať se do svého pokoje, Hortense.“

„Jsem ve svém pokoji…“

„Nehraj si se slovíčky, víš velmi dobře, co chci říct…“

„Mám chuť tě políbit…“

„Já ne!“

„Lháři! Mám chuť zopakovat ten krásný polibek, který jsme si dali u Hyde Parku. Pamatuješ? Tu noc, co jsi mě nechal stát na ulici…“

„Hortense, měla bys vědět, že touha se nedá vymáhat… Nemůžeš sem vpadnout jako komando a vymáhat polibek.“

„Měla jsem nejdřív zaklepat?“

Pokrčil rameny a vrátil se ke čtení.

„Vím, že umíráš touhou, stejně jako já umírám touhou…,“ dodala Hortense, která se nenechala odradit.

„Aha! Tak ty umíráš touhou… Zopakuj mi to. Nejsem si jistý, jestli jsem slyšel dobře… Slečna Hortense má na vás chuť, prosí vás, abyste si s ní hned zapíchal.“

„Jsi sprostý, miláčku.“

„A ty příliš autoritativní.“

„Umírám touhou tě políbit, přitisknout se k tobě, líbat tě všude, všude… Ochutnávat tě, lízat…“

„S mobilem v ruce? To nebude moc praktické,“ prohlásil posměšně a snažil se sarkastickým smíchem zahnat počátek touhy, která v něm začala růst.

Hortense pohlédla na mobil, který držela v ruce a strčila ho pod polštář.

„Já s mobilem odmítám spát!“ opakoval Gary a snažil se vzpamatovat.

„Ale Gary… Co když mi zavolá miss Farlandová?“ protestovala Hortense a zase si telefon vzala.

„Odmítám spát s mobilem… Tečka, to je vše!“

Vrátil se ke Quickovi a Flupkemu, prohlásil, že je to výtečný komiks a že nechápe, proč se na něj zapomnělo. „Je lepší než Tintin! Dva hrdinové za jednu cenu! A jaký nádherný vztah, jaká kouzelná účinnost! Možná trochu zastaralé, ale holky v té době si před kluky sukně nevykasávaly. Dokázaly se ovládat… Jiný čas, jiný mrav,“ vzdychl nostalgicky. „Nemám rád ženy generálky. Mám rád ženy ženské a něžné, které nechají řídit muže spřežení pevnou rukou, pokládají jim hlavy na ramena a mlčí. Víš, co je to něha, Hortense?“

Hortense se v posteli zavrtěla. Byl to ten druh slov, která nesnášela. Už ho málem dostala. A navíc snadně. A teď ji posílá pryč. Zařadil ji do škatulky „stará dobrá kamarádka“.

Strčila mu svou hebkou nohu mezi kolena, nohu vyslankyni troufale žádající o odpuštění a šeptala: „Tak jo, vzdávám se, mám hroznou chuť tě políbit… Umírám touhou, Gary, jestli chceš, budu cudná, bezelstná, podřízená a něžná jako vyplašená panna…“

Při té představě se usmál a poprosil ji, aby ji ještě rozvinula. Chtěl vidět, jak daleko je schopná dojít, jak moc se umí ponížit.

Odmlčela se, chvilku přemýšlela, řekla si, že slova stačit nebudou, a uchýlila se ke staré milostné praktice, díky které po ní muži šíleli.

Zmizela pod dekou.

A tón se změnil.

Už ji neodháněl, jenom si dal podmínku.

Vynořila se zpod deky a poslouchala.

„Dáš pryč ten mobil…,“ řekl Gary.

„To ode mne nemůžeš chtít, Gary. To je vydírání. Je to pro mě strašně důležité a ty to dobře víš…“

„Znám tě dobře, to chci říct.“

Příčina polemiky se změnila. Od hypotetické milostné noci se přenesla k přítomnosti telefonu v posteli.

„Gary,“ prosila Hortense.

„Nespím ve třech! A hlavně ne s miss Farlandovou!“

„Ale…,“ protestovala Hortense, „jestli zavolá, neuslyším ji…“

„Zavolá znovu.“

„To nepřipadá v úvahu!“

„Tak odejdi z tohoto pokoje a nech mě tu s Quickem a Flupkem…“

Tvářil se vážně. Hortense rychle přemýšlela.

„Tak ho dám na židli…“

Gary pohlédl na židli, na kterou v jednom chumlu odhodil džínsy, tričko a svetr. „Židle je moc blízko, uvidím ho ve tmě svítit a nebudu myslet na nic jiného než na miss Farlandovou. Jedině bys ho vypnula.“

„Ne.“

„Tak běž pryč.“

„Dám ho na psací stůl, o kousek dál… Tak ho neuvidíš.“

Vytrhla Garymu komiks z rukou, hodila ho na zem a přitiskla se k jeho nahému tělu. „Ty spíš vždycky nahý?“ Ramena a krk mu pokryla polibky a hlavu mu položila na břicho…

„Tam! Ten telefon!“ řekl Gary a ukázal prstem na psací stůl.

Hortense vztekle vyskočila a šla dát telefon na psací stůl. Ověřila si, že není vybitá baterie, a zvýšila hlasitost. Pak ho nenápadně položila na okraj stolu, aby byl co nejblíž posteli.

Vklouzla zpátky ke Garymu, zavřela oči a šeptla: „Ach, Gary, prosím tě… Uzavřeme mír. Mám na tebe hroznou chuť…“

Její ústa klouzala po jeho těle.

Už neodpověděl.

Byla to noc lásky krásná jako symfonie.

Nebyli jen muž a žena, kteří se milují, byli muži a ženami všech dob a celé Země, kteří se rozhodli vyčerpat svou vášeň. Čekali tak dlouho, tolikrát si to představovali a teď konečně si spolu mohou zatančit všemi svými smysly něžný balet.

Polibek jednoho vyvolal polibek druhého. Garyho ústa rostla, aby naplnila ústa Hortense, a ta je vdechovala, chutnala a vymýšlela další polibek, potom další a další a překvapený, odzbrojený a vzrušený Gary odpovídal a rozdmychával oheň dalším polibkem. Ocitli se v kole s mnoha čertíky a skřítky a nechali se celí vyhladovělí unášet. Opojená Hortense zapomněla na všechny triky, jimiž lákala muže do pastí, pohltila ji rozkoš. Šeptali si, usmívali se, rozpouštěli se navzájem v propletených tělech, chytali druhého za vlasy, aby se mohli nadechnout, znovu se propadali, chytali se, pouštěli, vzdychali, vraceli se k žádostivým rtům, znovu se ochutnávali, smáli se, naplnění obdivem, nořili zuby do hebké kůže, kousali se, vrčeli, zase se kousali, pak se odtahovali, aby na sebe mohli pohlédnout a začít nový tanec. Neobjímali se, ale tiskli a prohrabávali, jiskrami zapalovali plameny, odpovídali si kánonem, posouvali se, spojovali, odstrkovali, klesali a znovu se spojovali. Ticho a vzdechy, řeřavé uhlíky a polibky, plameny a chvění. Každý polibek byl odlišný a jedinečný, jako osamělá nota, každý polibek otvíral brány k nové vášni.

Hortense se svíjela, ztrácela hlavu, ztrácela nohy, už nic neovládala, opakovala: „Tak takové to je, takové to je, ještě, ach, Gary, kdybys věděl…“

On říkal: „Počkej, počkej, je to krásné čekat.“

Ale už ani sám čekat nedokázal… A tak svíral její ňadro, nejprve něžně, jako by ji miloval uctivou, chvějící se a takřka posvátnou láskou, potom ale čím dál divočeji, jako by si ji chtěl vzít jediným přiražením boků, jedinou ranou meče, a ona se k němu vzpínala, protestovala, že to bolí, přestal a ptal se jí vážně, skoro chladně: „Mám přestat, mám přestat?“

A ona křičela: „Ach, ne, ach ne, já nevěděla, já nevěděla!“

A on pokračoval škálou jinde na jejím těle, které ho ovíjelo jako had a po němž nechal běhat své prsty, hrál jimi noty, všechny akordy, všechny variace a hudba v něm stoupala a on po ní přecházel svými ústy a rukama, dokud se nevzdala a nezačala prosit, ať si ji vezme, teď, teď, okamžitě…

Pustil ji, svalil se vedle ní, pozoroval ji a říkal: „Teď ne, Hortense, miláčku, to je příliš snadné, příliš snadné… Rozkoš musí trvat, jinak se vypaří a přijde smutek.“

A ona přirážela, snažila se zachytit laso jeho boků.

„Ne,“ říkal Gary a pokračoval ve své škále do-re-mi-fa-sol-la-si-do, přejížděl svými rty po jejích, vlhčil je, odděloval jazykem, kousal a vkládal mezi ně slova a příkazy a ona už nevěděla nic…

Hlava jí klesla na stranu. Měla chuť křičet, ale on jí ucpal ústa a přikázal: „Mlč!“

A tón jeho hlasu, ten tvrdý, skoro neosobní tón způsobil, že se svíjela ještě víc a že zapomněla všechny finty, které znala a kvůli nimž po ní muži šíleli, ztráceli hlavy a nechali se strhnout a uvěznit v jejích sítích.

Znovu byla novickou. Čistou a chvějící se. Stala se rukojmím. Nohy a ruce spoutané. Nějaký tichý hlas jí v hlavě stále dokola omílal „pozor, nebezpečí, pozor, nebezpečí, ztratíš se v téhle náruči“, ale ona ho umlčela a zaťala nehty Garymu do krku, radši umře, než aby neměla poznat to chvění, které ji odnese rovnou do nebe nebo do pekla, co na tom záleží! Ale já tu chci být, v jeho náruči, v jeho náruči…

Ale on se ještě vzpíral…

Proměnil se v náročného vládce. Upevňoval své království, posouval hranice, posílal své jednotky dobýt každý centimetr kůže, mistrovsky jim velel a pak se vracel k jejím ústům, dotýkal se jich, hltal, zdobil novými polibky… Takové to je? Takové to tedy je? nepřestávala si říkat mezi dvěma vlnami rozkoše.

Ze všech sil. Celým tělem. A ztratit hlavu.

Dotýkat se a nechat se spoutat. Zavřít oči před tím žárem. Hltat se jako dva šílenci, fanatikové, jako stižení vzteklinou, vznášet se opilí štěstím v mlze rozkoše, dotýkat se konečky hledajících prstů a pak se zachytit břehu…

Takové to je… Takové to je…

A noc teprve začínala.

Ve čtyři hodiny ráno probudila Joséphine žízeň.

V chodbě vedoucí k Hortensinu pokoji uslyšela skřípání postele, hluk něžného zápasu, sténání a vzdechy.

Hortense a Gary…

Potichu, potichounku otevřela dveře Zoéina pokoje…

Zoé a Gaétan spali nazí a v objetí.

Nahá Gaétanova paže na nahém rameni Zoé…

Šťastný a nasycený úsměv Zoé.

Úsměv ženy.

„Tentokrát jsem přemožená,“ řekla Joséphine Shirley, když se vrátila do postele.

Shirley si promnula oči a podívala se na ni.

„Co děláš? Proč v noci vstáváš?“

„Můžu ti říct, že tvůj syn a moje dcera spolu právě letí do nebe.“

„Konečně…,“ vydechla Shirley a natřásla si polštář, aby nebyl tak proleželý. „Už delší čas to na nich bylo vidět.“

„A Zoé a Gaétan spí spánkem spravedlivých a podle mého názoru se milovali…“

„Ach! Zoé taky?“

„To je všechno, co k tomu řekneš?“

„Poslyš, Jo, to je život… Ona miluje jeho, on miluje ji. Tak se z toho těš.“

„Je jí patnáct! Je to strašně brzo!“

„Ano, ale nosí Gaétana v hlavě už dávno. Muselo k tomu dojít…“

„Mohli počkat… Co jí mám říct? Mám jí vůbec něco říct, nebo se mám tvářit, že nic nevím?“

„Nech, ať za tebou přijde sama. Jestli bude mít chuť ti to říct, tak ti to řekne.“

„Za předpokladu, že neotěhotní.“

„Za předpokladu, že to všechno proběhlo dobře. Připadá mi trochu mladý na to, aby mohl být dokonalým milencem…“

„Už si nepamatuju, kdy měla své haraburdičky.“

„Co to proboha je?“ zeptala se Shirley, která konečně správně natřásla polštář a strčila si ho pod hlavu.

„To vymyslela Zoé. Aby nemusela říkat krámy, tak říká haraburdičky. Milé, ne?“

„Moc milé… Proměnila nechutné slovo v něco něžného.“

Joséphine přemýšlela, zkřížila paže na hrudi a pak pohřebním tónem řekla:

„Vypadáme v té posteli fakt směšně!“

„Dvě vrásčité sestřičky! Musíš si na to zvyknout, zlato, právě jsme předaly klíče od touhy svým potomkům, stárneme, stárneme, stárneme!“

Joséphine přemítala. Stárneme, stárneme, stárneme. Měla přednášku o původu slova stáří, vieux, vieil. Na univerzitě v Lyonu. Poprvé se slovo vieil objevilo v Životě svatého Alexise a potom v Písni o Rolandovi v roce 1080. Pocházelo z latinského vetus, potom vetulus, ze starofrancouzského viez, což korespondovalo se slovem ancien, starý, starověký, ve smyslu „kdo získává na ušlechtilosti věkem, veterán, člověk zkušený“, ale také „opotřebovaný“. Smysl, jenž se objevil ve 12. století. „Znehodnocený, nepoužitelný, vhodný k vyhození.“ Od kterého věku je člověk vhodný k vyhození? Existuje nějaké oficiální datum jako u data spotřeby na jogurtech? Kdo o tom rozhoduje? Pohled ostatních, kteří vás začnou považovat za scvrklé jablíčko, nebo touha, která se vytratí, a vám začne zvonit hrana? Verte vieillesse, zelené stáří, tvrdil bonviván Rabelais. Viellard, stařec, tituloval Corneille dona Diega, neschopného bránit svou čest. Ve 12. století byl člověk starcem ve čtyřiceti. Stáří. Zvláštní slovo.

„Myslíš, že dnes v noci spí s Dottie?“

Dottie nestárne. Dottie není zchátralá. Dottie je jogurt ve spotřební lhůtě.

„Přestaň, Jo! Říkám ti, že u něj jen přespí a že on se doma nudí… Myslí na tebe a ve své velké posteli se převaluje.“

Shirley šťouchla Joséphine a zasmála se. Pak zaklela, protože polštář zase ztratil svůj ideální tvar.

Joséphine se nesmála.

„Nevěřím, že je smutný… Nevěřím, že spí ve velké prázdné posteli. Spí s ní a zapomněl na mě…“

Philippe se probudil a uvolnil si ruku, která mu pod váhou těla Dottie zdřevěněla.

První noc nového roku.

První namodralý záblesk mezi závěsy osvětloval místnost studeným světlem. Včera večer vysypala Dottie obsah kabelky na komodu. Hledala zapalovač. Kouřila, když měla smutek v duši. Kouřila čím dál víc. Přitiskla se k němu. Cítil z jejích vlasů cigaretový kouř, chladný a ostrý pach, po němž se mu točila hlava.

Otevřela oči a zeptala se:

„Ty nespíš? Něco se děje?“

„Ne, všechno je v pořádku… Jenom mám žízeň.“

„Mám ti přinést skleničku vody?“

„Ne,“ protestoval dotčeně. „Jsem dost velký na to, abych si ji přinesl sám. Spi…“

„Tak jsem to nemyslela…“

„Spi…“

A sám zůstal ležet s otevřenýma očima.

Joséphine. Co asi v tuto chvíli dělá?

Ve čtyři hodiny padesát minut ráno…

V půl jedné odpoledne začal zvonit Hortensin telefon. Písnička od Massive Attack Tear Drop…

Odhrnula si rozcuchané vlasy, ušklíbla se, v duchu se ptala, kdo to může být tak brzy, vždyť sotva usnuli. Její tvář se stáhla rozkoší, když spatřila Garyho, jehož dlouhá ruka jí ležela přes břicho, strčila hlavu pod polštář, nechtěla slyšet… Spát, spát a znovu spát… Vzpomínat na neuvěřitelnou rozkoš z předchozí noci, přejíždět prsty po kůži svého milence. Svého milence, svého nádherného milence. Svinula se do klubíčka, když si najednou vzpomněla… konečně, konečně… Tak kvůli tomuhle se otáčí svět… A já žila dvacet let a nevěděla jsem to, hmmm, to se změní, to se změní! Muž, jenž ji odnesl do hlubin temnoty, byl ten muž spící vedle ní, o němž si myslela, že ho zná už tak dlouho.

A teď jsem dojatá jako nějaká mladá slepice.

Telefon zvonil, podívala se na ciferník budíku s Mickey Mousem, který dostala od otce, když jí bylo osm. Půl jedné!

Okamžitě se na posteli vztyčila. Půl jedné v Paříži, půl dvanácté v Londýně! Miss Farlandová!

Vrhla se k telefonu.

Potichu zamumlala „haló“, navlékala si přitom tričko a dávala pozor, aby Garyho nevzbudila.

Po špičkách vyšla z pokoje.

„Hortense Cortèsová?“ štěkl hlas v telefonu.

„Yes…,“ zamumlala Hortense.

„Paula Farland on the phone. You are in! You are the one! You won!“

Hortense v chodbě klesla na bobek. Vyhrála! Ona vyhrála!

„Are your sure?“ zeptala se a polkla sliny. Hrdlo měla stažené.

„I want to see you at my office today, five o’clock sharp!“

Přesně v pět hodin v její londýnské kanceláři?

V Paříži bylo půl jedné. Měla tak akorát čas sbalit si tašku, skočit na Eurostar, vyběhnout do osmého patra činžáku na Bond Street, chytit sekretářku za nos, otevřít dveře a vybubnovat jako bubeník Here, I am.

„OK, Miss Farland, five o’clock in your office!“

„Call me Paula!“

A utíkala do kuchyně.

Shirley a Joséphine čistily a loupaly mrkev, pórek, celer, brukev a brambory a chystaly se dělat zeleninovou polévku. Shirley vysvětlovala Joséphine, že dlouhé a tlusté brambory jsou výborné s máslem a posolené, zatímco malé a krátké se hodí spíš na hranolky nebo kaši.

„Ahoj, miláčku,“ řekla Jo a prohlédla si dceru od hlavy až k patě. „Spala jsi dobře?“

„Mami, mami, mám ty výlohy! Mám je! Miss Farlandová mi právě volala! Odjíždím! Mám schůzku v pět hodin v její londýnské kanceláři! Super, geniální, cool, megatrendy, over droopy, jupí, jupí. I am the big boss!“

„Odjíždíš do Londýna?“ opakovaly užasle Joséphine se Shirley. „Ale…“

Málem řekly „co Gary?“, ale včas se zarazily.

„Není to nějak uspěchaný odjezd?“ zeptala se Joséphine.

„Mami! MÁM TY VÝLOHY! Vidíš, měla jsem pravdu! Měla jsem pravdu! Můžu si s sebou vzít zbytky králíka s hořčičnou omáčkou na večeři? Nebudu mít čas si nakoupit a nevím, jestli kluci nechali plnou ledničku…“

A potichu se vrátila do svého pokoje.

„Dobře poslouchej! Čeká nás pěkná scéna!“ předpověděla Shirley.

„Nevydrží na jednom místě ani sekundu! Kdo by ji mohl zadržet?“ naříkala Joséphine. „A on bude nešťastný…“

„Dostal varování. Věděl velmi dobře, že se v hospodyňku nepromění …“

„Zdálo se mi to, nebo zvonil mobil?“ zeptal se Gary a opřel se v posteli o loket.

Hortense na něj hleděla a říkala si, jak je krásný, panebože, jak je krásný! Měla chuť si tu noc znovu zopakovat.

„Ach! Už jsi vzhůru?“ odpověděla zastřeně a potichu.

„Nebo spím s otevřenýma očima!“ řekl ironicky Gary.

Hortense otevřela skříň a začala házet věci do tašky.

„Co to děláš?“ zeptal se a naskládal polštáře na sebe.

„Balím se. Odjíždím do Londýna…“

„Za minutu?“

„Přesně v pět hodin mám schůzku s miss Farlandovou. Ach, pardon, s Paulou! Řekla mi, že ji tak můžu oslovovat.“

„Vyhrálas konkurz?“

„Ano.“

„Blahopřeju,“ řekl truchlivým tónem, lehl si a otočil se k ní zády.

Hortense na něj sklesle hleděla. „Ach ne,“ zasténala tiše, „ach ne, netvař se tak, tohle mi nedělej, už tak je těžké odjet…“

Šla si sednout k němu na postel a mluvila k jeho zádům

„Zkus to pochopit. Je to můj sen. Sen, který se stal realitou…“

„Jsem šťastný za tebe… Možná tak nevypadám, ale mám radost,“ zamumlal s nosem zabořeným do polštáře.

„Gary… prosím tě… Chci v životě něco dokázat, chci jít kupředu, chci být úspěšná a dostat se na vrchol, znamená to pro mě všechno…“

„Všechno?“ zeptal se ironicky.

„Gary… ta noc byla… nádherná. Víc než nádherná. Nikdy bych nevěřila, že… Myslela jsem, že zešílím, zešílím rozkoší, štěstím…“

„Moc děkuju, miláčku,“ přerušil ji Gary. „Jsem velmi dojatý, že jsem tě nezklamal.“

„Nikdy jsem nic takového nezažila, Gary, nikdy…“

„Ale teď odjíždíš do Londýna, šla ses zabalit a doufalas, že se neprobudím…“

Mluvila dál k obráceným zádům. K zádům obráceným špatnou náladou.

„Je to neuvěřitelná příležitost, Gary. A když tam nepojedu…“

„Když se nepostavíš do pozoru před miss Farlandovou?“

„Když tam nepojedu, tak se může stát, že mi to místo vyfoukne někdo jiný.“

„Tak tam jeď, Hortense, utíkej, leť, skoč na Eurostar, vrhni se k nohám miss Farlandové… Nedržím tě. Chápu to velmi dobře. Je to logické… Nebo spíš bych měl říct, že je to tvoje logika.“

„Ale já tě neopouštím kvůli jinému muži.“

„Ale kvůli dvěma pitomým výkladním skříním v Harrods! V nejvulgárnějším obchodním domě v Londýně! Ale je to taky moje vina. Obvykle jsem prozíravější, co se týče holek…“

Hortense na něj hleděla, jako by najednou neměla ani ruce, ani nohy. Tohle přece říct nemohl! Srovnávat ji s jinými holkami! Tráví s jinými stejné noci? To není možné. Tahle noc byla jedinečná. A on to taky musí cítit stejně. Nemožné, nemožné!

„Ale já tím přece nechci říct, že vymažu z paměti všechno, co jsme my dva spolu dnes v noci prožili,“ řekla a zdůraznila slova „my dva“.

„Co je to my dva?“ zeptal se a otočil se k ní.

„Máme spoustu času, Gary, spoustu času.“

Hleděl na ni s širokým úsměvem.

„Ale já tě nedržím, Hortense. Jeď. Budu se dívat, jak se balíš, a nebudu přitom naříkat ani skřípat zuby, a jestli něco zapomeneš, tak ti to připomenu. Vidíš, jsem připravený ti pomoct…“

„Gary, přestaň!“ dupla Hortense. „Je to můj život a já ho teď beru do svých rukou. Takhle. Teď. Realizuju své sny… A když bude třeba, udělám to proti všem.“

Spojil ruce a začal ledabyle tleskat, jako by se jí posmíval.

„Ale ne proti tobě, Gary… Prostě musím odjet! Pojeď se mnou.“

„Abych ti pomáhal nosit tašky a zdobit výklady? Ne, díky. Mám něco lepšího na práci.“

Hortense se zamyslela. Nepadne před ním na kolena. Nechápe ji? Tím hůř. Odjede. Sama. Byla zvyklá být sama. Neumře kvůli tomu. Je jí dvacet a má před sebou celý život.

„Tak dobře! Zůstaň tady. Klidně trucuj. Dobudu Harrods, dobudu Londýn, dobudu Paříž, dobudu New York, Miláno a Tokio… A udělám to bez tebe, protože máš tvrdou palici.“

Znovu zatleskal, ještě ironičtěji.

„Ty jsi úžasná, Hortense, úžasná. Skláním se před velkou umělkyní…“

Najednou měla pocit, že ji ponižuje, že se jí vysmívá, že jí závidí úspěch, že ji hodil do stejného pytle jako oportunisty, kariéristy a blbky schopné všeho. I want to be a star, I want to be a star, ty, které sní, že se pro čtvrt hodiny slávy na konci večera pověsí na krk první namazané celebritě. Zařadil ji mezi chudáky a sám se pasoval na velkého umělce. Mezi ty, kteří oslavují člověka, lepí všude velká písmena a poctivě kráčí životem. Rozdrtil ji svým pohrdáním. Celá její bytost se tomu vzepřela, už to dál nesnese.

„Ach, ale… jak se to snadno říká, pane kohoutku! Pán je vnukem královny! Pán si nepotřebuje vydělávat na živobytí, jemu stačí jen nonšalantně přehrávat na klavíru stupnice nahoru a dolů a považovat se za Glenna Goulda! Jak snadné!“

„Hortense, zakazuji ti říkat takové věci, to je nízké… velmi nízké,“ odpověděl Gary a zbledl.

„Říkám ti, co si myslím. Pro tebe je život příliš snadný, Gary! Tobě stačí natáhnout ruku a penízky jen prší. Proto si hraješ na uraženého. Ty ses nikdy nemusel rvát. Nikdy! Já se musím bránit už od dětství.“

„Ubohá holčička.“

„Přesně tak: ubohá holčička. A jsem na to pyšná!“

„Jen pokračuj a dál lidi urážej.“

„Chudáku!“

„Já se z toho vzpamatuju…“

„Nenávidím tě.“

„A já tebe ani ne. Existuje spousta holek, jako jsi ty. Běhají po ulicích… Víš, jak se jim říká?“

„Nenávidím tě!“

„Rychle střídáte obdiv s nenávistí, má drahá!“ pravil s úsměvem, který mu zdeformoval koutky úst. „City ve vás ani nestačí zakořenit. Jsou to umělé květy, které odnese vítr… Stačí obyčejné zavolání miss Farlandové a pfff, už žádné květy, jen asfalt, starý asfalt.“

Hortensiny zelené oči potemněly. Hodila mu do obličeje tašku, kterou právě zavřela.

Dal se do smíchu. Vrhla se na něj. Začala do něj bušit, pokoušela se ho kousnout. Se smíchem ji odstrčil. Plnou vahou spadla na zem. Ponížená, že ji vidí takhle, s rukama a nohama ve vzduchu, namířila na něj prst a zařvala: „Gary Warde, už za mnou nikdy nechoď!“

„Ach… to nehrozí, Hortense, podařilo se ti mě znechutit na pěkně dlouhou dobu.“

Natáhl si džínsy a tričko a opustil pokoj, aniž Hortense věnoval další pohled.

Vrhla se na postel a rozplakala se. Dobře jí tak. Byla blázen, že si představovala, že by mohla žít s nějakým klukem, vytvořit s ním pár, klubko emocí a lásky a že by se přitom mohla stát někým! Bullshit! Věřit, že ho miluje, že on miluje ji, že jí to pomůže vytvořit velké a nádherné věci, bylo groteskní. Dala se do smíchu. Padla jsem do pasti, do které padají všechny holky, a dobře mi tak! Jsem pitomá! Co by ze mě bylo? Zamilovaná holka. Víme, jak to končí. Blbky plačící v posteli! Já nejsem blbka, která pláče v posteli. Jsem Hortense Cortèsová a ukážu mu, jaký budu mít úspěch, dosáhnu až do nebe, proletím nebem, vyletím nad mraky a pak… a pak… už se na něj ani nepodívám, budu ho ignorovat, nechám ho stát jako ztraceného trpaslíka na počátku cesty a sama se vydám po té své. Představila si ztraceného trpaslíka na počátku cesty, přimyslela mu Garyho tvář a pak pomalu, pomaličku prošla kolem něj a vůbec k němu nesklopila zrak. By, by, ztracený trpaslíku, zůstaň si na cestě v té své pochmurné krajině, na té své prošlapané cestičce…

Ztratím se v Londýně a už tě nikdy, nikdy neuvidím.

Vstala, zhluboka se nadechla a posbírala věci.

Eurostar jezdí každých čtyřicet minut.

Přesně v pět hodin bude v kanceláři miss Farlandové v Londýně.

Nesmí zapomenout tužku, kterou koupila na Pigalle a na níž byla slečna, která se oblékala a svlékala, když se tužka otočila.

Možná trochu troufalé.

Ale Paule se bude líbit…

2 Chci tyto verše věnovat své dámě / a vložit do ní růži i lilii / zjevila se zářivější než ranní hvězda / a co je krásné tam nahoře, se jí podobá

TŘETÍ ČÁST

Měl to být nádherný večer, ale nakonec se to celé pokazilo.

Každou první lednovou neděli přijímali Jacques a Bérengère Clavertovi hosty „s maximální jednoduchostí“. Ani kravaty, ani saka, ani společenský protokol. Setkání s přáteli a kupou jejich dětí, v manšestrákových kalhotách a svetrech přehozených přes ramena. „Přijďte oslavit zimu s Jacquesem a Bérengère,“ stálo na pozvánce. Byl to způsob, jak se vlichotit důležitým osobnostem a smíchat je s příbuznými, celku dát laskavý vzhled, vyměnit si navštívenky a důvěrnosti – a to všechno uprostřed dětského křiku a povídání o vánočních svátcích. Jacques a Bérengère Clavertovi tak mohli změřit stupeň své popularity a ověřit si, že jsou stále „bráni na milost“.

Stačilo jim zkontrolovat seznam přítomných hostů a zvážit jejich důležitost. Velký šéf byl důležitější než tři Bérengèriny kamarádky dohromady, ale jedna Bérengèrina kamarádka zavěšená do Jacquesova velkého šéfa získávala body navíc.

A pak…

A pak, říkala si Bérengère, pořádat na počátku roku veselý večírek určitě není k zahození. Lidé jsou šediví a řeči pesimistické. Je to skoro jako pořádat charitativní akci, pomyslela si, když si oblékala šaty s kožešinkou a libovala si, jak má krásně ploché bříško a úzké boky. Ani náznak celulitidy a žádné strie, ačkoliv mám čtyři děti! Mám před sebou ještě slušnou budoucnost. Ovšem za předpokladu, že najdu milence, který…

Její poslední milostná schůzka trvala jen krátce. A přesto… Byl krásný, melancholický, svobodný a vlasatý. Jeho opálená zápěstí porostlá černými chloupky ji hrozně přitahovala! Jezdil po pouštích a instaloval tam vrtné věže pro jednu americkou společnost. Už už si představovala, jak si bude hrát s jeho hnědými vlasy, prodírat se chlupy na jeho hrudi a opájet se jeho mužnou vůní, která zdolá i divokou šelmu potulující se kolem vrtné věže. Její sny se zhroutily v okamžiku, kdy platil a vyndal modrou platební kartu… Modrou! Taková ještě existuje? ptala se v duchu s vytřeštěnýma očima. Začala zívat a požádala studnaře, aby ji doprovodil domů. Náhlá migréna. Velké vyčerpání. Je ve věku, kdy musí investovat a nepřemýšlet o tom. Modrá karta… Připomněla jí mládí, kdy se líbala s každým, kdo se nebál jejích rovnátek a neměl peníze, aby ji pozval na kolu. V osmačtyřiceti musím investovat. Najít náhradníka se zlatou nebo platinovou kartou nebo ještě lépe s bezednou černou kartou pro případ, že by mě Jacques opustil. Všimla jsem si, jak se vrací domů čím dál později. Jednou se nevrátí vůbec a budu nahraná. Zařazená do šuplíku rozvedených ženských. Nezadaná žena v mém věku je ohrožený druh.

Prostřeli stůl, rozestavěli voňavé svíčky a květiny, rozprostřeli bílé ubrusy, přinesli kyblíky na polosladké i suché šampaňské a pestrobarevné sorbety, ale hlavně všichni čekali, až se dostane řada na pyramidu pečiva z páleného těsta s polevou, o němž Bérengère tvrdila, že ho peče sama, ale pro něž Jacques potají jezdil do jedné cukrárny v patnáctém obvodu. K jisté paní Keitelové, žoviální Rakušance, která sice neměla bradu ani krk, ale zato ve třech vrstvách tuku otištěný věčný úsměv.

Jacques nad tím ohrnoval nos. V průběhu let pro něj bylo čím dál nepříjemnější podílet se na této maškarádě. Jezdil pro pečivo z donucení, rozčiloval se na svou ženu, na všechny ženy, na jejich prohnanost a obojakost, mumlal, že muži jsou trpaslíci, ubozí trpaslíci, které ženy jen tahají za nos. Když vyjížděl s roverem z garáže, narazil blatník, pak si do krabice s pečivem přivřel prst, klel a cítil, jak ho bodají ostruhy nenávisti, a když odjížděl od paní Keitelové, přísahal, že už tam nepojede nikdy a že to tajemství vyzradí.

A zachrání si tak duši.

„Ty máš nějakou duši?“ ptala se ho Bérengère a krčila rameny.

„Jen si dělej legraci! Jednou to na tebe prásknu…“

Bérengère se usmívala, stříkala si lak na hnědé vlasy a prstem přejížděla po třech nových malých vráskách kolem hnědých očí.

Manžel vyhrožoval, ale nikdy se k činu neodhodlal.

Manžel je zbabělec.

Věděla to už dávno.

Pečivo z páleného těsta s polevou od Bérengère bylo zlatým hřebem večera.

Mluvilo se o něm předem, mluvilo se o něm i poté, oznamovalo se jako vzácná návštěva, pozorovalo, lidé si ho brali a vychutnávali se zavřenýma očima, vzpřímení a vážní, dojatí a takřka bez sebe; a každá mazaná žena i každý nelítostný muž se tváří v tvář pečivu proměňovali v něžné a nevinné bytosti. Aby měli nárok na pečivo z páleného těsta s polevou od Bérengère Clavertové, usmiřovali se nesmiřitelní nepřátelé, z nepřítelkyň se stávaly nejlepší přítelkyně a kousavé jazyky se měnily v medové. Všichni se ptali, jak Bérengère dokáže vyrobit takovou polevu, jak ji dokáže tak jemně našlehat a zkaramelizovat… Ale otázky nekladli dlouho, neboť vlny slasti je umlčely.

Zatímco o všechno se staral personál, vešla ten večer Bérengère Clavertová do společné ložnice a s úžasem zjistila, že manžel leží na posteli jen ve spodkách a černých ponožkách. Četl přílohu Le Monde Magazine, kterou si dával v pátek stranou, aby si ji mohl v neděli v klidu přečíst. Jeho největší zábavou bylo luštit sudoku, buď označené jako „pro experty“ nebo „velmi těžké“, které časopis nabízel na poslední straně. Když se mu ho podařilo vyřešit, řval jako zvíře, boxoval do vzduchu a vykřikoval I did it, I did it, což byla jediná anglická slova, která byl schopen si zapamatovat.

„Ty nepojedeš pro pečivo?“ zeptala se Bérengère a snažila se potlačit hněv, jenž v ní narůstal při pohledu na manželovo spodní prádlo.

„Už pro to pečivo nepojedu nikdy,“ odvětil Jacques Clavert, aniž zvedl oči od sudoku.

„Ale…“

„Nepojedu…,“ opakoval a do čtverečků zapsal sedmičku a trojku.

„Ale co řekneme přátelům?“ podařilo se Bérengère vykoktat. „Víš, jak jim…“

„Budou strašně zklamaní, takže by sis měla vymyslet nějakou uvěřitelnou lež!“ Zvedl k ní hlavu a se širokým úsměvem dodal: „A já umřu smíchy!“

Potom se vrátil k vyplňování políček.

„Ale, Jacquesi, zbláznil ses?“

„Vůbec ne. Naopak, právě jsem dostal rozum. Už nikdy pro žádné pečivo nepojedu a zítra tuto domácnost opouštím…“

„A můžu vědět, kam půjdeš?“ zeptala se Bérengère, které málem přestalo bít srdce.

„Pronajal jsem si garsonku v rue des Martyrs. Odstěhuji se tam se svými knihami, hudbou, filmy, dokumenty a se svým psem. Děti ti nechám… Budu si je brát v neděli ráno a večer ti je přivedu zpátky. Není tam dost místa, aby mohly bydlet se mnou.“

Bérengère s otevřenými ústy a svěšenými pažemi klesla na okraj postele. Cítila, jak neštěstí zaplňuje celý pokoj.

„A jak dlouho už tohle víš?“

„Dlouho, stejně jako ty… Neříkej mi, že je to pro tebe tak velká novina. Nerozumíme si, nesnášíme se, jen se přetvařujeme a lžeme si… Je to vyčerpávající a sterilní. Já mám před sebou taky ještě pár hezkých let, tak toho využijme a nekažme si navzájem život…“

Pronesl ta slova, aniž zvedl hlavu od novin a jeho mysl byla nadále zaujatá tajemstvím japonských čísel.

„Jsi hnusný!“ podařilo se říct Bérengère.

„Ušetři mě silných slov, pláče a skřípání zubů… Nechám ti děti, byt a zaplatím veškeré tvé výdaje, jež nejsem schopen ani identifikovat. Ale udělám to, protože se chci rozejít v klidu…“

„To tě přijde draho!“

„Přijde to tak draho, jak budu chtít já. Mám seznam tvých milenců. Nerad bych ho použil… Chci ušetřit děti.“

Bérengère ho sotva poslouchala. Myslela na pečivo. Party u Clavertových bez pečiva s polevou, to znamenalo zkažený večer. Její pečivo se proslavilo po celém světě. Neexistovalo ani tolik přídavných jmen, která by dokázala vyjádřit jeho kvalitu. Oslavné ódy šly od „kouzelné“ po „zázračné“, přes „nikdy jsem nic takového neviděla“, „panebože, och“, „knokaut“ až po „maravilloso“, „deliziosi“, „divine“, „köstlich“, „heerlijk“, „wunderbar“. Jednou večer nějaký ruský obchodník pronesl zvučné „krapučovskij“, což – jak jí přeložili – znamenalo „ohromné“ v jazyce samovaru. Její pečivo pro ni představovalo medaili za zásluhy, univerzitní diplom nebo úspěšný břišní tanec. Za prozrazení receptu jí nabízeli spoustu peněz. Odmítala a tvrdila, že se dědí z matky na dceru a že je zakázáno ho prozrazovat cizím lidem.

„Navrhuji ti obchod. Rozejdeme se v míru, ale ty mi zajedeš pro pečivo.“

„Už nikdy pro žádné pečivo nepojedu! A jestli budeš dělat scény, miláčku, tak ti jen připomenu, že jsem si tě vzal jako Bérengère Goupillonovou… Chceš se do té bídy vrátit?“

Bérengère Goupillonová. Úplně zapomněla, že takové jméno vůbec kdy nosila. Vztyčila se, protože ťal do živého. Goupillonová! Mohl požádat, aby se vrátila ke svému jménu za svobodna.

Sklopila hlavu a zašeptala:

„Už se nikdy nechci jmenovat Goupillonová.“

„Vidíš, že dokážeš být rozumná… Můžeš si moje jméno ponechat, pokud se budeš chovat slušně,“ řekl a udělal rozmáchlé gesto jako císař Nero, který právě daroval život gladiátorovi, jenž měl být předhozen lvům. „A klidně si můžeš zajet pro to pečivo sama. Přivítám hosty, až tohle doluštím.“

To nešlo. Nemohla odejít. Nalakované nehty jí ještě neuschly, nedodělala si oční linky, ještě si nevybrala náušnice. Musela najít někoho oddaného. Muže nebo ženu.

Rychle přemýšlela.

Co ti Filipínci, které najala kvůli večírku?

Nikdy by jim nesvěřila klíče od svého mini nebo od Jacquesova roveru. A pak, mohli by mluvit…

Nejlepší přítelkyně?

Žádnou už dávno neměla…

Vzala mobil a projížděla jména v seznamu. Narazila na Iris Dupinovou a uvědomila si, že ji ještě nevymazala. Iris Dupinová. Ta se možná nejvíc podobala „nejlepší přítelkyni“. Byla sice trochu kousavá, a dokonce se dalo říct, že to byla pěkná kráva, ale fajn… Tu by ovšem nikdy pro pečivo neposlala. Zkřížila by ruce na prsou a poslala ji někam. Se stejně potěšeným úsměvem jako Jacques, válející se v ponožkách v posteli. Nervózně se ušklíbla. Vzpamatovala se. Iris možná ne, ale co její sestra? Hodná Joséphine? Sestřička chudých a ubohých. Stále připravená pomáhat. Joséphine mi pro pečivo zajede.

Zavolala jí. Vysvětlila, o co se jedná. Svěřila se jí se svými obavami: „Tobě to můžu říct, protože ty jsi hodná, fakt hodná, ale ostatní… Kdyby se to dozvěděli, už by se mnou nepromluvili ani slovo… Joséphine, prosím tě, nezajela bys pro mé pečivo k paní Keitelové? Nemáš to z domova daleko… Udělej to kvůli Iris… Víš přece, jak jsme se měly rády… Prokážeš mi tím velkou službu… Zachráníš mi život… A Bůh ví, že ten teď nebude zrovna veselý, jestli mě Jacques opustí… Rozchází se se mnou! Před necelými třemi minutami mi to oznámil…“

„Rozchází se s tebou?“ opakovala Joséphine a podívala se na hodinky. Osmnáct hodin deset minut… Zoé odjela k Emmě. Joséphine plánovala, že si dá talíř polévky, půjde si lehnout a přečte si nějakou dobrou knížku…

„Nevím, co si počnu! Sama se čtyřmi dětmi!“

„Dá se to přežít. Já jsem to taky přežila…“

„Ale ty jsi silná, Jo!“

„Ne víc než ostatní…“

„Ale ano, jsi silná! Iris vždycky říkala: ,Jo je rváč skrývající se za hodným srdíčkem…‘“

Musím jí lichotit, zahrnout laskavostí a komplimenty. Aby rychle, rychle, rychle zajela pro to podělané pečivo. Za hodinu si první hosté odloží kabáty v šatně…

„Vytrhneš mi obrovský trn z paty, víš…“

Iris ji vždycky prosila stejnými slovy: „Obrovský trn z paty…“ Iris ji prosila, aby napsala knížku, neodolatelný Irisin úsměv. Rup a Ric slupli Velkého Lupa, který si myslel, že slupne je…

Souhlasila.

„Jestli ti to pomůže, Bérengère, tak já pro to pečivo zajedu… Dej mi adresu.“

Poznamenala si adresu paní Keitelové, způsob platby i to, že musí přinést fakturu, aby si Jacques mohl náklady odečíst z daní.

„To je velmi důležité, Joséphine, velmi důležité, jinak dostane záchvat! Krabice s pečivem polož na zadní sedadlo a jeď hodně pomalu, aby se nic nerozmačkalo a nerozsypalo. A taky… poslyš, Jo, mohla bys přijít vchodem pro služebnictvo? Nikdo tě nesmí vidět…“

„To není problém. Na dveřích je kód?“

Zapsala si ho.

„A pak za námi přijdeš na večírek.“

„Ach, to ne… Jsem unavená!“

„Jen přijď! Dáme si skleničku.“

„Uvidíme, uvidíme,“ odpověděla Joséphine a zařadila zpátečku.

První hosté přišli v devatenáct hodin deset minut.

Podali kabáty malé Filipínce, která ten večer plnila roli šatnářky.

Vstoupili do salonu, rozpřáhli ruce, objali Bérengère, ale vřelost v tom nebyla. Zeptali se, kde je Jacques.

„V pokoji, připravuje se,“ odpověděla Bérengère a v duchu se modlila, aby sudoku doluštil co nejrychleji.

V devatenáct hodin třicet minut vešla Joséphine vchodem pro služebnictvo, odložila těžké krabice s pečivem na stůl v kuchyni a požádala, aby oznámili Bérengère, že je tady.

Bérengère vtrhla do kuchyně jako vítr, už z dálky jí děkovala a objímala ji: „Díky, díky, zachránilas mi život! Ani nevíš jak! Byla jsem tak zoufalá, málem jsem spáchala harakiri.“

„To je to pečivo s polevou tak důležité?“ zeptala se Joséphine a pozorovala vyděšenou tvář Bérengère, která znovu a znovu pečivo přepočítávala.

„Výborně! Je to všechno! Věděla jsem, že se na tebe můžu spolehnout. A co faktura? Doufám, že jsi na ni nezapomněla…“

Joséphine začala hledat. Nenašla ji. Bérengère prohlásila, že to vlastně nevadí. Už to není její problém, stejně se budou rozvádět. Dává od toho ruce pryč.

Požádala jednoho z najatých zaměstnanců, aby přendal pečivo na tácy a odnesl je na velký stůl ve druhém salonu.

„Kolik salonů vlastně máš?“ zeptala se Joséphine pobaveně.

„Tři. Když si pomyslím, že se chce odstěhovat do garsonky! Musel přijít o rozum. Ale to není nic nového. Jenomže teď už tomu nerozumím vůbec. Zpočátku jsem si myslela, že má milenku… Ale nemá! Jen toho prý má po krk! Jenomže nevím čeho. Ale vlastně je mi to fuk… Už dávno si hledám nějakého náhradníka.“

Pohlédla na Joséphine a vzpomněla si na Philippa Dupina. To by byla ideální kořist. Bohatý, svůdný a kultivovaný. Slyšela, že má pro Joséphine slabost. Dokonce prý spolu…

„Dlouho jsem si myslela na Philippa Dupina… Ale nedávno jsem se dozvěděla, že už společnost má…“

„Ach…,“ řekla Joséphine a chytila se okraje stolu.

Podlomily se jí nohy a nebyla si jistá, jestli se udrží vestoje.

„Mám jednu přítelkyni v Londýně… Včera mi volala. Philippe prý žije s jednou holkou. Jak jen se jmenuje? Debbie, Dolly… Ne! Dottie! Nastěhovala se k němu se všemi svými věcmi. Ani se ho neptala na názor. Škoda! Líbil se mi. Jsi v pořádku? Cítíš se dobře? Hrozně jsi zbledla.“

„Ne, ne, to nic není,“ koktala Joséphine a pevně se držela stolu, aby neupadla.

„Jednu dobu se říkalo, že jste si hodně blízcí…“

„To že se říkalo?“ zeptala se Joséphine a slyšela svůj hlas, jako by jí vůbec nepatřil.

„Namluví se toho spousta. Je to vůči tobě neslušné. Pomlouvat manžela tvé sestry…“

Přerušila je jakási žena, která vešla do kuchyně a s výkřikem „božské, božské“ se vrhla na tác s pečivem. Bérengère ji klepla přes prsty. Gurmánka se omluvila s výrazem přistiženého dítěte.

„A teď šup!“ vykřikla Bérangère. „Zmizte z kuchyně obě… Připravím pečivo a hned jsem u vás…“

Joséphine souhlasila, že si dá jednu skleničku šampaňského. Cítila se vyčerpaná. A slabá, tak slabá. Pak si dala druhou a třetí. Tělo jí naplnila jakási zvláštní ochablost. Mravenčení rozkoše. Rozhlédla se kolem a prohlížela si jednotlivé hosty.

Byli to stále ti samí.

Ti samí jako kdysi u Philippa a Iris, když pořádali večírek.

Lidé, kteří mluvili hodně nahlas a znali všechno. Četli tuhle knihu? Četli. Četli v novinách článek o tomhle představení? Četli. Viděli ho. Slyšeli tohle jméno? Je to jejich nejlepší přítel. Anebo nejhorší nepřítel, už nevěděli přesně. Byli nuceni lhát a svým lžím věřili. Jeden večer něco zbožňovali, druhý nenáviděli. Co se stalo, že tak změnili názor? Na tom nezáleželo. Neměli žádné pevné přesvědčení. A už vůbec nebyli schopni nějaké hlubší analýzy. Neměli na to čas. Opakovali jen to, co slyšeli, a někdy to opakovali dokonce i tomu, od koho to slyšeli.

Znala je zpaměti. Mohla by je popsat se zavřenýma očima.

Neměli žádné vlastní názory, ale dokázali se rozčilovat nad kdečím. Používali velká slova, jimiž se opájeli, dělali pauzy, aby se ujistili o jejich efektu, zvedali obočí, aby srazili hřebínek tomu, kdo by se jim odvážil protiřečit, a před zkoprnělým auditoriem pokračovali ve svých proslovech.

Byl to jen odvar myšlenek. Všichni zpívali stejné árie. Musíte jenom nasadit ten správný tón… A pokračovat ve sborovém zpěvu ze strachu, aby vás náhodou někdo nepovažoval za hlupáky.

Joséphine pomyslela na Iris. V takové společnosti byla jako ryba ve vodě. Nasávala zkažený puch, jako by dostala šálek čerstvého vzduchu.

Byt tvořila řada propojených salonů s koberci, obrazy na stěnách, hlubokými pohovkami, krby a těžkými závěsy. Filipínští sluhové běhali po místnostech a nosili tácy větší, než byli oni sami. Usmívali se a omlouvali, že jsou tak křehcí.

Poznala jednu herečku, jejíž tvář se kdysi objevovala na obálkách všech časopisů. Teď jí bylo asi padesát. Oblékla se jako mladá holka – zpod svetru jí koukal holý pupík, měla na sobě přiléhavé džíny a tenisky, všemu se smála a vrtěla boky před očima svého dvanáctiletého syna, který ji s rozpaky pozoroval. Někdo by jí měl říct, že výbuchy smíchu nejsou symbolem mládí.

O kus dál vyprávěla bývalá kráska, jež se proslavila díky třem bohatým manželům a v jejíchž dlouhých blonďatých vlasech už sem tam prosvítaly šedivé pramínky, že spálila všechny mosty. Od teď bude dbát o svůj duševní život a řídit své kroky podle slov dalajlámy. Pila jen teplou vodu s kolečky citronu, meditovala a hledala ošetřovatelku pro manžela, aby mohla pokračovat ve své duchovní pouti a nemusela se zdržovat sexem. „Sex! Když pomyslím, jakou důležitost mu naše společnost připisuje!“ rozčilovala se a s rozhořčeným výrazem máchala rukou ve vzduchu.

Jiná žena následovala svého manžela jako slepec svého psa. Poklepával ji po ruce, mile k ní hovořil a podrobně jí vyprávěl o svém posledním sestupu ledovce s přítelem Fabricem. Jeho žena ale nevypadala, že si pamatuje, kdo to je Fabrice, a slintala. Manžel jí něžně otíral ústa.

A támhle ten chlap nafouklý botoxem! Iris jí vyprávěla, že má nohy velikost 41, ale že si kupuje boty velikosti 46 a vycpává je smotanými ponožkami, aby to vypadalo, že má velké nohy, a tudíž aby si všichni mysleli, že má obrovský penis. Když kreslil – byl to bytový architekt –, asistent mu musel ořezávat tužky a podávat mu je do ruky. Jednou měsíčně za ním jezdil z New Yorku holič a umyl mu a nakadeřil vlasy. Cena za jednu cestu byla tři tisíce euro. Včetně letenky, chlubil se. Není to nakonec tak drahé…

Joséphine je znala všechny.

Přestala do sebe lít šampaňské. Motala se jí hlava.

Co tady dělám? S těmihle lidmi přece nemám nic společného!

Klesla na pohovku a modlila se, aby ji nikdo neoslovil. Pomaličku se vytratím, zamířím k východu a potom…

A potom…

A potom přinesli pečivo. Filipínci ho servírovali v salonu na stříbrných podnosech. Ozvaly se výkřiky, vybuchl potlesk a následoval všeobecný úprk ke stolům.

Joséphine toho využila, zvedla se, vzala kabelku a chystala se zmizet, když vtom jí někdo zastoupil cestu – Gaston Serrurier.

„No ne, no ne… Přišli jsme si k boháčům dělat poznámky?“ zeptal se svým obvyklým sarkastickým tónem.

Joséphine hrozně zrudla.

„Takže mám pravdu. Jste špionka. Pro koho pracujete? Doufám, že pro mě… Pro svůj příští román…“

Joséphine koktala, že ne, že si nepřišla dělat poznámky.

„Ale to děláte chybu! Tahle sešlost je přímo studnicí historek. Měla byste o čem psát, něco jako novodobé Dopisy markýzy de Sévigné. A já bych na tom taky vydělal. Všimněte si například támhleten pár…“

„To jsou jediní lidé, kteří mi tu připadají skutečně dojemní,“ řekla Joséphine.

„Mám vám vyprávět jejich příběh?“

Vzal ji za loket, odvedl ji k pohovce a oba se posadili.

„Je to tady úžasné, ne? Jako v kině. Podívejte se na ně. Všichni se vrhají na Bérengèrino pečivo s polevou. Vypadají jako tlusté, nenasytné mouchy, které lze snadno napálit… Protože to delikátní pečivo nedělá Bérengère. Vyrábí ho paní Keitelová, cukrářka z patnáctého obvodu. Věděla jste to?“

Joséphine předstírala, že ji taková pomluva uráží.

„Tsss,“ zamlaskal Serrurier, „zbytečně se snažíte, neumíte lhát. Viděl jsem vás, jak jste proklouzla zadním vchodem, ohnutá pod tíhou toho pečiva. Dokonce jste ztratila fakturu. Jacques spokojený nebude! Nebude si moct pečivo odepsat z daní ve výdajích za pohoštění…“

Strčil ruku do kapsy a vytáhl fakturu, kterou pak pečlivě uložil zpátky. Joséphine vyprskla smíchy a zakryla si rukou obličej. Cítila se líp a měla chuť se smát.

„Tak proto vás pozvala,“ pokračoval Gaston Serrurier, „říkal jsem si, co dělá taková laskavá a jemná žena v téhle společnosti. Mohl jsem si to domyslet! Jacques se vytratil, Bérengère vám zavolala na poslední chvíli a vy jste řekla samozřejmě ano… Jakmile se naskytne něco takového, hned se toho chopíte. Měla byste znovu spustit sestřičky chudých a ubohých nebo si otevřít filiálku Srdečních restaurací…“

„Často na to myslím… Stačí si představit, k čemu by dnes večer došlo. To by byl zmatek.“

„Tak jsem to uhodl. Laskavá a jemná…“

„Myslíte hloupá a naivní…“

„Vůbec ne! Rozumím smyslu těch slov a můj názor na vás se nemění.“

„Člověk nikdy neví, jestli mluvíte vážně, nebo si děláte legraci.“

„A nepřipadá vám to lepší? Brzy přece začne být nuda, když přesně víte, co můžete od toho druhého čekat. A jestliže mě něco v životě rozčiluje, tak je to právě nuda… Z nudy lidi zabíjejí. Nebo koušou. Nebo nastražují bomby…“

Prohrábl si rukou vlasy a tónem potrestaného dítěte dodal:

„A navíc tu nemůžu kouřit! Musím jít pryč, ale zároveň chci zůstat s vámi… Nudilo by vás, kdybych vám dělal společnost?“

Joséphine nevěděla, co má odpovědět, a hleděla na špičky svých bot.

„Očividně vás nudím.“

„Ne! Ne!“ protestovala, vyděšená z myšlenky, že by se ho mohla dotknout. „Ale vy jste to zamluvil, měl jste mi vyprávět příběh toho páru, který mi připadal tak dojemný…“

Gaston Serrurier se krutě a mazaně usmál a úsměv na rtech mu chvíli zůstal, pak se vytratil.

„Počkejte trochu a neplýtvejte dojetím… Ten příběh není nijak úchvatný, spíš páchne sírou a svěcenou vodou.“

„Dobře svou hru skrývají…“

„I tak se to dá říct.“

„Mohla by to být jedna z Ďábelských novel.“

„Přesně tak. Měl jsem ten příběh vyprávět Barbeyovi d‘Aurevilly, přidal by ji určitě do své sbírky. Já to shrnu: ona pochází z bohaté venkovské katolické rodiny, on ze skromného, typicky pařížského prostředí. On je inteligentní, schopný, krásný a studoval na nejlepších školách. Ona je ostýchavá, červenající se, naivní a sotva složila maturitu. Ale to nevadí, její bohatství nahradilo všechny diplomy. Seznámili se v autoškole, on ji svedl a vzal si ji, ačkoliv byla velmi mladá, velmi panenská. A velmi zamilovaná…“

„Opravdová pohádka,“ vzdychla Joséphine, která se ve společnosti tohoto muže cítila čím dál líp.

Měla chuť se smát všemu, co říká. Najednou už si tam nepřipadala ani jako cizinka.

„Ale to ještě není konec,“ pravil a předstíral, že váhá. „Nevím, jestli vám mám tohle všechno vyprávět. Zasloužíte si mou důvěru?“

„Přísahám na dřevěný i na železný kříž, že nic neřeknu… Ostatně ani nevím, koho z mých známých by to mohlo zajímat…“

„To je pravda… Neznáte nikoho a nikam nechodíte, jen do kostela. S dlouhým závojem na hlavě a s růžencem uvázaným kolem zápěstí.“

„Skoro přesně tak!“ odpověděla Joséphine a rozesmála se.

Smála se jako dítě. Najednou byla krásná, nápadná a rozzářená vnitřním světlem. Jako by na ni mířil nějaký reflektor. Smích osvobodil její skrytou krásu, která se teď třpytila v jejích očích.

„Měla byste se smát častěji,“ řekl Gaston Serrurier a se zájmem na ni hleděl.

Joséphine přesně v ten okamžik pocítila, že mezi nimi vzniká jakési pouto. Něžná spoluúčast. Jako by jí na zavřená víčka vložil cudný polibek, který ona tiše přijala. Uzavřeli spolu smlouvu. Ona bude akceptovat jeho velkomyslnou hrubost, on zůstane zasažen její veselou nevinností. On ji postrkoval a rozesmával, ona ho překvapovala a zjemňovala. Jsme krásný párek přátel, pomyslela si. Vůbec poprvé si všimla jeho rovného a dlouhého nosu, opálené pleti a havraních vlasů španělského hidalga, protkaných šedivými pramínky.

„Tak já pokračuju… Krásná svatba… Krásný byt, který dostala od rodičů, krásný venkovský dům v Bretani, který jí tentokrát darovali prarodiče. Zkrátka krásný začátek života. Velmi rychle plánovali dítě, dvě krásné děti… Jenomže on se jí nikdy ani nedotkl. Jí to ani moc nepřekvapilo, myslela si, že tak to chodí ve všech manželstvích. A o pár let později, když spolu trávili volný čas v jednom zimním středisku, si ona jednoho dne zapomněla ve svém pokoji, respektive v jejich společném pokoji, vlněnou čepici, tak se pro ni vrátila a zastihla manžela… v posteli… s přítelem. S jeho nejlepším přítelem. Uprostřed akce. Byl to strašný šok. Od té doby přežívá na prášcích a visí na krku muži, který ji zradil. A tady začíná být tento příběh pozoruhodný… Stal se nejlepším manželem na světě. Pozorným, jemným, ochotným a trpělivým. Dá se dokonce říct, že od té strašlivé deziluze vytvořili dokonalý pár… Překvapivé, ne?“

„Skutečně…“

Láska je překvapivá. Philippe říkal, že mě miluje, a přitom spí s jinou. Ta si odkládá na noční stolek hodinky, než jde do sprchy a než před spaním vklouzne do jeho náruče…

„A to je jen jeden příběh z mnohých. Každý z přítomných lidí – a zdůrazňuju slovo každý – vede jiný život, než jaký předstírá. Všichni podvádějí. Někteří to dělají potají v ústraní, jiní trochu vybočují z řady. Ale nikdo z nich nejde po cestě, o které tvrdí, že po ní kráčí… Vy jste jiná, Joséphine… Jste zvláštní žena.“

Položil jí ruku na koleno. Joséphine strašně zrudla. Všiml si toho a objal ji kolem ramen.

Jeho přátelské objetí neušlo Bérengère Clavertové, která stála nedaleko.

Nějaké děti právě naplnily pečivem karafu s pomerančovým džusem, pečivo plulo na hladině a nevypadalo to hezky.

Chystala se odnést karafu do kuchyně, když vtom ji zarazilo Serrurierovo gesto.

Co je na té ženské tak výjimečného? Philippe Dupin, pak ten Ital ze středověku a teď Serrurier! „Co na ní proboha všichni vidí?!“ rozčilovala se, když rozrazila dveře do kuchyně.

Střetla se s jedním z Filipínců, jenž se zapotácel a málem upustil tác, který nesl. Aby neztratil rovnováhu, opřel se rukou o rozpálenou desku sporáku, vykřikl, ale vzpamatoval se a podařilo se mu nic nerozbít. Bérengère pokrčila rameny, co je to za nápad, že jsou tak malí, pod tácy ani nejsou vidět! Potom se vrátila k původní myšlence o Joséphine Cortèsové. Loví chlapy na ten svůj výraz vyplašené sestřičky? Když chce v dnešní době žena sbalit muže, musí složit slib cudnosti?

Vyhubovala jedné služce, která na talíř pečlivě rovnala kandovanou pomerančovou kůru v čokoládě.

„Jen to tam nasypte! Jinak to budete chystat celou věčnost!“

Mladá žena na ni zmateně pohlédla.

„Ach, zapomněla jsem, že nemluvíte francouzsky! You’re too slow! Hurry up! And put them directly on the plate!“

Proč si člověk platí sluhy, když za ně musí stejně všechno udělat! Bérengère vyšla z kuchyně a postavila na stůl novou karafu s vodou, bez plovoucího pečiva na hladině.

A přesně tu chvíli si zvolil Jacques Clavert, opustil pokoj a šel pozdravit hosty.

Pomaličku a majestátně sestupoval po schodišti, kladl jednu nohu před druhou s ladností zkušeného tanečníka tanga a dával lidem čas, aby mohli jeho krok na schodech obdivovat. Na posledním se zastavil. Dal znamení Bérengère, aby přišla k němu. Počkal, až si stoupne vedle něj. Objal ji a štípl, aby uvolnila sevření zubů. Překvapeně se usmála a opřela se o něj. Odkašlal si a pronesl následujcí řeč: „Dobrý večer, drazí přátelé! Chtěl jsem vám poděkovat, že jste dnes večer přišli… Děkuji vám i za vaši věrnost, kterou nám prokazujete každý rok. A chci vám rovněž říct, jak se mě hluboce dotýká, když vás vidím shromážděné kolem pečiva z páleného těsta s polevou naší drahé Bérengère…“

Otočil se k manželce a zatleskal. Uklonila se a v duchu se bála, co bude následovat.

„… kolem toho pozoruhodného pečiva, které vychutnáváme vypečeně s pečeným štěstím, s pečivem v ruce…“

Ozval se smích, který si Jacques Clavert vychutnával, pyšný na to, jaký efekt jeho slova měla.

„Chtěl jsem poděkovat své ženě za tento každoroční důkaz jejího kuchařského umění… Ale chci vám také oznámit smutnou zprávu… Pečivo se bohužel dál péct nebude. Zůstaneme jaksi vypečení… Už spolu nepečeme jako dřív, a proto se rozcházíme. Chtěl bych vás informovat, že od nynějška budeme po vzájemné dohodě žít každý zvlášť a péct své vlastní pečivo… A ujišťuji vás, že si na náš společný život uchováme jen ty nejvypečenější vzpomínky…“

Z davu shromážděného u úpatí schodiště se ozval hluk a vzrušené komentáře typu „zbláznil se“, „ztratil rozum“ nebo „asi moc pil“.

Jacques Clavert počkal, až se hluk trochu utiší a pokračoval: „Upekli jsme to takhle: Bérengère si nechá byt a bude se starat o děti. Já se přestěhuji do rue de Martyrs, do čtvrti, v níž jsem prožil dětství, na které často myslím… Chtěl jsem vám to oznámit spolu s Bérengère, abych umlčel drby a pomluvy, které naše vypečená společnost tak dobře ovládá. Bérengère byla po celé ty roky vzornou manželkou, příkladnou matkou a dokonalou paní domu…“

Znovu ji štípl do boku a přivinul ji k sobě, aby si uchovala onen poněkud křečovitý úsměv, jenž se tam objevil po prvním štípnutí, a pak pokračoval:

„Ale teď je bohužel všemu konec! Já jsem vyčerpaný, ona je vyčerpaná, náš vztah je vyčerpaný… A tak se z něj oba vysvobodíme, abychom se nechytili do vyčerpávajícího lasa našeho vyčerpání. Rozcházíme se laskavě, důstojně a s úctou. Tak, drazí přátelé, teď víte skoro všechno… Zbytek je jen otázka pečení. Jako ve všech manželstvích. Děkuji, že jste mě vyslechli, a teď si připijme na šťastný nový rok…“

Po vzrušených komentářích následovalo ledové ticho. Hosté na sebe vrhali rozpačité pohledy. Škrábali se na krku. Dívali se na hodinky a vzdychali, že je čas jít. V nejlepším se má skončit a děti musí zítra do školy…

Dav zamířil k šatně. Jeden po druhém se loučili a ukláněli hostitelům. Bérengère pokyvovala hlavou, jako by chápala, že všechny najednou posedla touha odejít. Jacques Clavert si v duchu blahopřál: vyřídil si účty s pečivem i s manželkou.

Jako poslední odcházel Gaston Serrurier. Odváděl s sebou Joséphine Cortèsovou.

Naklonil se k Bérengère a strčil jí do ruky nějaký na čtyřikrát složený papírek. Zašeptal: „Dej pozor a nenech ho nikde válet, bylo by nepříjemné, kdyby se dostal do nepovolaných rukou…“

Byla to faktura.

Na ulici se otočil k Joséphine a řekl:

„Předpokládám, že jste přijela autem…“

Přikývla a otřela si čelo hřbetem ruky, aby zahnala naléhavou bolest hlavy.

„Asi ho tu nechám a přijedu si pro něj zítra ráno. Myslím, že jsem moc pila.“

„To se vám nepodobá…“

Usmála se a kývla.

„Dnes večer trochu namazaná jsem. Hodně jsem pila, protože jsem smutná. Ani nevíte, jak moc jsem smutná.“

„Smutná a namazaná. No tak… usmějte se! Je to první neděle letošního roku.“

Pokusila se jít po obrubníku a neupadnout. Rozpřáhla ruce, aby udržela rovnováhu. Zapotácela se. Chytil ji a dovedl až ke svému autu.

„Odvezu vás…“

„Jste moc hodný,“ odpověděla Joséphine. „Víte, myslím, že vás mám moc ráda. Ano, ano… Pokaždé, když vás vidím, dodáváte mi odvahu. Cítím se krásná, silná a výjimečná. Všechno je pro mě výjimečné. I když mi foukáte kouř z doutníku do obličeje, jako tuhle v té restauraci. Mám nápad na knihu. Nevím, jestli bych vám to měla říkat, protože se pořád mění. Mám nápady, ale hned se vypaří. Radši vám to řeknu, až si tím budu jistější…“

Klesla na přední sedadlo auta Gastona Serruriera.

Toužila, aby ji vzal na projížďku po noční Paříži. Bez nějakého konkrétního cíle. Ať jede po nábřeží. Chtěla vidět černé odlesky Seiny, světélkující Eiffelovu věž, záblesky reflektorů. Ať pustí rádio a ona bude poslouchat Bachovu italskou suitu. Udělá to jako Catherine Deneuveová ve filmu Šamáda. Stáhne okénko, vystrčí hlavu ven, zavře oči, nechá, aby jí vítr cuchal vlasy a…

Nazítří ráno se probudila a v hlavě jí bušilo do kovadliny kovářské kladivo. Ucítila někoho vedle sebe. Byla to Zoé.

Podívala se na hodiny. Šest ráno.

„Jsi nemocná?“ zeptala se Zoé potichu a znepokojeně.

„Ne,“ zamumlala Joséphine a obtížně se zvedla.

„Můžu s tebou mluvit?“

„Neměla jsi spát u Emmy?“

„Pohádaly jsme se… Ach, maminko, musím s tebou mluvit… Udělala jsem něco příšerného, příšerného…“

Joséphine se okamžitě vrátilo vědomí. Natřepala si pod sebou dva polštáře, zamrkala, aby si oči zvykly na světlo lampičky na nočním stolku, ucítila na sobě váhu Du Guesclina, podrbala ho, pohladila, ujistila, že je ten nejkrásnější pes na světě, pak ho poslala na opačný konec postele a prohlásila: „Poslouchám, miláčku. Ale nejdřív mi zajdi pro aspirin… Anebo spíš pro dva… Mám pocit, že se mi rozskočí hlava.“

Zatímco Zoé utíkala do kuchyně, Joséphine se snažila rozpomenout, co se odehrálo předešlý večer… Zrudla, promnula si uši a mlhavě si vzpomněla, že ji Serrurier vyložil před domem, počkal, až vejde do haly, a teprve pak odjel. Panebože! Moc jsem pila. Nejsem zvyklá. Nikdy nepiju… Jenomže… Philippe a Dottie, Dottie a Philippe, noční stolek, jejich pokoj, tak je to pravda, spí spolu, nastěhovala se k němu se všemi věcmi. Obličej se jí stáhl a cítila, jak jí do očí stoupají slzy.

„Tady je máš, mami!“

Zoé jí podávala dva aspiriny a skleničku vody.

Joséphine spolkla oba prášky najednou. Ušklíbla se. Zkřížila paže. Prohlásila, že je připravená poslouchat. Zoé na ni hleděla a okusovala si nehty, jako by nedokázala promluvit.

„Byla bych radši, kdyby ses mě ptala… Bylo by to pro mě snazší. Nevím, jak začít.“

Joséphine přemýšlela.

„Je to vážné?“

Zoé pokývla.

„Vážné navždycky?“

Zoé udělala znamení, že to není dobrá otázka. Nemůže na ni odpovědět.

„Je to něco, co jsi udělala?“

„Ano…“

„Něco, co bych odsoudila?“

Zoé přisvědčila a sklopila hlavu.

„Něco strašného?“

Zoé na ni vrhla šílený pohled.

„Je to strašné nebo se to může stát strašným? Musíš mi pomoct, Zoé…“

„Ach, mami… Je to strašné.“

Skryla obličej v dlaních.

„Je to něco mezi tebou a Emmou?“ zeptala se Joséphine a šátrala Zoé po noze, aby ji pohladila. Muselo se jednat o nějaký momentální nesvár. Zoé se nikdy s nikým nehádala. Vždycky se snažila o smír. „Ty nemůžeš udělat nic strašného, lásko. To není možné…“

„Ale ano, maminko…“

Joséphine ji přitáhla k sobě. Nadechla se vůně jejích vlasů, ucítila jablečný šampon a pomyslela si, jak je to jednoduché, když je člověk dítětem. Kolébala bych ji, objímala, zpívala písničku a bolest by ustupovala.

Zanotovala potichu „lodička na vodě, na řece, na řece, lodička na vodě“…

Zoé strnula a zaprotestovala:

„Ach, mami… Já už nejsem dítě!“

Pak zničehonic vyhrkla:

„Spala jsem s Gaétanem!“

Joséphine sebou trhla. Takže je to pravda…

„Ale slíbilas mi, že…“

„Spala jsem s Gaétanem, spala jsem s Gaétanem a od té doby… je to zvláštní.“

Joséphine se zhluboka nadechla a zamyslela se.

„Počkej, miláčku… Proč se trápíš? Kvůli tomu, že jsi s ním spala a porušila tak daný slib, nebo proto, že od té doby, jak říkáš, je to mezi vámi zvláštní?“

„Obojí, mami! A navíc mi Emma řekla, že už mě za přítelkyni nechce…“

„A proč?“

„Protože jsem jí to předem neřekla… Než jsem to udělala. Že jsem se na ni úplně vybodla… A já jí řekla, že jsem neměla na výběr, protože jsem to neplánovala a nevěděla, co se stane…“

Kladivo začalo Joséphine v hlavě opět bušit do kovadliny. Snažila se vzpamatovat a rozhodla se probrat jeden problém po druhém.

„Proč jsi s ním spala, miláčku? Pamatuješ si, co jsme si řekly?“

„Já jsem to nijak neplánovala, mami. Byli jsme ve sklepě a…“

Vyprávěla o svíčce, o láhvi šampaňského, pološeru, krocích na chodbě, o strachu a potom o touze…

„Bylo to přirozené… Neměla jsem pocit, že dělám něco špatného…“

„Věřím ti, miláčku…“

Zoé se s úlevou k matce přitiskla. Nosem se jí zavrtala do hrudi. Vzdychla. Vydechla. Narovnala se a…

„Nezlobíš se na mě?“

„Ne, nezlobím se na tebe. Jen je mi líto, že jsi s tím tak pospíchala…“

„A proč je to od té doby tak zvláštní? Nevolá mi, pořád volám jen já jemu a on vypadá nepřítomně. Odpovídá mi, protože musí, ale jinak nic, žádná milá slovíčka, žádné něžnůstky… Nevím, co dělat…“

Kdybych ti aspoň mohla pomoct, pomyslela si Joséphine a hleděla na Zoé, která si kousala rty, mračila se a snažila se neplakat.

„Možná nejsem stvořená pro lásku, mami…“

„Proč to říkáš?“

„Bojím se… Ráda bych, aby čas neutíkal, nebo aspoň abych nevnímala, jak utíká… Ať je mi pořád patnáct… Celou tu dobu si opakuju ,nevyrostu, nevyrostu‘.“

„To nesmíš říkat, Zoé. Život ti přinese spoustu nových a zajímavých věcí… Člověk má vždycky strach z neznáma, ale ty se nemusíš bát…“

„Myslíš, že když tě muži dostanou, už tě pak nechtějí?“

„Ale ne! A navíc Gaétan tě nedostal… Gaétan je do tebe zamilovaný.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Samozřejmě!“

„Mám ho ráda a nechci, aby se se mnou rozešel.“

„Ale on se s tebou nerozejde, miláčku… Jsem si jistá, že má nějaký problém. Že se mu stalo něco strašného, co se ti ani neodvažuje říct, stydí se a představuje si, že by ses s ním rozešla, kdyby ses to dozvěděla… Zeptej se ho. Řekni mu, že víš, že se stalo něco vážného, o čem se bojí ti říct… A uvidíš, že se ti svěří, a ty se uklidníš.“

„Víš, já… Než jsme se s Emmou pohádaly, šly jsme do kavárny s partou kamarádů… Slyšela jsem kluky povídat si o holkách. Bavili se o našich kamarádkách a říkali hrozné věci. O jedné vykládali, že je to tlustá kurva, že jí to může udělat jakýkoliv chlap. Ta a ta má sice hnusný ksicht, ale je docela dobrá. Seděly jsme s Emmou vedle a z nich padaly takovéhle hrůzy. A víš, co je horší? Že jsem se neodvážila nic říct. Odešly jsme s Emmou k ní domů. A tam jsem si začala představovat, že Gaétan takhle mluví o mně, když na to přijde řeč, a že vypráví o naší noci všem svým kamarádům. To je hrozné.“

„Ale ne! Jak si můžeš myslet, že…“

„My takhle o klucích nikdy nemluvíme. Přísahám, bylo to strašné. V těch jejich historkách nebyli nikdy špatní kluci, ale holky. Podle nich byly všechny holky tlusté kurvy a rozhoďnožky. Vůbec v tom nebyl cit, mami, vůbec v tom nebyl cit! Bylo mi z toho hnusně. Začala jsem Emmě vyprávět o Gaétanovi a ona mi najednou řekla, že se jí hrozně dotklo, že jsem jí o tom neřekla předem, že ji nepovažuju za opravdovou kamarádku, a pohádaly jsme se… Mami, já v lásce nerozumím ničemu, vůbec ničemu…“

A co teprve já? pomyslela si Joséphine. Jsem ignorant, jsem podělaná a dloubu se v nose. Musí přece existovat nějaký kód na dobré chování, nějaká pravidla, podle nichž by se mohl člověk řídit. Pro mě a Zoé by to bylo ideální. Nejsme vyzbrojeny na bludiště lásky, neznáme žádné strategie, chtěly bychom jít rovně, aby to bylo krásné, pořád krásné a čisté, chtěly bychom všechno dát a toužíme, aby si ten druhý všechno vzal. Bez vypočítavosti a podezírání.

„Mami, co chtějí muži?“

Joséphine se cítila příšerně bezmocná. Muž vás nemiluje pro vaše ctnosti, muž vás nemiluje, protože jste pořád tady, muž ve vás nemiluje toho malého vojáčka. Muž vás miluje pro schůzky, na které nechodíte, pro polibky, které odmítnete, pro slova, která nevyslovíte. Serrurier to přece včera večer říkal, člověk nesmí být předvídatelný.

„Já nevím, Zoé… Víš, v tomhle pravidla neexistují…“

„Ale ty bys to měla vědět, mami! Jsi stará…“

„Děkuju, miláčku,“ řekla Joséphine se smíchem. „To mě potěšilo!“

„Chceš říct, že se nikdy neví… Nikdy?“

Joséphine bolestně zavrtěla hlavou.

„Ale to je příšerné! Hortense se s takovými problémy netrápí, ta…“

„Přestaň se srovnávat s Hortense!“

„Ta se přece netrápí! Nezaváhala, když si měla vybrat mezi Garym a svým jobem. Sbalila si kufry a odjela. Je silná, mami, je zvláštně silná…“

„To je celá Hortense…“

„A já se jí nepodobám…“

„Vůbec ne,“ usmála se Joséphine, které nakonec celá ta situace připadala směšná.

„Můžu spát s tebou, než zazvoní budík a budu muset do školy?“

Joséphine jí udělala místo a Zoé si k ní lehla. Na jeden palec si namotala kadeř vlasů, druhý si strčila do pusy a prohlásila:

„Hrozně mě rozčiluje, že kluci holky nerespektují, a nejhorší je, že jsem jim nic neřekla, že jsem úplně pitomá. Já už to nikdy nechci! Chlapi přece nejsou o nic lepší než my. Mají sice tu věc mezi nohama, ale tu my máme taky!“

***

Zatímco spolu Joséphine a Zoé spaly v objetí v Paříži, Hortense v Londýně vstávala. Černá káva, tři cukry, chleba s máslem, citronový džus a protáhnout tělo jako kočka. Měla půl druhého měsíce na realizaci těch dvou výkladních skříní. Půl druhého měsíce a rozpočet, který by vystačil leda tak velbloudici hledající oázu v poušti. Miss Farlandová odsouhlasila její nápad, vzala si tužku se striptérkou z Pigalle, svými dlouhými prsty s rudými upířími nehty poklepala na stůl a řekla: „Tři tisíce liber, máte na to tři tisíce liber…“

„Tři tisíce liber?“ vykřikla Hortense s ústy do O. „Ale to je málo! Budu si muset najmout asistenta, který vyrobí dekoraci, pronajmout dodávku, abych všechno dovezla, najít manekýnky, šaty a fotografa, mám spoustu nápadů, ale s třemi tisíci neudělám nic!“

„Jestli nejste spokojená, tak své místo přenechte někomu jinému… Zájemců máme spoustu!“

A bradou ukázala na hromadu dotazníků na psacím stole.

Hortense spolkla rozhořčení. S širokým úsměvem půvabně vstala a klidně odešla. Cestou ven zahlédla výsměšný pohled sekretářky. Ignorovala ho, potichu zavřela dveře kanceláře, zhluboka se nadechla a pak vší silou kopla do dveří od výtahu.

„Tři tisíce liber,“ vzdychala každé ráno a zapisovala další a další vydání do už tak dlouhého seznamu.

Nedokázala se uklidnit, neustále mumlala „tři tisíce liber“, pořád a všude – ve sprše, při čištění zubů, při oblékání… Tři tisíce liber, to je urážka. Spropitné pro hajzlbábu. Od dětství věděla, že bez peněz nejste nic a že s penězi zmůžete všechno. Matka jí mohla donekonečna tvrdit opak, mluvit o srdci, duši, soucitu, solidaritě, velkomyslnosti a o dalších sladkobolných věcech, jenomže ona jí nevěřila ani slovo.

Bez peněz si člověk může leda tak sednout na židli a plakat. Bez peněz není člověk nikdy svobodný. I svoboda má svou cenu, a když máš peníze, můžeš si jí koupit, kolik chceš. Bez svobody člověk ohne hřbet a nechá jen tak život plynout kolem sebe. Co by udělala Chanelová na jejím místě? Našla by si chlapa, který má finance. Ne z lásky k penězům, ale z lásky k práci. Jako já. Dejte mi peníze a já vás ohromím a vydám ze sebe to nejlepší. Komu bych to mohla říct já? Já nemám bohatého milence. Boy Capel měl stáje, banky, tituly, velké domy plné květin, sluhy a kašmírové svetry, které nikdy neškrábou. Můj milenec je vnukem královny, ale nosí pořád stejné tričko, obnošené sako a napodobuje veverky v parku.

A navíc spolu nemluvíme.

Udělala kolonky, aby spočítala výdaje. Manekýnky, náklady na pronájem studia, plat fotografa, vytištění fotografií obřího rozměru, šaty a doplňky, dekorace, autorská práva na video Amy Winehousové a tak dále. Marně hledala nějakou kolonku, kterou by mohla vyškrtnout. Nenašla žádnou. Všechno stojí peníze. Jako bych to nevěděla! Vrátila se k hypotéze bohatého milence. Nicholas? Má nápady a styky, ale ani pětník v kapse a hubeňoučké paže měšťáka. Ani by nemohl vést stěhovací firmu. A co předešlí milenci? Zacházela s nimi příliš krutě, než aby je teď mohla požádat o tak velkou laskavost. Ani si nebyla jistá, jestli by jí chtěli pomoct její spolubydlící. Od jejích poznámek o sebevraždě Tomovy sestry se k ní chovali s jistým odstupem. Měla bych se naučit chovat mile, říkala si.

A málem se při tom zadusila.

Kdo? Za kým jít a říct mu: „Důvěřujte mi, dejte mi peníze, budu úspěšná. Vsaďte na mě a nebudete toho litovat.“

Kdo si mě vyposlechne a nebude si myslet, že se vytahuju, že si vymýšlím pitomosti? Nevymýšlím si pitomosti, jsem Gabrielle, než se z ní stala Coco, brzy budu mít svou značku, své módní přehlídky a obdivovatele. Moje myšlenky budou citovat v novinách. Už jsem si to všechno v hlavě sesumírovala: „Móda není fobie, šílenství a zbytečné plýtvání, ale výraz upřímnosti a autentičnosti pocitů, morální požadavek, jenž dává ženám jistotu a půvab. Móda není umělá, má hluboké kořeny ve světě i v duši. Móda má smysl…“ Novináři budou křičet nadšením. Budou moje myšlenky opakovat. Uveřejňovat je v novinách. Tato morální prestiž, tato forma řízeného komentáře by přece měla najít odezvu u nějakého hejla. Inteligentního, jemného, sofistikovaného hejla s tučným kontem v bance.

Jenomže ti po ulicích neběhají.

Můj nápad s detailem by se měl tomu sofistikovanému hejlovi líbit. Měl by pochopit, že ženy nenacházejí svou krásu tak, že se rozpustí v celku, ale že se od něj nějakým nepatrným charakteristickým detailem vyčlení. Musím tomu hejlovi prodat krásnou historku. Dodat mu dokonalý argument, v němž se bude snoubit kulturní snobismus s ideálem krásy. Bude z toho bez sebe a otevře mi svou peněženku dokořán.

Jakmile začala takhle přemýšlet, začala si víc věřit. Narovnala ramena, vystrčila bradu, přimhouřila oči a představovala si, jak dostává pracovní nabídky. Jenomže kde má hledat sofistikovaného hejla s tučným kontem v bance? Začala panikařit… Kde ho najít? Po jakém londýnském chodníku kráčí? Najde ho v telefonním seznamu?

Neměla přátele. Nikdy nevěřila v přátelství. Nikdy do tohoto citu neinvestovala. Existuje nějaká webová stránka, kde si člověk může pronajmout přítele na měsíc, než dokončí výkladní skříně? Kde najde lidi, které by mohla vysát jako otroky a pak zahodit jako nepotřebné zboží? Díky, chlapci, teď se můžete vrátit domů… Pocítila zoufalou potřebu přátel.

Znovu se v myšlenkách vrátila ke svým spolubydlícím. Sam odjel, ale Tom, Peter a Rupert… Rozhodla se, že to není dobrý nápad. Nikdy by nedovolili, aby s nimi někdo zacházel jako s otroky. A co ten nově příchozí? Jean Beďar. Určitě by byl potěšen, kdyby ho požádala o nějakou službu. Byl tak ošklivý! Skoro znetvořený. Na parkovišti by mu bezesporu dovolili stát na místech pro invalidy.

Od chvíle, co se přistěhoval, si pod svým krysím nosem nechával růst blonďatý knírek. Něco jí na tom klukovi vadilo. Měla pocit, že už ho někde potkala. Nějaká vzpomínka z minulosti, která nebyla moc dobrá. Pocit dé-jà vu… Ale já ho přece neznám. Odmítal s ní mluvit francouzsky pod záminkou, že se chce zdokonalit v angličtině. Měl zpěvavý přízvuk, v němž se ozývaly sardinky marseilleského Starého přístavu.

„Odkud jsi?“

„Z Avignonu.“

„Fakt? Já myslela, že spíš odněkud od Marseille.“

„Chyba!“

Slovo mu vyklouzlo ve francouzštině. Slabiky byly pestrobarevné a hřmotné. Náhle v domě ucítila bujabézu a pastis. Čelo mu zrudlo a pupínky začaly blikat jako proslavený výherní automat v kasinu Jednoruký bandita. Nevěděla, co z toho jí připadá tak známé, jestli pupínky nebo přízvuk. Možná obojí…

Ten určitě do jejích výkladních skříní investovat nebude. Neměl ani pětník. Pracoval, aby si mohl zaplatit studia, nechával se najímat jako externí číšník na večírky, uklízel ve Starbucks, myl nádobí v McDonaldu nebo venčil psy boháčů. Byl králem malých kšeftů, nad nimiž se červenal, potil a blikal.

Když se k němu někdy otočila zády, měla pocit, že na ni upřeně hledí. Rychle se otočila, ale on se díval jinam. Možná se jen necítím dobře v jeho přítomnosti… Život je nespravedlivý. Proč se někdo narodí krásný, půvabný a nonšalantní a jiný ošklivý a hnusný? Já jsem při narození vyhrála v loterii. Bim bam bum, budete mít krásnou postavu, dlouhé nohy, perleťovou pleť, husté vlasy zářící mnoha odlesky, bílé zuby a oči, kvůli nimž budou chlapi vraždit… Abrakadabra, vy budete mít mastné vlasy, obličej jako po výbuchu granátu, krysí nos a křivé zuby! Děkovala Prozřetelnosti a někdy, když byla sentimentální, i rodičům. Hlavně otci. Jako malá se zavírala do skříně a vdechovala vůni jeho šatů, prohlížela si délku jeho rukávů, podšívku saka a kapsičku na hrudi. Jak si mohl vzít tak nanicovatou ženu, jakou byla její matka? Tato otázka ji vrhala do propasti myšlenek, z nichž se však velmi rychle dokázala vynořit. Nemohla ztrácet čas.

V tu chvíli si vzpomněla na Garyho, na jeho šarm a eleganci, zůstala zamyšleně sedět a masírovala prohlubeň strachu, která jí začala vyrůstat v žaludku. Gary, Gary… Co dělá? Kde je? Nenávidí ji. Nikdy ji nechce vidět. Už na ni zapomněl? Bylo jí fuk, jestli ji nenávidí, ale nechtěla, aby na ni zapomněl. Vzpamatovala se. Nesmí si tím nechat zkazit dobrou náladu a ubírat energii. Ne, díky! Bude myslet na Garyho později, až vyřeší problém s hejlem a jeho nacpanou peněženkou.

Vrátila se k rozpočtu a rozpačitě se drbala na hlavě.

Nicholas. Musí začít jím. Potřebuje jeho pomoc a rady. Není přece pro nic za nic uměleckým ředitelem prestižního časopisu Liberty, sídlícího za krásnou tudorovskou fasádou na Oxford Street.

Zavolala mu a dala si s ním schůzku v baru hotelu Claridge. Objednala dvě sklenky růžového šampaňského. Hleděl na ni překvapeně.

„Zvu tě, Nicholasi, chci tě o něco poprosit.“

A vysvětlila mu svůj problém. Zmínila se i o možnosti půjčky.

Okamžitě ji přerušil.„Nemůžu do tvého podniku investovat ani penny!“

Bylo to brutální, ale jasné.

Hortense si to přebrala, několik minut přemýšlela a pak se vrhla do útoku.

„Musíš mi pomoct, jsi můj přítel…“

„Jenom když se ti to hodí. Jinak jsem rohožka, o kterou si leda tak otíráš boty.“

„To je lež.“

„To je pravda! Promluvíme si o tom, jestli chceš… Promluvíme si o situacích, kdy jsi se mnou jednala jako s…“

„Okamžitě přestaň! Musím řešit spoustu problémů, a ne splácet staré účty, které mě nezajímají. Potřebuju tě, Nicholasi, musíš mi pomoct.“

„A co za to?“ zeptal se a upil šampaňského.

Zírala na něj s otevřenými ústy.

„Vůbec nic. Nemám peníze, sotva vyjdu s měsíčním kapesným, které mi posílá matka…“

„Přemýšlej trochu…“

„Ach, ne!“ zasténala. „Že mě nechceš požádat, abych se s tebou vyspala?“

„Chci. Z pedagogických důvodů.“

„A to myslíš jak?“

„Když jsme spolu naposled obědvali, nechala ses slyšet, že jsem ztracený případ. Chci vědět proč a chci, abys mi ukázala, jak se mám zlepšit. Dotklo se mě to, Hortense…“

„To jsem neměla v úmyslu.“

„Opravdu si myslíš, že jsem tak příšerný v posteli?“

„No… ano…“

„Děkuju. Děkuju moc… Tak já s tebou uzavřu obchod. Strávíš se mnou několik nocí a naučíš mě, jak udělat holku šťastnou, a já ti otevřu dveře svých ateliérů, budeš si moct vypůjčit šaty a kabáty, šály a boty, poskytnu ti nápady a pomůžu ti. Zkrátka vytvoříme pár, a jestli se zlepším, podaří se mi udržet si tě.“

„Ale tyhle věci se přece nedají naučit,“ vzdychla Hortense, „s tímhle uměním a lačností po těle toho druhého, s touhle chutí se člověk musí narodit…“

„A ty tvrdíš, že já to nemám?“

„Chceš opravdu vědět, co si myslím? Budeš mě nenávidět…“

„Radši ne… Nech si svůj soud pro sebe.“

„Bude to tak lepší.“

„Jednou mi to řekneš?“

„Slibuji. Ovšem co nejpozději to bude možné.“

Ztuhl, narovnal se, pokusil se o lhostejný výraz, pak to vzdal a řekl:

„Dobře, pomůžu ti, otevřu ti své zásoby, ale neřekneš to nikomu. V Liberty se nikdo nesmí dozvědět, že ti pomáhám a že polovina jejich šatníku bude vyfotografována pro Harrods…“

Hortense se mu vrhla kolem krku, políbila ho jako hodného strýčka, šeptala mu do ucha: „Mám tě ráda, víš, mám tě ráda svým způsobem a já každopádně nemám ráda nikoho, takže si s tím nelam hlavu…“

Bránil se, snažil se ji odstrčit, ale ona mu položila hlavu na rameno, až se nakonec vzdal a objal ji.

„Jsem opravdu tak špatný?“ zeptal se.

„Trochu nešikovný… Trochu nudný… Jako bys souložil s technickým návodem v ruce, za prvé dotknu se pravého ňadra, za druhé dotknu se levého ňadra, za třetí štípnu ji, pohladím, pak…“

„Myslím, že chápu… Ale můžeš mi říct, co mám dělat?“

„Chceš teoretické, a nikoliv praktické lekce?“

Přikývl.

„Takže lekce číslo jedna, velmi důležitá: klitoris…“

Hrozně zrudl.

„Ne. Nemusí to být hned. A hlavně ne tady… Jednou večer, až budeme trochu namazaní nebo příliš unavení po práci. Bude to pro nás odpočinek.“

„Víš co, Nico? Já tě zbožňuju.“

Objednala další dvě skleničky růžového šampaňského a v duchu přemítala: Panebože, já se zruinuju. To je fuk! Týden nebudu jíst. Nebo půjdu do Tesca k automatickým pokladnám, kde člověka nikdo nekontroluje. Koupím ryby, ale na displej naťukám brambory. Totéž udělám s ovocem, zeleninou, cereáliemi a vajíčky. Všude naťukám brambory. Bim bam bum, etikety mi zatančí valčík.

Připravili plán. Bitevní plán, aby bylo všechno hotovo včas. Najdou fotografa a modelky, jež budou souhlasit s prací zadarmo. Musí zajistit převoz dekorace, šatů, fotografií a catering… Musí lidem, kteří budou pracovat zadarmo, aspoň zajistit občerstvení. Omezili zbytečné výdaje a Nicholas došel ke stejné sumě jako Hortense: šest tisíc liber. Chyběly tři tisíce.

„Vidíš?“ zamumlala Hortense poraženě. „Měla jsem pravdu.“

„V tom ti nepomůžu. Nemám bohaté rodiče ani solventního strýce…“

„Dáme si třetí rundu? Teď už je to jedno…“

Objednali si třetí rundu růžového šampaňského. Jmenovalo se Ruinart3.

„To šampaňské má příhodný název,“ zanadávala Hortense.

„Poslyš,“ napověděl jí Nicholas, když si prohlížel seznam nutných výdajů, „tys přece měla v Londýně bohatého strýčka. Víš, manžela tvé tety, té, která byla… ehm… v tom lese…“

Hortense udeřila oběma rukama do stolu.

„Philippe! Ale samozřejmě! Jsem pitomá! Úplně jsem ho vytěsnila!“

„Dobře. Tak mu zkus zavolat.“

Udělala to hned následující den. Domluvili se, že spolu půjdou na oběd do Wolseley na Piccadilly Street 160.

Když Hortense otevřela dveře restaurace, v níž měli poobědvat, Philippe už tam na ni čekal. Seděl u stolu a četl noviny. Z dálky ho chvíli pozorovala. Opravdu je to krásný muž. Velmi dobře oblečený. Tmavozelené tvídové sako s jemnými modrými proužky, tričko Lacoste stejné barvy s dlouhými rukávy a zvednutým límečkem, tmavohnědé manšestrové kalhoty, krásné klasické hodinky… Byla pyšná, že je jeho neteř.

Nezačala o té věci mluvit hned. Vyptávala se nejdřív na Alexandra, jeho studia, přátele a na jeho volný čas. Jak se bratranec má, líbí se mu na francouzském lyceu, má rád profesory, mluví o své matce, je smutný? Alexandrův osud ji vlastně vůbec nezajímal, ale myslela si, že strýce obměkčí a že si tak připraví půdu pro svoji prosbu. Rodiče přece zbožňují, když se mluví o jejich potomcích. Vypínají hruď jako kohouti nebo pyšné slepice. Jsou přesvědčeni, že snesli to nejkrásnější vejce na světě, a milují, když se jim to říká. Jako nášup, jako přídavek nebo jako třešničku na dortu dodala, že má bratrance ráda, ačkoliv ho moc nevídá, že jí připadá hezký, inteligentní a mnohem zralejší než ostatní děti. Philippe ji poslouchal a mlčel. V duchu se ptala, je-li to dobré znamení. Pak si přečetli jídelní lístek a objednali si dvě denní menu roast landaise chicken with lyonnaise potatoes. Philippe se zeptal, jestli chce skleničku vína a co pro ni může udělat, protože si samozřejmě uvědomoval, že mu nezavolala, aby s ním mluvila o Alexandrovi. Bratranec nepatřil k jejím zájmům.

Hortense se rozhodla, že nebude nic předstírat. To by nikam nevedlo. Vysvětlila, jak ji vybrali mezi tisícovkou kandidátů, aby naaranžovala dvě výkladní skříně v Harrods, jaký má nápad a…

„… a mám pocit, že to nikdy nedokážu. Všechno je tak komplikované, tak drahé! Mám spoustu nápadů, ale vždycky narazím na omezené finanční prostředky. Peníze jsou strašná věc. Bez nich je okamžitě všechno těžší a těžší. Všechno vypadá skvěle, jenomže pak člověk dostane rozpočet a nápad najednou váží tuny. Například abych mohla odvézt materiál, potřebuju auto. Co říkám auto, dodávku… A musím taky živit všechny spolupracovníky. Poprosila jsem jednoho majitele indické restaurace, aby mi udělal velký hrnec kuřete na kari za sníženou cenu, a já mu na oplátku udělám reklamu… Ale všechno je to strašně náročné na organizaci.“

„Kolik ti chybí?“ zeptal se Philippe.

„Tři tisíce liber,“ odpověděla Hortense, „a kdybych měla čtyři, bylo by to super.“

Hleděl na ni s úsměvem. Zvláštní zvíře, pomyslel si, statečné, drzé a krásné… Ví, že je krásná, ale je jí to fuk. Používá svou krásu jako nástroj. Buldozer, jímž odstraňuje těžkosti života. To, co je negativní na pohledných ženách, proč jsou nudné a někdy hloupé, je fakt, že jsou si své krásy vědomy. Rozvalují se v ní jako na skládacím lehátku. Iris se v něm rozvalovala celý život. A ztratila se v něm. Hortense se nerozvaluje. V její tváři lze číst rozhodnost, sebejistotu a absenci pochybnosti. Oné tak vzácné pochybnosti, která kráse dodává jisté lehké chvění…

Hortense v rozpacích čekala. Nesnášela, když se ocitla v roli prosebníka. Je tak ponižující o něco škemrat. Čekat, jak se ten druhý rozhodne. Dívá se na mě, jako by mě vážil. Udělá mi přednášku o morálce, jako moje matka. Úsilí, zásluhy a vytrvalost, nejkrásnější hodnoty duše. Znám tyhle kecy zpaměti. Není divu, že si s mámou tak dobře rozumí. Kam spolu vlastně došli? Vídají se ještě, nebo se bičují vzpomínkami na Iris a drží půst? To by se jim podobalo. Hrají znovu Cida v technicoloru na širokoúhlém plátně. Čest, svědomí a povinnost. Staré lásky smrdí. Šíří sentiment všude, až se z toho člověku dělá zle. Mám chuť se zvednout a nechat ho tady trčet… Proč jsem sem jenom chodila. Co říkal Salvador Dalí o eleganci? „Elegantní žena je ta, která vámi pohrdá a nemá chlupy v podpaží.“ A já tady teď klečím a prosím a v podpaží mám porost chlupů! Jestli neotevře do dvou a půl minuty ústa, vstanu, řeknu mu, že to byl omyl, strašlivý omyl, že lituji a že už nikdy, nikdy…

„Já ti ty peníze nedám, Hortense.“

„Ach…“

„Tu službu ti neprokážu. Kdybych řekl ano, měla bys to příliš snadné. Člověk musí být opravdu silný, aby odolal takovému snadnému řešení.“

Unavená a poražená Hortense ho poslouchala. Neměla vůbec sílu mu odpovědět. Blablabla, teď mě tady bude poučovat. Dobře mi tak! Věděla jsem, že to je špatný nápad, protože nevzešel ode mě. Člověk má vždycky věřit jenom sám sobě a neposlouchat ostatní. Nejenže mi řekne ne, ale ještě mi bude kázat.

„Ušetři mě té přednášky,“ zabručela a ani se na něj nepodívala.

„A pak,“ pokračoval Philippe, aniž by věnoval pozornost ironickému tónu své neteře, „upřímně si myslím, že přátelství udržují jen malé dárky a velké je kazí… Kdybych ti ty peníze dal, musela by ses ke mně chovat mile, mluvit se mnou o Alexandrovi, o kterého se zajímáš asi tak jako o loňský sníh, a dokonce bys ho možná chtěla navštívit a na nedorozumění by bylo zaděláno. Zatímco když ti nedám nic, nebudeš muset předstírat a zůstaneš tou malou zajímavou potvorou, kterou mám docela rád.“

Hortense seděla vzpřímeně a snažila se znovu nabýt svou hrdost a neztratit glanc.

„Chápu, chápu velmi dobře… Určitě máš pravdu. Ale já ty peníze strašně potřebuju. A nevím, na koho se obrátit. Žádného milionáře neznám! A ty… máš prachů plné kapsy. Proč jsou věci tak snadné, když je člověk starý, a tak těžké, když je člověk mladý? Mělo by to být naopak! Mělo by to být naopak, aby mladí dostali šanci…“

„Nemůžeš požádat o půjčku ve škole? Nebo v bance? Máš přece čistý štít…“

„Nemám čas. Přemýšlela jsem o všem, ale řešení jsem nenašla.“

„Neexistuje problém, který by neměl řešení.“

„To se snadno říká!“ zavrčela Hortense, pro kterou začala být lekce morálky příliš dlouhá.

Hleděla na pečené kuře na talíři před sebou a myslela na to, že prachatý hejl jí právě uniká. Určitě teď myslí na Iris. Iris ho milovala, jako milujeme bankovní šek. Mužská hodnota se tím nezvýší.

„Myslíš na Iris, když mi děláš to kázání?“

„To není kázání.“

„Ale já nejsem jako ona! Tvrdě makám! Od nikoho nic nechci. Kromě mámy, ale od ní toho chci jenom minimum.“

„Iris zpočátku taky makala tvrdě. Na Kolumbijské univerzitě byla jednou z nejlepších studentek z celého kruhu, ale pak… Všechno začalo být najednou snadné. Myslela si, že se stačí usmát a zamrkat dlouhými řasami. Začala manipulovat a podvádět… Nakonec už podváděla všechny, dokonce i sebe! Ve dvaceti byla stejná jako ty. A potom…“

Jak se věci rychle mění, pomyslela si Hortense. Když jsem přišla, byl to hezký a živý chlap, jenže teď je najednou smutný. Stačí před ním zmínit jméno Iris, aby se rozplynula jeho jistota a poslepu začal tápat zpátky do minulosti.

„První, kdo za to nesl odpovědnost, jsem byl já. Pomáhal jsem jí vycházet se životem, udržoval jsem její iluze. Postavil jsem si ji na piedestal! Akceptoval jsem všechny její lži. Myslel jsem, že ji miluju… A jen jsem ji ničil. Možná z ní mohlo být něco báječného.“

A jako by mluvil pro sebe, neustále opakoval: „Byla tak lehkomyslná, tak povrchní…“

Hortense se vzepřela a protestovala.

„To je minulost. Ta mě nezajímá. Mě zajímá, co je dnes. Teď. Co budu dělat za hodinu. Na koho se mám obrátit. Jak se z čeho dostat… Na to ostatní kašlu! To není můj problém. Každý nese odpovědnost za svůj vlastní život. Iris je mrtvá, tím hůř pro ni, ale já musím najít tři tisíce liber, jinak mi ujede vlak.“

Philippe ji poslouchal a říkal si, že má pravdu. Nemůže doplácet na lehkomyslnost své tety. Je jiná, ale já se nechci podílet na jejím neštěstí, byť nepřímo.

Číšník se zeptal, jestli si budou přát zákusek. Hortense ho neslyšela. Pečeného kuřete se ani nedotkla. Philippe při pohledu na její sklíčenou tvář přestal myslet na Iris a vrátil se do přítomnosti: „Víš, jak to uděláme?“

Hortense na něj zamračeně hleděla.

„Všechno mi podrobně napíšeš. Rozdělíš to za á, za bé, za cé… Zmiň se o škole Saint-Martin’s, popiš svůj postup, jak jsi porazila stovky kandidátů, jak jsi dostala nápad, jaký to je nápad, jak se ho chystáš realizovat a jaký máš rozpočet, a já tě zkontaktuji s jedním finančníkem, který ti eventuálně dá tu půjčku nebo dar, to záleží na tom, jak šikovně se mu dokážeš prodat… Tvůj osud je ve tvých rukách, a ne v mých, to je vzrušující, ne?“

Hortense potřásla hlavou. Na rtech se jí objevil bledý úsměv. Pak široký úsměv halloweenské dýně. V duchu se uvolnila, ale tělo měla napjaté. Jeho návrh v ní vzbudil naději. Hledala očima příbory, aby se pustila do pečeného kuřete, a zjistila, že číšník už všechno odnesl. Zatvářila se překvapeně, pokrčila rameny, popadla kus bagety a zakousla se do ní. Měla hlad a teď už si byla jistá, že ty chybějící tři tisíce sežene.

„Je mi líto, co jsem říkala o Iris, možná jsem byla trochu neurvalá…“

„Žádná přetvářka, ano?“

„Fajn, žádná přetvářka.“

„Teď musíš najít rozhodující argument, který toho mecenáše zaujme, musíš ho přesvědčit, že se díky tobě dostane do uměleckého světa. Lidé mající hodně peněz si o sobě rádi myslí, že mají i vkus a umělecké sklony. Představ mu svoje výkladní skříně spíš jako výstavu, ne jako obyčejnou módní prezentaci…“

„Já vím,“ odpověděla Hortense, „už jsem rozvinula argumenty pro sofistikovaného hejla a chystala jsem se ti je předložit. Podstrčím je jemu…“

Pobaveně se usmál.

„Víš, Philippe, já nejsem lehkomyslná a frivolní… Možná to tak na první pohled vypadá, ale vevnitř jsem vášnivá a fanatická! Nic mě nezastaví.“

„Těší mě, že to vím.“

Pak jela za Nicholasem do Liberty. Ve víru, který vládl v jeho kanceláři, jí připadal hezčí, důležitější a svůdnější. Takřka tajemnější. Překvapeně se zastavila a upřela na něj láskyplný pohled.

Nezaznamenal ho, protože byl příliš rozrušený: našel fotografa, který souhlasil, že bude pracovat zadarmo.

„To je tak špatný?“ zeptala se Hortense.

„Ne, jen si chce vytvořit svůj book… Jako Číňan má strašné problémy s vízy a nemůže jezdit do Milána ani do Paříže, což ho pochopitelně omezuje… Myšlenka, že spojí své jméno s Harrods, že bude pracovat pro Francouzku, navíc studentku ze Saint-Martis ho hodně motivuje, tak na něj buď hodná.“

„Já ho nekousnu. Říkáš to, jako bych byla nějaká zrůda.“

„Čeká na chodbě.“

„To je ten chlupatý trpaslík, který měří metr deset, když stojí na žebříku?“

„Vidíš, to je přesně to, co jsem od tebe nechtěl slyšet. Je to skvělý fotograf a udělá nám krásné fotky za málo peněz… Tak se k němu chovej slušně…“

Hortense na něj hleděla nedůvěřivě.

„Jsi si jistý, že je dobrý?“

Nicholas vzdychl.

„Hortense, ty máš opravdu čas diskutovat o každém mém rozhodnutí? Nemáš. Tak mi aspoň trochu důvěřuj…“

A nechal zavolat Zhao Lua, který jim nadšeně stiskl ruku, potěšeně si prohlédl Hortense, očima hltal tu krásnou slečinku, která na něj hleděla svrchu, a nepřestával opakovat it’s wonderful, it’s wonderful po každé větě, kterou pronesla.

Hortense se ten večer vrátila domů uštvaná, ale šťastná. Byl to dobrý den, bim, Philippe jí představí prachatého hejla, bam, našla fotografa, bum, vybrali dvě vysoké a elegantní modelky, které souhlasily, že budou pracovat pro čest a slávu. Bim bam bum, projekt se začíná rýsovat.

V pološeru obývacího pokoje zastihla Jeana Beďara samotného. Díval se na televizi a nohy měl položené na nízkém stolku. Nebo – jak konstatovala Hortense – spíš podřimoval před puštěnou televizí. Ten kluk podřimuje pořád. O sebe vůbec nepečuje, říkala si v duchu, když na něj hleděla.

Když se dozvěděli o Samově odchodu, dali si inzerát na gumtree.com. A začaly chodit návštěvy. První přišel pár lesbiček: „Hello, jsme dvě cool lesbičky, hledáme nějaký sympatický bejvák, vadí vám, že jsme lesbičky? Ne? Prima. Taky jsme trošku nudistky. Chodíme po bytě nahé a jsme rády, když na nás muži koukají.“ Studentka práv, mající na sobě dlouhou skládanou sukni a sandály, obešla dům a neustále opakovala: „Tady je to špinavé, tady je to špinavé!“ Vyndala z kapsy kapesník a otírala kliky dřív, než se jich dotkla.

Nebo ten kluk, který nepřišel a odpověděl na inzerát na netu:

„Těší mě, že vím, že je v pokoji velká skříň, ale já ji nebudu potřebovat, protože jsem stoprocentní gay, jsem blázen do módy a šaty zahazuji, jakmile jsem je měl jednou na sobě. V inzerátu se nezmiňujete, jestli tam bydlí nějaký gay, protože pokud ano, naprosto by mi to vyhovovalo. Je mi pětadvacet let, pocházím z Mali a v Londýně žiji už čtyři roky. Právě jsem se rozešel s přítelem. Vadilo by vám, kdybych si domů vodil kluky? Potřebuji s nimi spát, abych mohl zapomenout. Mám taky krásné růžové čalounění z rodné země, které bychom si mohli pověsit do obýváku. Mám rovněž sbírku pornografických časopisů, které vám rád půjčím. Odpovězte mi, jestli vás to zajímá, chlapi!“

Peter se ušklíbal. Otíral si čtverhranné brýle a prohlašoval, že mu to vůbec nepřipadá směšné. Odmítli rovněž kandidáty, kteří se chtěli přistěhovat s krysou, lasičkou, hadem nebo papouškem, vegetariány, holku v burce a jednu, která jedla jen kari a nemyla se.

Když se objevil Jean Beďar, okamžitě ho přijali. Zachránil je před náměsíčníky, exhibicionisty a Malijcem, jemuž hořela koudel u zadku.

Hortense se rozhodla, že nemá chuť ho budit a navazovat s ním řeč. Šla do svého pokoje přemýšlet o všem, co je ještě třeba zařídit.

Potřebovala rovněž sepsat argumenty pro Philippa.

***

Jean Beďar se ve skutečnosti jmenoval Jean Martin.

Jean Martin nespal. Jean Martin se díval na televizi. Jakmile Hortense vešla, zavřel oči a otevřel je, až když se k němu otočila zády.

Mrcha.

Však on se jí dostane na kobylku. Nevěděl ještě jak, ale ta holka mu zaplatí.

Zaplatí mu za to, jak je zlá. Za všechny lidi, kteří ho nazývali pojízdným beďarem nebo nadívaným květákem. Jeho peklo začalo ve čtrnácti letech, kdy se objevil první hnisavý pupínek. Nejdřív lehká svědící vypouklinka, pak rudý flek, jenž se šířil, otékal a nafukoval a na jehož špičce se potom objevil bílý pupínek plný hnisu, který praskl, nakazil zbytek pokožky a proměnil jeho tvář v řetěz infikovaných kráterů. Až do čtrnácti ho ženy z příbuzenstva objímaly, mazlily se s ním a zahrnovaly něhou. Pošilhávala po něm sestřenice, malá sousedka i holky ze školy. Nebyl sice žádný krasavec, a dokonce chodil i trochu ohnutý, ale byl jediným synem manželů Martinových, výrobců nugátu a čokolády v Montélimaru a majitelů rodinného podniku, který se od roku 1773, kdy se nugát stal oblíbenou specialitou a chloubou města, dědil z otce na syna. Montélimar se proměnil v hlavní město nugátu, vyráběly se ho tam tři tisíce tun ročně. Jean Martin převzal podnik po otci, dědečkovi a pradědečkovi, jezdil mercedesem, bydlel v krásném domě a předpokládalo se, že si vezme dceru někoho významného. Dojde ke spojení s nějakými jinými výrobci nugátu? Jean Martin byl zkrátka dobrá partie.

A pak mu praskl první pupínek…

Od té doby mu už nikdo nehleděl do tváře a on se naučil odvracet pohled. Matka ho soucitně pozorovala, a když si myslela, že ji neslyší, šeptala „můj ubohý chlapec“. V rodině se na dermatology nevěřilo. Všichni tvrdili, že to přejde, že je to věkem, prý po první holce – při těchto slovech se otcovi kamarádi ušklíbali a šťouchali do sebe lokty – pupínky zmizí jako mávnutím kouzelného proutku. Jenomže žádná dívka se nenechá nakaženým klukem obejmout, protestoval v duchu Jean Martin. Zavíral se v koupelně, pozoroval se v zrcadle, sledoval stopy žlutého hnisu, špičky červených pupínků a naříkal. Když už to nemohl vydržet, rozškrábal si obličej až do krve a cítil se pak líp. Jenže po těchto záchvatech mu zůstávaly v obličeji nesmazatelné jizvy.

Začal tedy divoce masturbovat… Marně.

Přečetl si všechno, co o akné našel. Mazal si obličej vepřovým sádlem, zeleným jílem, vodou z Mrtvého moře, peroxidem benzolu, černými olovnatými mastmi, žlutými mastmi s mědí, natíral se alkoholem s obsahem jódu, devadesátiprocentním alkoholem a polykal Roaccutane, po kterém onemocněl…

Zase začal divoce masturbovat.

Všichni kluci měli holky, jenom on ne.

Všichni kluci chodili na mejdany, jenom on ne.

Všichni kluci se předváděli do půl pasu nazí, jenom on ne.

Všichni kluci se holili a pak používali vodu po holení, jenom on ne. Voda po holení mu spalovala kůži.

Otékal, rudl, hořel, praskal, loupal se a pořád dokola. Měl hnisavé rány na obličeji, na těle i na zádech. Přestal vycházet z domova.

Soustředil se na studia. Maturitu složil s vyznamenáním. Rok chodil na přípravku na vysokou školu managementu. Rodiče, nadšení jeho studijními úspěchy, mu darovali motorku a on se řítil po silnicích a tvář nastavoval větru, který mu sušil praskající pupínky.

Večer se obvykle díval na televizi s babičkou, která byla fanynkou filmového klubu na kanálu France 3. Cyklus „Současný anglický film“ ho uchvátil. Konečně viděl na obrazovce kluky, jako byl on – šeredné, rudé, opupínkované. Angličtí herci se v ničem nepodobali těm americkým, jejichž pleť byla pružná a lehce narůžovělá, podobali se jemu, Jeanu Martinovi. Rozhodl se pokračovat ve studiu v Anglii. Rodiče se proti tomu postavili. Měl by zůstat v Montélimaru a převzít továrnu na nugát. Při každém jídle mu připomínali, že je jejich jediný syn. Že by měl převzít řemeslo.

Přijali ho na prestižní London School of Economics, odjel tedy z domova a práskl za sebou dveřmi. V kapse neměl ani desetník. Chtěl změnit život.

A život se změnil. Nebo aspoň věřil, že se změnil. Zlepšil se. Lidé mu hleděli do obličeje, mluvili s ním normálně, poklepávali ho po zádech. Naučil se usmívat i se svými křivými zuby, dokonce ho pozvali do hospody. Půjčovali mu učebnice, peníze i průkazku na metro. Kradli mu tabulky nugátu, které mu potají posílala babička. Nic nenamítal, byl šťastný, že má přátele. Ale přítelkyně stále žádná. Jakmile chtěl nějakou dívku obejmout, vymanila se mu, vykroutila, říkala: „Ne, to nejde, mám přítele, je žárlivý…“

Znovu se soustředil na studia, na tabulky nugátu a Scarlett Johanssonovou. On byl pořád svobodný. Ona byla krásná blondýnka se zářivou a růžovou pletí a širokým úsměvem. Představoval si, že až jednou bude bohatý, nechá se ošetřit nějakým slavným dermatologem a ona si ho pak vezme. Před usnutím cucal nugát. Byl úplně vyčerpaný ze studia na univerzitě a z práce, kterou vykonával, aby mohl zaplatit studia, nájem, živobytí, telefon, plyn a elektřinu, a už vůbec neměl čas myslet na svůj problém s pletí. A dál zuřivě masturboval.

Až do toho večera, kdy potkal Hortense. Na recepci, kterou pořádali manželé Garsonovi pro dceru Sybil. Nechal se tam najmout jako barman. Hortense přistoupila k prostřenému stolu a začala vylévat láhve šampaňského do kyblíku s ledem. Protestoval proti tomu a ona ho zdrtila tím, jak pohrdavě se k němu chovala. Mluvila s ním s takovým odporem… Každá její věta ho zasáhla jako direkt do brady.

V Montélimaru se už pral s kluky, dostával rány, tvrdé rány, ale nikdy mu nikdo neublížil tak jako Hortense svými slovy. Slovy znásobenými jejím pohrdavým pohledem, který po něm klouzal jako po odpadcích a upíral mu status lidské bytosti. Pečlivě si ji prohlédl, uložil do paměti a v duchu si slíbil, že na ni nikdy nezapomene. Jestli někdy tuhle mrchu potká, pomstí se. Hrabě Monte Christo bude vedle něj břídil. Nedotkne se jí fyzicky, to ne, nechtěl se kvůli ní dostat do vězení, ale zruinuje ji, zničí a morálně rozdrtí.

A přesto… Když ji ten večer spatřil, jak vylévá první láhev šampaňského, nevěřil svým očím: ta holka byla dvojnicí Scarlett Johanssonové. Jeho Scarlett. Ohromeně na ni zíral. Nebyl schopen říct vůbec nic, i kdyby vylila všechno. Scarlett osobně. Kaštanové vlasy s měděnými odlesky, nádherné zelené kočičí oči a široký úsměv. Stejný šibalský nosík, stejné plné rty volající po polibku, stejná pokožka, v níž se odrážely světelné paprsky, stejný pohyb boků, Scarlett…

Urazila ho. Urazila jeho sen.

Když se byl poprvé podívat na dům ve čtvrti Angel, byla v Paříži. Nakonec si ho vybrali. Plácli si – high five, low five – a dohoda byla uzavřena. Sedm set padesát liber za pokoj plus výdaje za služby.

Když se jednou večer vrátil z práce – každý den vodil na procházku dva psy, kteří mu olizovali obličej, jakmile je vzal do parku –, ocitl se tváří v tvář Hortense. Málem omdlel.

Mrcha!

Zdálo se, že ho nepoznala.

Měl schůzku s osudem. A stejně jako Monte Christo si dával načas, aby svou pomstu propracoval. Ta holka má určitě nějakou Achillovu patu. Tajné místo, do něhož vrazí dýku a zabije ji. Nechá ji vykrvácet, zohyzdit bolestí a teprve pak si sundá masku a plivne jí do tváře.

Až do toho vysněného dne, jenž okoření jeho fádní život, musí zůstat inkognito.

Začal tím, že si nechal růst knírek. Prohlásil, že pochází z Avignonu, aby ho nugát z Montélimaru neprozradil, a rozhodl se nemluvit francouzsky, aby zakryl přízvuk. Počká na vhodný okamžik. Říká se, že pomsta nejlépe chutná za studena. On si ji dá ledovou.

***

Gary nepoznával svůj život. Ten jako by se proměnil v papírového draka s pestrobarevným ocasem, jenž letí velmi vysoko po nebi, a Gary za ním jen marně běží. Jako by se všechno, co mělo kdysi smysl, přestalo počítat. Anebo zmizelo. Zůstal stát na okraji cesty s prázdnýma rukama a bušícím srdcem a poprvé po dlouhé době odolával útokům strachu, hrozného strachu, který ho nechával bez dechu, potácejícího se a na pokraji pláče.

Strach kdysi dobře znal. Když se k sobě tiskli s matkou a ona mu šeptala, že ho miluje, že ho miluje víc než všechno na světě, a on z tónu jejího hlasu vycítil strach člověka mluvícího potichu, aby ho nikdo neslyšel. Dodávala, že musí uchovat tajemství, tajemství dámy, kterou vídal na mincích a bankovkách s královskou korunou, že o tom nikdy nesmí mluvit, nikdy, nikdy, že se o to tajemství nesmí s nikým rozdělit. Říkala, že je to nebezpečné, kladla mu prst na rty a opakovala „nebezpečné“. Oba byli zavření ve stejném tajemství, ve stejném nebezpečí. Ale hlavně, hlavně musí vědět, že ho vždycky bude milovat, že ho bude ze všech sil chránit a že na ni nikdy nesmí zapomenout, nikdy. A tiskla ho přitom k sobě ještě pevněji a on měl ještě větší strach. Třásl se, celé tělo se mu třáslo a ona ho objímala, aby odehnala nebezpečí, drtila ho ve své náruči a ve dvou tak čelili strachu. Nevěděl, proč by se měl bát, ale cítil, jak ho nebezpečí halí do velkého bílého prostěradla a dusí ho. Do očí se mu draly slzy. Ten pocit ho přesahoval, nemohl ho kontrolovat, protože ho nedokázal identifikovat, pojmenovat a zahnat… Velké bílé prostěradlo zakrývalo všechno, oba je spoutávalo a uvěznilo v mlčení.

Strach znovu poznal, když hrozilo, že se objeví muž v černém, kdekoliv, kdykoliv, uprostřed věty, při koupeli, ve chvíli, kdy ho krmila sladkým bílým jogurtem. Stačilo, aby zazvonil telefon, ona vzala sluchátko a změnila hlas, najednou byl zaražený a třaslavý, říkala „ano, ano“ a ve spěchu ho oblékala, zabalila ho do velkého kabátu, bouchla dveřmi a někdy zapomněla vevnitř klíče. Přijeli do hotelu, často to byl luxusní hotel s livrejovaným poslíčkem na lavičce, s livrejovaným poslíčkem ve výtahu, s livrejovaným poslíčkem na každém rohu, nechala ho v recepci, aniž by dbala na pána v uniformě za velkým pultem, který ji nespokojeně pozoroval, strčila mu do rukou prospekty, které vzala na stole, a říkala: „Na, uč se číst nebo se jen dívej na obrázky, hned přijdu, nesmíš se odtud ani hnout, ano? Nehneš se odtud za žádnou cenu, platí?“ Vracela se jako zlodějka s očima plnýma slz a –jako by mluvila sama k sobě nebo jako by diskutovala se svým svědomím – se ujišťovala: „Miluji tě, víš, šíleně tě miluji a to je správné…“ A hop, už zase byla pryč. Pán v uniformě za ní hleděl, potřásal hlavou a sledoval ji se soucitem v očích. A on tam dál čekal. Ani se nepohnul. Se strachem v břiše, že už se nikdy nevrátí.

Vrátila se. Zrudlá a vyčerpaná. Zahrnula ho polibky, vzala do náruče a vrátili se domů. Někdy to skončilo tím, že ho nakrmila sladkým bílým jogurtem, jindy si napustila horkou vanu a poslouchala smutnou hudbu nebo ho položila do postele, lehla si vedle něj a usnula úplně oblečená.

Rostl, ale pořád to bylo totéž. Seděli u televize, dívali se na nějaký pořad, na kolenou měli večeři, smáli se, hráli odpovědi na otázky nebo si zpívali a najednou zazvonil telefon. Pak přes něj přehodila kabát, jeli přes celý Londýn a zase šli do hotelu. Posadila ho na velkou pohovku, dala mu instrukce, on kýval a čekal, až odejde. Ale už nezůstával uvnitř a nečetl si idiotské prospekty, v nichž se psalo o slunečných ostrovech. Chodil ven a hledal v parku veverky. Vedle hotelu byl vždycky park. Sedl si do trávy. Nechal veverky přijít blíž a dával jim drobky koláče, které nosil v kapse kabátu. Nebyly plaché. Chodily mu žrát z dlaně. Občas mu dokonce kousek koláče vytrhly z ruky a odskákaly pryč. Dělaly promyšlené skoky, sic krátké, ale vysoké a rozhodné, při nich se rozhlížely kolem, aby se ujistily, že jim ten kousek žádný sok neukradne. Smál se, když se díval, jak peláší pryč, zručně jako indiáni lezou na vysoké šedivé stromy a mizí ve větvích. Za chvilku je už neviděl, splynuly s kůrou kmene. Napodoboval je – ve velkém kabátě skákal, ruce měl složené před sebou a rozhlížel se, jako by čekal nějaký útok –, aby zapomněl na strach, který mu hryzal v útrobách, a na otázky, které mu vířily v hlavě. Co když se už nevrátí? V takové chvíli pospíchal zpátky do hotelu a četl dál idiotské prospekty.

Vždycky se vrátila, ale on měl pořád strach.

Jednoho dne muž v černém přestal volat. Odjeli do Francie. Už si moc nepamatoval, proč se tak stalo. Nezavolal pak už nikdy. Už nikdy ho matka nezabalila do kabátu, nepospíchala s ním pryč, nikdy nenechala na stole nedojedený sladký bílý jogurt. Zůstávala doma a ve dne v noci pekla dorty, královniny pacičky, koláčky, sušenky a ovocné zákusky. Všechny druhy pečiva prodávala cukrářům na recepce. Říkala, že si tak vydělává na živobytí. Věděl dobře, že lže. Vždycky si pravdu upravila.

Chodil ve Francii do školy. Mluvil francouzsky. Zapomněl na náhlé telefonní hovory, rozmrzelé vrátné, stupidní prospekty a sladké bílé jogurty. Miloval život ve Francii. Zdálo se mu, že i jeho matka Francii miluje. Krásně voněla, byla celá zrůžovělá a začala zase chodit na hodiny klavíru na konzervatoř v Puteaux. V noci nekřičela ze spaní. Její život se uklidnil. Začal se podobat životu obyčejných lidí.

Jen ty veverky mu chyběly…

A teď byl strach zpátky.

Od chvíle, kdy si Hortense spěšně zabalila věci, popadla kabát, odjela a o nic ho nepožádala. Ani se odtud nehneš, počkáš tu na mě, čti si prospekty nebo se dívej na obrázky. Strávili jsme spolu nádhernou noc, to je sice pravda, ale já teď mám něco jiného na práci. Počkej tady, ani se odtud nehni. Byl jako paralyzovaný. Ne, už se nemohl pohnout a cítil v sobě velkou prázdnotu, hrozivou prázdnotu, která ho brzy pohltí.

Nic nedokázalo zaplnit tu rostoucí prázdnotu.

Od chvíle, co Hortense odjela.

A náhle přerušila tu noc, která sotva začala. Jejich dlouhou společnou noc, jejich noční šílenství… Počítala s tím, že na ni poslušně počká a že bude na bílém klavíru přehrávat stupnice. Miluju tě, miluju tě, ale mám něco mnohem důležitějšího na práci.

Viděl papírového draka s pestrobarevným ohonem, jak se po nebi vzdaluje. Ztratil rukojeť a nedokázal zachytit barvy – červenou, modrou, žlutou, zelenou a fialovou – a vrátit je zpátky do svého života.

Jeho život se náhle stal černobílým. Už nevěděl nic. Nebyl si jistý ničím. Ani tím, jestli má vůbec chuť hrát na klavír. Ptal se, jestli se mu to nezdálo. Jestli se mu nezdálo, že se stane klavíristou. Ptal se rovněž, jestli se nechce stát klavíristou jen proto, aby se zalíbil Oliverovi, aby si vytvořil otce, kterého potřebuje a který mu tak chyběl. Nikdy by si nedokázal představit, že by mohl otce postrádat a že si to uvědomí náhle a surově onoho dne pod sprchou poté, co se ho Simon zeptá, jestli se považuje za Ježíše Krista, nebo co. Máš otce, stejně jako všichni lidi na světě.

A náhle bolestně potřeboval otce, stejně jako všichni lidi na světě.

Zavolal Oliverovi.

Slyšel na záznamníku jeho hlas: „Dovolali jste se Oliveru Boonovi, ale nejsem doma, nechte mi vzkaz. Pokud mi voláte z profesních důvodů, obraťte se na mého agenta…“

Všechno se mu honilo hlavou. Ten černobílý svět. Všechno, na co nikdy nechtěl myslet. Takové tedy je dospět? Opustit dětství? Už o sobě nic nevědět?

Mít v hlavě jen černobílo?

V tu chvíli si řekl, že sice má strach, ale že nebude zbabělec. V minulosti byl zbabělec. Vzpomněl si na jméno paní Howellové, té dámy, u které matka bydlela, když studovala a setkala se s jeho otcem. Vzpomněl si, že žije ve Starém Městě Edinburghu.

Už nikdy nebude zbabělý, lhostejný nebo nevědomý.

Zjistil si jízdní řád vlaků do Edinburghu, koupil si jízdenku, jednosměrnou, protože nevěděl, jestli se z té cesty vůbec vrátí, a jednoho dne krátce po poledni odjel na nádraží King’s Cross. Čtyři a půl hodiny cesty, čtyři a půl hodiny, aby se připravil na to, že už nikdy nebude zbabělec.

Ve vlaku se snažil vybavit si všechno, co mu matka o paní Howellové vyprávěla. Řekla mu toho jen málo. Paní Howellové bylo čtyřicet, když se narodil, trochu pila, neměla ani manžela, ani děti, chystala mu kojenecké láhve, zpívala písničky a její matka a babička působily jako služebné na zámku jeho otce. Podíval se na internet. Našel jméno, telefon a adresu paní Howellové. Johnston Terrace číslo 17. Zavolal jí a zeptal se, jestli má volný pokoj. Přerývaně dýchal a v uších mu bušilo srdce. „Ne,“ odpověděl mu nějaký třesoucí se ženský hlas, „mám plno.“

„Ach,“ řekl zklamaně. „Vy jste paní Howellová?“

„Ano, chlapče. My se známe?“

„Jmenuji se Gary Ward. Jsem synem Shirley Wardové a Duncana McCalluma…“

Bylo to poprvé, co vyslovil otcovo jméno. Poprvé, kdy postavil vedle sebe jména svých rodičů. Hrdlo měl sevřené.

„Paní Howellová? Jste tam ještě?“ zeptal se chraplavě.

„Ano. Já… Jsi opravdu Gary?“

„Ano, paní Howellová, je mi teď dvacet. A chtěl bych vidět svého…“

„Přijeď rychle, přijeď co nejrychleji.“

A zavěsila.

Vlak projížděl nekonečnými poli a ovce na zelených loukách vytvářely bílé skvrny. Malé bílé nepohnuté tečky. Zdálo se mu, že vlak přes ty zelené louky pojede věčně. Potom pokračovali podél moře. Na krásném nádraží s kovovou konstrukcí si přečetl název města – Durham. Když pak vlak nádraží opustil, spatřil Gary moře. Pobřeží vroubené vysokými bílými skalisky a klikatými silničkami. Zámky postavené z cihel s úzkými střílnami a vysokými hradbami a zámky z šedého kamene a velkými okny v průčelí. V duchu se ptal, jak asi vypadá otcův zámek.

Protože má otce…

Jako všichni chlapci. Má otce. Není to krásné?

Jak mu bude říkat? Otče, tati, Duncane, pane? Anebo mu nebudu říkat nijak…

Proč mu paní Howellová řekla, že má přijet rychle, co nejrychleji?

Co si pomyslí matka, až uslyší vzkaz, který jí nahrál na mobil? „Odjíždím do skotského Edinburghu navštívit paní Howellovou, chci se setkat s otcem…“ Schválně jí zavolal v době, kdy věděl, že telefon nevezme, že je někde ve škole a učí děti zdravé výživě. Přiznával, že je to zbabělé, ale neměl chuť vysvětlovat, proč se chce s otcem sejít. Pokládala by mu příliš mnoho otázek. Patřila k ženám, které všechno podrobně rozebírají a chtějí pochopit, nikoliv snad z nějaké škodolibé zvědavosti, ale z lásky k lidem. Říkala, že je nadšená mechanismy lidské duše. Ale někdy mu to vadilo. Někdy by měl radši matku lehkomyslnější, sobečtější a povrchnější. Nikdy by se jí neodvážil říct, co si skutečně myslí: Potřebuji otce, muže, který bude mít koule a ptáka, muže, který pije pivo, kleje, prdí, dívá se v televizi na ragby, drbe se na chlupaté hrudi a směje se pitomostem. Už mám plné zuby života mezi ženami. Kolem mě je spousta žen, a navíc už nechci být pořád jenom s matkou… Chci chlupy a ptáka a pintu piva.

To se snadno říká…

Do tašky nacpal svetry, spodní prádlo, trička, teplé ponožky, bílou košili, šampon, kartáček na zuby, iPod. A kravatu… Kdyby mě náhodou vzal do nějaké elegantní restaurace. Mám já vůbec nějakou kravatu? Ano, mám! Tu, kterou nosím, když jdu navštívit Velkou matku.

Ví vůbec otec, že jsem vnukem královny?

Našel si jméno McCallum na webové stránce genealogy/scotland.com a přečetl si rodokmen. Temná historie. Dokonce velmi temná. Zámek postavili na panství Chrichton nedaleko Edinburghu v šestnáctém století. Říkalo se, že je prokletý. Vyprávěl se pochmurný příběh o jakémsi mnichovi, který jednou večer v bouřce zabušil na zámeckou bránu, požádal o přístřeší a výměnou slíbil odpočinek duši zámeckého pána. Angus McCallum ho probodl dýkou. Mnich ho vyrušil z pitky po únavném lovu.

„A o odpočinku těla jsi mluvit slyšel?“ vrhl mu prý do tváře a díval se, jak se mnich svalil mrtvý k zemi. Než zemřel, proklel zámek i jeho majitele na následujících pět století: „Ze zámku McCallumů zbudou jen trosky a popel, mrtvoly a těla budou viset na větvích, ze synů se stanou lapkové a bastardi!“ Legenda nebyla příliš jasná, co se týkalo přesného datování oné kletby. Říkalo se, že od oné osudové noci se po klenutých chodbách potuluje duch v černé kapuci, zve lidi ke stolu, přendává jim jídla a příbory, zhasíná svíčky a vyluzuje příšerné skučení.

Heslem rodu McCallumových bylo: „Změnit mě dokáže jen smrt.“

Popisovali je jako muže násilné a všeho schopné, jako rváče, lenochy a vzory arogance. Příběh o zavraždění Camerona Frasera, bratrance žijícího ve vedlejším zámku, byl toho zářným příkladem. Šlechtici z hrabství měli ve zvyku se jednou měsíčně sejít a projednat záležitosti lesů, pozemků a farem. Byly to večery hojně prokládané vínem a trávené ve společnosti holek ze sousední taverny. Lednový večer roku 1675 se obvyklá schůzka odehrávala ve znamení žoviálních žertů, alkoholu a rozepnutých dívčích korzetů, když Cameron Fraser nadhodil otázku pytláků. Murray McCallum prohlásil, že nejlepší způsob, jak se jimi zabývat, je ignorovat je. Co na tom, když si chudáci ukradnou pár drobných zvířat, když my ani nevíme, do jakého masa zatnout zuby! A aby ilustroval svá slova, popadl jednu z přítomných dívek za ňadro a surově ji kousl do bradavky. Camerona Frasera to nijak nedojalo, ale s jistou jízlivostí prohlásil, že jestli je to bratranci McCallumovi jedno, jeho sousedé a on sám se o potrestání pytláků postarají a že jenom díky nim ještě běhá po panství pár zajíců: „Jinak bychom brzy museli žrát kořeny z našich dubů.“ Přítomní vybuchli smíchy a uražený Murray McCallum vyzval svého bratrance, aby s ním šel do zbrojnice, kde se s ním pustil do zuřivého zápasu muž proti muži a uškrtil ho. „Zločin spáchaný ve jménu cti, monseigneure!“ prohlásil před soudcem. Urazil jméno McCallumů. „Obžalovaný byl shledán nevinným z vraždy, ale vinným pouze ze zabití, a tudíž je zproštěn viny…“

Murray McCallum byl skutečně zlý člověk. V noci chodil a otvíral stavidla, aby zatopil úrodu sousedů, a znásilňoval dívky z vesnice. Říkalo se, že na zámku má za služebnictvo jen bezzubé zvadlé stařeny nebo děvky. Nechtěl nic odkázat dědicům, všechno prohrál v hazardních hrách, a dokonce nechal porazit všechny duby v parku, které pak prodal, aby zaplatil dluhy. A když vykácel park, vrhl se na les… Zabil dva tisíce sedm set daňků a během pamětihodných orgií je nechal upéct, což dalo základ řadě legend, zejména legendě o obrovi z Chrichtonu. Vzal si něžnou mladou dívku, kterou držel celé dny zamčenou v pokoji a nad níž se slitoval jeden sluha. Nosil jí jídlo a zbytky z hostin po honech pořádaných jejím manželem. Když se to Murray dozvěděl, začal sluhu podezřívat, že se stal manželčiným milencem, zastřelil ho a mrtvolu strčil ženě do postele. Přinutil ji spát s ním třicet dní a třicet nocí, dokud neprojevila dostatek lítosti.

Měl syna Alasdaira, jenž byl od přírody ostýchavý a bojácný. Uprchl z rodinného panství a stal se fregatním kapitánem. Byl tak nešikovný, že mu přezdívali Alasdair Bouře; stačilo, aby vstoupil na palubu nějaké lodi, a hned se jí stalo něco osudového, buď ji smetly vlny nebo na ni zaútočili piráti. Alasdairův syn Fraser zůstal na rodinném panství a dal dohromady bandu lupičů, s níž přepadával pocestné. Aby ho nikdo nemohl udat, nenechával žádné svědky. Když úřady žádaly místní obyvatele, aby jim označili vůdce bandy, nikdo se noedvážil pronést jméno McCallum ze strachu z pomsty. Frasera nakonec oběsili na stromě.

Neexistoval jediný McCallum, jenž by se proslavil nějakou ctností nebo udatností. Všichni byli zřejmě bohatí a zahálčiví ničemové, kteří měli štěstí, že žili v době, kdy být šlechticem znamenalo vlastnit všechna práva. Jeden z posledních McCallumů dokonce přiznal, že se zlu nedokázal ubránit: „Vím, že umřu na šibenici, mou ruku vedou špatné instinkty…“

Během několika století vládli páni z Chrichtonu nad blízkými vesnicemi a pozemky terorem. Ve skotských baladách se o těchto krutých a cynických mužích často zpívá. Jedna z balad vypráví příběh McCalluma, kterého manželka milovala, ačkoliv on jí byl nevěrný s jinou. Odsoudili ho k smrti, protože zavraždil pět potomků, dychtících po jeho dědictví. V den popravy přišla manželka požádat o milost krále, a aby ho obměkčila, zazpívala mu něžnou baladu, v níž vychvalovala manželovy ctnosti a vyznávala se z lásky k němu. Dojatý král mu milost udělil. Jakmile ho propustili z vězení, nevděčný manžel skočil na koně a na svou ženu křikl: „Jediný prst z ruky dámy, kterou miluji, stojí za víc než vaše unylé tělo…“ A když plakala a naříkala, že jí zlomil srdce, odpověděl, že „zlomené srdce je jen znamení špatného trávení“.

Takoví byli jeho předkové, a ačkoli byli v osmnáctém století králem přinuceni podřídit se právu, seznam jejich násilných činů tím nijak nekončil. Když se nervali, nekradli a neznásilňovali, aspoň se topili. Dobrovolně i nedobrovolně…

Garyho v této příšerné rodinné historii zaujal jediný detail. Příběh chrichtonských veverek. Na zámeckém panství žily veverky, stavěly si hnízda ve stromech u jezera. Nádherné rezavé veverky se zářivými ocasy, které prokazovaly panství McCallumů čest. Na žádném jiném panství podobné veverky nežily. Staré rodinné přísloví těmto zvířatům přisuzovalo přímo prorocké schopnosti: Až rezavé veverky opustí hnízda v Chrichtonu,

bezmračné nebe se zatáhne

a panství přepadnou krysy

Takže jeho láska k veverkám není náhodná. V žilách mu skutečně proudí krev McCallumů…

Gary se v duchu ptal, jestli už veverky odešly nebo právě odcházejí a jestli mu paní Howellová neřekla, aby přijel co nejrychleji právě kvůli jejich dramatickému konci.

„Přijeď, přijeď co nejrychleji…“

Snažil se najít důvod, proč je jeho přítomnost tak důležitá.

Přemýšlel o tom, ještě když vlak vjížděl na edinburghské nádraží. Jmenovalo se Waverley jako připomínka románu Waltera Scotta, který se ve městě narodil a na jehož počest tu postavili obrovský památník, tedy spíše takové pozlacené mauzoleum, nacházející se na Princes Street. Edinburgh byl hlavním městem Skotska a narodila se tam řada dalších významných osobností, ať už romanopisců či filozofů. David Hume, Adam Smith, Robert Louis Stevenson, Arthur Conan Doyle… a vynálezce telefonu Graham Bell. Gary si vzal tašku a vystoupil na nástupiště. Nádraží bylo vybudováno pod zemí, a když se chtěl člověk dostat do města, musel vyšlapat nekonečné kamenné schodiště.

Jakmile došel k úpatí hradeb na Princes Street, měl pocit, že se náhle ocitl v jiném století. Ohromeně si protřel oči. Nad ním čněla vysoká stěna hradeb a okrová, červená a šedivá stěna zámku…

Tyčily se tu přilepené jedna k druhé. Vyprávěly o historii Skotska, o jeho králech a královnách, o spiknutích, vraždách, svatbách a křtech. Vypadalo to jako filmová dekorace. Kdyby silně zafoukalo, dekorace by se zhroutila a za ní by se zřejmě zjevilo město duchů…

Vešel do prvního hotelu na Princes Street a požádal o pokoj.

„S výhledem na hradby?“ zeptala se recepční.

„Ano,“ odpověděl Gary.

Chtěl při usínání hledět na majestátní krásu starých kamenů, které v něm ještě znásobily pocit, že je dítětem této krajiny.

Chtěl usínat a snít o zámku v Chrichtonu a o otci, jenž na něj čeká.

Usnul šťastný.

Měl zvláštní sen: Duch mnicha ze zámku se posadil v jídelně, nechal sklouznout černou kapuci dozadu, pokřižoval se, sepnul ruce a prohlásil, že kletba je zrušena. V ten okamžik vstoupil Duncan McCallum, ohnutý obr s očima podlitýma krví, popadl Garyho ho do svých mocných paží a zvolal: „Můj synu!“

***

Shirley si Garyho vzkaz poslechla, když vycházela ze školy, kde se snažila naučit děti, aby přestaly jíst tučná a sladká jídla a začaly se stravovat zdravě. Balancovala se šanonem v podpaždí a telefonem v ruce a doufala, že vzkaz není určen jí. Omyl, musí to být omyl. Poslechla si ho několikrát, poznala Garyho hlas a zůstala stát bez hnutí. Paralyzovaná. Dívala se, jak kolem jezdí auta a v duchu se ptala, jestli hustá doprava ten vzkaz nějak nepřekroutila. Přinutila se ještě jednou si ta otřesná slova poslechnout: Její syn odjel hledat otce.

Proč to proboha dělá? Jaká potřeba ho nutí hledat člověka, který pro něj nikdy nic neudělal, zatímco já stojím tady na chodníku a mám chuť skočit pod auto, jenom na to pomyslím? Já, jeho matka, která ho vychovala, živila, vzdělávala a chránila, udělala jsem pro něj všechno, oběto…

Zarazila se. Tohle slovo ne! Zakazuji ti tohle slovo vyslovit! Říkají ho všechny sobecké a žárlivé matky.

Okamžitě se vzpamatovala. Co tady blázním, říkám hlouposti, věci, které nemyslím vážně… Nikdy jsem se pro Garyho neobětovala, mám ho jenom šíleně ráda. Mám ho pořád šíleně ráda, musím se na to dívat rozumně…

„Poslyšte, paní…“

Nějaký chlapec ze třídy, v níž měla přednášku, se zastavil vedle ní a zeptal se: „Jste v pořádku, paní? Jste v obličeji úplně bílá…“

Vyčerpaně se na něj usmála.

„Ano, všechno je v pořádku, jen jsem se potřebovala pořádně nadechnout vzduchu…“

„Proč nepřejdete na druhou stranu?“

„Na něco jsem myslela…“

„Na tu svou přednášku?“

„Ehm… Ano. V duchu jsem se ptala, jestli jsem byla dost přesvědčivá…“

„To bylo zajímavé, co jste říkala o nugetách. Já už je každopádně nikdy jíst nebudu…“

„A myslíš, že ostatní jsem taky přesvědčila?“

Takřka shovívavě se usmál a neodpověděl.

„Ale ten můj slogan ,Chovejte se jako ovce a skončíte jako kotlety‘ přece není špatný,“ bránila se Shirley.

„Tím je neodradíte, kdybych byl vámi, změnil bych styl, protože oni nugety zbožňují a taková přednáška jim je neznechutí.“

„Ach…“

„Mě máma kontroluje, co jím, ale ostatní to tak nemají… A navíc zdravě jíst stojí víc peněz.“

„Já vím, já vím,“ zabručela Shirley, „je to skandál, že musíme víc platit, aby nás neotrávili…“

„Ale nesmíte to vzdát…,“ řekl chlapec znepokojeně.

„Neboj se, najdu nějaký způsob…“

„Zkuste to s něčím krvavým… Něco jako horor.“

Shirley se zamyšleně ušklíbla.

„Víš, já se v hororech moc nevyznám…“

„Tak se musíte snažit! Jste si jistá, že nechcete přejít na druhou stranu se mnou?“

Jako by mluvil na stařenu vyděšenou hustou dopravou.

A protože na tom trval, šla za ním a na druhé straně ulice mu utekla do coffee-shopu, v němž se prodávaly květiny, pamlsky, grilovaná kuřata, elektrické žárovky a spousta dalších věcí. S úsměvem se rozhlédla, jestli tam nemají krumpáč nebo elektrickou pilu, aby oživila své přednášky.

Něco krvavého. Mohla bych přednášku změnit a vymyslet nějaký Masakr motorovou pilou. Musí se zeptat Garyho, jestli ho něco nenapadne.

Zarazila se. Nezeptá se Garyho. Musí se naučit žít s tím, že se Garyho už na nic ptát nebude.

Nechala ho odjet hledat otce a nezabránila mu v tom. Dál teď půjde sama. Po jedné noze.

Náhle v ní vyrostl nemilosrdný pocit samoty, jenž se proměnil v takřka ledový blok. Zachvěla se, požádala Pákistánce za pokladnou o latte a balíček cigaret. Kouření zabíjí. Spáchá sebevraždu. Pomalu, ale jistě. Samota taky zabíjí. Mělo by se to psát na balíčky cigaret, šampony a láhve vína. Sama, od nynějška bude sama. Předtím nikdy nebyla sama. Bylo jí fuk, že v jejím životě není žádný muž. Měla syna.

Objednala si druhé latte a zašilhala po balíčku cigaret.

Jaký je Duncan McCallum dnes? Je pořád tak svůdný? Tak bojovný? Pořád vypráví, že se v moskevských ulicích bil s opilým Rusem, který ho sekl šavlí? A ukazuje tvář jako důkaz? Gary tak krásného, statečného a smělého muže bude milovat. Postaví si ho na piedestal. Duncan McCallum se stane hrdinou. Pche! Nýmand. Ano, nýmand. A v tu chvíli se v ní zase ozval hlas rozumu, přestaň, děvče, přestaň s těmi fantasmagoriemi. Nech ho žít vlastní život. Stáhni se stranou a zabývej se spíš svým životem.

Můj život je moc pěkný, odpověděla si rozzlobeně Shirley. Není v něm nic. Je prázdný, je v něm jen ubohý, zmrzačený a klopýtající chroust. Nemám ani sirky, abych si mohla zapálit tu pitomou cigaretu. A čí je to chyba? zeptal se v ní ten tichý hlas. Kdo poslal k šípku toho krásného milence, který ti chtěl složit srdce k nohám? Hm? Teď neříkáš nic, viď?

„Oliver,“ zašeptala Shirley. Oliver? Dobrá… Ten je pryč.

A proč je pryč? Zmizel nějakým kouzlem?

To ne…

O Oliverovi neměla žádné zprávy.

A mohla je mít.

Když se vrátila z Paříže, zavolal jí a mluvil vesele a rozhodně.

„Kdy se uvidíme? Mám dva nebo tři nápady…“

„Už se neuvidíme nikdy…“

A v záchvatu inspirace dodala:

„V Paříži jsem se zamilovala… Neplánovala jsem to.“

Ještě se snažil žertovat:

„Zamilovala na večer, nebo je to vážnější?“

„Vážnější…,“ odpověděla a kousala si při tom rty, aby nepoznal, že lže.

„Aha… Chápu. Nikdy jsem tě neměl nechat odjet. Je to taky moje vina… Existují romantická města, v nichž se člověk zamiluje vždycky. Do Říma nebo do Paříže by žádný muž neměl svou dívku nechat odjet… Nebo jedině s gardedámou. Se starou Angličankou s knírkem pod nosem.“

Vypadalo to, že jejich rozchod bere s nadhledem. Byla z toho v rozpacích.

A od té doby na něj nepřestávala myslet.

Od té doby se nechodila ani koupat do ledového jezírka v Hampsteadu.

Uběhly už tři týdny. Počítala dny. Počítala noci. A srdce ji bolelo tak, až se jí z toho chtělo křičet.

A co kdyby ses šla projít kolem ledového jezírka? zkoušel to hlas. Proč bych to dělala? Shirley. Už na mě zapomněl… Jen jeď, jeď, vezmi si kolo a šlapej… Neodpovídáš? Máš strach? Já a strach? oponovala Shirley. Víš, s kým mluvíš? S bývalou členkou MI5, tajné služby Jejího Veličenstva. Znám nebezpečí zpaměti, vím, jak ho neutralizovat. Ovládám všechny způsoby, jak zastavit dvojitého agenta nebo opilého teroristu v londýnských ulicích. A ty se mě zeptáš, jestli mám strach z muže v ubohých manšestrových kalhotách, na kolenou ošoupaných? Ach, teď vypadáš jako pořádný chvastoun… Nejsem chvastoun, ale realista. Já, Shirley Wardová, umím například za dvacet sekund zlikvidovat bombu umístěnou v mikrovlnce… Při obyčejném podání ruky dokážu podezřelému předat magnetickou substanci, podle které ho můžeme sledovat, aniž by si toho všiml. Aha! Aha! Teď neříkáš nic, viď, ty hlásku rozumu? Možná, ale o takovém strachu já nemluvím. Mluvím o strachu rozptýlenějším, intimnějším, o strachu ze vztahu… Pche… Já nemám strach z ničeho. Dokážu znehybnit muže, zaútočit na něj zezadu a vrazit mu pěst mezi lopatky… Běž se vykoupat do ledového jezírka v Hampsteadu. To bude statečnější čin než zaútočit na muže zezadu!

Shirley se ušklíbla. Bude o tom přemýšlet. Jen si není jistá, jestli je to dobrý nápad pro dnešní večer. Zaplatila dvě latte, podívala se na krabičku cigaret a nechala ji ležet na stole. S tou sebevraždou nezačne hned.

Hlásek rozumu ji rozzlobil. A to mu dělalo dobře. Rozhodla se vrátit domů a snažit se přijít na to, jak by mohla konkurovat Masakru motorovou pilou.

***

Kdy člověk dokáže najít své místo v životě? ptal se v duchu Philippe, když pil ráno kávu v bytě naproti parku.

Nevěděl.

Ale věděl, že je šťastný.

Už dlouho patřil k úspěšným mužům. Vykazoval všechny vnější známky štěstí, ale když zůstal sám, sám se sebou, věděl, že mu něco chybí. Nepřemýšlel o tom nikdy moc dlouho, ale bylo to vždycky jako lehké štípnutí u srdce, které dokázalo zakalit přítomný okamžik.

O Joséphine neměl žádné nové zprávy. Nechal běžet čas. Ale toto čekání, které ho zraňovalo a které mělo trvat ještě několik týdnů, akceptoval. Už netrpěl její nepřítomností. Chápal ji, jen měl někdy chuť jí říct, že štěstí může být strašně jednoduché, tak jednoduché…

Věděl to, protože on sám se naprosto bezdůvodně cítil šťastně.

Čiperně vstával, dával si snídani, slyšel veselý hlas Alexandra odcházejícího do školy, bzučení fénu z koupelny, kde byla Dottie, Beccu zpívající operní árie a z kuchyně otázky Annie, která se každé ráno ptala, co budeme dnes jíst. V domě, kdysi prázdném a tichém, se teď ozývaly kroky, smích, zpěv a šťastné výkřiky. Snědl vajíčka se slaninou, přečetl si noviny a usmíval se. Nečekal už na nic.

Už nepotřeboval čekat.

Těžil ze všeho, ochutnával všechno a vychutnával to.

V pět hodin si dal čaj s Beccou. Čínský čaj a malé řeřichové sendviče, podávané v čajovém servisu z worcesterského porcelánu se zářivými barvami. Komentovali události dne, nadcházející večer, poslední Alexandrovy myšlenky, výkon tenora na staré desce srovnávali s jiným a Becca si broukala a zavírala oči.

Vyřídil účty s minulostí. Věděl, že ji nemůže změnit, ale že může změnit způsob, jak na ni bude nahlížet. Zabránit jí, aby ho zavalila, zranila, opanovala a bránila mu dýchat. Už nehrál žádnou roli. Předtím vždycky hrál nějakou roli. Hodného syna, dobrého žáka, skvělého manžela, výtečného profesionála… Ale v žádné té roli nebyl on. Jak je život zvláštní! Trvalo mi padesát let, než jsem našel své místo a přestal jsem se chovat tak, jak se ode mě očekávalo. Stačilo, aby na scénu přišly dvě ženy: Becca a Dottie. Dvě ženy, které nehrají, nepředvádějí se a nedělají ze sebe někoho jiného. Život je najednou jednoduchý a štěstí přijde samo.

To ráno si vypil kávu v bytě naproti parku. Kytice pivoněk vadla na stole vedle okna a o kus dál na balkoně zaplňovaly dva trsy zeleného zimostrázu velké kameninové vázy. V rohu stála kovová konvička s dlouhou hubičkou, s níž Annie zalévala květiny. Dva kamenné sloupy zdobily fasádu domu, postaveného velkým anglickým architektem z osmnáctého století Robertem Adamem. Na střechách domů se tyčily komíny z červených cihel, zčernalé kouřem, a televizní antény. Okna s malými tabulkami, která lze snadno zasklít. Střechy z černé břidlice. Požární schodiště klikatící se po fasádách.

Štěstí, anebo Bossuetova teorie hřebíku? Měl rád tu pasáž z Úvah o krátkosti života: „Moje kariéra trvala osmdesát let… Co jsem tedy pochopil? Chvíle, kdy jsem byl nějak spokojený a kdy jsem se dočkal nějakých poct? Ale kolik těch chvil osvětlilo můj život? Je to jako hřebíky vytržené z vysoké zdi. S jistým odstupem řeknete, že byly dobře umístěné, jenomže pak je vezmete a neznamenají nic, jen váhu ve vaší dlani.“

Kolik hřebíků drží člověk ve své dlani?

Pootevřel okno a do místnosti pronikl mírný vlhký vzduch. Měl rád modré a studené nebe, které se ohřeje, jakmile skrz mraky pronikne slunce, vlhkost vibrující ve vzduchu a pomaličku mizející, jak se ohřívá den… Mám rád Londýn. Londýn je velké město, v němž bzučí život a myšlenky, s velkými hlučnými tepnami, tichými alejemi a parky.

Pozoroval stromy v parku a parkovací hodiny a zaplatil tak, že otevřel telefon a poslal esemesku Pay by phone.

Z velké červené poštovní dodávky vykládají balíky a balíčky. Sousedka odjíždí na venkov a dává věci do auta. Má na sobě růžovou halenku a do kufru se snaží vměstnat bicykl. Kola jsou přivázána ke každé pouliční svítilně tlustými řetězy a mají sundaná přední kola, aby je nikdo neukradl. Ptáci zpívají. Nějaký muž v šedém obleku zaparkoval na sousedčině místě a pozorně si čte údaje na parkovacích hodinách. Musí to být nějaký cizinec, neobeznámený s pravidly městského parkování. Z kapsy vytahuje telefon a platí. Potom se podívá na nebe a ušklíbne se. Je to muž, který se zřejmě ušklíbá pořád. Má pusu nakřivo. Nastupuje zpátky do auta. Je slyšet káchání kachen. Chvíli se kolébají po trávníku na malém náměstí a pak zmizí. Muž sedí u volantu, ruce má položené na kolenou. Zdá se, že o něčem přemýšlí.

„Jdu nakupovat, potřebujete něco?“ zeptala se Annie.

„Ne, dík… Na oběd nebudu doma.“

Na oběd půjde s Hortense a finančníkem. Dostal od ní požadovaný text. Pozoruhodný. Jasný a přehledný, napsaný s takovou drzostí, že člověk má až chuť se podílet na jejím projektu…

„Uklidím, až se vrátím…“

„Žádný problém, Annie. Dům září čistotou jako nová mince.“

Celá šťastná vypnula prsa, otočila se a ve své dlouhé šedivé sukni jeptišky odcházela.

Onehdy večer ji přistihl, jak se zplna hrdla směje. V očích měla slzy, které jí tekly po tvářích, a spolu s Dottie a Beccou škytala smíchy. Potichounku dveře do kuchyně zavřel, určitě by se ocitla v rozpacích, kdyby ji viděl takhle.

Dottie vklouzla do salonu.

Philippe cítil její přítomnost, ale neotočil se.

Od té doby, co u něj bydlela, si zvykla pohybovat se úplně potichu, jako by nechtěla, aby si jí někdo všimnul. Úspornost jejích pohybů působila dojemně, ale zároveň byla trochu iritující. Jako by tím chtěla říct „jsem šťastná, že jsem tady, Philippe, nevyháněj mě“ a podvědomě si přála, aby se její dočasná přítomnost stále prodlužovala. Rád by jí řekl, že jeho vztah k ní se nezměnil a že ji má moc rád, ale že se nejedná o lásku, že už není tím bývalým Philippem. V jeho předchozím životě panoval řád.

Večer, když spolu zůstali sami v ložnici, nastal jediný okamžik, kdy s ní mohl mluvit, přivinula se k němu s takovým odevzdáním a s takovou důvěrou, že upřímné přiznání odložil na jindy. Spala jako dítě. V posteli dokonce ani nezabírala žádné místo. Když se přestěhovala do jeho krásného bytu, ztratila svou ironii. Krásný nábytek, dobré jídlo, stříbrné příbory, svícny, květiny a vůně pasty na parkety, to všechno ovlivnilo její chování bývalé londýnské uličnice; jak se do ní otiskovala umírněnost, jemnost a věčný úžas, proměňovala se pomaličku v jinou ženu a do tváře se jí vloudil zarputilý výraz člověka, jenž našel své místo a nechce se ho vzdát.

Když se jí Philippe někdy zeptal, jestli s ním nechce jít do kina nebo do opery, projevila ostýchavou radost, vyskočila, běžela si pro kabát a kabelku a napjatě čekala u dveří, jako by chtěla říct „podívej, jsem připravená“, ale přitom měla strach, aby nezměnil názor a nenechal ji doma. Jakmile zazvonil telefon a on vzal sluchátko, vrhala na něj skryté pohledy a snažila se uhádnout, s kým mluví a jestli se v jeho rozhovoru neobjeví slova „Paříž“, „Francie“ nebo „Eurostar“. Philippe mohl číst v jejích očích obavu, jestli neodjede a jestli tam pro ni bude místo i po jeho návratu.

Nerad ten zmatek viděl, ptal se jí, jestli chce, aby jí pomohl najít práci. Odpovídala, že ne, že má své zdroje. Sypala to ze sebe, koktala a on své naléhání zmírnil a dodával: „Dej si načas, Dottie, nepřijímej cokoliv.“ A jí se na tváři objevil ubohý úsměv oběti, která se právě vyhnula katastrofě.

Nejsem pro něj dost hezká, dost inteligentní ani dost vzdělaná, určitě je to tak, myslela si Dottie od chvíle, kdy začala u Philippa žít. Skromnost, obava a strach chodí často v páru se zamilovaným sentimentem. A ani Dottie se tomuto pravidlu nevymykala. Mlčky trpěla, ale nedávala na sobě nic znát. Slíbila si, že bude veselá a lehkomyslná, ale to jsou charakterové vlastnosti, které nelze předstírat, jinak vyznívají falešně.

Když ji Becca a Annie zapojily do svých debat o správném pečení kachny nebo o pletení, smála se s nimi a halila se do jejich veselí a něhy. Ale jakmile zůstala sama s Philippem, začala být opět nejistá a raději mlčela.

A po bytě klouzala…

Když ji zastihl roztržitý Philippův pohled, který se na ni díval, ale neviděl ji, stáhla se do sebe a měla chuť plakat. Přesto však v sobě nedokázala najít sílu odejít, vrátit se ke své nezávislosti a drzosti. Pořád doufala… Copak nejsou šťastní v tom krásném bytě na Montagu Square? A tak se zuby nehty držela toho štěstí, které trpělivě spřádala spolu s Beccou a Annie.

Nakonec na tu druhou zapomene… Na tu, co bydlí v Paříži, oběma nohama skáče do kaluží a učí na univerzitě. Na Joséphine. Znala její jméno. Zeptala se na něj Alexandra. Znala i její příjmení, znějící jako polnice. Cortèsová. Joséphine Cortèsová. Představovala si ji krásnou, vzdělanou a silnou. Spojovala si s jejím jménem pařížský šarm a eleganci, jistotu Francouzek, jež se tváří, že jsou svobodné, zbavené předsudků, a které dokážou uchvátit mužská srdce. Joséphine Cortèsová psala eseje, vědecké knihy a napsala rovněž úspěšný román, přeložený do angličtiny. Neodvážila se přečíst si ho. Joséphine Cortèsová vychovává dvě dcery sama od doby, kdy jejího manžela sežral krokodýl. Všechno, co se s touto ženou pojilo, se zdálo být velké a romantické. Ve srovnání s ní se Dottie cítila jako naprosto nevzdělaná liliputánka. Pozorovala se v zrcadle a připadala si moc světlovlasá, moc bledá, moc hubená i moc hloupá. Toužila mít vlasy jako ta druhá, drzost jako ta druhá, její způsoby, její nenucenost. Přisuzovala Joséphine všechny kvality a třásla se hrůzou.

Někdy se jí zdálo, že i ve Philippových očích nachází odraz té druhé.

A když zkřížil svůj pohled s jejím, jako by se v jeho očích na okamžik objevil podrážděný výraz. Vzápětí se vzpamatoval a zeptal se: „Všechno v pořádku?“ A ona věděla, že právě myslel na Joséphine Cortèsovou.

Dohromady tvořili sice zvláštní, ale přece jen rodinu.

Dottie ráda snila o tom, že v tom příběhu hraje nějakou roli. Třeba i maličkou, ale přece jen roli. A vůbec neměla chuť vrátit se do práce.

Chodila na pracovní schůzky. Míst účetních bylo dostatek. Ona však čekala a říkala si, že možná, možná ji jednou požádá, aby zůstala navždycky.

Aby zůstala doma.

Kdyby si našla práci, musela by odejít pryč, že?

Každý další den strávený v tom bytě pro ni znamenal takřka žádost o ruku. Jednou, říkala si, jednou se vrátí, natáhne ruku, a když tady nebudu, bude mě hledat. Ten den mu budu chybět… A čekala na ten den jako mladá zamilovaná dívka na svou první schůzku.

Přišla za ním a objala ho zezadu kolem ramen. Řekla mu, že jde ven, že má schůzku kvůli zaměstnání v Barney’s.

Philippe slyšel cvaknout venkovní dveře. Zůstal sám. Letos nepojede ani do Benátek, ani do Basileje, ani na aukci do Kasselu… K čemu je dobré hromadit umělecká díla? Už ani nevěděl, jestli po tom ještě touží.

Onehdy ukázal Alexandr Becce na netu fotografii japonského umělce Murakamiho My lonesome cowboy a přečetl jí cenu patnáct milionů dolarů. Becca vylila čaj, dvakrát za sebou zamumlala „panebože“ a oči plné divokého hněvu upřela do prázdna.

Philippe měl chuť začít jí vysvětlovat, proč je ta socha z mangového dřeva zobrazující mladého muže v životní velikosti, kterému stříká z údu sperma a on s ním mává ve vzduchu jako lasem, tak důležitá, čím boří hranice mezi muzeálním a lidovým uměním a proč je považována za nestydatou repliku východního umění, ale neřekl nic. Zdálo se, že Alexandr je v rozpacích. Becca se zavřela do pokoje a přestala se všemi komunikovat.

Od chvíle, co s nimi začala bydlet, se velmi změnila.

O jejím životě Philippe pořád nic nevěděl. Neznal její jméno. Byla prostě Becca a hotovo. Nedokázal ani odhadnout její věk. Když se smála, poslouchala nebo pokládala otázky, měla nesmírně mladé oči.

Ovládala umění štěstí. Když se na někoho obrátila, brala si ho očima, obklopila ho světlem a oslovovala křestním jménem a přitom velmi pečlivě vyslovovala každou slabiku. Držela se zpříma a měla krásná gesta, když si brala chléb, solila si jídlo nebo odhrnovala vlasy. Gesta podobající se lehkým majestátným arabeskám, gesta, jež byla součástí jejího těla, jejího života. Uměla zpívat, vařit, znala historii francouzských i anglických králů, ruských carů a tureckých sultánů. Projela celý svět a přečetla tolik knih, že by se jimi daly vytapetovat stěny celého bytu.

Přestala nosit růžové a modré barety.

Museli ji od hlavy až k patě obléknout. Posloužily k tomu věci Iris. Bylo zvláštní vidět její věci na někom jiném… Někdy se přistihl, že šeptá jméno své ženy, když někde na konci chodby spatřil siluetu Beccy, jež v sobě měla stejnou eleganci. Tu, která se nedá naučit. Věděla, jak si zapnout svetr, uvázat šátek kolem krku nebo jaký vybrat náhrdelník… Jednou večer v restauraci viděl, že otvírá Irisinu kabelku od Birkinové, jako by jí patřila odjakživa.

Jakmile se zbavila svých obnošených hadrů, objevilo se její půvabné, lehké a svalnaté tělo. Dottie vykřikla: „Vždyť ty máš postavu jako mladá holka! Jako tanečnice! Pevné a symetrické.“

Ale pohled Beccy ji zahnal na útěk.

Odkud přišla? Co se jí v životě přihodilo, že se ocitla bez přístřeší? Teď, když už nežila na ulici, přestala používat některé výrazy… Už neříkala luv, ale Alexandře, čaj pila velmi způsobně, u stolu se chovala vybraně, její slovník byl bohatý a rafinovaný a zpívala operní árie.

Ve svém předchozím životě by se chtěl dozvědět…

Ve svém předchozím životě by si ji domů nevzal…

Ve svém předchozím životě by napočítal v dlani jen málo hřebíků…

***

Podstatné jméno, přídavné jméno a sloveso.

Podstatné jméno, přídavné jméno a sloveso.

Podstatné jméno označuje názvy osob, zvířat, věcí, vlastností a dějů, přídavné jméno označuje vlastnosti osob, zvířat, věcí a jevů podstatných jmen a sloveso vyjadřuje děj.

Takhle chtěla začít doučování nagelovaného Kevina. Tímto jasným způsobem měla v úmyslu prezentovat mu gramatiku a zavést pořádek ve zmateném mozku toho kluka. Další podrobnosti si nechá na později.

Henrietta bude doučovat.

Kevin vlastní počítač.

Na komplikovanější věci bude mít dostatek času, až bude hovořit o předmětu nepřímém, o příslovečném určení místa, času a způsobu, bude se to snažit vysvětlit co nejjednodušším způsobem. Předmět nepřímý získá tím, že bude po slovesu pokládat otázky „komu, čemu?“ a „o kom, o čem?“, příslovečné určení místa získá otázkou „kam?“ nebo „kde?“, příslovečné určení času otázkou „kdy?“ a příslovečné určení způsobu otázkou „jak?“.

Až položí tyto otázky a získá na ně odpovědi, v hlavě se mu rozjasní. A v životě taky. Naplňte dětskou mysl kaší a dítě vám ji plivne do obličeje.

Je to jednoduché a jasné jako minerální voda Evian.

Když ve sklepě hledala staré hadry, našla gramatiku z dob, kdy chodila do školy ona. Prolistovala ji a jako zázrakem byla gramatika najednou jasná, a dokonce lákavá. „To, co si umíme představit, se zcela jasně formuje a slova přicházejí sama.“ Starý Boileau měl setsakra pravdu!

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso.

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso.

Opustila složitá pojmenování typu „nominální skupina“, „verbální skupina“, „funkce“, „prvořadý předmět nepřímý“, „druhořadý předmět nepřímý“ a vrátila se ke starým dobrým časům, kdy se kočce říkalo kočka, k časům své gramatiky, k učitelce bouchající do tabule dlouhým dřevěným ukazovátkem. A práskající přes prsty žáky, kteří neuměli. K požehnaným časům, kdy ve škole panovala disciplína. Kdy jedna plus jedna znamenalo dva a slovo bylo slovem, nikoliv fenoménem. Kdy se učili hlavní města a názvy departementů. Kdy se desky lavic zvedaly, když slečna Collierová vstoupila do třídy.

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso. Do škol se vrací kázeň a řád. Francie se pozvedává. Děti mávají praporem s trikolórou a jsou hrdé na svou vlast. Jako za časů generála de Gaulla. To je krásný příklad gramatiky a občanské uvědomělosti. Henrietta ho obdivovala. Francouzsky mluvil bezchybně a spisovně. To se ovšem nedalo říct o jejím žákovi.

Henrietta Grobzová vzala doučování Kevina Moreiry dos Santos vážně. Pochopila, že to je mimořádný zlatý důl. Mohla jeho „nedobrotu“ využít ve svůj prospěch. Zdálo se, že je nadaný ke zločinu. Ještě mu pár nástrojů chybělo, ale ty ona bez prodlení dodá. Při pomyšlení, že bude páchat zlo, se nezachvěla ani jeho duše, ani svědomí. Ostatně rozdíl mezi dobrem a zlem si vůbec neuvědomoval. Znal jen své vlastní pohodlí. Co mu vyhovovalo, bylo dobré, co mu překáželo, bylo zlé. Byl nesmírně nápaditý v tom, jak se vyhnout těžkostem, vynaložit co nejmenší úsilí, zneužívat svého blízkého a jak okamžitě dostat všechno, co chtěl. Když se vzpouzel učení, byl vynalézavý. Dokázal vyvinout spoustu energie, pokud se jednalo o jeho spokojenost.

A až nastane ten den, určitě ji nezklame.

Když přišla na doučování, Kevin zamumlal něco, čemu nerozuměla. Nikdy ji nepozdravil ani nevstal, když vešla do jeho pokoje. Během celé hodiny nepřestal žvýkat a vyluzovat nejrůznější zvuky.

Když si šla sednout na své obvyklé místo mezi Kevinovým loktem a zdí, vypadal rozmrzele a snažil se zakrýt to, co právě prováděl na obrazovce svého počítače.

„Jsi tady brzo, stará kozo… Vrať se později, mám práci.“

„Jsem tady a taky tady zůstanu… Vyndám si věci a počkám, až budeš připravený.“

Vytáhla Kevinovy sešity a úkoly, které napsala nanečisto a které měl on přepsat, učebnici gramatiky a zeměpisu.

„Říkám ti, vypadni!“

„Copak je s tebou, můj andílku? Vadím ti?“

„Jsi svině, jako vždycky… Vypadni!“

Henrietta si už dávno zvykla na klukovy sprosťárny, sedla si a otočila se k němu zády.

„Takhle je to lepší… Chci vidět jenom tvoje záda!“

Slyšela jeho prsty jezdit po klávesnici. Předstírala, že se sklání pro učebnici do Kevinovy tašky ležící u jeho nohou, a v tu chvíli se stala přímým svědkem bankovní loupeže. Kevin měl otevřenou stránku matčiny banky, dopisoval tam sérii čísel a tajný kód, který mu umožňoval přístup na účet paní Moreiry dos Santos.

„Ale… Copak to děláš?“

„To se tě netýká!“

„To jistě ne, ale týká se to tvé matky.“

Klukovi zaskočilo. Nechal se chytit. Uprostřed akce.

„Nebyla by moc ráda, kdybych jí řekla, co jsem právě viděla,“ zašeptala Henrietta a zatloukla další hřebíček.

Začal se na svém tlustém zadku vrtět. Židle skřípala.

„Co jsi z toho pochopila?“

„Všechno… A jestli chceš něco vědět, připadá mi to úžasné… Považuj mě za spojenkyni, ne za udavačku… Pokud mě k tomu ovšem nedonutíš.“

Nedůvěřivě na ni hleděl.

„No tak… Nemáš co ztratit, můžeš jen vyhrát… Můžeme to dělat spolu.“

„Nepotřebuju tvou pomoc, abych si vydělal prachy…“

„Ano, ale potřebuješ si koupit moje mlčení. Takže něco za něco. Ty mi to všechno vysvětlíš a já budu mlčet… Nebo…“

Omotal si prsty žvýkačkou a nevěděl, co říct.

„A budeš držet hubu, ty stará kozo, když ti to vysvětlím? Budeš držet hubu? Nebo ti zlomím nohu, až půjdeš dolů po schodech. Nebo tě udám, že si připojuješ vysavač na zásuvku na chodbě…“

„Neřeknu nic. Vůbec nic…“

„Víš, čeho jsem schopen?“

„To dobře vím.“

„Navíc bych z toho měl radost.“

„O tom nepochybuji,“ usmála se Henrietta, protože věděla, že vyhrála a že jí vyhrožuje jen proto, aby omluvil, co se chystá udělat.

Ty jsi pěkná krysa, můj malý Kevinku, od nynějška tě můžu vydírat, pomyslela si.

A tak začal vysvětlovat.

Pravidelně navštěvuje matčin účet. Když je na něm víc peněz, šlohne matce platební kartu a uleví jí o deset, dvacet nebo třicet euro. To záviselo na jeho potřebách. Jestli je účet „plonkovej“, ani se ho nedotkne. Dělá to už dlouho a matka si nikdy ničeho nevšimla.

„Jednoduché, ne?“ řekl se špetkou vychloubání v hlase. „Chodím na její účet bez jejího vědomí a beru jen malý sumy.“

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso, pomyslela si Henrietta, nejlepší jsou ty nejjednodušší kombinace.

„Dobře, ale jak jsi přišel k jejím heslům? Musí si přece dávat bacha na kluka, jako jsi ty…“

„Samozřejmě že si dává bacha. Spí s peněženkou pod polštářem.“

„Ale to tě nezastaví, viď? Jsi mazaný.“

„Přestaň mi mazat med kolem huby, ty stará krávo! Beze mě to prostě nefunguje…“

„Fajn,“ vzdychla Henrietta, „rozhodl ses být nepříjemný… Tak já jí všechno řeknu a příští rok pomažeš do polepšovny. Ani nebudeš mít čas zlomit mi nohu…“

Kevin Moreira dos Santos se zamyslel. Začal ještě usilovněji žvýkat.

„Já tě neprásknu,“ řekla Henrietta jemným hlasem. „S něčím se ti svěřím. Mám slabost pro podvody a podvodníky. V mých očích jsou to nejgeniálnější lidi na světě.“

Kevina zarazilo slovo nejgeniálnější. Podezřívavě na ni hleděl. „Být geniální, to je něco jako být inženýr? Na to se musí dlouho studovat? Aby pak na něj druhý makali?“

„Ale ne. Geniální znamená chytrý, inteligentní, člověk s fantazií… Tak řekneš mi, jak to děláš? Musíš, nemáš na vybranou. Mám tě v hrsti…“

„Tak dobře,“ vzdychl a svěsil ramena.

Henrietta si v duchu blahořečila, že přišla se čtvrthodinovým předstihem. Jejich vztahy se změní. Brzy se stane ze zaměstnankyně společnicí, a pokud s ní doposud nejednal slušně, věděla, že brzy ji začne respektovat.

„Zavírá si důležité dokumenty do příručního trezoru a klíč nosí pořád u sebe… V podprdě. Jednou jsem se s ní začal mazlit, není na to zvyklá, byla z toho celá pryč a já jí ten klíč šlohnul. Dával jsem jí pusinky a ťuťu ňuňu, lechtal jsem ji, plakala radostí, byla úplně naměkko, strčil jsem jí prst mezi kozy, propátral jsem levý košíček, pravý košíček… Měla úplný zatmění! A pak přišla sousedka, že prý ve sklepě teče voda. Mutr se tam běžela podívat a já jí štípnul z trezorku ty kódy… Nikdy je nemění, má strach, že by je zapomněla. Má íkvé tykve. Potom už bylo snadný čmajznout jí kartu… Když chodí ráno roznášet poštu a já nejdu do školy. Navíc bankomat je hned vedle našeho baráku. Zabere mi to dvě minuty, teda když u něj není fronta.“

Zdálo se, že je pyšný na svoje fígle a šťastný, že se jimi může vytahovat. Polovina rozkoše spočívá v předvádění síly a inteligence.

Henrietta si to všechno zapisovala do paměti.

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso. Kevin se mazlí s matkou. Kevin krade klíč, kód a kartu. Kevin okrádá matku. Dětská hra. Proč to dělat složitě, když to jde jednoduše?

Bude se inspirovat Kevinem, aby okradla Marcela. Chaval měl pravdu. Podvod ve velkém by byl snadno odhalitelný. Ale stará dobrá finta bude jistější.

Pomazlit, zmocnit se kódů, ukrást peníze. Nechat převést ukradené peníze z Marcelova účtu na její. Měli stejnou banku. Když se za něj provdala, otevřel pro ni účet pro případ, že… Pro případ, že by náhle zemřel a dědictví bylo zablokováno. Každého čtvrt roku tam posílal pěknou zaokrouhlenou sumičku, která – když se dobře investovala – vynášela další peníze. Po rozvodu ten účet nezrušil. Nechal jí ho, aby se nikdy neocitla v úzkých. Pitomec! Neměla s ním slitování. Co si myslel? Že je slabá žena? Stará žena za zenitem, vhodná tak leda k vyhození do kopřiv? Netušil, s kým má tu čest… „Bude to mít jako důchod,“ vysvětloval Marcel rozvodovému soudci, „nikdy nepracovala a nemá nárok na žádné sociální dávky.“ Soudce souhlasil. Henrietta si nechá byt. Marcel jí bude platit slušnou apanáž a nechá jí účet pro případ, že by ho potřebovala. Bude to hračka převést peníze z jeho osobního účtu na Henriettin. Personál banky věděl, že je Marcel velmi velkorysý. Často dával šeky na svatbu nějakému zaměstnanci, jako dar k narození dítěte nebo na pohřeb příbuzných. Usmíval se a říkával: „Neděkujte, to nic není, já jsem toho od života dostal dost a chci se o to podělit…“ Nikoho tedy takové převody nepřekvapí. A Marcel má jiné starosti než ověřovat své soukromé účty. Nechává to na své účetní, věrné Denise Trompetové, která v Grobzově podniku fungovala už dvacet let a kterou Henrietta překřtila na Trumpetu, na počest jediné oduševnělé věci v jejím fádním obličeji. A tou byl její zvednutý nosík. Bezvýrazná jako sušenka vybalená z celofánu, fádní a povadlá, znající lásku jen z románů červené knihovny, které nosila v kabelce, aby si je mohla číst v metru. Snila o krásném princi na bílém koni, který ji rozpálí, klekne si před ní, upře na ni svůj plamenný pohled a usměje se jako španělský hidalgo. Měla žluté zuby, vrásčitá ústa a řídké vlasy, které si přehnaně lakovala a jež jí stejně vlály v průvanu, když se otevřely dveře. Bylo jí padesát a neměla v sobě nic, čím by vyvolávala nějaké city. Její povadlá tvář o tom svědčila dostatečně.

Pomazlit. To bude úkol pro Chavala. Pomazlit Trumpetu. Zahrnovat ji poklonami, za měsíčního svitu ji vodit na Montmartre, zvát ji na limonádu a líbat její svraštělé rty… Musí zaplatit svou osobností. Bude se vzpírat, o tom nebylo pochyb, ale ona ho přesvědčí tím, že bude ostruhami pobízet jeho šílené sny o znovudobytí Hortense. Peníze, peníze, peníze, bude Chavalovi prozpěvovat do ucha. Peníze, které člověka dělají všemocným a jejichž moci neodolá žádná dívka… Musí Trumpetu svést. On získá kódy a ona Marcela připraví o peníze. Šikovně. Bude bohatá, velmi bohatá. Zažene chudobu, tu noční můru, která ji pronásledovala už od dětství.

Zahnat noční můru.

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso.

Aniž by to chtěl, našel Kevin Moreira dos Santos řešení. Teď už zbývalo jen poslat Chavala do útoku.

„No tak, ty stará bréco, spíš, nebo co? Nemám času nazbyt… Naval ty úkoly!“

Henrietta sebou trhla a vyndala úkoly, které Kevinovi stačilo jen přepsat.

***

„Marceli… Myslím, že se ze mě brzy stane neurotička,“ vzdychla Josiane, když Marcel po dlouhém pracovním dni otevřel vstupní dveře. Protáhl se, odložil starou aktovku plnou nejrůznějších papírů, vzdychl „Bože, jsem doma“ a už si představoval, jak mu bude teplo v pantoflích, které si navlékne, a jak si nalije kapku rašelinové whisky.

„Teď na to není vhodná doba, holčičko, teď na to není vhodná doba…“

Měl za sebou těžký den. Na psacím stole se mu hromadily složky označené velkými červenými písmeny NALÉHAVÉ. Všude, kam jen pohlédl, na něj tahle červená písmena mrkala a jeho nová sekretářka Cécile Griffardová mu nepřestávala nosit další a další korespondenci a zdůrazňovat, že musí odpovědět v několika následujících minutách. Byl úplně vyčerpaný a poprvé v životě se sám sebe ptal, jestli nedosáhl vrcholu svých sil a schopností. Platilo to o jeho obchodních záležitostech i o Juniorovi, který vyžadoval spoustu času a čím dál vyšší úroveň znalostí, na což prostě neměl. Než ten večer odešel z kanceláře, sedl si, opřel se rukama o psací stůl, schoval si hlavu do dlaní a zůstal tak sedět bez hnutí dlouhou dobu. Srdce mu bilo čím dál rychleji a on už nevěděl, kterým z těch naléhavých spisů začít. Když vstal, měl na tváři přilepený kus izolepy, který dlouze zkoumal.

„Na neurózu není nikdy vhodná doba,“ trvala na svém Josiane.

„Neříkej mi, že to znovu začíná, holčičko. Kdo ti zase provedl jakou lumpárnu?“

„Není to ta někdejší skleslost a bezdůvodný smutek. Tentokrát vím, co se ve mně děje. Víš, moc jsem o tom přemýšlela, připravila jsem se na to.“

„Řekni mi, křepeličko moje… Řekni mi, copak se děje? Jsem Tarzan s chlupatými pažemi, na to nikdy nezapomeň. Skáču ze stromu na strom, abych se dostal pod tvou minisukni.“

Sundal si kabát a rozpřáhl náruč.

Josiane se neusmála. Dál seděla vyčerpaně na židli daleko od něj.

„Jsem vyždímaná jako citron, můj velký starý vlku… Připadám si zbytečná a prázdná. Ty máš svůj život v kanceláři, cestuješ, vyřizuješ obchody, Junior je ztracený ve svých knihách… Víš, musíme mu opravdu sehnat nějakého hodně dobrého učitele. Nudí se se mnou. Nudí se v parku, nudí se s dětmi svého věku… Snaží se to přede mnou skrývat, protože je citlivý a hodný. Strašně se snaží, ale já jeho nudu cítím jako čpavek, prosakuje všude. Bije to do očí… Snaží se mi dělat společnost, mluví se mnou o tom, co ho zajímá, všechno maximálně zjednodušuje, ale já už ho nedokážu sledovat, stojí mě to strašné úsilí, nemám dostatek šedé kůry mozkové. Mám v hlavě slámu…“

„Říkáš hlouposti. Je pravda, že kupředu přímo cválá a že mu nestačíme… Podívej se na mě. Musel jsem se zase začít učit, abych vůbec pochopil, o čem mluví. Ale netrápím se tím. Prostě se učím. A navíc si říkám, že je velkomyslný, protože nás miluje takové, jací jsme…“

„Já vím, že nás miluje, ale to nestačí. Slábne, Marceli, slábne. A brzy z něj taky bude neurotik…“

„Holčičko, víš, že já bych pro vás dva udělal všechno na světě… Snesl bych vám modré z nebe, kdybych byl tak vysoký, abych tam dosáhl.“

„Já vím, můj velký dobráčku, já to vím. Není to tvoje vina. To já nejsem v pořádku. A kromě toho jsem do toho namočená víc než ty. Tolik jsem na to dítě čekala, toužila po něm, modlila se, zapalovala svíčky, až mě pálily prsty… Chtěla jsem mu dát všechno štěstí světa, jenomže moje štěstí mu nestačí. Znáš jeho poslední vrtoch? Chce být english speaker. Dostal dopis od Hortense, která mu v něm píše: ,Ahoj, drobečku, pokračuji se svými výkladními skříněmi a chtěla bych pozvat tebe i tvé rodiče, abyste se na ně přijeli podívat, protože jsi mi hrozně pomohl. Připrav se a přijeď. Čekám tě se všemi poctami, které ti náleží.‘ Rozhodl se tam jet a chce se do té doby naučit mluvit plynně anglicky, aby všemu porozuměl. Zrovna teď plánuje program toho výletu. Hustí do sebe historii památníků, králů a královen, linek metra a autobusů, chce Hortense ohromit. Myslím, že je do ní zamilovaný…“

Marcel se usmál a oči mu zvlhly. Zplodil jsem obra, ale sám jsem si zapomněl obout sedmimílové boty…

„Mám vás oba strašně rád,“ řekl dojatý sám sebou, „kdyby se vám něco stalo, zničilo by mě to…“

„Nechci, aby tě něco ničilo, vlčku… Chtěla bych, abys mě poslouchal…“

„Poslouchám tě, holčičko.“

„Především se musíme postarat o Juniora. Najít mu učitele na plný úvazek. Možná by mohli být i dva nebo tři, protože jeho zajímá všechno… A díky Joséphine jsem zjistila, že podobné děti žijí v Singapuru a Americe, proto kašlu na řeči. A děkuji Bohu, že mi dal takové dítě…“

„Bůh má široká záda,“ zamumlal Marcel. „A já jsem snad taky k něčemu dobrý…“

„Jsi hloupý, vlčku… Souhlasím s výletem do Londýna a chci ho doprovázet. Musíme mu dát prostor, aby mohl studovat věci, o kterých jsme ani jeden nikdy neslyšeli… Miluju ho jako nic na světě, a proto se vzdávám, už ho nebudu nutit být jako ostatní děti, dávám mu svobodu… Ale já, Marceli, já… Potřebuju se vrátit do práce.“

Marcel vykřikl překvapením a prohlásil, že si okamžitě musí nalít whisky. Uvolnil uzel kravaty, sundal sako, pohledem našel pantofle a pak si šel nalít skleničku. Aby si mohl vyslechnout zbytek, potřeboval naprosté pohodlí.

„Tak povídej, holčičko, už mlčím a poslouchám tě…“

„Chci se vrátit do práce. K tobě nebo někam jinam. U tebe by to bylo lepší. Mohli bychom si vzájemně vycházet vstříc. Třeba na půl úvazku. Když bude Junior studovat se svým perceptorem…“

„Preceptorem, kuličko moje… Tak se říká domácímu učiteli…“

„To je fuk. Když bude studovat, já můžu jít třeba odpoledne do kanceláře. Můžu se postarat o spoustu věcí, nejsem sice tak inteligentní jako můj syn, ale když jsem ti dělala sekretářku, byl jsi se mnou spokojený…“

„Byla jsi dokonalá, ale to je práce na plný úvazek, kuličko moje milovaná…“

„Nebo můžu dělat ve skladu s Ginette a Reném. Fyzické práce se nebojím… A ti dva mi navíc chybí, byli jsme jako jedna rodina. Už je skoro ani nevídám, a když se náhodou sejdeme, nemáme si co říct. Já tady sedím se zkříženýma rukama jako buržoustka a oni musí tvrdě makat. Naučila jsem se rozeznávat dobrá vína, mluvit slušně a chovat se způsobně, ale trochu se začínám bát. Všiml sis, jak často děláme v rozhovoru pauzy, když se my čtyři sejdeme? Vládne mezi námi takové ticho, že by člověk mohl slyšet spadnout špendlík. Předtím jsme se vždycky upřímně bavili, popíjeli jsme, zpívali staré písničky od Eddyho Mitchella a Patricie Carli, vyprávěli si vtipy, my holky jsme se škrtily v přiléhavých šatech a vy jste nás plácali po zadku… Teď jíme s lokty u těla, pijeme dobrá vína podle tvého výběru, ale atmosféra se změnila…“

„Stárneme, holčičko, prostě a jednoduše stárneme. A podnik se rozrostl, už nemůžeme být tak bezstarostní. Kontejnery přicházejí z celého světa. Už s Reném nežvaníme jako předtím a nedáváme si skleničku bílého pod glycíniemi, není na to prostě čas… I Ginette si stěžuje, jak málo se s manželem vídá!“

„A já už k té partě nepatřím… Nepatřím k žádné partě. Ani k tvé, ani k Juniorově, jsem dobrá leda tak jako dekorace v tomhle krásném domě. Nudím se tolik, že jsem propustila uklízečku, abych mohla dělat práci za ni. Uklidňuje mě to. Trávím čas tím, že všechno leštím a uklízím. Pastuji podlahu… Jestli to takhle půjde dál, Marceli, tak mi z toho přeskočí…“

„Ach! Nepřivolávej neštěstí!“ protestoval Marcel. „Najdeme řešení, slibuji. Budu o tom přemýšlet…“

„Slibuješ?“

„Slibuji, ale dej mi čas, abych to všechno mohl zorganizovat, ano? Nepřidělávej mi starosti. Neumíš si představit, co jich teď mám! Hrne se to na mě ze všech stran a nemám nikoho, kdo by mi pomohl…“

„Tak vidíš! Mohla bych ti být užitečná…“

„To si nejsem jistý, holčičko. Je toho moc…“

„Chceš říct, že nejsem dost chytrá, abych to pochopila?“

„Nerozčiluj se.“

„Já se nerozčiluju, jen z toho vyvozuju, že nejsem dostatečně chytrá… Je to přesně tak, jak jsem si myslela. Nakonec se tady pominu a budou mě muset zavřít jako nebezpečnou neurotičku.“

„Ach ne, Josiane, prosím tě…“

Josiane se vzpamatovala. Marcel, její tlusťoučký hodný Marcel musí být úplně vyřízený, když ji oslovuje křestním jménem. Změnila a zjemnila tón.

„Dobře, půjdu uklidit a už nebudu hudrovat,“ souhlasila s lítostí, „a ty na to budeš myslet, viď? Nezapomeneš?“

„Slibuji, už to mám uloženo… Myslím na to…“

„A jaké máš tedy starosti?“

Přejel si rukou po holé lebce, pohladil kůži pokrytou skvrnami a zabručel: „Musíme o tom mluvit zrovna teď? Rád bych si trochu odpočinul. Život je tvrdý, kdybych si mohl trochu vydechnout, byl bych ti vděčný…“

Přikývla. Promluví si s ním o tom později, nezapomene. Šla si mu sednout na klín. Objala ho kolem krku. Dýchala mu do pravého ucha, naznačila tiché pískání… Nechal si to líbit, zhluboka si povzdechl, pevně ji k sobě přivinul a snažil se jí vyprávět, co se mu přihodilo v kanceláři, aby jí ukázal, že pochopil, o co jí jde…

„Neuhodla bys, kdo mě dnes přišel navštívit.“

„Jestli to nemůžu uhodnout, tak mi to hned pověz, můj velký chlupatý vlku,“ šeptala a sála mu lalůček.

„Baví mě trochu tě napínat… Poslyš, nezhubla jsi trošku?“ zeptal se a hnětl jí tělo. „Nemůžu nahmatat tvá madla lásky… Doufám, že nedržíš dietu.“

„To ne…“

„Nechci, abys zhubla, křepeličko moje! Mám tě rád pěkně oplácanou. Slyšíš? Já tě chci pěkně ozobávat, mlsně po tobě toužit.“

„Říkala jsem si, že když mi nenajdeš práci, bude ze mě brzy topmodelka.“

„Ale jenom v případě, že já budu tvým jediným fotografem. A copak to máme pod sukní?“

Ke slovu připojil gesto a strčil ruku pod sukni.

„Jsi můj král, můj statečný král… Jediný, kdo má právo vzít mě do cirkusu!“ zavrklala Josiane zmalátněle.

Marcel se zavrtěl rozkoší a strčil své zbožňované holčičce nos mezi ňadra.

„Junior je u sebe?“

„Nesmíme ho vyrušovat, pracuje na angličtině metodou, kterou jsem mu vyhledala… Úplně se do toho ponořil. Bude se učit až do osmi…“

„A co kdybychom vklouzli do pelíšku a říkali si zamilovaná slovíčka?“

„Vklouzněme…“

Šli po špičkách do ložnice, odhodili přehoz, odhodili sukni, kalhoty i spodní prádlo a začali si hrát na velkou ležatou osmičku, na osiřelého hroznýše, na pavouka křižáka ze severních moří, na tučňáčka pod ledem, na velkého šaška žonglujícího se zelnými hlávkami a na žirafu praštěnou harmonikou. Nakonec se nasyceně a udýchaně vrhli jeden druhému do náruče, blahořečili si za takový sexuální zápal, mazlili se, masírovali, nafukovali se štěstím a vzápětí splaskli jako dvě vyfouklé blány.

Marcel předl jako kočka a recitoval verše staré tři tisíce let, vyryté do zdí chrámu bohyně Ištar v Babylonu v Mezopotámii: „Ať vítr vane, ať se ohýbají stromy! Ať síla má teče jako voda v řece, ať úd můj stojí pevně jako struna harfy!“

„Ať slovo tvé je bohaté, můj tlouštíčku, tak bohaté a přímé jako tvůj velkorysý úd,“ vzdychla Josiane.

„Ach! Já nezahynu na zadku své princezny!“ zvolal Marcel. „Neusnu nikdy na vavřínech…“

„To určitě ne, ty nemáš měkké kopí a nikdy žádné obléhání nevzdáš!“

„Co chceš, má hrdličko, tvé tělo ve mně vyvolává lyrickou náladu. Inspiruje mě, nutí mě hrát tremolo a poblázní mé arperggio. Ten den, kdy pověsím ponožky na okno, mi nezbude nic jiného než pověsit se na provaz…“

„Nepřivolávej neštěstí, můj milovaný…“

„To jen, že už nejsem zase až tak mladý, a při představě, že tvou kůži připravím o pikantnosti života, mi krev tuhne v žilách. Budeš se muset chodit krmit jinam a já…“

Vzpomněl si na neposedného Chavala, který kdysi zahrnoval jeho holčičku přízní. Teď jako by mu došel dech a zežloutl jako starý nešťastný dědek. Marcel se krátce pomstychtivě zasmál a přivinul Josiane k sobě, aby se ujistil, že mu ji už nikdo nevezme.

„Zeptej se, kdo mě přišel navštívit do kanceláře…“

„Tak kdo tě dnes přišel navštívit do kanceláře?“ zeptala se Josiane a zavrtěla se rozkoší pod váhou svého královského milence, bengálského krále.

„Chaval. Bruno Chaval.“

„Ten napomádovaný frajírek? Ten, který utekl ke konkurenci a vyhrožoval, že nás zruinuje?“

„Přesně ten. Už to žádný frajírek není. Bída z něj přímo čiší. Z posledního místa ho vyhodili. Nechtěl mi říct proč. Ale já mám pocit, že mě nějak tahá za nos. Že to nějak smrdí. Nepodívá se člověku do očí, odvrací zrak. Hledá práci, prosil, abych ho vzal zpátky, třeba na nějakou podřízenou pozici. Jako pomocníka k Renému.“

„To je nějaká levárna, vlčku, něco chystá… Lidé jako Chaval mají o sobě vysoké mínění. Neprodávají se lacino…“

„To je pravda, ty ho znáš dobře, hrdličko moje… A nestýkala ses s ním jen ve vertikální poloze!“

„Byla to chyba… Člověk dělá chyby. Došlo k tomu, když ty jsi byl ženatý se Špejlí, ještě než jsi sebral odvahu se jí zbavit… Cos mu řekl?“

„Že pro něj nic nemůžu udělat… Ať se obrátí na jiné dobráky… A za hodinu jsem ho přistihl, jak hučí do Trumpety. Nevím, o čem mluvili, ale povídali si a povídali…“

„Uvidíš, že ten chlap skončí jako gigolo. Už mu nezbývá nic jiného než se předvádět s dámami v posteli… S jeho pěknou postavou a medovým pohledem…“

„Takovou roli bych já nikdy hrát nemohl,“ vzdychl Marcel a svou holčičku pošimral.

Šťastný. Byl tak šťastný. Jeho chromatický vzestup ke štěstí z něj smyl všechny starosti a teď uvolněně odpočíval po ženině boku a byl schopen žvatlat o hloupostech třeba celé hodiny. Existovala mezi nimi tak dokonalá shoda, že se v přítomnosti Josiane nedokázal dlouho mračit; s rozkoší vdechoval vůni jejích hustých a jemných vlasů, očichával záhyby jejího krku, vychutnával pot jejího těla a strkal nos do měkké a tučné kůže. Život mu daroval fénixe mezi ženami, druhou půlku pomeranče a soužení se smazávalo, jako by bylo napsáno křídou na černé tabuli.

Když držel holčičku v objetí, zapomínal na všechno.

Ale starostí mu tím nijak neubylo.

Nad hromadícími se těžkostmi se mu až točila hlava. Nevěděl, z jaké strany se do problémů pustit.

Vždycky sázel na svůj šestý smysl kluka z ulice, na svou až geniální schopnost přizpůsobit se okolnostem a obchodní čich, který mu umožnil odrovnat konkurenty jednoho po druhém a vybřednout i z těch nejobtížnějších situací. Marcel Grobz nebyl žádný jelimánek. Nestudoval na prestižních školách, ale ovládal schopnost analýzy a syntézy, intuitivně dokázal jednat s předstihem a protivníky brát hákem. Nic se mu nehnusilo. Ani kulaťoučká provize vsunutá do dlaně na poslední chvíli, ani zrušení spojenectví, ani nestydatá lež pronesená tím nejupřímnějším způsobem z očí do očí. Byl nelítostný manipulátor a zároveň jemný stratég. Nikdy se nezabýval nejasnými domněnkami, pokud je ovšem sám nepoužil ke zmatení protivníka. Nejdřív mu vnutit představu, jak je slabý, a potom ho zničit. Dokázal našeptávat zrádné myšlenky, šířit falešné informace, naivně všechno popírat a pak to rozvinout s přehledem římského vojevůdce.

Pochopil, že za peníze si lze koupit všechno, a nehnusilo se mu podepisovat šeky, jen aby uzavřel příměří. Každá věc má svou cenu, a pokud to byla cena rozumná, položil peníze na stůl. Podobným způsobem uzavřel příměří s Henriettou. Chce prachy, má je mít! Dám jí je, ať mám klid! Věřil, že je schopen vydělat zpátky peníze, které ho ta nepříjemná ženská, jež ho jen zneužívala, stála. Bylo mu to fuk! Ale odmítal zaplatit víc, než musel, na to byl příliš velký kujón… Peníze ovládaly všechno a on ovládal peníze. Ale řídit se tímto nenasytným pánem nenechal.

Jenomže v poslední době šly obchody čím dál hůř. To platilo pro všechny. V Číně se objevily velké problémy s normou i kvalitou. Musel být v práci od nevidím do nevidím, musel osobně dohlížet na výrobní řetězce, vypracovat systém kontroly a zavést testy. Kdysi trávil v Číně aspoň deset dní z každého měsíce. Ale kvůli rodinnému štěstí tam jezdil čím dál míň. Důvěřoval čínským společníkům, což nebylo zrovna dobré rozhodnutí. Vůbec to nebylo dobré rozhodnutí… Potřeboval by nějakou výkonnou pravou ruku. Někoho mladého a svobodného, komu nevadilo cestovat. Pokaždé, když se pokoušel přijmout nějakého schopného obchodníka jako svého zástupce, se uchazeč začal ještě dřív, než se posadil, vyptávat na délku dovolené a zajímat se o peníze za přesčasy, výši cestovného a kvalitu pojištění. Pokud by byly služební cesty příliš četné nebo pokud necestoval první třídou, protestoval by. A já přitom zakládal továrny na čtyřech světových stranách a cestoval jsem s koleny pod bradou! naříkal Marcel v duchu a probíral problémy ze všech stran, ale řešení nenacházel. Když ještě žil se Špejlí, cestoval křížem krážem po celé zeměkouli. Čína, Rusko, východní země, žil v kufru! Dnes mu jednoduchá cesta do Sofie a zpátky připadala, jako by jel kolem světa. Jenomže jeho podnikání se rozvíjelo zejména mimo území Francie. Dvanáct tisíc osob pro něj pracovalo v cizině, čtyři sta ve Francii. Tak kde je chyba?

Problémy se začaly objevovat především v Číně.

Cena za lidskou práci, kdysi velmi nízká, rostla každoročně o deset procent, takže se řada podnikatelů stěhovala do jiných zemí a zakládala nové podniky. Novou oblíbenou destinací byl Vietnam. Jenomže do Vietnamu musel člověk předem jezdit. Studovat tamní mravy, učit se jazyk, začínat na zelené louce od nuly!

Dalším problémem v Číně byly padělky. Jednu továrnu postavili hned vedle té jeho a kopírovali jeho modely, které pak prodávali za nízkou cenu evropským konkurentům. Protestoval, tak ho hnali před soud a obvinili, že modely kopíruje on! Navíc musel počítat s francouzskou celní službou, jež vytvářela neustále nové bezpečnostní normy pro dovoz z Číny. Musel například nechat vyrobit kartonové nebo dřevěné palety, aby se předešlo epidemiím.

Krize zasáhla i Číňany. Řada továren musela být zavřena kvůli nedostatku objednávek nebo kvůli dluhům Američanů. Ti zavírali provozy a zapomínali platit dluhy. Šéfové zmizeli a člověk se nemohl spolehnout na čínskou justici, že by je snad našla.

Cesta z toho neexistovala…

Pokusil se uchytit v Rusku… Než továrnu otevřel, poslal prototypy, podle nichž se mělo vyrábět, a investoval peníze. Všechno zmizelo ze dne na den! Včetně květin ze vstupní haly. Nenašel nic, a když potkal člověka, kterého si najal, aby za všechno zodpovídal, tak dotyčný přešel na druhý chodník, aby se s Marcelem nemusel potkat. Nemohl bojovat sám. Z Ruska se stal Divoký západ. Platil tam zákon koltů.

Nemohl podnikání ani zredukovat, protože přežít mohly pouze velké podniky. Malé krachovaly jeden za druhým.

Velmi dobře si uvědomoval, že už nemá tak pronikavý úsudek. Únava, věk, sklon k lenosti… Při příštích narozeninách sfoukne šedesát devět svíček. Už nebyl mladý, ale i kdyby byl v plné formě…

V šedesáti devíti není muž starý, opakoval si neustále, aby přesvědčil sám sebe. Ani zdaleka ne. Vzpomněl si na otce a zkusil se s ním porovnat. V jeho věku vypadal otec jako sušená meruňka! Žlutý a vrásčitý obličej, rty propadlé na bezzubých dásních a slzící oči, které jako by plakaly černé slzy. On přece překypuje životem a sílou. Ačkoliv když jde do schodů, dochází mu dech… Minulý týden se mu udělalo špatně, než vyšel do třetího patra. Chytil se za srdce a opřel se o zábradlí s nohou nakročenou na dalším schodě.

Josiane o tom neřekl.

Hlava se mu točila, srdce se mu svíralo a na pravé straně hrudi se objevila bodavá bolest. Zůstal tam stát s nohou nakročenou a čekal, až popadne dech, a teprve pak pomalu stoupal nahoru, počítal každý schod a doufal, že se mu hlava přestane točit. Ne! K doktorovi nešel! K doktorům přijde člověk zdravý a vynesou ho nohama napřed. Jeho otec se s tou meruňkově žlutou pokožkou dožil devadesáti dvou let a nikdy k žádnému doktorovi nešel. Jediný doktor, kterého kdy navštívil, byl zubař! A to jen proto, že si spolu vyprávěli vtipy, že se zubař vyznal ve vínech a k zbláznění miloval krásné ženy. Ale ostatním doktorům se otec vyhýbal a neměl se o nic hůř.

V posteli s holčičkou ho nikdy u srdce nepíchlo. Ani nemusel popadat dech… Není to důležitější než všechny elektrokardiogramy?

Jenomže, jenomže…

Musí najít zástupce. Mladého, bystrého, zručného a energického, schopného vydat ze sebe maximum a být na cestách čtrnáct dní v měsíci. Vzácnou perlu.

Zaváhal, když za ním přišel Chaval…

Nesvěřil se s tím Josiane, ale… neřekl Chavalovi ne. Řekl: „Přijďte za mnou ještě jednou, nevím, jestli budu někoho potřebovat, a hlavně nevím, jestli vám můžu ještě důvěřovat.“

Chaval protestoval, bušil se do prsou, mluvil o mladické chybě a připomínal své dobré služby… A je pravda, že než ztratil rozum a nechal se přetáhnout konkurencí, nebyl špatný. Váhal. Váhal. Je možné důvěřovat člověku, který vás už jednou zradil? Lze mu odpustit a připsat to na vrub nerozvážnosti, ambicím netrpělivého mladíka, toužícího vydělávat víc a víc peněz?

Chaval nebyl špatný. Nemohl být špatný, když u něj pracoval jako vedoucí obchodního oddělení. Měl na to cit a dokázal si všechno spočítat. I Josiane ho v té době podporovala. Dnes už to tak nebylo. Dnes by řvala jako tur, kdyby se dozvěděla, že je Chaval zpátky.

Kdyby se holčička do podniku vrátila, vůbec by to nedělalo dobrotu.

Vůbec ne, vůbec ne…

Marcel se právě zaobíral těmito pochmurnými myšlenkami, když na dveře zaklepal Junior.

„Můžu dovnitř nebo otravuji? May I come in or am I intruding?“

„Co říká? Co říká?“ ptala se Josiane a rychle se začala oblékat.

„Říká, že chce jít dovnitř…“

„Okamžik, miláčku,“ křikla Josiane a navlékala si sukni, blůzku, punčocháče a snažila se zapnout si podprsenku.

„Pospěš si,“ popoháněl ji Marcel.

„Jste v posteli? Svlečení, nebo oblečení?“ pokračoval Junior.

„Ehm… Řekni mu něco! Tys mě sem zavlekl…“

„Děláš, jako kdybych tě znásilnil!“ žertoval Marcel a vracel se do reality.

„Už jdeme, už jdeme, Juniore!“ opakovala Josiane, která tápavě hledala kalhotky.

„Nepospíchejte, nechtěl jsem vás rušit… Take it easy, life without love is not worth living! And I know perfectly well how much you love each other…“

„Ach, Marceli! On tu metodu zvládl! To není možné! Rozumíš tomu, co říká?“

„Ano, je to úžasné… Přeje nám všechno štěstí světa.“

„Ale pospěš si! Bude v šoku, když tě najde v posteli nahého jako slimáka!“

Marcel se s lítostí zvedl a očima hledal svoje věci.

„Bylo to moc hezké, holčičko, moc hezké…“

„Ano, ale teď se musíme obléct.“

„Radši bych zůstal v posteli…“

„Stay, father, stay… I know everything about human copulation, so don’t bother for me…“

„Juniore, mluv francouzsky! Matka se tím trápí…“

„Sorry, mother! Ale mám hlavu plnou anglických slovíček. Budeš na mě pyšná, dokončil jsem celou učebnici. Chybí mi už jen trochu praxe, abych získal dokonalou výslovnost. Hortense bude zírat… Už můžu jít dál?“

Josiane vydechla: „Pojď.“

A Junior vešel.

Stoupl si k nohám postele a prohlásil:

„Je to tu opravdu cítit pohlavním aktem…“

Josiane na něj vyvalila oči, a tak se opravil:

„To byla jen přírodovědná poznámka, račte mě omluvit… A jinak se máte dobře?“

„Moc dobře,“ odpověděli sborově rodiče, přistiženi in flagranti.

„Když se tak navzájem tělesně proplétáte, děláte to proto, abyste zahnali strach, nebo je to čistě přirozený pud?“

„Obojí, Juniore, obojí,“ prohlásil Marcel, který se spěšně oblékal.

„Máš problémy v práci, otče?“

Junior pohlédl přímo do otcových očí a Marcel okamžitě odpověděl, aniž by o své odpovědi předem přemýšlel. Přiznal se:

„Víš, v téhle době je to hodně těžké… Všude vládne krize a já musím tvrdě, hodně tvrdě makat…“

„Ale s nábytkem to přece není jako s automobily. Nábytek stojí mnohem míň a lidi se přece i v krizi rádi vracejí do svých pohodlných domovů. Stačí se jen dívat na pořady o bytovém zařízení v televizi, daddy, a uvidíš, že se nikdy neprodávalo tak dobře.“

„Já vím, Juniore…“

„Ovlivňuješ přece zajímavý trh: Všechno pro domov a pro všechny peněženky. Máš dobré návrháře, výrobce, obchodní kontakty…“

„Ano, ale abych přežil, musím expandovat, zakládat nové továrny a odkupovat malé podniky, které jsou v úpadku… A nemůžu být všude. Potřeboval bych se rozpůlit… Jenže jsem ještě nepřišel na to, jak to udělat.“

Mluvil a opětoval pohled synových očí. Viděl, jak Junior problém zvažuje a zároveň zahlédl naději řešení. Jeho pohled mu vracel klid. Nabíral z něj sílu, kreativitu a chuť se pustit do dalšího boje. Jako by mezi nimi vznikalo nějaké tajné spojenectví. Jako by dospělý regeneroval v očích dítěte, které mu dodávalo odvahu.

„Musíš pořád hledět dopředu, daddy… Muž, který nekráčí vpřed, je odsouzený.“

„Já si to velmi dobře uvědomuju, chlapče. Jenže se musím buď rozpůlit, nebo strávit celý život v letadlech… A to se mi vůbec nechce!“

„Potřebuješ společníka. To ti chybí a to tě trápí…“

„Já vím. Myslím na to…“

„Najdeš ho. Nepropadej beznaději.“

„Díky, chlapče… Velké obchody, které se mi kdysi podařily, jsem udělal tak, že jsem se spoléhal na podklady, které pro mě připravili lidi z obchodního oddělení. Vezmi si například nákup těch dřevěných domů v Rize… Díky tomu obchodu jsme udělali pořádný skok vpřed! A přitom to byl nápad někoho jiného, já ho jen uskutečnil… Přinesli mi ho na zlatém podnosu. Takových lidí bych potřeboval desítky… Jenomže nejsou, nejsou… Všechny drtí práce. Už nemáme čas přemýšlet, pátrat a předvídat.“

„Nevzdávej to. Za žádnou cenu neodcházej z Číny, i kdybys byl tisíckrát zklamaný. Číňani se zvednou první. Jejich systém je mnohem pružnější a přizpůsobivější než ten náš. Jsme stará země svázaná zákazy a pravidly. Zatímco oni žijí rychlostí tisíc kilometrů v hodině, vymýšlejí a vymýšlejí… Jakmile se obchody znovu nastartují, poženou světovou ekonomiku kupředu a ty určitě nebudeš litovat, že jsi tam zůstal…“

„Díky, Juniore, vlil jsi mi novou sílu do žil…“

„Škoda že jsem ještě tak malý… aspoň tedy podle standardů naší společnosti… Pracovalo by se mi s tebou dobře, pomohl bych ti. Jsem si jistý, že bychom spolu vytvořili skvělý tým…“

„Čteš mi myšlenky, Juniore, čteš mi myšlenky…“

Josiane přihlížela dialogu mezi otcem a synem s otevřenou pusou a vytřeštěnýma očima.

Němě.

Jestliže potřebovala důkaz, že ji oba muži definitivně vyloučili ze svých životů, tak ho právě dostala. Ani na okamžik se k ní neobrátili a nezapojili ji do rozhovoru. Mluvili spolu jako muž s mužem, hleděli si jeden druhému upřeně do očí a ona se najednou cítila krutě zbytečná.

Když vstoupila do Marcelova podniku, dávno předtím, než se stala madam Pompadour, chtěla udělat kariéru. Opustit pozici sekretářky – ne proto, že by touto funkcí opovrhovala, to ani náhodou, nýbrž proto, že ji vyčerpávala. Pracovala dlouho do večera, udržovala podnik v chodu během dovolených, vyjednávala s dodavateli a přicházela s novými nápady, které měly podnik obohatit a proměnit. Chaval ji nechával pracovat, ukazoval jí spisy a stanovoval rozpočet a v okamžiku, kdy se výsledek předkládal Marcelu Grobzovi, přivlastnil si sám všechny zásluhy. A ona zůstávala omráčená a koktala: „To přece já… to jsem byla já, kdo…“ A byla ráda, když Marcel aspoň zvedl obočí, aby ji vyslechl.

To ona našla zlatý důl v podobě dřevěných domů v lotyšské Rize. Domy o velikosti sto metrů čtverečních, které stály osmdesát tisíc euro, koupili za padesát tisíc, včetně dodání a montáže. S termicky upravenými okenními tabulkami a dřevěnými fošnami o síle devíti centimetrů. Robustní červená jedle roste pomalu ve výšce pět set metrů nad mořem a má hustotu sedm set padesát kilogramů na metr čtvereční, oproti čtyřem stům tradiční jedle. Mohla zpaměti a se zavřenýma očima odrecitovat všechny výhody těchto dřevěných domů, aniž by musela nahlédnout do nějakých poznámek. Řekla o tom Chavalovi, ten jí blahopřál a slíbil, že až ten den nastane, bude to ona, kdo ten obchod předloží šéfovi. Omyl! Smetanu slízl on. Jako obvykle. Nechala se doběhnout jako začátečnice. Marcel s dřevěnými chatami z Rigy udělal terno a Chaval dostal velkou provizi, že celý obchod vyčmuchal.

Bylo to už dávno… Nechala si to tenkrát líbit. Neuměla se bránit. Byla zvyklá přijímat facky a plazit se u nohou toho, kdo ty facky rozdával. Svinský zvyk z dětství. Josiane nepotřebovala studovat, stačilo, když se naučí vrtět v bocích. „To je smetana všech kurev,“ říkával jí otec a bil ji přes boky. „Vrť se, holka, vrť. Ženy nepotřebují mít vlastní doutníky, kouří doutníky jiným a vydělávají na tom tak jako tak.“

Celá rodina řvala smíchy a vycpávala jí košíčky u podprsenky vatou, aby pobláznila chlapy. Strýčkové jí tahali do kouta, „aby se naučila životu“, tety a matka se ušklíbaly a říkaly, že tohle řemeslo vynáší, tak to na nás, holka, nehraj.

Neměla dost sil, aby tomu odolala.

S tím je už navždy konec. Ten den, kdy se stala matkou a držela své milované dítě v náručí, si přísahala, že už ji nikdo nebude odstrkovat.

A teď to znovu začíná. Zase bude stát a dívat se, jak jí ujíždějí vlaky a jí bude jen létat štěrk do obličeje.

Musí nějak reagovat.

Jinak bude pořád mimo hru…

Ta myšlenka se jí vůbec nelíbila.

Sklopila hlavu, přemýšlela, soustředila pohled na jeden bod v pokoji, vybrala si otvor mezi závěsy a rozhodla se… Musím se z toho nějak dostat, musím přijít na nějaký nápad, který mi pomůže vyjít ze slepé uličky. Jinak zchřadnu, rychle zestárnu, budu zredukována na večerní rekvizitu, budu mlčet a poslouchat, jak si povídají. To v mém věku není moc dobrá představa. Je mi třiačtyřicet… Ještě mám před sebou spoustu věcí, ne? Ještě toho musím hodně udělat…

Protože pak už budu příliš stará na cokoliv. I na kouření doutníků.

Do očí jí vhrkly slzy. Měla chuť si znovu lehnout a už nikdy nevstat. Otřela si oči a vzepřela se přílivu černých myšlenek, které by člověka roztříštily o zeď…

Vždycky ses ze všeho dostala, děvče, vždycky a ze všeho… Nepoddávej se tomu a zapni mozek. Neskuč tady… Ti dva chlapi tě milují. Jsi světlem jejich života. Ale je to silnější než oni. Testosteron je vždycky převálcuje.

Vydrž, vydrž… Vymysli novou cestu. Když tě sever odmítá, dej se na jih.

A v tu chvíli ji něco napadlo. Usmála se na závěsy: Zavolá Joséphine, Joséphine dokáže vždycky dobře poradit.

Poví jí o svém trápení a Joséphine ji vyslechne.

Spolu najdou řešení.

Narovnala se, řekla si, že má určitě nos mokrý od slz. Nechtěla vzbudit soucit. Vstala, vklouzla do koupelny, přepudrovala si tvář, pak zatleskala a křikla:

„Ke stolu, trpaslíci!“

***

Serrurier chtěl novou knihu.

Neustále Joséphine volal. Vždycky si přečetla jeho jméno na displeji telefonu a nezvedla to. Poslouchala vzkazy: „Výborně, výborně… Určitě pracujete. Pracujte, Joséphine, pracujte… Já počkám, až si to budu moct přečíst…“

Srdce se jí svíralo.

Psát. Psát.

Cítila strach všude. V břiše, když přicházela k počítači, v hlavě, když se pokoušela najít příběh, v prstech, když se dotýkala klávesnice. Strach ve dne, strach v noci. Strach, strach, strach.

Tak pokorná královna se dostavila naprosto přirozeně. Nepsala jsem, prokazovala jsem službu Iris. Poslouchala jsem její příkazy. Jako vždycky… Bylo to přirozené.

A navíc to bylo snadné. Měla jsem za sebou roky studií, vyšla jsem z doby, kterou jsem znala zpaměti. Florine, Guillame, Isabela, Černý Étienne, Thibault Trubadúr, Baudoin, Guibert Pobožný, Tankred de Hauteville, to všechno byli mí známí; jen jsem jim dala těla a vdechla jim život po svém. Znala jsem prostředí, hradní nábytek, šaty a paruky, způsob, jakým mluvili, lovili, bojovali, jak hovořili se šlechtou nebo s milenkami, znala jsem vůni kuchyně a jídel, která tam připravovali, hrůzy a nebezpečí, touhy i hrdinské činy.

Co kdybych se vrátila do dvanáctého století?

Ve Státním ústředí vědeckého výzkumu se podílela na kolektivním díle o úloze žen při křižáckých výpravách. Mohla by vyprávět příběhy žen vydávajících se do války. Byly to pozoruhodné ženy, ty strach neměly.

Pohrávala si s touto myšlenkou a pak ji zavrhla. Nechtěla se jen úzce specializovat. Nechtěla čelit narážkám kolegů, kteří na její román hleděli opovržlivě a označovali ho za knížku pro děti. „Takhle se prodávat! To je triviální! Tyhle historky z bazaru podněcují jen nejnižší lidské pudy! Našla zlatý důl a teď ho drancuje!“ Způsob, jakým se k ní chovali při habilitaci, ji ponížil. Rána se ještě nezacelila. Tiše si slibovala, že jim ukáže, že umí dělat ještě jiné věci…

Vymýšlet příběhy. Vymýšlet…

A právě v tom okamžiku se začala chvět strachem…

Obracela se ke hvězdám, večer prosila otce o pomoc. Hledala hvězdičku na konci oje Velkého vozu, volala: „Tati, tati… Docházejí mi peníze, musím se dát do práce. Pošli mi nápad, strč ho do mé hlavy jako dopis do poštovní schránky. Ráda pracuji, líbilo se mi psát první knihu, měla jsem ráda ty hodiny obav, hledání a radosti, které mi poskytovalo psaní, prosím tě, pošli mi nějaký nápad. Nejsem spisovatelka, jsem začátečnice, která jen měla štěstí. Nejsem statečná, jsem sama…“

Ale hvězdy zůstávaly němé.

Vracela se zpátky do postele se zkřehlýma nohama a ledovýma rukama, usnula a snila, že jí do hlavy přišla nebeská pošta.

Vracela se ke knize, kterou měla redakčně připravit k vydání v univerzitním nakladatelství. Četla ji znovu a znovu, opravovala a psala předmluvu k práci kolegů. Říkala si: „Tímhle začnu, strach možná zmizí a já se od kolektivního díla dostanu k vlastní knize.“

Každý den se o to u psacího stolu snažila.

A každý den nacházela tisíce výmluv, jen aby nemusela pracovat. Uklidit byt, zaplatit účty, vyplnit dotazník sociální pojišťovny, zavolat instalatérovi nebo elektrikáři, vyvenčit psa, vykartáčovat ho, nechat ho proběhnout kolem jezera, přečíst kapitolu napsanou kolegou, naplnit ledničku, ostříhat si nehty na nohách, vyzkoušet nový recept a pomoct Zoé s úkoly. Večer si jít nespokojeně lehnout, v zrcadle zjistit, že jsem tlustá a ošklivá, pustím se do toho… Zítra mi to určitě půjde. Dopíšu předmluvu a začnu psát knihu. Přestanu lelkovat, ztrácet čas. Zítra…

A zítra bylo krásně. Du Guesclin ukazoval na dveře, tak ho vzala, aby se proběhl. Utíkala kolem jezera a čekala, až se jí pod nohama objeví nápad. Zrychlila, aby se jí to v hlavě taky zrychlilo. Zastavila se a popadala dech. Vrátila se s nepořízenou. Začalo odpoledne. Za chvilku přijde Zoé, bude jí vyprávět, co je nového ve škole, o posledním Gaétanově mailu, bude se ptát: „Myslíš, že má pan Sandoz šanci u Iphigénie? Já bych byla moc ráda, řekni, že ano… A mami, zrovna jsem potkala ten párek homosexuálů, zase se hádali. Ti dva se hádají pořád!“

Musím poslouchat, co mi říká teď, je to důležité, později už to dělat nebude, zítra se do toho určitě pustím…

Zítra…

A zase se vrátila ke knize o ženách na křížových výpravách. K příběhům zachyceným v soudních spisech a záznamech kronikářů, jako byl třeba Joinville, nebo vyobrazeným v ikonografii. Měla napsat deset stran, v nichž by tyto ženy představila a našla jejich společného jmenovatele.

Křížové výpravy ve dvanáctém a třináctém století měly přesný itinerář s jednotlivými etapami a zastávkami. Účastníci museli najít zdroje, propátrat zemi předků, vzít na sebe kříž jako Ježíš a spatřit prázdný hrob. Podle Apokalypsy Bůh usuší slzy těch, kteří se vydají na pouť. Na konci cesty čeká radost. Cesty vnější i vnitřní. Lidé překonávali obavy a vrhali se vstříc neznámému.

První článek popisoval, čím Orient lákal ženy, které předtím nikdy necestovaly, nikdy neopouštěly své vesnice nebo domy a nyní vykonávaly dlouhou pouť, aby objevily nové země a neznámé civilizace.

Byla to pro ně příležitost, jak uniknout rutině. Věk nebyl důležitý. Brigitta Švédská se na křížovou výpravu vydala ve svých osmašedesáti letech. Týkalo se to žen všech společenských vrstev. Než se vydaly na cestu, musely čelit pomluvám typu „co tomu budou lidi říkat“.

Joséphine si na okraj poznamenala: „Lze konstatovat, že ženy tehdy nebyly tak úplně podřízené svým manželům, naopak byly silné a statečné. Všechny nezůstávaly doma s pásy cudnosti! I to je falešná představa.“

Anne Comnène se bila po manželově boku, nosila drátěnou košili, přilbici, střílela z luku, mávala dvojručním mečem a na bojišti se chovala jako muž. A navíc si našla čas svá dobrodružství sepsat:

„Hodně žen vzalo kříž a hodně dcer odjelo se svými otci. Nastal pohyb mužů a žen, jakému nikdy nebylo rovno. Spousta lidí beze zbraní, bylo jich víc než zrnek písku a hvězd, na ramenou nesli kříže a palmové ratolesti: muži, ženy a děti opustili své domovy. Když je člověk spatřil, řekl si, to je to řeka, která se vylila z břehů.“

Joséphine si dále poznamenala: „Vyprávění Anne Comnène je zajímavé, protože popisuje první křížovou výpravu (1095–1099). Je první, kdo se zmiňuje o přítomnosti žen…“

A jediná.

Odložila pero a zamyslela se.

Historii většinou popisovali muži, kteří si přisuzovali krásné role! Muselo je hrozně obtěžovat, že cestují se slabými ženami. Ve svých popisech tento detail většinou opomněli…

Druhý článek se zabýval cestovními podmínkami.

Aby se člověk mohl vydat na křížovou výpravu, musel mít dobré srdce, dobrá ústa a dobrý váček na peníze.

Dobré srdce, protože musel dojít až na konec cesty. Některé ženy složily slib, že dojdou až do Jeruzaléma, ale pak je přemohly obavy a vzdaly to – jako třeba Jana z Neapole, která si zaplatila poutníka, aby tam došel místo ní. Lidé si pak na ni ukazovali prstem.

Dobrá ústa, protože bylo třeba udržovat všechno v tajnosti, nechlubit se před muslimy a zůstat diskrétní.

Dobrý váček, protože cesta byla drahá. Říkalo se, že člověk si s sebou musí vzít váčky tři: „První plný trpělivosti, druhý plný víry a třetí plný peněz.“

Třetí článek pojednával o politické roli žen v křížových výpravách.

Často zastupovaly manžele v čele království, která v Orientu vznikala. Zúčastňovaly se bojů a prosadily se jako šikovné vyjednávačky. Byla to velká chvíle ženské emancipace.

Jedna její kolegyně popisovala příběh Markéty Provensálské, francouzské královny, manželky Ludvíka IX., kterému se říkalo Ludvík Svatý. Krásné ženy, jež následovala manžela a v Orientu mu porodila několik dětí. Byla to ona, kdo přivezl zpátky do Paříže Kristovu trnovou korunu, jež byla dána do zástavy konstantinopolskému císaři, a uložila ji v Sainte-Chapelle, postavené roku 1248.

Spolu s králem řídila velkou výpravu do Svaté země. Celá královská rodina se nalodila v přístavu města Aigues-Mortes na tři koráby – Reine, Demoiselle a Montjoie – napěchované potravinami, cereáliemi a vínem. Dva tisíce pět set rytířů, panošů a zbrojnošů, osm tisíc koní. Král a jeho žena se vzdali pohodlí a cestovali jako obyčejní poutníci. Když běsnící bouře zahnala loď na mělčinu, služky se královny zeptaly: „Madam, co máme udělat s vašimi dětmi? Máme je vzbudit?“ A královna odpověděla: „Nebuďte je, nenuťte je vstávat, nechte je odejít k Bohu ve spánku.“

Joséphine, ohromená Markétinou velikostí, si tuto příhodu přečetla několikrát. Žádný strach, žádné pochybnosti. Královna prostě důvěřovala Bohu a vložila svůj osud do jeho rukou.

Její každodenní strachy jí najednou připadaly miniaturní a její modlitby zbavené veškeré duchovnosti.

V egyptském Tamiatu sehrála královna hlavní politickou roli. Byla těhotná a přitom musela město udržet až do příchodu posil. A musela se o to postarat sama, protože král byl nemocný. Během obléhání porodila syna, jenž dostal jméno Tristan, „pro velkou bolest v době, v níž se narodil“. Ze svého porodního lože zapřísahala své věrné: „Pánové, pro lásku Boží, nenechte dobýt toto město, protože víte, že váš milostivý král by byl ztracen. Mějte slitování s tímto neduživým dítětem, které zde leží… Vydržte, dokud nevstanu.“

Vstala, podílela se na obraně Tamiatu a počínala si jako skutečný vojevůdce.

Tyto ženy nejenže dokázaly vzdorovat bitvám, bouřím, bolesti, zimě a hladu, ale pokud jejich manžel či syn propadl zbabělosti, spílaly mu. Jako tato matka, kterou rozčílila synova slabost, a tak ho oslovila těmito slovy: „Chceš prchnout, synu? Tak se vrať do břicha, které tě nosilo!“

Joséphine si to přečetla a pomyslela si…

Copak neměly nikdy strach?

Jistě se chvěly, ale povznesly se nad to.

Jako by se daly do pohybu jen proto, aby zahnaly strach.

A poznamenala si: „Překonat strach. Jít kupředu… Psát cokoliv, ale psát.“

Pak si ta slova po sobě přečetla a opakovala si je nahlas.

Ano, ale ve středověku byl svět jednodušší. Lidé věřili v Boha. Vášnivě mu sloužili. Sen byl krásný a poslání ušlechtilé.

V těch dobách byl strach považován za zjevení ďábla. Je třeba věřit v Boha, nést světlo a radost, aby se člověk vyhnul démonům strachu. To byl vzkaz apoštolů v poušti, poustevníků, kteří opustili civilizaci, aby šířili evangelium. Jejich učení bylo naprosto jasné. Učili tomu, co nám dnes chybí: důvěře, radosti, chuti riskovat a duševnímu klidu. Ten, kdo věří, může kráčet vpřed, ten, kdo se jen vychloubá, je „černou duší“, melancholikem.

Dnes nás strach paralyzuje. Už nevěříme ničemu…

Kdo dnes ještě mluví o transcendenci? Věřit v Boha a lásku k bližnímu svému, nad tím se dnes ušklíbají i velcí duchové.

Zasnila se, zašla si do kuchyně pro tabulku mléčné čokolády s mandlemi, vrátila se do pracovny, snědla jeden čtvereček, druhý, třetí, přečetla si noviny a podrbala na břiše Du Guesclina, který jí ležel u nohou. Víš, jak se to dělá, starý pse? Víš to? Mhouřil oči a pohled se rozpíjel rozkoší, byl nehybný a vzdálený. Tobě je to fuk, viď? Máš plnou misku, a když mi ukážeš na dveře, vezmu tě na procházku…

Snědla další čtvereček, vzdychla, otevřela šuplík a zbytek čokolády tam schovala.

Pak se vrátila ke slovům, která si zapsala: „Překročit strach. Jít kupředu… Psát cokoliv, ale psát.“

Zapískala na Du Guesclina a šli ven. Jít, jít po Paříži, poslouchat, dívat se, hledat detaily, které by jí mohly dodat energii, začátek příběhu, vracet se k domovu se svěšenými rameny, procházet kolem prodejny telefonů, pekárny, banky, optiky, naklánět se k výkladním skříním, loudat se, loudat. Na rohu ulice, v níž bydlela, poznala ženu, která každý večer čekávala u vchodu do banky. Kulaťoučká žena s krásnými náhrdelníky, v hedvábném kostýmku pod rozepnutým kožešinovým pláštěm, s kabelkou Chanel v ruce, černým havraním přelivem na vlasech a velkými černými brýlemi. Vystrojená jako na milostnou schůzku. Na koho čeká? Na manžela? Na milence? Joséphine nechala Du Guesclina očuchávat chodník a pozorovala tu kulaťoučkou ženu, šťastnou, že tu může čekat. Klidnou. Usmívala se na kolemjdoucí a některé z nich oslovovala. Mluvila o počasí, o nevlídném únoru. Musela zřejmě bydlet ve zdejší čtvrti, Joséphine si ji prohlížela a říkala si, ale ano, už jsem ji viděla, její tvář mi připadá známá. Čekávala každý večer na rohu ulice…

Z banky vyšla nějaká žena. Řekla: „Maminko, promiň, jdu pozdě, jeden klient nechtěl odejít, vyprávěl mi o životě, neměla jsem to srdce ho vyhodit…“ Překvapivě vypadala starší než její matka. Šedivějící vlasy nakrátko ostříhané, nenalíčený uhrovitý obličej a na sobě měla kabát, který jí byl moc velký. Když šla, její ruce připomínaly lachtaní ploutve. Vypadala jako nahrubo otesaná puberťačka, které kamarádky říkají Bobule.

Matka se s dcerou se chytly v podpaží a zamířily do sousední velké restaurace s červenými květy. Joséphine je viděla skrz velké prosklené okno. Číšník jim familiárním gestem ukázal stůl, „jejich“ stůl.

Posadily se a mlčky četly jídelní lístek. Matka ho komentovala, dcera přikyvovala, pak matka objednala, rozložila ubrousek, uvázala ho dceři kolem krku a ta si to poslušně nechala líbit, matka vzala chléb, namazala ho máslem a podala dceři, která otevřela pusu jako ptáček čekající v hnízdě s otevřeným zobáčkem…

Joséphine scénu ohromeně pozorovala. Celá šťastná.

Měla začátek příběhu…

Příběhu o kdysi krásné a svůdné dívce a o matce, která nechtěla zestárnout a vykrmovala dceru, aby si ji nechala u sebe…

Ano, to je ono…

Každý večer matka čeká na dceru, až půjde z práce. Vezme ji do restaurace a tam ji krmí. Dívka jí, jí a tloustne. Nebude mít snoubence, manžela, děti a zůstane celý život se svou matkou.

Zestárne jako holčička, krmená, oblékaná a česaná matkou. Tlustá, čím dál tím tlustší…

A matka zůstane elegantní, přívětivá, na každého milá a těšící se ze života…

„Našla jsem příběh,“ oznámila Joséphine vzrušeně Zoé, když se ten večer vrátila domů.

Zítra se do něj pustím…

Ne, nikoliv zítra. Hned. Jakmile bude po večeři a Zoé se odejde učit do svého pokoje. Zůstane mi elán, pustím se do těch dvou tlustých ženských, budu psát cokoliv, ale hlavně budu psát.

Večeřely mlčky, každá pohroužená do svých myšlenek.

Jak můj příběh skončí? uvažovala Joséphine. Dcera umře na mrtvici? Zamiluje se do jednoho stálého hosta, který také chodí do té restaurace, protože je starý mládenec? A matka bude bez sebe vzteky a…

Zazvonila Iphigénie.

„Paní Cortèsová, paní Cortèsová, nezapomeňte na tu petici, dostala jsem od obvodního úřadu výpověď… Nenechte mě v tom.“

Joséphine na ni hleděla, jako by ji nepoznávala, a Iphigénie křičela: „Paní Cortèsová, vy mě neposloucháte, na co myslíte?“

Na své dvě tlusté ženské, měla Joséphine chuť odpovědět, nevytrhávejte mě od nich, prosím, ztratím je, když na mě budete mluvit, vypaří se.

„Napíšeme tu petici, paní Cortèsová?“

„Teď hned?“ zeptala se Joséphine.

„Když ne teď, tak kdy? Víte velmi dobře, paní Cortèsová, že jestli to nebude teď, tak už nikdy…“

Zoé dojedla jogurt, složila ubrousek, sklidila ze stolu a šla se učit do svého pokoje. Joséphine vzala papír a tužku, začala psát text petice a v duchu viděla, jak tlusté dámy zacházejí za roh ulice a mizí.

Iphigénie měla naprostou pravdu, když to nebude teď, tak kdy?

V brnění byla díra. Úplně malá dírečka, která jí podrazila nohy a udržovala ve strachu.

Bylo to slovo „zítra“. Nepřítel. Brzda.

Serrurier ji pozval na oběd.

„Musíte pracovat jako posedlá, vůbec neberete telefony…“

„Ráda bych…“

Rozhodla se položit mu otázku, která ji neustále pronásledovala. Hrála si se hřbetem mořského jazyka. Oba si objednali mořský jazyk po normandsku, bylo to dnešní menu.

„Myslíte, že jsem spisovatelka?“

„Vy o tom pochybujete, Joséphine?“

„Říkám si, že nejsem dost…“

„Dost co?“

„Dost dobrá, dost inteligentní…“

„Člověk nemusí být inteligentní, aby mohl psát…“

„Ale ano, ano…“

„Ne… Musí být citlivý, musí umět pozorovat, otevřít se, vstupovat lidem do myšlení a představovat si sebe na jejich místě. Ve své předchozí knížce jste to udělala skvěle. A pokud měla úspěch, tak proto, že…“

„To tu byla Iris. Bez ní…“

Potřásl hlavou a odhodil příbor, jako by mu spálil prsty.

„Vy umíte lézt člověku na nervy! Přestaňte se podceňovat! Budu vám dávat pokutu. Sto euro pokaždé, když…“

Joséphine se omluvně usmála.

„Tenkrát jsem neměla strach…“

„Pište! Pište cokoliv! Pusťte se do prvního příběhu, který vám přijde na mysl…“

„To se snadno řekne… Už jsem to zkusila, ale příběh se rozplynul dřív, než jsem stačila napsat první slovo…“

„Pište si deník, pište každý den… Cokoliv. Přinuťte se. Už jste si někdy psala deník?“

„Nikdy. Nepřipadala jsem si dost zajímavá…“

„Sto euro… Díky vám zbohatnu!“

Vynadal číšníkovi, stále tomu stejnému, rudému a třesoucímu se, že jazyk je moc vysušený. Dnešní menu, dnešní menu, tomu jazyku je sto let! Pak pokračoval:

„Ani v šestnácti? To je přece věk, kdy má člověk pocit, že všechno, co se stane, je důležité… Je schopen se zamilovat do stínu, do muže nebo do ženy, kterou potkal v autobusu, do filmového herce nebo herečky…“

„Nikdy jsem se do žádného herce nezamilovala.“

„Nikdy?“

„Připadali mi příliš vzdálení a nedostižní, a protože se považuji za naprosto bezvýznamnou…“

„Sto euro. Už to dělá dvě stě. Budete muset začít psát, abyste mi splatila dluh… Moje matka byla šíleně zamilovaná do Cary Granta. Málem jsem se jmenoval po něm. Cary Serrurier, to by znělo bizarně, ne? Otec to odmítl a prosadil jméno dědečka Gastona. To zní dobře, dědeček byl velký nakladatel. Někdy se v duchu ptám, jestli jsem se nestal nakladatelem kvůli tomu křestnímu jménu. Bylo by zajímavé studovat souvislosti mezi křestními jmény a profesemi… Jestli jsou všichni Arthurové básníci jako Rimbaud nebo…“

Jenomže Joséphine ho už neposlouchala. Cary Grant. Deník Malého mladého muže nalezený v pytli na odpadky. To je přece nádherný příběh! Kam ten černý sešit založila? Do šuplíku u psacího stolu… Je schovaný někde za otevřenými obaly od čokolády!

Narovnala se, měla chuť Serruriera políbit, ale nechtěla mu říct, že jí právě prokázal velikánkou službu a že Malý mladý muž a Cary Grant nezmizí jako ty dvě tlusté dámy. Podívala se na hodinky a vykřikla: „Panebože! Musím jet na univerzitu, mám schůzku. Pracuji na sborníku textů pro univerzitní vydání.“

„Na knize, které se prodá pět set výtisků? S tím neztrácejte čas! Spíš pracujte pro mě! Dlužíte mi dvě stě euro, Joséphine, dvě stě euro!“

Hleděla na něj s nekonečnou něhou. Její pohled zářil vděčností a veselím. V duchu se ptal, co řekl tak zajímavého, že ji to přivedlo do takového stavu, jestli se do něj náhodou nezamilovala, a mávl na ni, ať okamžitě vypadne.

***

Garyho probudily dudy, které pod okny vyhrávaly svatební pochod. Strčil hlavu pod polštář, ale ostré tóny mu rvaly uši. Šel k oknu a spatřil dudáka v kiltu, jemuž turisté házeli mince. Proklel jeho, kilt i dudy, promnul si oči a vrátil se do postele.

Usnout se mu ale už nepodařilo, rozhodl se tedy vstát a dát si snídani. Potom zavolal paní Howellovou. Dala si s ním schůzku ve Fruit Market Gallery: „Nemůžete to minout, je to hned za nádražím. Vystavují tam obrazy, prodávají knihy a lidi tam chodí taky ochutnávat nejrůznější lahůdky. Mám to tam moc ráda… Poznáte mě, jsem malá, křehká a budu mít na sobě fialový kabát a červenou šálu.“

Rozhodl se, že se trochu projde po městě. Po svém městě, protože byl vlastně napůl Skot. Všechno mu připadalo krásné. Otec se určitě objeví někde na rohu a sevře jej do náruče.

Kráčel pomalu a ze zdí domů luštil historii města. Všude byly pamětní desky připomínající dávné boje a vítězství nad okupanty. Prošel zámeckými hradbami a ponořil se do Starého Města, bloudil po schodištích, která tu fungovala jako uličky skřípnuté mezi domy, pustil se po Royal Mile, prošel kolem nového skotského parlamentu a vyšel na Grassmarket, kam jako by všechno směřovalo. Bylo to velké náměstí s mnoha restauracemi, hospůdkami a bary a všechny nabízely stejné menu: cullen skink, haggis, neeps, tatties… Každý kámen vyprávěl o střetech s Angličany, kteří si sice Skotsko nakonec podmanili, ale dál zůstávali dědičnými nepřáteli. Byla to křivda, kterou jim Skotové nikdy neodpustili. A tak si Gary hrál radši na francouzského turistu.

K obědu si v jednom pubu objednal stavis a pintu piva. Žvýkal maso namleté s brambory, upíjel pivo, a jak se blížila hodina schůzky, cítil, že mu žaludek stoupá až do krku. Za pár hodin bude vědět. Nedočkavě čekal, co mu paní Howellová o otci řekne.

Má otce, má otce… Jeho otec žije a potřebuje ho.

Už nikdy nebude lhostejný a zbabělý.

Pak pokračoval v procházce, došel až k Dean Village, kde měl pocit, jako by se ocitl ve středověku. Pod bílými a mechem obrostlými mosty se klikatila řeka, domy byly nízké a za starými kamennými zdmi vykukovaly řady keřů. Vrátil se pěšky do Starého Města a v danou hodinu seděl trochu stranou u velkého stolu ve Fruit Market Gallery a pozoroval dveře.

Vešla. Malá křehká žena, ztracená ve velkém fialovém kabátě a dlouhé červené šále. Okamžitě ho poznala, posadila se proti němu a ohromeně na něj hleděla. Vstal, aby ji slušně pozdravil, a ona si ho prohlížela a šeptala: „To je neuvěřitelné, neuvěřitelné, jako bych viděla tvého otce zamlada… Pane Bože! Pane Bože!“ A přitiskla si ruce na obličej. Objednali si čaj a jablkový koláč se šlehačkou.

Pořád nic neříkala, jen na něj hleděla a potřásala hlavou.

„Gary McCallum… Ať se propadnu, jestli ty nejsi synem svého otce!“

„Tolik se mu podobám?“ zeptal se dojatě.

„Nemohl bys to zapřít, jsi McCallum, to je jisté… Když jsem tě uviděla, myslela jsem si, že je mi zase dvacet. Že tancuju při oslavách na zámku… Slyšela jsem zvuk houslí a fléten a caller, jež zve lidi do tance… Každý muž měl na sobě kilt svého klanu a krásnou černou vestu…“

„Vyprávějte mi o mém otci, paní Howellová, nemůžu se dočkat…“

„Promiň, sedím tady a zírám na tebe jako vyoraná myš. Tolik vzpomínek jsi mi připomněl… Jako mladá jsem pracovala na zámku, nevím, jestli ti to matka říkala.“

Gary kývl. Především chtěl, aby mu vyprávěla jeho příběh.

„Všechny ženy z naší rodiny pracovaly na zámku. Byla to tradice. Když jsem se narodila, byla tam pokojská, kuchařka, služka, kojná, pradlena… V té době bylo na Chrichtonu spoustu služebnictva a já jsem – podobně jako matka a babička – nastoupila u McCallumů do služby. Toho roku se narodil tvůj otec Duncan. Uspořádala se obrovská hostina. Sešli se všichni. Slyšel jsi o kletbě?

„Četl jsem historii, když jsem začal pátrat…“

„Tak to víš… Týkala se nás všech… Víš, McCallumové měli ve zvyku přivádět služebné do jiného stavu, takže nám vlastně kolovala v žilách jejich krev… A nesli jsme v sobě rovněž mnichovu kletbu… Jedna moje příbuzná přivedla na svět bastarda ve stáji. Hned po porodu zemřela, stihla jen udělat novorozenému křížek na čelo a zašeptat modlitbu proti uhranutí… Některé služebné se dítěte zbavily, ostatní si ho nechaly… Já jsem sebrala odvahu a odolala všem svodům. Zamilovala jsem se do pana Howella, byl to Angličan, a když se to dozvěděl otec tvého otce, vyhodil mě. Paktovala jsem se s dědičným nepřítelem, a proto jsem musela odejít. Jela jsem za panem Howellem do Londýna a zůstala jsem tam s ním až do jeho smrti. Ale to jsem se zapovídala, mluvím trochu zmateně…“

„Ne, jen pokračujte,“ povzbudil ji Gary, jenž pochopil, že je to vůbec poprvé, co se žena ve fialovém kabátě s něčím takovým svěřuje.

Vděčně se na něj usmála a pokračovala:

„Po manželově smrti jsem se vrátila do Edinburghu. Město mi chybělo. Koupila jsem si malý dům, přestavěla ho na penzion a začala pronajímat pokoje studentům. To ti určitě tvá matka vyprávěla… Byla to mladá, krásná, svéhlavá a statečná holka. Dokázala pěkně řádit a kolikrát jsem musela v jejím pokoji zjednávat klid.“

Gary se usmíval při představě, jak jeho matka zasévá paniku do malého penzionu paní Howellové.

„Když se zamilovala do tvého otce, snažila jsem se jí říct, že z toho nic dobrého nekouká, ale ona mě samozřejmě neposlouchala. Dělala si všechno podle sebe, byla zamilovaná a proti zamilovanosti nezmůžeš nic… Navíc jsem v té době začala trochu pít. Návrat domů byl těžký a cítila jsem se strašně sama… I moje rodina se na mě zlobila! Musíš vědět, že Skotové nemají Angličany vůbec v lásce. Když chceš nějakého Skota urazit, tak mu řekni, že je Angličan.“

„Až tak?“

Potřásla hlavou a pokračovala:

„Musím říct, že Angličani udělali všechno, aby ponížili pyšnou skotskou krev. Víš, že jednu dobu bylo Skotsko na meteorologických mapách, které vidíš v televizi, zredukováno na směšnou konfetu? Když hraje Anglie zápas v ragby proti Francii, Skotové vždycky fandí Francouzům… Tahle nenávist nemůže nikdy pominout. Dnes náš parlament vydává naše zákony, tiskne naše peníze a někteří lidé sní o naprosté nezávislosti… S mým novým anglickým jménem mě moc nebrali… Cítila jsem se velmi izolovaná. A tak jsem pila, pila jsem každý večer, abych zapomněla, že jsem sama… Tvůj otec byl taky sám. Honil holky, vytloukal hospody, lovil daňky a rybařil v řece. Nikdy nepracoval! Pomaličku rozprodával všechny pozemky kolem zámku… Ten ti ukážu a budeš na něj pyšný. Jenomže teď už z něj zbývají jenom kameny. Staré, šedivé a viklající se kameny. Zdi se hroutí a já se často ptám, jak tam ještě může žít, jak to, že mu na hlavu nespadne žádný trám …“

„Nikdy se neoženil?“

„Nikdy. Časy se změnily, holky už nejsou tak poslušné a podřízené. Studují, pracují a cestují. Nesní o tom, že se stanou zámeckou paní…“

Gary měl dojem, že v jejím hase zaslechl lehkou výčitku vůči současným ženám. Napila se čaje, ale jablkového koláče s hustou vrstvou šlehačky se ani nedotkla. Měla úplně průhledné a svraštělé prsty a jezdila jimi po stole, jako by sbírala vzpomínky jako drobky.

„Pořád žije jako jeho předkové, ale chybí mu jejich bohatství. Nedávno se dozvěděl, že má rakovinu. Lékař mu zakázal pít a doporučil mu, aby se šel léčit. Odmítl. Dál chodí po hospodách, kde mu platí pití jako starému klaunovi, oživujícímu místní kolorit. Zpívá skotské písně a páchne jako tchoř… Víš, je to smutné, ale to na tom není to nejhorší…“

„On umírá?“ zeptal se Gary a zapřel si lokty o stůl, aby se mu přestaly třást.

Kývla.

„Umře a zámek McCallumů zdědí jeho bratranec… Bratranec z anglické rodové větve. Pracuje v londýnské City a myslí jen na vydělávání peněz. Nic ho k zemi předků neváže. Tvůj otec z toho šílí a vzpírá se jako moucha chycená do pavučiny, aby zastavil osud…“

„Proto jste chtěla, abych přijel? Proto jste mi řekla, že to pospíchá?“

„Ano, chlapče… Jestli se nevzpamatuje, jestli nepřestane pít, umře a zámek zanikne. Přejde do bratrancových rukou a ten ho přestaví na hotel pro bohaté Američany nebo Rusy… Nejkrásnější zámek v kraji! Hanba pro naši vlast!“

„Mluvíte jako opravdová Skotka!“

Slabě se usmála. Prsty přestaly sbírat drobky a teď mu hleděla přímo do očí.

„To nelze zapřít… Když je člověk jednou Skot, je jím navždy.“

Gary se napřímil. Čím dál víc se také cítil být Skotem.

„Tak jsem si říkala, že když tě uvidí, pozná svou krev a možná… Ale nejsem si tím jistá. U McCallumů nemůže člověk nic předvídat. Nosí v sobě svůj černý osud a nemají ani gram rozumu…“

„Kdy ho uvidím?“ zeptal se Gary netrpělivě.

V duchu si říkal, že otce zachrání. Že ho přivede k rozumu, že ho přinutí jít se léčit. Představoval si, jak se přestěhuje na zámek, bude žít s Duncanem McCallumem, budou se poznávat a on se seznámí s historií své vlasti. Náhle zatoužil mít někde kořeny, nosit barvy svého klanu a vrátit rodu čest. A proč neudělat ze zámku velké kulturní centrum, kde se budou konat festivaly a setkávat největší světoví hudebníci? Babička mu určitě pomůže… Mohl by dál studovat hru na klavír a oživit chrichtonské panství.

„Brzy… Zavedu tě do hospody, ve které tráví všechny večery. Když jsi zavolal, šla jsem za ním a řekla mu, že má syna. Krásného chlapce, na kterého by měl být hrdý. Může mu předat pochodeň a zahnat kletbu Angličana, který by jeho zámek proměnil v turistickou atrakci.“

„A co řekl?“

„Poslouchal, ale neřekl nic. Když už byl tak opilý, že nemohl chodit, dovezla jsem ho na zámek a uložila ve vstupní hale na staré kanape, na němž tráví většinu nocí… Nevypadal ani šťastně, ani nešťastně. To je důkaz, že mě slyšel a že tě chce vidět…“

„Vzpomíná si na mou matku?“

Zavrtěla hlavou.

„Ale vzpomíná si, že měl syna…“

„Ví, že jsem Angličan?“

A vnuk královny?

„Ne. Neřekla jsem mu nic. Vsadila jsem na jeho pýchu a hrdost. Že uvidí, jak pěkného má syna …“

„A co kdybych byl jen nějaký namyšlený a ubohý spratek?“

„To bys nezavolal, chlapče, to bys nezavolal… Když jsi se mnou mluvil, byla v tvém hlasu prosba…“

„Vždyť jsme spolu skoro nemluvili…“

„Ano, ale já slyšela i to, co jsi neříkal…“

Gary položil dlaň na drobounkou ruku paní Howellové a jí vyhrkly do očí slzy.

„Kdyby jen, kdyby jen…,“ zašeptala a hleděla do prázdna, jako by chtěla uhádnout budoucnost.

Ve starém oprýskaném autě odvezla Garyho na zámek. Gary zavíral a otvíral oči. Díval se ven a napínal hlavu k obzoru. V posledních několika dnech si zámek tolikrát představoval.

Zklamaný nebyl.

Zámek Chrichton se před ním najednou objevil za jednou zatáčkou. Obrovský, majestátní a arogantní. Tyčil se nad kdysi bílými, nyní šedivými a místy zplesnivělými zdmi. Střechy se hroutily a v polorozpadlých částech rostlo křoví.

„Proč jsou kolem všechny ty zdi?“ zeptal se Gary zmateně. „Nikdy jsem nic takového neviděl…“

Vypadalo to, jako by zámek postavili s pěti nebo šesti obojky hradeb.

Paní Howellová vzdychla.

„To je následek bratrovražedných bojů McCallumů… Pokaždé, když je ohrožoval nějaký bratranec nebo příbuzný, postavili kolem zámku další řadu kamenů… A za pevnými zdmi vyzývali nepřítele k boji.“

Zaparkovali před hlavním vchodem a dál pokračovali pěšky. Prošli obvodními zdmi. Foukal prudký vítr a Gary měl pocit, že mu utrhne hlavu a odnese si ji s sebou. Rozesmál se a začal se mezi šedivými kameny točit dokolečka. Sbohem, Gary Warde! Ahoj, Gary McCallume! Změní jméno, změní život a mezi těmito polozřícenými šedými kameny znovu najde barvy. Barvy papírového draka. Točil se, točil a pak se svalil do trávy a smál se na zamračené a nízké nebe, které panství zakrývalo jakýmsi pochmurným poklopem.

Chtěl vidět všechno.

Otevřeli vchodové dveře a modlili se, aby Duncan neležel na kanapi.

„Neboj… V tuhle hodinu už sedí v hospodě…“

Utíkal chodbami, zvířil mračna prachu, otvíral těžké dveře, prohlížel si dlouhé prázdné místnosti a vysoké krby zčernalé kouřem. Nebyl tam žádný nábytek, jen stará brnění. Měl pocit, že ho zpod helmic sledují očima.

Když mu paní Howellová posunkem ukázala dveře vedoucí do otcova pokoje, ustoupil a řekl:

„Až ho poznám…“

A vrátili se do města.

Našli ho v baru Bow s vysokými čelními okny a stěnami vymalovanými pruskou modří. Gary nechal jít paní Howellovou napřed. Cítil, jak mu v hrudi buší srdce. Kráčel za fialovým kabátem a červenou šálou. Strop baru s nalakovanými trámy a oranžovožluté parkety na podlaze ho oslnily natolik, že musel zamrkat.

Zamířila k muži dřímajícímu na barovém pultu před velkým půllitrem piva. Zaklepala mu na rameno a řekla:

„Duncane McCallume…“

„Yeah!“ odpověděl a obrátil se.

Byl to vysoký, mohutný obr se zarudlým a opuchlým obličejem. Oči měl podlité krví tak, že se nedala rozeznat jejich barva. Zuby byly zažloutlé tabákem a jeden mu vpředu chyběl. Nad starým zeleno-modrým kiltem mu viselo břicho, vestu a sako měl potřísněné a vysoké ponožky zdobily po stranách dvě směšné červené bambule. Starý klaun, jak řekla paní Howellová, starý zjizvený klaun…

„Hey! Angličanko!“ vykřikl Duncan McCallum. „Chceš mě zase odvést domů?“

Pak jeho pohled padl na Garyho a tvář mu zrudla.

„A ty? Kdo seš ty?“

Garymu se slova vzpříčila v hrdle.

„Jsi tady s tou starou Angličankou?“

„Já… já…“

„Ztratil jsi jazyk? Nebo ti ho snad ta baba vyřízla?“ vykřikl Duncan McCallum a obrátil se k barmanovi. „Vyhýbej se ženským, i když jsou staré, uříznou ti jazyk a možná i něco jinýho!“

Dal se do smíchu a napřáhl sklenici s pivem směrem ke Garymu.

„Připijem si, chlapče, nebo jsi němý od narození?“

Gary přistoupil a paní Howellová zamumlala:

„Duncane, představuji ti tvého syna Garyho… Pamatuješ si, že máš syna?“

„Jestli si pamatuju, babo? Tys mi to přece připomněla tuhle večer, kdy jsem se opil a tys mě vezla domů…“

Pak se jeho pohled znovu stočil na Garyho a oči se mu zúžily jako zámecké střílny. Opět oslovil chlapce za barem:

„Mám syna, víš, Ewane? Syna mé krve! Co tomu říkáš?“

„Říkám, že je to dobře, Duncane…“

„McCalluma… Jak se jmenuješ, kluku?“

„Gary…“

„Gary jak dál?“

„Gary Ward, ale…“

„Tak to nejsi můj syn… McCallumové si nemění jména … Zůstávají celý život McCallumové. Ward, Ward, není to anglické jméno…? Pamatuju se na jednu Angličanku, která tvrdila, že jsem ji přivedl do jiného stavu. Byla to taková holka s veselými stehny. To je tvoje máma?“

Gary nevěděl, co odpovědět.

„Je to tvůj syn,“ opakovala paní Howellová tichým a jemným hlasem.

„Jestli se jmenuje Gary Ward, tak s ním nemám nic společnýho!“

„Ty ses k němu přece nehlásil, když se narodil! Jak se měl jmenovat?“

„McCallum! Jako já! To je dobrý jméno!“

Obrátil se na muže sedící u baru a dívající se na fotbal v televizi.

„Hej! Chlapi! Vypadá to, že mám syna… A myslím, že nebude jedinej! Semeno McCalluma oplodnilo spoustu ženských! Byly šťastný, když mohly roztáhnout stehna…“

Gary zrudl a měl chuť utéct. Paní Howellová uhádla, co se mu honí hlavou, a chytila ho za rukáv.

„Máš syna, Duncane McCallume, stojí tady před tebou… Tak přestaň hrát opilce a promluv si s ním!“

„Drž hubu, babo! Já rozhoduju, co udělám… Žádná ženská nebude McCallumovi nic nařizovat!“

A znovu se chtěl obrátit k přítomným.

„Duncane McCallume, mlč!“ okřikla ho paní Howellová. „Řvát po hospodách umíš, ale když máš bojovat s nemocí, chováš se jako ženská. Jsi zbabělec a chvastoun. Umřeš, tak tady přestaň vyvádět!“

Vrhl na ni zlý pohled a shrbil se nad pivem.

„Pane,“ zamumlal Gary a přistoupil blíž, „pojďme si sednout a promluvit si…“

Dal se do smíchu.

„Sednout si s tebou, Gary Warde? Nikdy jsem si s Angličanem nepřipil. Tak si to pamatuj a sundej ruku z mý paže, jinak ti rozbiju hubu. Mám ti vyprávět, jak jsem se bil s jedním opilým Rusem v moskevských ulicích?“

Gary nechal ruku viset ve vzduchu a pohledem prosil paní Howellovou.

„Nadělal jsem mu jizvy po celém těle! Shora až dolů! Rozsekal jsem ho na kusy! Stáhl ocas mezi nohy a nechal mi krásnou vzpomínku…“

„Jsi tuplovaný osel, Duncane McCallume. Nezasloužíš si mít syna… Pojď, Gary, jdeme pryč…“

Před hospodou se opřeli o zeď. Paní Howellová vyndala cigaretu a zapálila si. Kouřila, mhouřila přitom oči a popel klepala do dlaně. Držela cigaretu nahoru, aby hořela pomalu, a opakovala: „Je mi to líto, je mi to líto, neměla jsem chtít, abys přijel, nebyl to dobrý nápad…“

Gary nevěděl, co si má myslet. Pozoroval rudý konec cigarety a sledoval šedé voluty kouře. Setkání proběhlo strašně rychle, nemohl si vůbec vzpomenout, co všechno otec říkal, cítil se úplně vyčerpaný a opět se ho začal zmocňovat smutek.

„Vrátíme se zítra,“ řekla paní Howellová, „bude o tom přemýšlet a nebude se chovat tak pyšně. Musel to pro něj být šok, když tě uviděl… A pro tebe taky, chlapče. Je mi to moc líto…“

„Neomlouvejte se, paní Howellová, vůbec se neomlouvejte.“

Hleděl na pruskou modř fasády, která už nezářila tolik, jako když šel dovnitř. Cítil se beznohý a bezruký.

Je stupidní si myslet, že můžeme někoho změnit. A McCalluma zvlášť.

Rozloučil se s paní Howellovou a zamířil do hotelu na Princes Street.

Zítra se nevrátí…

Nechá se probudit dudami a svatebním pochodem a prvním vlakem se vrátí do Londýna.

Ať jde McCallum rovnou do pekla a jeho zámek ať se rozpadne!

V noci ukončil Duncan McCallum svůj život. Lehl si na kanape ve vstupní hale a strčil si hlaveň revolveru do úst. Naplnil rodové heslo: „Změní mě až smrt.“

Předtím napsal a odeslal dopis, v němž ustanovil svého syna Garyho Warda, kterého zplodil se slečnou Shirley Wardovou, jediným dědicem.

***

Blížila se půlnoc a v obchodním domě Harrods bylo pusto a prázdno. Těžké pozlacené lustry byly zhasnuté, eskalátory stály a uklízečky tu šmejdily s vysavači a prachovkami. Hortense a Nicholas klečeli na zemi a hleděli na výkladní skříně. Noční hlídač procházel kolem v pravidelných intervalech, ptal se still here? a oni vrtěli hlavami.

Realizovala všechno, co vymyslela v Paříži, když s Garym stokrát prošli ulice kolem Étoile. Někdy se stane, že člověk najde myšlenku, ale cestou ji ztratí… Ztratí jiskru, která zapálila oheň imaginace. Ona ji neztratila a myšlenka byla najednou tady, skutečná, majestátní a nedotčená. Dokonale elegantní modelky vyfotografované Zhao Luem ožily půvabem a vyzývavým šarmem. Detaily, podobající se lehkým mráčkům, proměňovaly každou siluetu v girl it.

„Budeš zítra schopná vysvětlit, co to je to tvoje slavné it, které rozvíjíš?“ zeptal se Nicholas.

„To je maličkost, která změní všechno… Je to detail – použitý vědomě či nevědomě –, který tě naplní sebedůvěrou, a je ti úplně jedno, jak působí na druhé. Věc, která patří pouze tobě, protože tys ji vytvořil a použil… Detail, který z tebe udělá krále nebo královnu. Buď ho najdeš, nebo ne… Já jim jen nabízím klíč, aby si ho sami vytvořili…“

„Už víš, co si vezmeš na zítřejší vernisáž na sebe?“

Hortense pokrčila rameny.

„Samozřejmě! Já jsem se narodila s it… Osobně na sebe nemám nic. Půjdu na webku, pronajmu si na večer všechno, co chci, a budu ohromující.

„Promiň,“ odpověděl Nicholas tváří v tvář takové jistotě ironicky, „zapomněl jsem, s kým mluvím.“

Hortense se k němu otočila a vydechla:

„Díky… Bez tebe bych to nedokázala…“

„You’re welcome, my dear! Byla to pro mě radost, však víš… Krásná realizace!“

Chtěla bych, aby tu zítra večer byl Gary. Pochopil by… Pochopil by, že se nelze vrhnout do takového dobrodružství a myslet při tom na někoho, kdo vám vzal hlavu, paže, nohy a ústa a úplně vás rozložil. Chcete-li tvořit, nesmíte na nikoho myslet. Musíte myslet na TO. Na ten den a noc. Na každou sekundu, minutu a hodinu toho dne. Když mě tu noc v Paříži objal, proměnila jsem se v ubohou malou holčičku, která se vypravila do boje, pověsila se na krk člověku, jenž ji vlekl s sebou, a vydala se tam, kde je to nebezpečné… Bim bam bum! Vymažu to z hlavy a už na to nebudu myslet. Poslala jsem mu pozvánku, ale on neodpověděl. Tím hůř pro něj! Chci získat nějakou úžasnou smlouvu, chci, aby si mě najal Tom Ford, chci se dostat na vrcholek nejvyššího mrakodrapu světa, chci mít corner u Barney’s nebo Bergdorfa Goodmana… Chtěla bych, aby tady zítra večer byl a aby mu blýskalo v očích, až mi bude blahopřát. Doprovázel mě po pařížských ulicích, byl se mnou, když jsem potkala Juniora a ozářilo mě světlo. Musí tady být i zítra večer!

Junior přijede. Bohužel ne sám. V doprovodu Marcela a Josiane…

Bála se, aby to nebyla skvrna na vernisáži. Když se Marcel Grobz rozhodne, že bude elegantní, musí se člověk začít obávat nejhoršího. Na svatbu s Henriettou si oblékl zelené sako z Lurexu a vzal si k němu koženou skotskou kravatu. Henrietta málem omdlela…

Nicholas zamumlal cosi, čemu zpočátku nerozuměla. Něco o nevyhovující nahrávce, o režii.

„Myslím, že musíme změnit hudbu… Tvoje výkladní skříně jsou dokonalé, tak k nim nemůžeš přidat hlas a obraz Amy Winehousové… Potřebuješ Freda Astaira nebo někoho takového.“

„Ty ses zbláznil!“

„Chci říct nějakou prvotřídní elegantní písničku, ne hit potetované, zfetované alkoholičky, která chodí v hadrech…“

„Nemůžeme to přece na poslední chvíli změnit…“

„Když nějaký velký módní návrhář pořádá přehlídku, mění v zákulisí všechno, ačkoliv sál už je plný a diváci sedí na svých místech… Chce to trochu víc ambicí, miláčku! Míříš do nebe, nezapomeň! Nezůstávej dole…“

„A co navrhuješ?“ zeptala se Hortense, potěšená, že ji přirovnává k velkému módnímu tvůrci.

„Myslel jsem na jednu starou Gershwinovu píseň… Rod Stewart ji zařadil na své album. Mohli bychom použít tu nahrávku… Znám jeho manažera, můžu to zařídit.“

„Koho ty neznáš, Nicholasi?“ vzdychla Hortense poraženě.

„Jmenuje se You Can’t Take That Away From Me. Původně ji zpíval Fred Astair v jednom starém černobílém filmu…“

„Co je to za písničku?“

A Nicholas se mezi fotografiemi a chvějícími se mobilními stroji jal zpívat a naznačovat taneční kroky.

The way wear your hat…

The way you sip your tea…

The memory of all that…

No, no, They can’t take that away from me…

The way your smile just beams…

The way you sing off key…

The way you hold my dreams…

No, no, they can’t take that away from me…

Jakási tlustá černá žena, jdoucí kolem po ulici a oblečená do prošívané bundy, s dredy ve vlasech a rukama plnýma tašek, ho zahlédla a začala na chodníku tančit, až kolem ní tašky jen poletovaly. Pak mu zamávala a šla pryč.

Mám toho kluka moc ráda, škoda že je tak hubený a vytáhlý, myslela si Hortense, když hleděla na Nicholase, jak zpívá.

„Beru!“ zvolala, aby skoncovala s emocemi.

Navíc má vkus, nápady a je pracovitý. Ale má moc vytáhlé tělo.

Poslala pozvánky všem novinářům, návrhářům a tiskovým mluvčím v Londýně, Miláně, Paříži a New Yorku a vlastnoručně připsala pár slov. Anně Wintourové, která se v tu dobu nacházela v Londýně, připsala „Velké dámě módy, ztělesňující eleganci a absolutní styl“. Jestli po téhle pokloně nepřijde, spolknu celou kolekci deštníků, slibovala si Hortense.

Philippe samozřejmě přijde. I ten finančník, kterému ji představil… Přilepil se na ni a ona se ho nemohla zbavit. Neustále jí volal a zahrnoval nápady. Má drahá Hortense, co byste řekla tomu… Hortense si ho vyposlechla a pak nápady házela do koše. Nabídl jí, že osobně převeze dekoraci. Může si pronajmout dodávku a navléknout kombinézu, bude to přece sranda, když si zahraje na stěhováka. „Kretén!“ zamumlala Hortense s širokým úsměvem. I Jean Beďar jí nabídl pomoc, ale ona odmítla. Přitom by potřebovala pomocnou sílu. Málem přijala, ale pak se vzpamatovala, byl příliš ošklivý. Nechtěla, aby ji někdo viděl v jeho společnosti. Musela by ho pozvat po otevření na raut a z toho neměla dobrý pocit.

Cucala si konečky prstů odřené od hřebíků, rozpíchané od jehel a špinavé od lepidla. Kdo ještě přijede? Od matky a Zoé neměla zprávy. Ale určitě tu budou. Matka bude omdlévat pýchou a Zoé se bude vytahovat a každému říkat: „To je moje sestra, to je moje sestra…“

Shirley taky přijde. Hortense jí půjčila svůj van.

„Na co ho vlastně potřebuješ?“ ptala se jí Hortense. „Objíždím jatka a chystám krvavé představení pro školy… Nakládám zvířecí kostry, krvavé vnitřnosti, mísy želatiny a podobné nechutné věci. Chci jim ukázat, co dávají do průmyslově zpracovávaných potravin. Jestli to ty děti neznechutí, tak sundám zástěru a celý život budu jíst nugety.“

„Neušpiň ho!“

„Neboj, natáhnu dovnitř plastikovou fólii.“

Hortense jí podala klíče a ušklíbla se.

„A vrátíš mi ho nedotčený a včas!“

„Slibuju.“

Shirley měla v obličeji hrozivý výraz věštící bouřku.

Když se jí zeptala, kde je Gary, odpověděla: „Nemám ani ponětí.“ Přijde miss Farlandová. To já jsem ji objevila, bude říkat svému okolí, díky mně je… A napatlá na své zásluhy tunu marmelády. Se svými rudými upířími ústy a hubenými anorektickými tyčkami místo nohou je příliš patetická. Nechala si kvůli vernisáži napíchat botox a zadek má vyšpulený jako kojenec. Mohla by se dokonce i usmívat!

Pozvala taky pár holek ze Saint-Martin’s, ale jen proto, aby viděla, jak blednou závistí. A učitele.

A spolubydlící, ovšem s výjimkou Jeana Beďara. Úplně ho to zdrtilo, ale jí to bylo jedno.

Takže na nikoho nezapomněla…

Možná že tam svůj kuní čumák strčí i Charlotte Bradsburryová. Napíše devastující článek, který jí udělá reklamu.

Bude tam rovněž Agyness Deynová. Nicholas znal jejího přítele, který slíbil, že krásku přivede s sebou… Kdo řekne Agyness, řekne taky paparazzi. V žádném případě mě nesmí zastínit, přemýšlela Hortense, musím se prosadit, abych byla na fotografiích v prvním plánu…

Bylo zvláštní, že jí matka nezavolala, aby jí řekla, v kolik hodin se Zoé přijedou na nádraží Saint-Pancras. To jí nebylo podobné.

„Poslal jsi pozvánky?“ zeptala se Hortense.

„Poslal a skoro všichni odpověděli, že přijdou,“ řekl Nicholas.

„Nezapomeň, že hvězdou večera mám být já. Když uvidíš nějakou mrchu, která by se chtěla předvádět, okamžitě se jí musíš zbavit…“

„Rozumím, princezno… Nepůjdeme něco sníst? Mám hlad jako vlk.“

„Myslíš, že to tady můžeme nechat bez dozoru?“

„Co tím chceš říct?“

„Že moje výklady nikdo nezničí?“

„Zbláznila ses?“

„Mám divné tušení…“

„Chceš říct, že máš spoustu nepřátel, kteří baží po tvé kůži…“

„Nechtěla bych, aby nějaký nenávistný konkurent postříkal mé modely červenou barvou…“

„To ne! V obchoďáku jsou noční hlídači a všude je zamčeno na dva západy.“

„Mám skoro chuť tady spát…“

„Překvapuješ mě, Hortense… Máš strach?“

„Říkám ti, že mám takové divné tušení… Můžu si půjčit tvůj mobil a zavolat matce?“

„Ty nemáš svůj?“

„Mám, ale já ho musím platit, ty ne. Máš služební telefon…“

„A kdybych řekl ne?“

„Nikdy bych ti nevysvětlila tajemství sexuálního života muže a ženy… A tvou roli v této nelítostné džungli.“

Podal jí mobil.

Joséphine si nevěděla rady.

Na Hortensinu vernisáž do Londýna nepojede.

Držela se svého příběhu a nechtěla ho pustit.

Našla černý sešit mladého muže, pozorně ho pročítala, dělala si poznámky a nechala v sobě příběh uzrávat, aby rozkvetl jako květ, na jehož rozvinutí čekala každé ráno, jakmile se probudila. Bosá běhala po záhonu, pozorovala ho, čekala a potom ho opouštěla a říkala si, že zítra začne. Nacházela se těsně před zrozením svého románu a neměla ani trochu chuť přerušit nit a jet do Londýna. Bála se, aby se Cary a ten Malý mladý muž nevypařili jako ty dvě tlusté dámy.

Každý večer hleděla dlouze na telefon a zapřísahala se: „Musím jí zavolat, musím jí to říct…“

Ale třásla se strachy.

V předvečer vernisáže už to dál nemohla odkládat. Položila ruku na telefon a…

Shirley jí vyprávěla, jak Hortense tvrdě pracuje.

Říkala taky, že Gary nepřijde, že odjel do Skotska najít otce a že neví, kdy se vrátí.

„A jak to snášíš?“

„Pravdu? Hrozně mě to štve, ale léčím se… Začala jsem znovu chodit do kurzu dýchání, jezdím na kole, běhám po jatkách…“

„Vrátila ses k plavání v Hampsteadu?“

„Ne, ledové vodě se vyhýbám. V Londýně mrzne.“

„Měla bys tam zajít…“

„Přijedeš na dceřinu prezentaci?“

„Myslím, že ne.“

Shirley vykřikla:

„Joséphine, jsi to na druhém konci linky opravdu ty?“

„Ano.“

„Ty bys přece normálně přilezla i po čtyřech, jen abys Hortense uctila.“

„Mám nápad na knihu, Shirley! Ne na nějaký univerzitní esej, ale na román inspirovaný skutečným příběhem. O přátelství plném lásky mezi francouzským chlapcem a americkou filmovou hvězdou… Vzpomínáš si na ten sešit, který jsem našla u nás v domě mezi odpadky? Právě to pomaličku dávám dohromady. Musím zůstat soustředěná.“

„No tohle… Asi mi vyměnili kamarádku! Serrurier má na tebe dobrý vliv.“

Joséphine se poněkud rozpačitě zasmála.

„Ne. Rozhodla jsem se sama… Myslíš, že to Hortense vezme špatně?“

„Tys jí to ještě neřekla?“

„Netroufla jsem si, děsí mě to…“

„Chápu… Princeznička bude naštvaná!“

„Bojím se, aby si nemyslela, že jsem ji přestala mít ráda…“

„Aha! Tak si dáváš načas!“

„A co mám dělat?“

„Vem telefon a zavolej jí… Bylas to ty, kdo mi tuhle říkal tu filozofickou myšlenku naší drahé Iphigénie: Když ne teď, tak nikdy. Tak zvedni sluchátko a řekni jí to… Teď hned!“

„Máš pravdu…“

Ale nedokázala to. Bude mě považovat za zlou a sobeckou matku bez srdce, zraním ji a nepřežiju to… Mám ji tolik ráda, jenomže… Bojím se, že svůj příběh ztratím…

Zrovna chtěla vytočit Hortensino číslo, když telefon zazvonil.

„Mami?“

„Ano, miláčku…“

„Jsi v pořádku? Máš nějaký divný hlas…“

Joséphine se zadrhlo hrdlo a odpověděla: „Ano, ano, v pořádku, tady je všechno v pořádku…“

„V kolik zítra přijedeš? Sejdeme se v Harrods?“

„Ehm…“

„Ach, mami! Uvidíš, je to nádhera! Všechno se to odehrálo, jak jsem si přála. Držela jsem se svého nápadu a neuhnula jsem, pracovala jsem ve dne v noci. Budeš na to koukat s otevřenou pusou.“

„Ehm…“

„A Zoé? Napíšeš jí omluvenku do školy? Co řekneš? Že má příušnice. Anebo že nám umřela babička?“

„Neřeknu nic…“

„V kolik přijedete? Předpokládám, že budete spát u Shirley.“

„Hortense, miláčku, ty dobře víš, jak tě mám ráda a co pro mě znamenáš…“

„Ach, mami! Žádnou marmeládu! Je po půlnoci, jsem děsně ospalá… Samozřejmě že vím, že mě máš ráda a všechno ostatní.“

„Jsi si jistá?“

„Víc než jistá. Láskou mě přímo přecpáváš!“

Joséphine její slova zaregistrovala. Nepřipadala jí moc lichotivá, ale zbavila ji posledních zábran.

„Já nepřijedu… A Zoé taky ne…“

„Ach…“

Následovalo dlouhé ticho.

„Jste nemocné?“

„Ne…“

„Ty nejsi nemocná a nepřijedeš? Zlomila sis nohu nebo obě?“

„Ne… Hortense, miláčku…“

„Cut the crap! Tak se vymáčkni, sakra!“

„Nepřijedu, protože mám nápad na román, který se teď právě rozvíjí, ještě jsem ho pořádně nezachytila, ale nebude to už trvat dlouho, a kdybych odjela, riskovala bych, že bych ho ztratila navždy…“

„To je výborné! Jsem šťastná za tebe! Proč jsi mi to neřekla hned?“

„Bála jsem se tvé reakce…“

„Zbláznila ses? Já tomu přece rozumím… Kdybys věděla, jak jsem makala… Mám prsty od krve, odřená kolena, oči podlité krví, nespím a neudržím se na nohou, ale je to úžasné!“

„Tím jsem si jistá, miláčku,“ přisvědčila s úlevou Joséphine.

„A kdyby tě bývalo náhodou napadlo přijet mě navštívit, když jsem pracovala, poslala bych tě ke všem čertům, tím si buď jistá!“

Joséphine se začala úlevou hlasitě smát.

„Moje holčička je tak krásná, silná, úžasná…“

„Fajn, mami, zadrž! Je tady Nicholas a už je netrpělivý, volám z jeho telefonu, začíná se vztekat. Zítra večer na mě mysli…“

„Jak dlouho zůstanou ty výkladní skříně?“

„Měsíc…“

„Pokusím se přijet…“

„Nedělej to, piš dál, to je super, musíš být strašně šťastná! Čau!“

A zavěsila.

Dojatá Joséphine slyšela obsazovací tón, zavěsila a měla chuť tančit po bytě.

Hortense se nezlobí, Hortense se nezlobí… Bude psát, psát, psát, zítra, pozítří a všechny následující dny.

Nemohla usnout. Byla příliš rozrušená.

Otevřela černý sešit Malého mladého muže a pokračovala tam, kde minule skončila.

„28. prosince 1962.

Teď už vím… Není to pomíjivý cit. Spaluje mě láska. Myslím, že se to muselo stát. Neprchám před ní celý vyděšený. Přijímám ji a svírá se mi hrdlo. Každý večer čekám, až mě vezme na skleničku do hotelu, a každý večer se vždycky najde někdo, kdo pozve jeho, a já se vracím domů s jedinou myšlenkou: zavřít se ve svém pokoji a plakat. Nepracuji, nespím a nejím, žiju jen pro okamžiky strávené s ním… Někdy se ulejvám ze školy, abych se mohl vrátit na natáčení. A to mám za necelého půl roku skládat zkoušky na Polytechniku! Rodiče to naštěstí nevědí. Nechci ztratit jedinou minutu jeho přítomnosti. I když se mnou nemluví, aspoň ho vidím a dýchám stejný vzduch jako on.

Je mi jedno, že miluji muže, protože to je ,Ten‘ muž. Líbí se mi, když se usmívá nebo když se směje a vysvětluje mi něco ze života. Udělal bych pro něj cokoliv… Už vůbec nemám strach. O Vánocích jsem měl dostatek času přemýšlet. Šel jsem s rodiči na půlnoční a modlil se, modlil, aby tahle láska nikdy neskončila, ačkoliv není ,normální‘. Když vidím rodiče, jak prožívají ,normální‘ lásku, vůbec netoužím se jim podobat. Nikdy se nesmějí, nikdy neposlouchají hudbu, ústa mají čím dál sevřenější… K Vánocům mi dali učebnice matiky a fyziky! On mi dal úžasné manžetové knoflíčky v krásné krabičce od slavného anglického kostyméra. Řekla mi to jeho garderobiérka.

Potají mě pozoruje. Všechno pochopila. Pracuje s ním už dlouho a varovala mě: ,To see him is to love him, to love him is never to know him4, dej si pozor a zachovej si odstup.‘ Nedokážu si zachovat odstup. Řekl jsem jí to a ona potřásla hlavou a odpověděla, že se budu trápit.

,Víš, ukáže ti jen to, co ti bude chtít ukázat… Co ukazuje všem. Vytvořil si postavu Cary Granta – šarmantního, neodolatelného, elegantního a zvláštního muže, ale za tím je jiný muž a toho nezná nikdo… Ten může být hrozný. Anebo – a to je ještě horší – už ani není schopen být tím druhým. Znásilnil život.‘

A dívala se na mě, jako by mi hrozilo nebezpečí.

Kašlu na nebezpečí.

Když se na mě podívá, ožiju a najednou mám odvahu…

Nemůžu uvěřit, že by byl nějaká zrůda…

Je tak… Musím pro něj vymyslet zvláštní slovo.

Když se vzdal svého původního jména a stal se Cary Grantem, první věcí, kterou udělal, bylo, že si koupil psa a pojmenoval ho Archie Leach! To je úžasné, že? Takový muž přece nemůže být zrůda! Vyprávěl jsem to Geneviève a ta řekla, že je divné, když někdo dá své jméno psovi… A měla přitom pusu celou nakřivo.

Když o něm slyším něco špatného, okamžitě mám chuť ho bránit. Lidi jsou tak žárliví… Tuhle na place říkal fotograf jednomu osvětlovači: ,Víš, že v začátcích dělal v New Yorku escort boy? To je něco jako gigolo.‘ Měl jsem chuť plivnout mu do obličeje. Pomstil jsem se… Chlápek, co to říkal, je děsný týpek. Chová se ke mně jako k psovi. Štěká na mě svoje požadavky: ,Kafe! Cukr! Pomerančový džus!‘ Ani mi neříká křestním jménem, ale pokaždé na mě volá ,hej, ty!‘, a tak jsem mu jednou večer po natáčení plivnul do kafe a s širokým úsměvem jsem mu ho podal…“

***

Když se Gary vrátil domů, našel v hromadě pošty Hortensinu pozvánku. Dlouze na ni hleděl a pak se rozhodl, že tam půjde.

Chtěl vidět výkladní skříně, které ho vypudily z jejího srdce. Musí být skvělé, jinak udělá scénu, řekl si a přitom si pohrával s představivostí a máchal rukama ve vzduchu.

Překvapil sám sebe, že se té poznámce zasmál, řekl si, že cesta do Skotska nebyla zbytečná. Vyšel z husté mlhy, v níž se dusil. Přiblížil se k propasti, ale nevrhl se do ní. Měl pocit, že zvítězil. Nevěděl moc dobře nad kým, ale vyhrál. Cítil se klidnější, uvolněnější a lehkomyslnější. Zbavil se tíhy, která na něm od dětství ležela… A to je pozitivní, řekl si a díval se přitom do zrcadla vedle vchodových dveří. Přistoupil co nejblíž a zamnul si bradu, zbavil jsem se minulosti.

Nakonec nebyl ani zbabělý, ani bezstarostný. Nebo možná byl… Ale bylo mu to fuk. Jel jsem tam, to on mě odvrhl, já si nemám co vyčítat. Když budu chtít, můžu být znovu zbabělý a bezstarostný!

A teď vzhůru za krásnou Hortense!

Jenomže když se blížil k Brompton Road na Knightsbridge a spatřil dav tísnící se před Harrods, zaváhal, má-li jít opravdu dovnitř.

Když na chodníku spatřil Marcela, Josiane a Juniora, měl tak akorát čas uskočit a schovat se za skupinku turistů. Junior kráčel v čele, ruce vražené v kapsách modrého blejzru se zelenými a modrými výložkami, doplněný kravatou. Tvářil se zuřivě, mračil se, rudé vlasy měl rozcuchané a hleděl přímo před sebe. Rodiče na něj křičeli, ať počká, že se jim málem ztratil.

„Tak ať se ztratím! Ať spadnu rovnou do Temže! Mám chuť se utopit…“

„Ale nic se přece nestalo, Juniore, to není nic vážného,“ volal Marcel a snažil se syna chytit za rukáv, ten se mu však prudkým pohybem vytrhl.

„Pro tebe to není nic vážného… Ale já jsem zesměšněn! Už se na mě nikdy ani nepodívá. Dostal jsem deset minusových bodů… Jsem pro ni zase jenom trpaslík!“

„Kdepak! Kdepak!“ ujišťovala ho Josiane a popadala dech, jak za svým dítětem běžela.

„Ano. Zesměšněn. To je to přesně to slovo…“

„Nedělej z toho drama!“

„Udělám z toho, co budu chtít! Fakt je ten, že mluvím, ale nikdo mi nerozumí. Říkají what? Říkají pardon? Mohl jsem jim říkat ty nejkrásnější anglické fráze, vůbec nekapírovali…“

„To je aspoň krásné francouzské slovo,“ řekl Marcel a uvěznil syna mezi dvěma mocnými pažemi.

Junior se nechal otcem obejmout a vypukl v pláč.

„K čemu mi je, že jsem použil dvě metody ,jak správně mluvit anglicky‘: jednu pro pravé oko, druhou pro levé. K čemu to je? Vypadal jsem jako starý černý kačer v záplavě bílých labutí! Byl jsem zesměšněn, zahanben…“

„Ale ne! Jen nemáš dobrý přízvuk, to je všechno. To je normální. Lidi v knihách nemluví stejně jako ti na ulicích… Uvidíš, po dvou dnech tady budeš mluvit jako gentleman, a dokonce se tě budou vyptávat, jestli nepatříš ke královské rodině…“

Prošli kolem Garyho, ale nevšimli si ho.

Gary se usmál a řekl si, že tam půjde později.

Podíval se na hodinky, bylo osm. Zavolal kamarádovi Charlymu, který bydlel na Basil Street těsně za obchoďákem.

Charly se právě chystal rozejít se s přítelkyní Sheerou a balil si jointa, aby si dodal odvahy. Gary ho při tom pobaveně pozoroval. Charly dál kouřil marjánku a byl po ní strašně sentimentální. Byl schopen zpívat staré písničky, zmáčet si rukáv slzami, vzpomínat na svého plyšového mazlíčka a na jeho utržené ucho nebo popisovat svůj život prvnímu příchozímu.

Garymu zazvonil mu mobil. Podíval se na displej. Paní Howellová. Nevzal to. Neměl chuť nic vysvětlovat. Fajn, bylo trochu nefér, že odjel a nedal jí předem vědět, ale už nechtěl slyšet ani o svém otci, ani o Skotsku. Nepotřebuju otce, potřebuju klavír, Olivera… A brzy i newyorskou školu Juilliard! Poslal tam přihlášku, než odjel do Skotska, a teď čekal, jestli ho přijmou, nebo ne. Od této chvíle bude hledět jen do budoucnosti. Vyrůstal sice bez otce, ale sám nebyl. Klidně se bez něj dál obejde. Vyrůstal s dědečkovým vzorem, a když bude potřebovat si s někým promluvit jako muž s mužem, obrátí se na Olivera.

Hned po návratu se snažil Olivera sehnat. Zavolal jeho agentovi a ten mu řekl, že se Oliver právě vrátil z koncertní šňůry v zahraničí a že by ho měl najít doma. Zavolá mu, ale nejdřív chtěl uzavřít skotskou kapitolu a vyprávět o cestě matce. Muselo ji ranit, když utekl do Skotska jako zloděj. Hm! Hm! Gary Warde, právě jsi dospěl a musíš napravit, co jsi udělal. Pochopí to. Vždycky pochopila.

Charly mu podal jointa a Gary si ho vzal.

„Zkusím to ještě jednou,“ řekl s úsměvem, „ale když ti začnu plakat na rameni, strčíš mě do taxíku a zakážeš jet do Harrods…“

„Co ty bys proboha hledal v Harrods?“

„Krásnou Hortense… Nechali ji tam naaranžovat dvě výlohy a dnes je její večer! Budou tam všechna média…“

„Hej! Hej! To riskuješ, že narazíš taky na Charlotte!“

„Ach, to je fakt… Tu jsem úplně vytěsnil!“

Když mu ji Gary představil, Charly se do ní šíleně zamiloval. Snažil se ji svést, ale Garyho o tom gentlemansky informoval. Tomu to nevadilo, protože věděl, že jeho přítel má jen minimální šanci, Charlotte totiž nenáviděla baculaté blonďáky, líbili se jí hubení tmavovlasí muži.

Několikrát potáhl ze zčernalého špačka a cítil, jak se ho zmocňuje euforie.

„Poslyš, to je docela dobrý! Už je to dávno, co jsem…“

„Mně to dodává odvahu… Když kouřím, nejsem tak dramatický… Potřebuju odvahu, abych se mohl se Sheerou rozejít.“

„Měla by ocenit, že to chceš udělat osobně. Žes to neudělal mailem nebo esemeskou… Už kvůli tomu by měla zůstat přátelská a zachovat si důstojnost.“

„Ty znáš rozchod, při kterém by si ten, kdo dostane kopačky, zachoval důstojnost a zůstal přátelský?“

Gary se rozesmál a nemohl přestat.

„Hele, nejenže nepláču, ale ještě se tu válím smíchy… Odkud máš tu trávu?“

„Od strýčka anarchisty, pěstuje ji ve skleníku… Prodává ji. Ale mně ji dává zadara… Jsem jeho oblíbený synovec.“

Gary zavřel oči a vychutnával ji.

Charly pustil hudbu. Starou píseň Billie Holidayové, v níž se zpívalo o ztracených láskách a melancholii. Opuštěný člověk prý už nebude nikdy milovat.

„Zastav to,“ řekl Gary, „nebo nikdy nenajdeš odvahu se s ní rozejít.“

„Naopak, aspoň se dostávám do obrazu… Poslouchám hlas té trpící ženy a zůstávám neoblomný.“

Gary se dal do smíchu a znovu konstatoval, že se po kouření cítí šťastný a veselý.

Vstal a rozloučil se s Charlym výkřikem: „Vzhůru do Harrods!“

Když přišel, večírek byl u konce. Externisté sklízeli ze stolů, řadili židle a vyhazovali květiny. Hosté už odešli. Zůstávala jen Hortense, seděla ohnutá na zemi a hlavu měla mezi koleny. Gary spatřil nejprve pár černých tenisek Repetto, dlouhé nohy, pak černé kožešinové šaty Azzedine Alaïa a velký černobílý šál.

Potichounku přišel blíž a zabručel hello, beauty!

Zvedla hlavu, spatřila ho, poněkud unaveně se usmála a řekla:

„Tak jsi přišel.“

„Yeah! Chtěl jsem vidět své rivalky… Proč máš ty černé brýle? Plakala jsi? Dopadlo to špatně?“

„Ne… Naopak. Úspěch na všech frontách… Ale na pravém oku se mi udělalo ječné zrno. Musí to být únavou nebo mě Jean Beďar nakazil nějakým virem, ze vzteku, že jsem ho nepozvala.“

„A to je kdo?“

„Jeden postižený kluk a náš nový spolubydlící…“

Gary ukázal prstem na výlohy zářící do tmy a řekl:

„Takže… Kvůli těmhle dvěma jsi mě opustila?“

„Jak se ti líbí?“ zeptala se úzkostlivě.

Gary po výlohách přeběhl očima, zastavil se u každé figuríny a každého detailu a nakonec obdivně potřásl hlavou.

„Skvělé! Přesně to jsi měla v Paříži na mysli, vzpomínáš…“

„Opravdu si to myslíš?“

„Proč? Pochybuješ snad? To by bylo poprvé v životě!“

„Jsem ráda… Tolik jsem si přála, abys přišel!“

„A já přišel…“

„Junior taky přišel. Mluvil anglicky jako starý napudrovaný vévoda. Marcel nadělal spoustu fotek a chválil mě, až mi z toho dunělo v uších. Řekl mi, že kdybych chtěla, vytvořil by módní síť Casamia, o kterou bych se starala…“

„A…?“

„Netroufala jsem si mu to říct, ale to, co dělá… je tak trochu druhá liga… Odpověděla jsem vyhýbavě… A to tím spíš, že…“

Otevřela malou kabelku a z ní přímo pršely vizitky.

„Vidíš, kolik navštívenek mi tu lidi nechali? Všichni se se mnou chtějí setkat.“

Spočítal je pohledem, bylo jich nejmíň deset.

„Byli nadšení, Gary! Pamatuješ se na ten šátek, který jsem chtěla uvázat kolem krku? Vybrala jsem jeden krásný od Vuittona… A byl tady jeden chlápek od nich a nabídl mi, abych pro ně pracovala a navrhla novou kolekci šátků. Uvědomuješ si, co to znamená?“

A hláskovala V-U-I-T-T-O-N.

„Ale nebyl tu jen on! Dostala jsem aspoň dvě další nabídky na práci v New Yorku! Uvědomuješ si to? V New Yorku…“

„Nepřekvapuje mě to… Je to krásné, je to super… Jsem na tebe pyšný, Hortense, fakt pyšný.“

Hortense na něj hleděla ze země, lokty se opírala o kolena, černé brýle měla posunuté na špičku nosu a připadal jí vysoký, krásný, silný a velkomyslný. Poslouchal ji a díval se na ni jinak, jako by s ní už nemusel válčit. Jako by pochopil něco velmi důležitého. V jeho chování byla jakási uvolněnost a mužná jistota, kterou vůbec nepoznávala.

„Změnil ses, Gary… Co se stalo?“

Usmál se, podal jí ruku a řekl:

„Tak pojď! Namažeme se. Zajdeme na večeři…“

„Ale já musím…“

Gary nesouhlasně zvedl obočí.

„Všechno uklidit…,“ zalhala Hortense.

Nicholas šel doprovodit Annu Wintourovou. Řekl jí: „Počkej tady na mě, vrátím se a oslavíme náš úspěch. Byl to úspěch, princezno! Uvidíš, nabídky budou jen pršet, nebudeš vědět, co si máš vybrat…“

Nemohla odejít! Znovu se podívala na Garyho a přečetla si v jeho očích naléhavost a touhu, aby s ním odešla. Vrátil se, potlačil pýchu a podal jí ruku k usmíření. Zaváhala. Pohledem přeběhla od výloh k Nicholasovu převlečníku visícímu v koutě. Dokonalý kabát značky Burberry jako by jí velel zůstat. Jde o tvoji kariéru, Hortense! Nedělej to! Nicholas se bude vztekat a už pro tebe nikdy nehne prstem. Otočila se zpátky ke Garymu a viděla, jak mu oči tmavnou, až úplně zčernaly. Když řeknu ne, už ho neuvidím… Zvažovala, zvažovala. Ano, ale… Potřebuji Nicholase, ještě pořád ho potřebuji. Bez jeho pomoci, styků a smyslu pro praktičnost by tenhle večer neměl takový úspěch… Dnes večer přišli všichni, ale kdybych měla být poctivá, přišli spíš kvůli němu. Nicholas je jméno, které stoupá a otvírá mi spoustu dveří. Já jsem ještě neznámá… Bojovala s úzkostí a hlava jí znovu klesla mezi kolena.

„Neříkej mi, že musíš uklízet zbytky po rautu!“ namítl Gary uštěpačně. „Na to jsou tady lidi… Hortense, buď upřímná. Všichni už odešli… Nemáš tady už co na práci. Čekáš někoho?“

Zavrtěla hlavou, neschopná odpovědět. Neschopná se rozhodnout.

„Čekáš na někoho a netroufáš si mi to říct…“

„Ne,“ zamumlala Hortense, „ne…“

Lhala tak špatně, že Gary pochopil a ustoupil.

„V tom případě tě nebudu obtěžovat, miláčku… Nebo spíš nebudu obtěžovat vás…“

Hortense nakrčila nos. Pořád se nedokázala rozhodnout. Udeřila se oběma pěstmi do hlavy a pomyslela si, stále stejný problém, stále stejný problém, člověk si musí vždycky vybrat, vždycky! Nesnášela vybírání, chtěla všechno!

Gary zamířil k východu.

Sledovala jeho vzdalující se záda, oblečená ve starém saku ze second handu, sledovala jeho černé džínsy, dlouhé šedé tričko, jehož rukávy čouhaly zpod saka, a hřívu jeho vlasů. Burberry v koutě vypadal přísně a spokojeně, že si ho brzy vyzvednou. Vybrala sis dobře, Hortense, na tuhle romanci máš spoustu času, ten chlapec na tebe počká, je vám oběma teprve dvacet, jste na samém začátku života… Miluje tě? No a co? Tenhle tě vzhůru neprotlačí! Kdo ti celé hodiny pomáhal zařizovat výkladní skříně? Kdo ti půjčil modelky, dal k dispozici diář s telefonními čísly, zavolal každému, mluvil o tobě a představoval tě jako budoucí hvězdu? Nicholas je připravený udělat pro tebe všechno, podívej se, jak tě protlačil kupředu, vychválil tvoje kvality a pracovitost, až ses skoro červenala… A teď o tobě mluví s Annou Wintourovou a snaží se pro tebe vyjednat stáž v americkém Vogue, což je světová bible módy. A ty ho chceš odstavit na vedlejší kolej kvůli nějakému neznámému klukovi? No way!

Hortense dál sledovala, jak se Gary vzdaluje.

Už to nedokázala vydržet.

„Počkej! Počkej na mě! Už jdu!“ zařvala a vyskočila.

Vzala své Perfecto, psaníčko Lanvin a doběhla ho, až když vyšel na chodník na Brompton Road.

Vzal jí kabelku z ruky a prohlásil:

„Změnil jsem názor, nepůjdeme na večeři… Jdeme ke mně. Mám na tebe hroznou chuť…“

„Ale já mám hlad!“

„Mám v ledničce pizzu!“

Gary se probudil brzy ráno, natažený pod přikrývkou vedle Hortense. Spala na zádech, jednu ruku pohozenou dozadu. Políbil ji na ňadro, tiše zasténala a zamumlala „spát, ještě spát, jsem mrtvá“ a on se usmál. Chvíli se přetahovali o deku, až se Gary rozhodl pomaličku vstát. V noci se mu zdálo o otci. Snažil se ten sen přivolat zpátky, ale jediné, na co si vzpomněl, byl obraz Duncana McCalluma, jak sedí na jakési pasece a natahuje k němu ruku…

To, že je tak sentimentální, určitě zavinila ta tráva, kterou včera kouřil.

Měl jít s matkou na snídani.

Naškrábal pro Hortense pár řádků a vzkaz nechal ležet na viditelném místě, na své straně postele, kde spal a kde bylo ještě teplo z jeho těla. A pak potichounku odešel.

***

Na jakou galéru jsem se to nalodila? říkala si Shirley to ráno, když hleděla na muže spícího vedle ní v posteli.

Dívala se na černou bundu a na černé kalhoty zamazané od hlíny. Na vysoké boty a spodky. Nemluvili spolu, vrhli se na sebe… Odvlekla ho do ložnice, stáhla mu bundu, rozepnula kalhoty, sama se svlékla a skočili do postele.

Celý týden jezdila ve vanu. Připravovala představení Gore pro školy, putovala od jedněch jatek ke druhým, vláčela těžké kanystry s želatinou, mísy s vnitřnostmi, zvířecí kostry a připravovala scénář k hororu, který chtěla představit žákům, aby jim znechutila průmyslově upravované potraviny, jež tak zbožňovali. Za příklad si vzala nugety. Nejdřív jim ukázala jedno čisté, krásné a původní balení nuget. Nechala ho kolovat a pak medově řekla: „Chcete vědět, co OPRAVDU je v těch vaničkách, které vám tak chutnají? Tak dobře! Já vám to ukážu. Pozorně si přečtěte obsah, který je napsaný maličkými písmeny na krabičce a který nikdy nečtete…“

Třicet dětí na ni hledělo s lhostejnými výrazy, které říkaly: „Jen si povídej, babo, nás to stejně nezajímá…“ Vykasala si rukávy, strčila ruce do sklenic a začala vytahovat krvavé kusy vnitřností, jater, ledvinek, stažené drůbeží kůže, hovězí plíce, prasečí nebo kravský močový měchýř, který stiskla mezi prsty, aby z něj vystříkly exkrementy, uříznuté kuřecí nohy, kohoutí hřbet, prasečí nohy, krvavě rudá vlákna, která smíchala s litry želatiny a lepidla. A tohle všechno nechala rozdrtit ve velkém mixéru, který jí půjčil jeden zaměstnanec kafilérie. Zpočátku všichni předstírali, že pozorně studují seznam ingrediencí na obalu nuget. Teď na ni s úžasem hleděli, poslouchali strašidelný zvuk drcené kůže a kostí, bledli, zelenali, žloutli a chytali se za ústa… Výslednou směs posypala práškovým cukrem a strčila ji znovu do mixéru. Získala husté, růžové a lepkavé těsto, jež rozlila do malých formiček a polila potravinovými barvivy. Přitom pozorovala, co se děje ve třídě… Někteří žáci leželi na lavicích, jiní se hlásili, že musí záchod. A ten zápach byl nesnesitelný! Ostré výpary drcené kůže postříkané krví dráždily nosní dírky. „To ještě není konec,“ říkala vítězně, vrhla na žáky pohledy mučitele a do vzniklé směsi nalila špetku tekutého karamelu… A triumfálně zvolala: „A přesně tohle polykáte, když jíte nugety! Ať jsou vyrobené z kuřete nebo ryb, je to totéž. V nejlepším případě je v nich pouze 0,07 procenta ryb nebo kuřat. V horším případě je to jen 0,03. A teď je na vás, jestli budete dál konzumovat jedy. Moderní potraviny už nevznikají přírodní, ale průmyslovou cestou. Jsou vyráběny přesně tak, jak jsem vám právě ukázala. Nic jsem si nevymyslela. Všechny složky jsou napsány titěrnými písmeny a číslicemi na obalu. Takže máte na výběr… Chovejte se jako ovce a skončíte jako kotlety!“

Její slogan se jí moc líbil a používala ho pokaždé, když k tomu měla příležitost.

Pouze chlapec, kterého potkala na ulici, ji pozoroval s širokým úsměvem. Ostatní vybíhali ze třídy zvracet. Když přednáška skončila, zvedl palec na znamení vítězství…

Vyhrála. Už nebudou jíst všechny ty kuřecí nebo rybí výrobky.

Byla vyčerpaná. Ušpiněná od krve.

Sundala si zástěru, složila věci, vyčistila krvavé skvrny, naskládala kelímky a sklenice do tašky, složila mixér do krabice a beze slova třídu opustila.

Chtěla vrátit Hortense její van a jet domů.

Ale nakonec zůstala sedět v autě s hlavou opřenou o volant a kladla si velmi jednoduchou otázku: Proč jsem byla tak surová? Mohla jsem jim přece udělat stejnou přednášku a vysvětlit jim postupně každou etapu… Místo toho jsem je omráčila a zmasakrovala, mávala jsem jim před očima vnitřnostmi a kanystry želatiny, pustila jsem mixér, předváděla jsem jim ruce špinavé od krve a nenechala jsem je ani na sekundu vydechnout… Pořád je to ta samá surovost, která mi brání dělat věci klidně. Vždycky jednám, jako bych byla nějak ohrožená…

V nebezpečí.

Jela vrátit dodávku Hortense a slíbila jí, že přijde na vernisáž. Cestou však nepřestávala myslet na scénu s nugetami.

Nakonec se ze mě stane jeden z těch osvícenců, kteří stojí na stupíncích v Hyde Parku, věští s prstem vztyčeným k nebi konec světa a trest Boží a nadávají kolemjdoucím. Jsem čím dál surovější, radikálnější a zahořklejší…

A osamělejší. Sama s kuřaty pověšenými na hácích, kterým vypíchávají oči, aby ztratila vědomí noci a dne, a uřezávají křídla a nohy. Nakonec skončím jako ona. Slepá, s uříznutýma nohama a přistřiženými křídly. A budu snášet další a další vajíčka a vymýšlet další a další přednášky, které už nikdo nebude poslouchat…

Vzala kolo a rozjela se do Hampsteadu.

Musí ho vidět.

Objela jezírka. Šla do hospody, kde se objímali těsně předtím, než odjela strávit Vánoce v Paříži.

Čekala. Pila pivo a dívala se v televizi na kriket.

Znovu objela jezírka.

Dívala se, jak se v bytech a uměleckých ateliérech rozsvěcují světla a odrážejí se na nehybné a lesknoucí se hladině. Určitě bydlí v jednom z nich… Zachvěla se a rozhodla se vrátit domů. Nasedla zpátky na kolo.

Šlapat ji uklidňovalo. Přemýšlela. Miliony žen na celém světě jsou osamělé a žádná z nich nestříká exkrementy z krvavých kravských měchýřů. Zastavila na červenou. Brzdy zaskřípaly, jako by volaly Olivera. Všimla si dvou osamělých žen v autech. Vidíš, nejsi ojedinělý případ, tak se uklidni. Ano, jenomže já už nechci být sama, chci muže, chci s ním spát, chvět se pod tíhou jeho těla…

Ruce muže v černém na její kůži… Jeho velké horké dlaně… Nebezpečí každého setkání… Zadržený dech, pomalá rozkoš, kterou jí vnucoval, jeho objetí, pohlazení, která cítila na svém těle jako smrtelné rány, vypočítaná krutost, jež mu zářila v očích, jemná kousnutí do kůže, šeptané hrozby a suché rozkazy, otvírající se propast a varování, jichž nedbala, ale naopak se podřizovala trestům a vychutnávala si ohromující rozkoš, která po nich následovala… Neubližoval jí, udržoval si odstup a předstíral chlad, aby ji mohl lépe spalovat, ohmatával její záda jako drsný koňský handlíř, ohýbal jí krk, tahal za vlasy, zkoumal ňadra a poplácával po břiše. A ona si to všechno nechala líbit, aby se pak mohla vrhnout po hlavě do nebezpečí, které se mezi nimi vytvořilo. Pokračovala s bušícím srdcem a představovala si to nejhorší. Učila se v jeho šikovných prstech rozeznávat náhlé zvraty rozkoše. Překonávat neustále hranice a rozechvět struny neklidu, všechny jeho nuance. Až k mdlobám cítila, jak se celá její křehká bytost ocitla v pasti, kterou na ni tento všeho schopný muž nastražil.

Připomínalo to fotografický blesk, jenž ji oslepil a nechal stát ohromenou a strnulou, opírající se oběma nohama o zem, se sevřenou čelistí a neschopnou nasednout zpátky na kolo. Ani pravidelné pleskání deště o dláždění, ani okolní hustá doprava ji nedokázaly vrátit zpátky do reality.

A to tvrdila, že zapomněla…

Že už to nechce…

Ale „to“ jí chybělo. Strašně.

Měla „to“ pod kůží.

Ta ústa, ruce a pohled, které dlouho představovaly největší rozkoš jejího života.

Přejela přes Piccadilly. Vjela na chodník. Chystala se vejít do domu a uložit kolo za vchodové dveře pod schodiště, když ho spatřila.

Záda v černé bundě…

„Co tady děláš?“ zeptala se, aniž ho pozdravila nebo se zeptala, jak se má. Pokrčil rameny a uličnicky se ušklíbl.

„Jdu na schůzku…“

V tu chvíli se na něj vrhla a líbala ho a líbala.

A pak ho beze slova odvlekla do ložnice.

A teď ležel v její posteli.

Ten muž, kterého už nikdy neměla vidět…

Do čeho jsem se to zapletla…

Nalila vodu do konvice.

Spal v její posteli…

Pohledem přelétla krabičky s čaji. Vybrala si krále mezi čaji – Earl Gray od Fortnum & Mason.

Na počest krále…

Mohla být jemná, když připravovala čajový obřad.

Milovali se pomalu, něžně. Vzal její hlavu do dlaní a díval se na ni. Říkal: „To je dobře, to je dobře…“ Nechtěla, aby se na ni díval, chtěla, aby s ní zmítal, aby ji hryzal, mumlal hrozby a otvíral propasti… Zabořila mu zuby do krku, kousla ho do rtu… Přirazila k němu boky a nabídla mu břicho, aby do něj udeřil pěstí. Sevřel ji pažemi a kolébal, syčel „ššš, ššš“ – jako na děťátko, když ho chceme uklidnit. Vzpamatovala se. Snažila se dospět k rozkoši pomaličku a cestou se celá odevzdat…

Proč je ve mně tolik násilí? ptala se v duchu, když se začala vařit voda v konvici. Jako bych potřebovala, aby ze mě někdo rozkoš vyrval, jako bych měla právo vnutit mu boj, jako bych nebyla normální.

Opatrně rozkrojila koblihu vidličkou. Aby z ní nevytekla náplň, aby se střídka rozpůlila a zůstala měkká.

„Ššš… ššš,“ šeptal muž a držel ji v náručí. Něžně ji hladil po vlasech.

A ona se mu snažila vymanit, říkala: „Ne, ne, takhle ne, takhle ne…“

Překvapeně přestal. Tím svým dobrotivým pohledem na ni hleděl a ona vlastně nevěděla, s kým to je…

Nejsem normální, nejsem normální…

Násilí. To já chci, to vyžaduji, po tom toužím…

Srdce sevřené nebezpečím. Cítit, jak mi naskakuje husí kůže. Začít život jako mladá delikventka. Kouřit v chodbách paláce marjánku, po níž se mi bude točit hlava, lézt přes zdi, běhat po nocích, tancovat jako posedlá, sbalit kluka nebo i dva, souložit ve starém autě, zatímco na zadní sedačce si to bude rozdávat jiný pár. Žádný oddech. Pankáčský účes, velké spínací špendlíky v roztrhaných tričkách, okované boty, děravé punčochy a spáleniny cigaretou. Láhve alkoholu s úzkými hrdly, černě nalakované nehty, černé oční stíny a rudě nalíčená ústa… Rychlovky, sprostá slova, vulgární gesta, drogy, zkoušené jako mentolové pastilky, zavržený otec, protože vám připadá příliš jemný, příliš staromódní, matka, kterou nesmíte obejmout. A říkat si „to nic, to je jen image, to je jen obraz, který musím zničit“ a libovat si v názoru ostatních, v nichž se odráží váš deformovaný obraz. Ale nakonec tomu deformovanému obrazu začnete věřit, nakonec si začnete říkat, že si nic jiného nezasloužíte, že stejně za moc nestojíte… Ve dvaceti jsem se vrhla do náruče surovce Duncana McCalluma, který mě odvlekl za dveře, vyhrnul mi sukni a… odhodil mě jako otevřený balík. Gary mi přinesl něhu, pýchu, že mám syna, chlapečka, kterého mohu chránit a který chrání mě před mými démony. S ním jsem se učila něze. To, co jsem nesnášela u mužů, jsem nabídla synovi. Násilí se proměnilo v sílu, kterou jsem obklopila své dítě, svou lásku…

Jenomže pak přišel muž ve skotské bundě.

Muž, který mě v posteli objímal a hladil jemnýma, takřka ženskýma rukama a něžně si mě vzal…

Nejsem normální, nejsem normální.

Vybrala pomerančový džem, ochutnala ho… na probuzení moc hořký, sáhla na poličku a vzala džem z lesních plodů, tác z černého lakovaného dřeva, postavila na něj čajník, koblihy, džem, trochu másla, dva sněhobílé ubrousky. Dvě lžičky a stříbrný nůž s vyrytou královskou korunkou. Z matčina stříbrného servisu… Dostala ho k dvacetinám.

Nejsem normální, nejsem normální…

Vešla do ložnice. Seděl opřený zády o čelo postele a široce se na ni usmíval.

„Jsem moc rád, že jsem tě znovu našel…“

Položila tác, omráčená jeho oddaností.

„Já taky,“ odpověděla a snažila se tvářit potěšeně.

„Takže na toho muže, co jsi ho potkala v Paříži, jsi už zapomněla?“

Neodpověděla. Namazala máslem koblihu, rozetřela džem a s poněkud křečovitým úsměvem mu ji podala. Zvedl pokrývku, aby mohla vklouznout vedle něj. Prudce zavrtěla hlavou. Nechtěla být u něj tak blízko.

„Radši zůstanu tady, abych se na tebe mohla dívat,“ řekla trochu nešikovně.

Pohledem sklouzla na jeho půvabné ruce. Ruce umělce…

„Něco není v pořádku?“ zeptal se a zakousl se do koblihy.

„Ach ne!“ odpověděla rychle. „Jenom… Včera večer jsem se k tobě chovala trochu surově…“

„A teď se stydíš? Nestyď se. Bylo to roztomilé…“

Trhla sebou při slově „roztomilé“. Snažila se ho vyhnat z hlavy.

„Mělas pravdu,“ pokračoval, „musíme o tom začít mluvit, neměli bychom skončit takhle… Byla by to škoda…“

Usmíval se tím svým širokým, klidným úsměvem.

Zahnala okamžitě i ten úsměv, uvelebila se na kraji postele a začala nalévat čaj.

V tu chvíli uslyšeli klapnutí venkovního vchodu, kroky, dveře pokoje se rozlétly a vešel Gary.

„Hello! Přinesl jsem croissanty… Oběhal jsem celý Londýn, abych je sehnal, jsou ještě teplé… Samozřejmě že nejsou takové jako v Paříži, ale…“

A najednou spatřil nahého Olivera, jak leží v posteli s šálkem čaje v ruce.

Zmlkl uprostřed věty, trochu sebou trhnul, podíval se znovu na něj, pak na matku a vykřikl:

„On ne! On ne!“

Hodil croissanty na postel, vyběhl ven a práskl za sebou dveřmi.

***

Běžel.

Bezhlavě běžel až do svého bytu. Na Piccadilly, Saint James, Pall Mall a Queen’s Walk vrážel do lidí, proběhl kolem Lancaster House, málem se nechal přejet autobusem, zatočil doprava, pak doleva, hledal v kapse klíč, otevřel dveře svého bytu, zavřel je a skoro nemohl popadnout dech…

Opřel se zevnitř o dveře.

Odjet, odjet odtud…

Odjet do New Yorku…

Najde tam nového učitele klavíru, počká na výsledky, a pokud všechno dopadne dobře, nastoupí na Juilliard… Začne nový život. Sám za sebe. Nepotřebuje nikoho…

Hortense odešla.

Nenechala mu žádný vzkaz.

Klesl na barovou stoličku v kuchyni. Opláchl si obličej vodou. Napil se z kohoutku a namočil si vlasy. Nechal si téct vodu na zátylek. Otřel se do utěrky. Zmačkanou ji hodil na zem.

Šel si pustit jazzové cédéčko. Duško Gojković. In My Dreams.

Na netu se podíval na svůj bankovní účet. Na cestu měl dost peněz. Dnes večer zajde za babičkou. Byla v Londýně. Na stožáru Buckinghamského paláce vlála vlajka. Bude mu stačit čtvrthodina. Vysvětlí jí, že odjezd je třeba urychlit. Bude souhlasit. To ona přišla s Juilliardem. Vždycky mě podporovala. Naše vztahy jsou zvláštní, pomyslel si, poslouchal při tom klavír Boba Degena a vyklepával partituru na okraj dřezu, já ji respektuji a ona respektuje mě. Vládne mezi námi tichá dohoda. Nikdy mi nesděluje své pocity, ale já vím, že je tady. Neměnná, majestátní a rezervovaná.

Věděl také, že mu kontroluje bankovní účet, protože mu na něj každý měsíc pravidelně posílá apanáž. Líbí se jí, že nemrhá penězi a žije střídmě. Rozesmála ji historka, kterou jí vyprávěl. Nabízeli mu totiž dvě košile za cenu jedné, načež Gary odvětil: „Mám jenom jedno tělo.“ Její Výsost se smála tak, až se za břicho popadala. Peníze měla v úctě. Vysvětloval jí, že ví, že ty peníze mu nepatří, a že jakmile si začne vydělávat na živobytí, bude pyšný, že může někoho pozvat na oběd. A ona bude první, koho pozvu. Pobaveně se usmívala. Anebo ti koupím klobouček, jaký máš ráda, světle žlutý nebo růžový. Opakovala you are a good boy… a potřásala hlavou.

I’m a good boy a padám odtud.

Jediným kliknutím na počítači si rezervoval letenku na zítřejší večer…

Klik! Let v devatenáct hodin deset minut do New Yorku…

Jedno sólo na bubny a pan Gary Ward nastupuje do letadla. Místo v ekonomické třídě. Na poslední minutu, letenka za babku, dokonalé, dokonalé!

Napíše matce mail… aby si nedělala starosti. Oliverovi neřekne nic. Nikoho nepotřebuje…

Nechtěl vědět, jak se ocitl v posteli Shirley.

Oslovil jsem ji vůbec poprvé křestním jménem. No a co? Shirley, Shirley. Ahoj, Shirley! Jak se máš, Shirley?

Svlékl se, osprchoval, vzal si čisté prádlo, uvařil si černou kávu, opekl dva toasty a udělal si volské oko. Jaké dobrodružství, řekl si a pozoroval zlátnoucí slaninu na pánvi. Jen vystrčím nohu z dětství a ocitnu se ve víru událostí. Strašlivých a zároveň vzrušujících. Budou dny s a dny bez. Dny, kdy se budu cítit ve své kůži, a dny, kdy mi bude úzko. Londýn mi bude chybět… Bye bye Shirley, bye bye Duncane, hello Gary.

A Duškova trubka mu odpověděla.

Obrátil slaninu, přidal trochu másla, aby ještě víc zezlátla, vyndal z ledničky pomerančový džus a napil se z láhve. Žít život po svém, zodpovídat se jenom sám sobě. Odtáhl si gumu u slipů. Usmál se: měl erekci. Noc s Hortense byla nádherná.

Vyklopil z pánve slaninu s vajíčky na talíř.

Vezme Hortense s sebou… Říkala, že má z New Yorku pracovní nabídky.

Říkala taky: „Gary, myslím, že… myslím, že tě…“

„Myslíš co?“ zeptal se Gary a předem tušil odpověď.

Ale nevyslovila to!

Jen se k tomu přiblížila. Dělala pokroky…

Musím říct, že ta noc byla moc krásná… Moc krásná! Zavolám jí po návštěvě Velké matky.

Nalil si na talíř kečup, snědl vajíčka a toasty. Vypil černou kávu.

Udělal v obýváku kotrmelec na koberci Hello sunshine. Byl to směšný koberec s velkým žlutým sluncem a stříbrnými hvězdami kolem něj… Kýčovitý koberec, který objevil na bleším trhu v Camdenu. Hortense ho nenáviděla.

Šel si sednout ke klavíru a snažil se zahrát to, co právě slyšel. Sólo na klavír, které ho doslova knokautovalo. Pohladil bílé a černé klávesy. V New Yorku musí sehnat klavír.

***

Hortense se probudila. Přečetla si Garyho vzkaz. Shirley včera večer do Harrods nepřišla. Muselo se stát něco vážného, že chyběla. To byl večer, pomyslela si a zavrtala se do polštářů. A ten úspěch! Pod peřinou zamrskala nohama a zatleskala. Bravo, Hortense, bravo! A bravo, Nicholasi, připustila potichu.

Nicholas!

Nicholasův Burberry přerušil její potlesk.

Musí supět vztekem.

Musí za ním okamžitě jet a omluvit se. Skousla rty a přemýšlela, co mu řekne… Bude lhát. Nesnáším lhaní, ale v tomhle případě… musím. Oblékla si šaty Alaïa, pod postelí našla černé tenisky, učesala si vlasy, půjčila si Garyho kartáček na zuby a vypravila se do Liberty.

Strnule a chladně seděl za svým dlouhým psacím stolem. Mávl na asistentku, aby odešla.

„Poslouchám…“

„Nemohla jsem nic jiného dělat.“

„Opravdu?“ řekl s výsměšnou ironií v hlase.

„Prasklo mi ječné zrno, začal mi z něj vytékat žlutý hnis, oslepil mě, nic jsem neviděla, zpanikařila jsem a jela do nemocnice. Čekala jsem tři hodiny, než se o mě začal zajímat doktor. Píchnul mi do zadku antibiotikum, byla to koňská dávka, že by porazila slona, pak jsem se vrátila domů a byla jsem úplně vyřízená.“

Sundala brýle a předvedla mu oteklé a rudé oko.

„Hm…,“ řekl Nicholas, poškrábal se na krku a v duchu přemýšlel, jestli si tu historku s nemocnicí nevymyslela.

„A tos mi nemohla zavolat?“

„Měla jsem vybitou baterii…“

Podala mu mobil. Odmítl si to ověřit. S úlevou si oddychla. Skočil na špek.

„A dnes ráno, místo abych ti volala… nepochybovala jsem, že musíš být… trochu nervózní…“

Přistoupila ke křeslu, v němž seděl, naklonila se k němu a zašeptala:

„Tisíceré díky… Bylo to úžasné! Díky tobě…“

Podrážděně se odtáhl. Začala si mnout oko, aby ho obměkčila.

„Nedělej to!“ vykřikl. „Dostane se ti tam nějaká nečistota, udělá se ti absces a budou ti ho muset vyříznout! Nechutné!“

„Pojď se mnou dnes na večeři.“

„Dnes večer nemůžu.“

„I kdybych tě poprosila?“

„Večeřím s Annou Wintourovou.“

„Jen ve dvou?“ zeptala se Hortense s úžasem.

„Ne… To přesně ne. Ale pozvala mě na party, kterou pořádá v Ritzu. A počítá s tím, že přijdu…“

„Se mnou.“

„Ale ty nejsi pozvaná…“

„Tak jí řekneš, že jsem tvoje přítelkyně. Představíš mě…“

„Představit holku s ječným zrnem? To nepřichází v úvahu!“

„Nechám si brýle…“

Váhal. Hrál si s uzlem oranžové kravaty a prohlížel si nehty.

„Řekni ano,“ prosila Hortense. „Řekni ano a já se vrátím do nemocnice a nechám si do zadku píchnout ještě jednu injekci, abych měla oko přijatelnější…“

Nicholas zvedl oči k nebi.

„Hortense… Hortense… Ještě se nenarodil muž, který by ti odolal. Schůzka v devět hodin v Ritzu. Počkám na tebe u vchodu… A udělej se krásnou! Ať se za tebe nemusím stydět!“

„Jako bych mohla být jiná než krásná!“

Jela domů a po chodbách metra tančila. Na tváři měla výraz, který říkal „uhněte, červi, uhněte, nechte mě projít“. Stačilo si jen vybrat, měla všechno. Ba i víc než všechno! Muže s chtivýma očima a otevřenou kariéru před sebou…

S útrpností pozorovala lidi. Ubožáci! Ubohé věci. Brzy o mně uslyšíte, tak nastražte uši…

Málem pomohla jedné staré paní přejít ulici, ale včas se vzpamatovala.

Na pohovce dřímal u televize Jean Beďar.

Přešla obývák po špičkách.

Šla do kuchyně a uvařila si čaj Detox. Velkou čajovou konvici, aby zahnala únavu z předchozího večera. Půl druhého litru a budu krásná jako nová mince, připravená střetnout se s velekněžkou. Jak se k ní mám chovat? Musím na ni zapůsobit, ale nesmím být vyzývavá. Musím si na sebe vzít něco nenápadného. Nenápadně se učesat, nenápadně se nalíčit. Ale být jedinečná… Až do půl sedmé si odpočinu, vymyslím, co si vezmu, dám si sprchu, umyju si vlasy, obleču se, skočím do taxíku a pojedu do Ritzu.

Vzala si čajovou konvici a zapomněla kabelku Lanvin v kuchyni sousedící s obývákem. Neprobudit Beďara. Po špičkách vyjít nahoru do pokoje, natáhnout se a snít o slavné budoucnosti.

Znovu si přehrávat minulou noc… Gary, Gary…

Zachichotala se rozkoší.

V obýváku otevřel Jean Martin oči a viděl, jak Hortensiny tenisky mizí na schodišti. Všichni spolubydlící byli pozváni na její vernisáž, všichni kromě něj. Zkřížil paže, zabořil bradu do hrudi a ušklíbl se. Za všechno draze zaplatí…

Ta to schytá! Účet se navyšuje. Už ať si chystá látku na rubáš…

V psaníčku Lanvin zazvonil mobil. Hortense Krutá zapomněla mobil v kuchyni.

Pracovní nabídky vibrovaly v kabelce…

Nevstal.

V osm hodin večer slyšel, jak si dává sprchu.

Telefon zazvonil ještě několikrát.

Nakonec vstal, vzal kabelku, vyndal telefon a poslechl si vzkazy.

Blahopřání, komplimenty, dvě nabídky na pracovní schůzky… nějaký chlápek od Vuittona a jeden další.

A jeden vzkaz od chlapce jménem Gary, který říkal: „Hortense, miláčku, zítra večer odlétám do New Yorku v devatenáct hodin deset minut. Poleť se mnou. Říkalas mi, že ti tam nabídli práci. Byl jsem navštívit babičku a zrovna odcházím z královského paláce. Ach, zaplatí mi bydlení a studia. Půjdu na Juilliard a ty dobudeš město. Bude nám patřit celý svět! Nemusíš mi odpovídat… Jen řekni ano a přijeď! Počkám na tebe na letišti, rezervoval jsem pro tebe letenku. Hortense, nedělej blbiny a pojeď. Poslechni si dobře tuhle větu, pokud nenasedneš do letadla a nepoletíš se mnou, už ji nikdy neřeknu. Hortense, I LOVE YOU!“ Chlapec tahle slova zařval, než zavěsil.

Jean Martin se nepatrně usmál a všechny vzkazy vymazal.

3 Slovní hříčka. Ruiner znamená francouzsky zničit, zruinovat, Ruinart je jedna z nejstarších značek šampaňského se sídlem v Epernay. (pozn. překl.)

4 Vidět znamená milovat a milovat znamená nikdy nepoznat.

ČTVRTÁ ČÁST

Dva měsíce!

Dva měsíce od oběda s Gastonem Serrurierem.

Oběd, ze kterého utekla…

Utíkala mezi auty a po chodbách metra a ve vlaku zůstala stát opřená o sklápěcí sedadlo, celá nedočkavá, až bude doma a otevře černý sešit. Nemohla se dočkat, až na naivně napsaných stránkách zase ucítí dech chlapce, který objevil lásku a nezištně se jí oddal. Stane se svědkem jeho pokusů zachytit pohled muže, kterého miloval, zaslechne jeho bušící srdce a pozná zmatek nad tím, že to nedokáže skrývat…

Co za ty dva měsíce udělala? Několikrát přečetla a opravila asi desítku kapitol napsaných jejími kolegy a dopsala desetistránkovou předmluvu ke knize o ženách na křížových výpravách. Hubený výsledek! Deset stran za dva měsíce, tedy pět stran za měsíc! Strávila dlouhé hodiny bez hnutí před obrazovkou počítače, na prázdný papír naškrábala slova „palčivost“, „oheň“, „horečka“ a „opojení“, chlupaté muří nohy, kolečka a čtverečky, Du Guesclinův růžový čumák a jeho skelné oči piráta a mezitím její ruka hledala v šuplíku černý sešit. Jen několik stránek a vrátím se ke křížovým výpravám, prakům, lukům a ženám v brnění. Přečetla jednu stránku a vyděšeně zadržela dech. Malý mladý muž se rozdával a obnažoval srdce. Měla chuť na něj zakřičet: „Zlomíš si vaz! Nedávej všechno, ustup trochu…“ Nakláněla se nad jeho písmem a sledovala zkomolená slova jako špatnou předzvěst. Přistřižená křídla.

Neměl čas létat.

Sešit skončil v popelnici. Bez křídel.

A pořád stejná otázka. Kdo byl autor? Obyvatel bloku B nebo A? Když se člověk nastěhuje do nového bytu, zkontroluje azbest, obsah olova v malbě, přítomnost termitů, metry čtvereční, spotřebu elektřiny a izolaci… Nikdy nezkontroluje dobrý stav svých sousedů. Jestli jsou zchátralí nebo zdraví. Jestli mají zdravého ducha nebo jestli v nich přebývají démoni. Nic o nich nevím. Potkávala dva zločince a vůbec to nevěděla: Lefloca-Pignela a Van den Brocka. Schůze domovní správy, diskuse v hale, dobrý den, pane, dobrý den, madam, hezké Vánoce a šťastný nový rok, a co kdybychom vyměnili koberec na schodišti?

Co věděla o nově příchozích? O manželích Boissonových, Yvesu Légerovi a Manuelu Lopezovi. Potkávala je dole v hale a ve výtahu. Zdravili se. Uhlazený a chladný pan Boisson četl noviny a vypadal, jako by si spolknul rty. Jeho žena zdravila suše, šedivé vlasy vyčesané do drdolu, límec halenky zapnutý až ke krku. Podobala se pohřební urně. Nosili stejné kabáty, nejspíš si je koupili najednou. Béžové damaškové kabáty na zimu a lehčí béžové kabáty, když přišlo jaro. Vypadali jako bratr a sestra. Každou neděli k nim chodili na oběd jejich dva synové. Vlasy ulízané, sevření v šedých oblecích, jeden albín s rudýma a odstávajícíma ušima, druhý smutný s kaštanovými vlasy, s nosem jako pařížský žampion a s modrýma vyšisovanýma očima. Jako by se jim život vyhnul. Raz, dva, raz, dva, kráčeli vzhůru po schodišti, kolena zvedali vysoko a v podpaží svírali složené deštníky. Nedal se určit jejich věk. Ani pohlaví.

Pan Léger ze třetího patra nosil v podpaží velké desky na výkresy. Oblékal si růžová, fialová nebo slonovinově bílá saka, která se mu napínala vpředu na kulatém bříšku. S deskami v podpaží klouzal po schodišti jako nervózní bruslař. Bručel, když zhaslo světlo nebo když starý výtah přestal na čas fungovat. Jeho mnohem mladší druh si v hale pískal, zdravil Iphigénii trochu teatrálně „dobrý den, madam“ a přidržoval dveře starším osobám. Ani pan Boisson, ani pan Léger jí ničím nepřipomínali nadšení Malého mladého muže…

Zoé, Josiane, Iphigénie, Giuseppe a všichni ostatní ji vyrušovali.

Vytrhávali ji z poklidného snění, vyprávěli jí o svých pocitech, problémech, zklamáních a životních prohrách, které by Hortense považovala jen za snůšku pitomostí. Joséphine je poslouchala. Jinak to neuměla. Josiane seděla v obýváku, naříkala a přitom pojídala jablečný koláč, který přinesla. Sama jsem ho pekla, upřesnila, když koláč zabalený do velké bílé utěrky vyndala. Du Guesclin stál před ní a číhal, jestli něco neupadne. Zřejmě si myslel, že když se ani nepohne, stane se neviditelným a může sbírat drobky, aniž by přilákal něčí pozornost.

Následujícího dne – 6. května – měl Junior oslavit tříleté narozeniny a Josiane odmítla uspořádat oslavu.

„Vždyť nemá žádné kamarády! Pořádat narozeninovou oslavu bez kamarádů, to je jako kytice bez květů! Bylo by to smutné. Přece nepozvu ty dva hady v brýlích, které jsme najali jako učitele. Já bych si představovala oslavu s kouzelníky, loutkáři, pestrobarevnými balónky a s dětmi pobíhajícími po celém domě!

„Mám přijít?“ zeptala se Joséphine proti své vůli.

Josiane neodpověděla a dál naříkala.

„Co teď budu dělat? Hm? Marcel mě už nepotřebuje. Vrací se čím dál později a mluví skoro výlučně jen s Juniorem… A Junior má dny naplněné až po okraj studiem. Obědvá sendvič a čte si u toho knížku! Dokonce mě už ani neprosí, abych mu opakovala lekce… Myslím, že bych toho ani nebyla schopná! Čeká na otce a já si s nimi večer připadám strašně osamělá. Nejsem k ničemu, Jo… Můj život skončil!“

„Ale, ne…,“ ujišťovala ji Joséphine, „neskončil, jen se mění. Život nikdy nezůstane stát na místě, neustále se mění a ty si na to prostě musíš zvyknout, jestli se nechceš podobat tlusté krávě na louce, která pořád přežvykuje stejnou trávu!“

„Přála bych si být tlustá kráva na louce…,“ vzdychla Josiane, ukusovala jablečný koláč a oči upírala do prázdna.

„Nemůžeš se něčím zabavit, najít si nějakou práci?“

„Marcel nechce, abych se vrátila k němu do kanceláře. Chová se divně. Tuhle jsem šla navštívit Ginette do skladu a hádej, na koho jsem narazila? Na to bys nepřišla! Na Chavala. Asi tam čmuchal. Tvářil se hrozně spokojeně. A nebylo to poprvé! Zeptala jsem se Marcela, jestli ho vzal zpátky. Přísahal, že ne, ale mně připadá zvláštní, že se motá po podniku…“

„Dej si inzerát…“

„Teď, když je všude taková nezaměstnanost? To je, jako bys mi řekla, ať se stanu krasobruslařkou!“

„Choď do nějakého kurzu…“

„Neumím dělat nic jiného než sekretářku…“

„Umíš moc dobře vařit…“

„Přece nepůjdu někam do pekařství!“

„A proč ne?“

„To se snadno řekne,“ zabručela Josiane a kroutila knoflíkem u růžové vesty. „A chceš, abych ti řekla ještě něco, Jo? Jsem čím dál tím tlustější… Stala se ze mě vydržovaná, tlustá ženská. Předtím jsem byla štíhlá jako proutek a rvala jsem se…“

„Tak drž dietu,“ odpověděla Joséphine s úsměvem.

Josiane odfoukla blonďatou kadeř, která jí padala do očí.

„Myslela jsem si, že se zaměstnám Juniorem. Je přece krásné být matkou… Měla jsem tolik snů! Všechny mi je vzal!“

„Tak si vymysli něco jiného… Staň se astroložkou, dietoložkou, otevři si obchod se sendviči nebo vyráběj šperky a prodávej je přes Casamiu. Máš muže, který ti může pomoct, nejsi sama, tak vymýšlej, vymýšlej… Ale neseď celý den a neužírej se!“

Josiane přestala kroutit knoflíky u vesty a zamumlala:

„Změnila ses, Joséphine, už lidi neposloucháš jako dřív… Začínáš být stejná jako ostatní, sobecká a uspěchaná…“

Joséphine se kousla do rtu, aby nemusela odpovědět. Deník Malého mladého muže na ni čekal na psacím stole a ona myslela jenom na jediné: Otevřít ho, ponořit se do něj a najít společnou nit, aby mohla ten příběh převyprávět. Musí si zajít do WH Smith v rue de Rivoli a koupit si biografii Cary Granta. V duchu probírala stále stejnou otázku: Proč ten deník skončil v odpadcích? Chtěl jeho autor začít nový život a zbavit se minulosti? Bál se, aby nepadl do cizích rukou a nevydal své tajemství?

„Tak já půjdu,“ řekla Josiane, vstala a uhladila si sukni. „Mám pocit, že tě otravuju.“

„Ale ne,“ protestovala Joséphine, „zůstaň ještě… Zoé se za chvilku vrátí a…“

„Máš štěstí… Ty aspoň máš dvě…“

„Dvě?“ zeptala se Joséphine, protože si hned neuvědomila, co tím Josiane myslí.

„Dvě dcery… Hortense je sice pryč, ale Zoé tady zůstala… Nikdy nejsi sama… Zatímco já…“

Josiane se zase posadila, chvíli přemýšlela, potom se jí tvář rozzářila a zamumlala:

„A co kdybych měla další dítě?“

„Další dítě?“

„Ano… Žádného génia, ale obyčejné dítě, které bude dodržovat jednotlivé životní etapy, a já ho budu moct krůček za krůčkem doprovázet… Musím si o tom promluvit s Marcelem, nevím, jestli ve svém věku ještě bude chtít… A taky nevím, jestli bude touhle myšlenkou nadšený Junior…“

Opět se ztratila v myšlenkách. Představovala si děťátko, jak saje z jejího prsu a na rtech má kapičky mléka. Bude ji sát hltavě. Zavřela oči.

„Ale ano… Další dítě… Které bych si nechala pro sebe, jenom pro sebe.“

„Myslíš opravdu, že…“

Josiane ale neposlouchala. Vstala, objala Joséphine, složila utěrku, vzala formu na koláč, omluvila se za svou špatnou náladu a chystala se k odchodu. Slíbila, že příště přinese čokoládový dort…

„Uf,“ odfoukla Joséphine, když za Josiane zavřela dveře. Konečně sama…

Zazvonil telefon. Giuseppe. Byl znepokojený. „Už tě vůbec nevídám, Joséphine, co se děje? Moc práce na univerzitě? Jsem v Parigi, nepůjdeme dnes na večeři?“

„Ne, ne, ještě jsem nedopsala tu předmluvu, musím ji za týden odevzdat…“

„K čertu s předmluvou! Objevil jsem malou italskou restauraci v Saint-Germain, vezmu tě tam, tak řekni ano, je to už dávno, co jsem tě neviděl…“

Řekla ne. Slyšela dlouhé ticho. Znepokojilo ji to a dodala: „Později, později, až to dopíšu…“

„Ale to už budu pryč, amore mio!“

A ona si pomyslela, že tím líp! Nemohla mu říct pravdu, jsem těhotná knihou, která ve mně roste, zabírá veškeré místo a klade spousty otázek, na něž nechci nebo nemůžu odpovědět. A tak zamumlala „promiň“, jako by byla něčím vinna… Zeptal se na dcery. S úlevou si vzdychla, šťastná, že změnil téma rozhovoru. Mají se dobře, mají se dobře.

Pak si pomyslela – nemám nové zprávy o Hortense, skutečné nové zprávy, jen pár uspěchaných mailů, v nichž psala: „Mám spoustu práce! Nemám čas! Všechno je v pořádku! Zavolám, až budu mít chvilku!“

Nikdy neměla „chvilku“. Joséphine se v duchu ptala, jestli se na ni Hortense náhodou nezlobí…

„Tak co, paní Cortèsová?“ křikla na ni z domovnické lóže Iphigénie. „Proč čekáte s podpisem té petice? Už jsme ji přece napsaly, tak teď stačí jen vytisknout, razítko a šup, můžeme ji nechat kolovat…“

„Počkejme na příští schůzi nájemníků. Zástupce obvodního úřadu s námi o vaší výpovědi bude muset mluvit a já uvidím, jestli je nebezpečí skutečně tak reálné.“

„Cože?“ křikla Iphigénie a ruce dala v bok, zatímco její dvě děti zmizely za závěsem v lóži, protože se bály mateřského hněvu. „Vy mi nevěříte? Nevěříte tomu, co jsem vám řekla?“

„Ale ano, ano… jenomže se nechci vrhnout do toho…“

Cary Grant se na ni usmíval. V duchu se ptala, jaký je to úsměv – škodolibý, nebo potěšený? Hledala správné slovo, měla ho na jazyku. Posměvačný, šibalský, škádlivý, ironický… Existovalo nějaké jiné slovo.

„Do toho dobrodružství, jen to řekněte, paní Cortèsová, nebuďte strašpytel!“

„Ale ne, Iphigénie. Počkejte ještě chvíli a já vám slibuju, že…“

„Sliby chyby!“

„Já se z toho nevykrucuju…“

„Pamatujete si, co jsem vám řekla?“

„Ano, když ne teď, tak nikdy… Já to chápu, Iphigénie.“

„A já si zase myslím, že by bylo lepší na tu schůzku nájemníků přijít s peticí v kapse.“

Uličnický! Uličnický úsměv…

Zapískala na Du Geusclina, zamávala Claře a Leovi za závěsem a s Iphigénií se rozloučila úsměvem… Uličnickým.

Vzala černý sešit a otevřela ho.

Zapálila oheň pod konvicí, naklonila knihu k hubičce, aby na ni šla pára, strčila ostří nože mezi stránky, pečlivě oddělovala každou slepenou stránku. Nepospíchala ze strachu, nechtěla ztratit ani slovo…

Připadala si jako egyptolog sklánějící se nad zbytky mumie.

Mumie mrtvé lásky.

„4. ledna 1963.

Konečně mi vyprávěl, jak se stal Cary Grantem.

Byli jsme v jeho šatně… nalil mi skleničku šampaňského. Měl za sebou těžký den. Točil jednu scénu a pořád s ní nebyl spokojený. Zdálo se mu, že jí chybí rytmus; něco nebylo v pořádku ve scénáři. Bylo třeba to předělat. Stanley Donen a scenárista Peter si rvali vlasy a snažili se ho přesvědčit, že je to perfektní, ale on opakoval: ,Ne, není, chybí tomu tempo.‘ A luskal prsty do rytmu.

,Když jde člověk do kina, chce zapomenout na špinavé talíře ve dřezu. Proto potřebuje rytmus…‘

Jako příklad dokonalého filmového rytmu citoval Příběh z Filadelfie.

Vypadal tak rozčileně, že jsem se k němu neodvážil ani přiblížit.

Abych za ním mohl jít, ulil jsem se ze školy, zase. Poslouchal jsem, co říká, jak se staví proti všem, a obdivoval jsem jeho rozhodnost. Měl jsem chuť mu zatleskat. Byl jsem ale zřejmě jediný. Ostatní nadávali.

Ostatní… Pomlouvají mě za zády a říkají, že jsem do něj zamilovaný, ale mně je to fuk. Počítám dny, které zbývají do jeho odjezdu a… Nechci na to myslet!

Jsem prosáklý štěstím. Z nejhloupějšího kluka na světě jsem se stal nejusměvavějším. Mám ho v hrudi, v celé hrudi, nejen v srdci… Jako bych v sobě cítil svěrák. Pořád. Říkám si, ty přece nemůžeš být zamilovaný do úsměvu, do očí, do důlku na bradě! A navíc do muže! Do muže! To přece nejde! A přitom běhám po ulicích a mám pocit, že všechen smutek a zloba jsou pryč, že lidi vypadají líp nebo že holubi na chodníku jsou živé bytosti! Dívám se na lidi a mám chuť je objímat. Dokonce i rodiče. A Geneviève! Jsem na ni mnohem hodnější, už nevnímám její knírek…

Ale vrátím se k našemu večeru.

Byli jsme v jeho šatně. Na nízkém stolku stála v kyblíku s ledem láhev šampaňského a dvě krásné skleničky. Doma máme taky skleničky na šampaňské, ale máma je nikdy nepoužívá, protože má strach, aby je nerozbila. Zůstávají ve vitríně a vyndává je jen, aby je vyčistila, ale pak je zase vrátí zpátky.

Šel si dát sprchu. Trochu ostýchavě jsem na něj čekal. Seděl jsem na krajíčku pohovky. Neodvažoval jsem se ani opřít. Ještě jsem měl v hlavě jeho spor s režisérem, byl z něj stále cítit hněv.

Když se vrátil, natáhl si šedivé kalhoty a vzal si krásnou bílou košili, u níž si vyhrnul rukávy… Nakrčil obočí a zeptal se mě: ,V pořádku, my boy?‘ Trochu stupidně jsem kývl. Cítil jsem, že znovu myslí na tu scénu, a měl jsem chuť mu říct, že měl pravdu. Ale neudělal jsem to, bylo by to ode mě příliš troufalé. Co já vím o filmu?

Musel mi číst myšlenky, protože se zeptal:

,Znáš film Sullivanovy cesty?‘

,Ne…‘

,Škoda. Kdybys měl příležitost, běž se na něj podívat. Natočil ho velký režisér Preston Sturges a vyjádřil v něm všechno, co si myslím o filmu i já.‘

,Aha…‘

,Je to příběh jednoho skvělého režiséra, který dosáhne velkého úspěchu díky lehkým komediím. Jenomže jednoho dne ale zatouží natočit vážný film o chudých lidech zanechaných napospas osudu. Po krizi v roce 1929 byly ulice plné tuláků, které vyhnala bída. Režisér se obrátí na svého producenta a řekne mu, že se převlékne za žebráka, aby zjistil, jak tito lidé žijí, a natočí o tom film. Producentovi to nepřijde jako dobrý nápad. Nikoho to podle něj nebude zajímat, nikdo nechce vidět chudobu na plátně, když ji sám zná a žije v ní. Ale režisér tvrdohlavě trvá na svém, vydá se na ulici, zamíchá se mezi tuláky, nechá se zatknout policií a skončí v kriminále. A tam jednou večer promítají vězňům film, jednu z těch lehkých a veselých komedií, a užaslý režisér slyší své druhy vybuchovat smíchy a plácat se do stehen. Film jim pomáhá zapomenout na jejich vlastní smutný osud… A v tu chvili pochopí, co měl producent na mysli.‘

,A vy si myslíte, že ten producent měl pravdu?‘

,Ano… Proto si tak pozorně hlídám rytmus. Nerad hraju ve filmu, který ukazuje, jak je život zlý, špinavý a hnusný. Je to podvod, když se něco takového označuje jako rozptýlení… Mnohem těžší je totéž pochopit skrze komedii. Nejlepší filmy jsou ty, které ukazují ošklivost světa, ale přitom se jí smějí. Jako třeba Lubitschovo Být, či nebýt nebo Chaplinův Diktátor… Ale něco natočit něco takového je nesmírně těžké. Vyžaduje to dokonalý rytmus. Proto je pro vyznění filmu důležité nikdy rytmus neztratit.‘

Nemluvil v tu chvíli ke mně, nýbrž k sobě. Pochopil jsem, s jakou vážností dělá řemeslo, které na první pohled vypadá tak snadně.

Zeptal jsem se ho, jak se mu podařilo stát se tím, čím je. Mít odvahu se vzepřít a vnutit lidem svůj výběr. Chtěl jsem to vědět kvůli němu, ale chtěl jsem to vědět taky kvůli sobě. Zeptal jsem se ho, jak se stal Cary Grantem? Byla to trochu hloupá otázka. Podíval se na mě tím svým laskavým pohledem, který pronikne hluboko do očí, a zeptal se mě: ,Opravdu tě to zajímá?‘

A já odpověděl ,ano, ano‘, jako bych stál na okraji skály a měl se z ní zřítit.

Bylo mu osmadvacet let, když opustil New York a odjel do Los Angeles. Měl po zuby Broadwaye. Věděl, že lidé z Paramountu hledají nové tváře a že potřebují vytvořit nové hvězdy. Měli sice Marlène Dietrichovou a Garyho Coopera, ale ten se s nimi chystal rozvázat smlouvu. Odjel na roční dovolenou do Afriky a posílal lakonické telegramy, v nichž vyhrožoval, že se už nikdy nevrátí a odejde do důchodu. Pozvali tedy Archibalda Leache na kamerové zkoušky. A hned nazítří mu Schulberg oznámil, že ho angažují, ale že si musí změnit jméno. Chtěli, aby to jméno znělo podobně jako Gary Cooper. Anebo Clark Gable. S přítelkyní Fay Wrayovou, která hrála v King Kongovi, a jejím manželem se večer posadili ke stolu a začali hledat… Našli jméno Cary Lockwood. Cary by šel, ale Lockwood nebyl dostatečně výstřední. Schulberg měl stejný názor. Dal mu seznam jmen a mezi nimi byl i Grant.

A tak se vmžiku stal Cary Grantem. Sbohem, Archibalde Leachi! Dobrý den, Cary Grante! Začal být Cary Grantem úplně posedlý. Chtěl, aby byl perfektní. Dlouhé hodiny na sebe hleděl do zrcadla a snažil se zlepšit každý centimetr svého těla. Čistil si zuby tak zuřivě, že mu začaly krvácet dásně. Nosil kartáček na zuby v kapse a vyndal ho pokaždé, když vykouřil cigaretu. V té době kouřil krabičku cigaret denně a bál se, že mu zežloutnou zuby. Začal držet dietu, shazovat na váze a omezovat konzumaci alkoholu. Napodoboval herce, které miloval – Chaplina, Fairbankse, Rexe Harrisona a Freda Astaira. Kopíroval je a všímal si každého detailu. Vyprávěl mi, že trénoval, jak strčit ruce do kapes, aby vypadal uvolněně, jenže měl takovou trému, že se mu potily dlaně a nedokázal je pak z kapsy vyndat.

Smáli jsme se, smáli, smáli…

Zbožňuji jeho smích… Ve skutečnosti to není smích, ale jakýsi řehot. Skoro jekot.

Řekl mi: ,Chceš, abych ti to ukázal, my boy?‘ A předvedl se mi s rukama vzpříčenýma v kapsách. ,Všechno to úsilí stejně nebylo k ničemu,‘ dodal, protože nad ním pořád vedl král elegance Gary Cooper, jenž na něj hleděl povýšeně a choval se k němu chladně.

Do té doby jsem měl pocit, že na herectví nic není. Že herec je jen jakýsi dekorativní objekt pózující ve filmu. Krásný květináč. Mohli mu předělat nos, zuby, prohloubit tváře, vytrhat vlasy, chlupy, obočí, nanést na něj vrstvy šminek, zasnoubit ho, oženit, prostě s ním zacházet dle libosti. Herec neměl vlastní názor.

On se nechtěl stát toaletním mýdlem, a tak se zdokonaloval. Sám před zrcadlem. Vyráběl Cary Granta. Nosil u sebe malý notýsek, do něhož si zapisoval nová slova, která se pak učil zpaměti: avuncular, attrition, exacerbation. Pracoval na svém přízvuku, gestech, vystupování a dokázal si své představy prosadit. Problém nastal s Josefem von Sternbergem, který mu změnil pěšinku ve vlasech, aniž by požádal o svolení. Byl to Grantův pátý film a měl ve zvyku pečlivě si česat pěšinku vlevo. Těsně před natáčením jedné scény vzal Sternberg hřeben a učesal mu ji doprava. Grant ho za to nenáviděl. Tvrdil, že mu to Sternberg udělal schválně, aby ho vyvedl z míry…

,Herci se nemůže stát nic horšího, než když ho někdo vyvede z míry těsně předtím, než se křikne kamera, akce! Ale já jsem se pomstil a nosil jsem od té doby pěšinku zásadně vpravo, jen abych Sternberga naštval!‘

Film se jmenoval Plavovlasá Venuše a hrála v něm Marlène Dietrichová. Bohužel jsem ho neviděl, asi bych měl začít chodit do filmotéky.

Jenom kde mám najít čas, abych viděl všechny jeho filmy? Já ty přijímačky nikdy neudělám, nikdy! Ale kašlu na to!

Přerušilo nás zvonění telefonu. Volal mu někdo z Bristolu. Pochopil jsem, že mluví o jeho matce. Odpovídal okay, okay! Vypadal ustaraně.

Nikdy se mnou o matce nemluvil a já se na ni neodvažoval zeptat.

Hleděli jsme oknem na pařížské střechy a já mu řekl: ,Hrozně se mi líbí, když mi vyprávíte o svém životě, dodává mi to odvahu.‘

Trochu vyčerpaně se usmál a odpověděl, že člověk nesmí žít skrze někoho jiného, že si svůj život musí utvářet sám. Měl jsem pocit, že mi chce říct něco důležitého, ale že neví, jak začít.

Pokračoval ve vyprávění.

V Paramountu ho nebrali vážně. Angažovali ho kvůli fyzickému vzhledu. Dělal náhradníka. Nejdřív vždycky nabídli roli Garymu Cooperovi, když ji odmítl, tak Georgi Raftovi nebo Fredovi MacMurraymu. On byl jen elegantní postava procházející filmy s rukama v kapsách. Vždycky ztvárňoval stejnou postavu – vysokého, krásného a elegantního muže. Bylo mu třicet a začínal být trochu vyčerpaný. Hlavně když přicházeli nováčci – jako třeba Marlon Brando.

,Díval jsem se na herce a herečky, pozoroval jsem je a učil se od nich. Když hraješ, tak není důležitá tvá upřímnost, ale rytmus… Musíš vnutit filmu svůj rytmus a pak prorazíš. Ale nedali mi k tomu prostor…‘

To trvalo až do chvíle, kdy mu Cukor nabídl roli po boku Katherine Hepburnové ve filmu Sylvia Scarlett. Ten jsem taky neviděl. Tenhle snímek z něj udělal hvězdu. Byl to šok pro všechny, ale pro něj ne! Byl v něm výborný…

,A víš, proč jsem byl v té roli tak dobrý, my boy? Protože jsem mohl být Archie Leachem a zároveň Cary Grantem… Náhle jsem se cítil ve své kůži. Osvobodil jsem se. Celý život jsem se snažil být na plátně sám sebou, ale pochopil jsem, že to je ta nejtěžší věc na světě… Protože člověk v sebe musí věřit. Najednou jsem se odvážil používat mimiku, mračit se a chovat se, jak jsem byl zvyklý výlučně já sám. Vytvořil jsem svůj styl…‘

Ze dne na den se stal hercem, s nímž se muselo počítat. Paramount s ním chtěl podepsat novou smlouvu, protože stará mu končila… A v tu chvíli udělal neuvěřitelnou věc. Odmítl a postavil se na vlastní nohy. Vzal na sebe obrovské riziko. V té době to byl neuvěřitelně odvážný čin.

Vrátila se mu energie malého Archieho, kluka z ulice, který se ve svých čtrnácti nechal v Bristolu najmout do tlupy potulných komediantů, v šestnácti se vylodil ve Spojených státech, zkusil štěstí u divadla a přijel do Hollywoodu. Takovým mužem se chtěl stát, nikoliv loutkou vyrobenou Paramountem. Práskl za sebou dveřmi.

,Kdybych tam zůstal, dál bych fungoval jen jako náhradník… Mohl jsem si vybrat – buď zmizím a upadnu do anonymity, nebo se konečně stanu hercem, jímž jsem se chtěl stát… Toužíš dělat tu školu, na kterou se připravuješ?‘

,Ne, moc ne… Ale je to dobrá škola, nejlepší ve Francii.‘

,To byl tvůj nápad?‘

,Ne… Mých rodičů…‘

,Tak se zeptej sám sebe, po čem toužíš ty… Je mi líto, že ti to říkám, ale podle toho, co mi vyprávíš, děláš v životě jenom statistu… O ničem nerozhoduješ, podřizuješ se…‘

Jeho slova mě uvedla do rozpaků.

,Vy jste se taky dlouho podřizoval.‘

,Právě proto vím, že to tak nejde! Že v určitou chvíli musíš vzít život do vlastních rukou a rozhodnout se.‘

Vypadá tak obyčejně, když mluví…

Znovu mi vyprávěl ten příběh o tom místě za mlhou.

Člověk musí najít své místo za mlhou.

Ten večer byl magický.

Večeřeli jsme spolu. Zavolal pokojovou službu a ta nás obsluhovala jako prince. Ze salátu vybíral jen ty nejhezčí lístky a ostatní dával stranou. To mě ohromilo. Doma jíme všechno, i zažloutlé lístky. Napodobil jsem ho a dával jsem ty nehezké stranou. Musím říct, že jich moc nebylo. Měl jsem pocit, že se válím v přepychu. Myslím, že když jsem vyšel z hotelu, nekráčel jsem jako předtím. Měl jsem v ruce v kapsách a pískal si.

Rodiče na mě doma čekali, seděli v obýváku, oblečení v pyžamu a županu. Mračili se. Vysvětlil jsem jim, že jsem byl v kině s Geneviève a že film byl tak hezký, že jsme ho chtěli vidět dvakrát. Musím ji varovat, aby si dala pozor.

12. ledna 1963

Mluvil jsem s Geneviève a řekl jsem jí, že jsem strávil večer s NÍM a že mi posloužila jako alibi… Sklopila oči a zeptala se, jestli jsem zamilovaný? Odpověděl jsem: ,Jsi padlá na hlavu!?‘ Podívala se mi zpříma do očí a řekla: ,Dokaž to! Polib mě!‘ Vůbec jsem neměl chuť, ale přinutil jsem se, aby to na mě neřekla. Cítil jsem ten malý knírek… Jen jsem rty přiložil na její, nepřitlačil jsem, ani jsem jí do úst nestrčil jazyk, nic! Potom si položila hlavu na mou hruď, vzdychla a řekla, že teď jsme zasnoubení. A mně po zádech stékal studený pot.“

„Mami, mami“, křičela Zoé, když se vrátila ze školy. „Kde jsi? Co děláš?“

„Čtu deník Malého mladého muže…“

„Aha. A co dělá?“

„Zrovna se líbá s Geneviève.“

„Fuj! Proč to dělá?“

Joséphine jí to vysvětlovala a Zoé poslouchla s tváří opřenou o dlaň. Tím, že Joséphine vyprávěla Zoé o Malém mladém muži, učila se ho znát. Vstupovala do jeho hlavy. Nesoudila ho. Dělala z něj románovou postavu. Nasávala. A myslela si, takhle se má psát. Pochopit postavu, posbírat detaily, nechat ji louhovat a jednoho dne to cvakne a postava ožije. A pak ji stačí jen sledovat.

„Nenudí tě vyprávět mi to?“ zeptala se Zoé.

„Ne, mám to moc ráda… Jako bych mluvila sama k sobě. Proč se mě na to ptáš?“

„Protože se někdy hrozně mračíš. Mám pocit, že tě obtěžuju… Už nejsi jako dřív. Předtím ti člověk mohl říct cokoliv a kdykoliv a tys ho poslouchala…“

„Nejsem tolik k dispozici?“

„Jo…,“ řekla Zoé a přitiskla se k matce.

„Fakt jsem takový bručoun?“

„Hrozně se mi líbí slovo bručoun… Zapíšu si ho do sešitu… Netoužíš se dozvědět, kdo byl ten Malý mladý muž?“

„Ale ano, toužím… Zkoumám mužské obyvatele domu…“

„A našla jsi někoho?“

„V budově B kromě pana Dumase o nikom nevím.“

„To je ten pán, co si pudruje obličej?“

„Ano…“

„A v budově A? Pan Merson? Ten je moc mladý… Pinarelli?“

„Tomu je padesát…“

„Aspoň to říká! Jinak… Pan Boisson? Ten není moc zábavný. Neumím si představit, že by se zamiloval do Cary Granta! A co když to byl pan Léger? To je starší z těch dvou mužů, kteří se přistěhovali místo Gaétana do čtvrtého patra.“

„Taky jsem na něj myslela.“

„A pak,“ dodala Zoé, „je tady pan Sandoz. Pracoval u filmu, když byl mladý. Říkal mi to. Možná je to on… Třeba proto je tak smutný. Ztratil velkou lásku.“

„A dnes je zamilovaný do Iphigénie? To neobstojí, Zoé…“

„Ale ano, ano… Iphigénie je osobnost. Silná osobnost. A on má rád osobnosti, které mu imponují. Zůstal malým chlapcem… Mami, mohly bychom se večer podívat na Šarádu, až si dodělám úkoly?“

Dívaly se na Šarádu. Jakmile se objevila Audrey Hepburnová, Zoé vykřikla: „Panebože, ta je krásná! Ta určitě nic nejedla, že byla tak hubená… Přestávám jíst!“ A čekala na scénu, kdy Hamilton Bartholomew, postava, kterou hrál Walter Matthau, říká: „Dal jsem si obarvit kravatu a vrátila se mi jenom skvrna.“ Zoé se zlomila smíchy, až si málem rozmačkala prsty na nohou.

Joséphinin duch se toulal. Dívala se na Audrey Hepburnovou, jak pronásleduje Cary Granta a nedá se odradit. S půvabem a humorem. Jak to dělala, že dokázala projevit lásku, aniž by byla patetická? Ta žena byla půvab sám.

Na ulici potkala Bérengère Clavertovou. Respektive byla odchycena Bérengère Clavertovou. Pospíchala na soukromý výprodej do Prady a potom do Zadig & Voltaire.

„Jsem úplně vyčerpaná, drahoušku! Vůbec se nezastavím! To je úžasné, žít sama a nemít doma muže… Jacques je dokonalý, platí mi všechno a já mu za to dávám pokoj. Chodím ven každý večer a děsně se bavím. A co ty? Nevypadáš ve formě… Pořád ještě jsi zamilovaná do Philippa Dupina? Měla by ses na něj vykašlat… Pořád žije s tou… Víš, s tou holkou, která…“

„Ano, ano,“ řekla rychle Joséphine, jež nechtěla slyšet pokračování.

„Bydlí u něj a on ji s sebou vodí všude. Znáš ji?“

„Ehm… ne.“

„Vypadá moc mile. A navíc mladě! Říkám ti to proto, abys s ním neztrácela čas. V našem věku nesmíme plýtvat časem! Musím jít. Ještě mě čeká spousta obchodů. Soukromé výprodeje. Jsem z toho úplný blázen!“

Naznačila polibek a pak se – zamotaná do balíčků – vrhla do taxíku.

Joséphine střídala pocity štěstí s pocity neštěstí. O Philippovi neměla žádné zprávy. Někdy se cítila strašně a říkala si, že na ni zapomněl a žije s jinou, pak se jí ale zase vrátila naděje a takřka jistota, že ji pořád miluje. Rozhodla se, že ho pojede navštívit… Ale nejela. Bála se, aby neztratila Cary Granta a Malého mladého muže.

Ten den, kdy potkala Bérengère Clavertovou, se cítila úplně zničená.

Film skončil a Zoé se protáhla.

„Víš, já tomu Malému mladému muži rozumím… Ten Cary Grant byl zvláštně přitažlivý, i když pro mě trochu starý…“

„Když je člověk zamilovaný, tak detaily nezkoumá. Prostě miluje.“

Zoé si vzala ovladač a začala přepínat programy. Zastavila se u starého Maigreta natočeného na dvoře domu číslo 36 na nábřeží Zlatníků, vypnula zvuk a řekla:

„A co kdyby sis o tom promluvila s inspektorem Garibaldim? Možná má Malého mladého muže na nějakém seznamu… Dáš mu pět nebo šest jmen, na která si myslíš. Znáš jeho věk, víš, kde se narodil, znáš profesi jeho otce… Vzpomeň si na Bassonièrku a jejího strýčka, který si vedl záznamy o všech lidech.“

„Proč by to Garibaldi dělal?“

„Já nevím… Ale nic za to nedáš, když se ho zeptáš.“

„Máš pravdu, zítra mu zavolám… A teď šup do postele!“ uzavřela Joséphine. „Zítra jdeš do školy!“

Zoé se sklonila, pohladila Du Guesclina a podrbala ho za ušima. Ten se na ni po očku podíval a šel pryč.

„Copak se děje, pejsáčku? Och! V ledničce už není žádná dobrota?“ pronesla hlasem Homera Simpsona.

Joséphine si pomyslela: Je jí patnáct, má milence a mluví jako Homer Simpson.

Zůstala sedět zabalená do deky na pohovce.

Garibaldi… Neviděla ho od toho strašlivého dne, kdy pozvali ji a Philippa do čísla 35 právě na nábřeží Zlatníků a oznámili jim Irisinu smrt. Přitáhla si deku.

Brzy to bude devět měsíců.

Zoé se vrátila, učesala si vlasy a přivinula se k matce. Joséphine ji vzala do náruče. Byla to hodina důvěrností. Zoé vždycky nejdřív mluvila o nedůležitých věcech a pak přešla k vážnějším tématům. Joséphine měla tyto chvíle sounáležitosti ráda. V duchu se ptala, kdy ji Zoé přestane brát jako důvěrnici. Ten den přijde a ona se ho bála.

„Víš, moje profesorka francouzštiny, paní Choquartová… Vzala si stranou mě a holky z mé skupiny a řekla nám: ,Nikdy se z vás nesmí stát hloupé husy, které nejsou schopné dělat dobré věci. Je příliš snadné žít a říkat si, mohla jsem to udělat, jen kdybych chtěla…‘“

Natáhla nohu, podrbala se na lýtku, pak ji zase složila pod sebe, přitáhla si kus deky a přitiskla se k Joséphine.

„A pak dodala: ,To se vás netýká, vy jste hodné holky, já vás chci jenom varovat. Nerada bych, aby z vás za deset let byly domácí puťky, abyste se utápěly v depresích.‘ Mám ji ráda, je to super profesorka. Když ji vidím, tak si říkám, ať klidně stárnu, protože člověk může mít bílé vlasy jako ona, ale přitom vůbec není starý. Člověk je starý, když je smutný a přenáší to na ostatní. Například ty nebudeš nikdy stará, protože nikoho smutným neděláš…“

„Díky, to jsem klidnější…“

Joséphine čekala pokračování. Naklonila hlavu a vnořila bradu do Zoéiných vlasů, aby ji povzbudila k dalšímu povídání.

„Mami, víš, Gaétan…“

„Ano, zlato?“

„Měla jsi pravdu. Nakonec mi řekl, co se děje… Dal si načas. Nechtěl o tom mluvit.“

„A?“

„Varuju tě, je to trochu eklhaft…“

„Poslouchám se zaťatými zuby…“

„Jedná se o Domitille. Načapali ji, jak ve škole kšeftuje…“

„Kšeftuje s čím?“

„Ehm! Nevím, jestli ti to mám vůbec říct…“

„Jen do toho, holčičko, ani nehlesnu.“

„Za pět euro kouřila spolužáky na záchodě.“

Joséphine sebou překvapením trhla.

„Dělala to už ten poslední rok v Paříži, jen se při tom nenechala chytit. Ale všichni to věděli… Ve škole i ve čtvrti. V rodině je revoluce. Babička málem dostala srdeční záchvat. Gaétan to věděl už dávno, proto se tak trápil a skoro se mnou nemluvil. Bál se, že až se to dozvím… A bingo! Teď to vědí všichni. Ale úplně všichni! Dokonce i pekařka… Posmívá se jim, když u ní kupují bagety. Gaétan odmítá chodit do školy a starší bratr Charles-Henri jen touží zmizet na internát do Paříže. Určitě si umíš představit, jaká nálada u nich vládne!“

„Skutečně…“

„Dědeček se s ní pokusil promluvit… Tedy s Domitille. Ale řekla mu, že je jí to všechno fuk, že nic necítí, vůbec nic. To já radši budu cítit každý den něco jiného, než abych necítila nic…“

„Chudák Gaétan!“

„Věděla jsem, že běhá za klukama, ale nedovedla jsem si představit, že by dělala tohle!“

***

V domě rodiny Mangeain-Dupuyových v Mont-Saint-Aignan došlo na vysvětlování. Paní Mangeain-Dupuyová, babička, shromáždila rodinnou radu v malém obývacím pokoji. Isabelle Mangeain-Dupuyová, Charles-Henri, Domitille a Gaétan seděli kolem stolu. Dědeček Mangeain-Dupuy se raději nezúčastnil.

„To je rodinná záležitost a na její řešení jsi nejlepší ty,“ řekl své ženě, v skrytu duše šťastný, že se tím nemusí zabývat.

„Je mi u prdele, co si o tom babka myslí,“ varovala je všechny Domitille, když si v minisukni sedala na rozviklanou židli. „Sere mě to tady, chci se vrátit do Paříže. Serou mě ty naškrobený měšťáci, který jsou celí bez sebe, když někdo kouří marjánu.“

Přehnaně se nalíčila červenými a černými šminkami, do uší si strčila sluchátka iPodu a vrtěla se na židli v naději, že si babička všimne jejího tetování na zadku a skutečně ji klepne pepka.

Charles-Henri obrátil oči v sloup a Gaétan klimbal. Nechtěl se vrátit do školy. Nevadí, že ztratí rok… Taky chtěl zpátky do Paříže. Isabelle Mangeain-Dupuyová se snažila sedět vzpřímeně a myslet na nejlepšího muže svého života. Odveze ji daleko od tohohle bordelu a budou spolu žít šťastně. Život není nikdy smutný, když je člověk zamilovaný… A ona je zamilovaná.

Gaétan pozoroval křivý úsměv na matčiných rtech a věděl, na co myslí… Na svou poslední známost z Meetic. Je to úplná kalamita, loví tam samé pitomce! Anebo má dar zamilovávat se do samých ubožáků. Ten poslední se jmenoval Jean-Charles. Gaétanovi se zpočátku líbil, když viděl na fotografii jeho dokonalý úsměv, milou tvář a usměvavé modré oči… Třeba konečně narazila na někoho dobrého. Zoufale potřebovala dobrého chlapa, který by ji miloval a staral se o ni. Nebyla stvořena pro život v osamění. Chlápek si nechával říkat Carlito. Připadalo mu to elegantnější než Jean-Charles. Carlito zní určitě líp! Matka ho znala dva měsíce a on je přijel z jihu třikrát navštívit. Jakmile ale Gaétan spatřil jeho fialové tričko s nápisem „Nejsem gynekolog, ale jestli chcete, můžu se tam mrknout“, nadšení rázem opadlo. Ubytoval se v domě i se svou plochou obrazovkou a wifinou. Platební kartu mu bankomat sežral ten večer, co je všechny pozval do restaurace na suši. Ale to neuvadí, bude to v pořádku. Má kamarády na jihu, pro které vykonává nejrůznější drobné práce během sezóny. A ta na jihu zaučíná už v dubnu… Jenže sezóna trvala už skoro měsíc a nikdo z jeho „nejlepších kamarádů z dětství“ mu nezavolal a nenajal si ho.

Pozval je k sobě na velikonoční prázdniny. Jeli tam všichni, s výjimkou Charlese-Henriho, kterému se ježily chlupy, jakmile se Jean-Charles objevil. Tvrdil, že bydlí Cannes v rezidenci s bazénem. Přijeli do oprýskaného baráku s rozbitým výtahem a s mělkou děravou nádrží. Když mluvil, přidával si do všech sloves „u“. Máma říkala, že to není vada, že to je místním přízvukem. Nelíbí se mi jeho přízvuk. Nelíbí se mi jeho brýle Prada, které dokonce nejsou pravé. No a co? Je mi fuk, že jsou falešné. Proč bych měul mít pravé? Hlavní je, že je na nich napsáno Prada.

Jeho oblíbenou větou bylo „proč bych to děulal“.

„Půjdeme se projít?“ ptala se máma.

„Proč bych to děulal?“

„Půjdeme se vykoupat?“

„Proč bych to děulal?“

Nejhorší bylo, když řídil. Když neřval „kurva, běuž do prdele“, předjížděl a ječel „uhni, babo, vrauť se do hrobu“. Nejradši vyprávěl, s jakými kamarády se potkal na schodišti festivalového paláce. Byl tam Jamel Debbouze! Ale záleželo na dnech. Jindy tam byla Marion Cotillardová, Richard Gere, Arnold Schwarzenegger… Nejdivnější bylo, že když je vozil po Cannes, předčítal jim názvy ulic. Tohle je bulvár Machin-Chose, támhle je soukromá pláž Grand Hotelu. Chybělo málo a říkal by nám „támhle je Lidl nebo kino UGC“! A tak když mi máma řekla, že je smutná, že musí z Cannes odjet, že by se tam chtěla vrátit, já jsem si v duchu pomyslel: A proč bych to děulal?

A proč děuláme tuhle rodinnou sešlost? Máma má toho chlapa plnou hlavu a nevyřeší nic. Někdy chápu tátu… Když tady byl, všechno fungovalo, ačkoliv to někdy nebylo moc veselé. Ale já na to kašlu, já na to kašlu. Jenom bych chtěl mít normální, normální rodinu…

Všichni se posadili, ale babička zůstala stát. Aby dominovala, pomyslel si znervózněle Gaétan. Bouchla do stolu a začala tím, že takhle už to dál nejde. Že se budou muset přestěhovat do jejich velkého rodinného domu, kde vezme jejich životy do svých rukou a zavede pořádek.

„Až do teď jsem neříkala nic, ale Domitilliny poslední výstřelky mě nutí jednat. Nechci, aby bylo jméno naší rodiny pošpiněno. Ačkoliv je už možná příliš pozdě, rozhodla jsem se řešit nepořádek, který vládne v tomto domě…“

Přejela prstem po stole a ukázala vrstvu mastnoty, kterou setřela.

„Isabelle, ty nejsi schopná tento dům udržovat a vychovávat děti… Já vás naučím pořádku, disciplíně a dobrým způsobům. Nebude to snadné, ale přes svůj věk a chatrné zdraví na sebe ten kříž naložím. Pro vaše dobro. Nechci, abyste skončili jako lumpové, děvky a odpad společnosti…“

Zdálo se, že ji Charles-Henri poslouchá a souhlasí.

„Já každopádně odcházím příští rok na přípravku do Paříže,“ prohlásil, „tady nezůstanu.“

„S dědečkem ti pomůžeme. Pochopil jsi, že úspěchu dosáhneš, jen když se budeš snažit a poctivě pracovat. Mám z tebe radost…“

Charles-Henri spokojeně pokýval hlavou.

„Co se týče tebe, Isabelle,“ pokračovala babička, „budeš se muset vzpamatovat… Stydím se, když se mě na tebe někdo zeptá. Žádná z mých přítelkyň nemá takovou dceru. Vím, že jsi musela projít strašlivou zkouškou, ale tou jsme si prošli všichni, je to součást života. Nijak tě to neomlouvá…“

„Ale já…,“ protestovala Isabelle.

„Nosíš jméno, kterému bys měla dělat čest. Musíš se vzpamatovat. Naučit se slušně chovat. Jít dětem příkladem…“

Její pohled se přesunul na Domitille, která se rozvalovala na židli, hleděla upřeně na špičky svých kozaček a ostentativně žvýkala žvýkačku.

„Domitille, okamžitě vyndej tu žvýkačku z pusy a posaď se rovně!“

Domitille ji ignorovala a žvýkala ještě usilovněji.

„Domitille, budeš se muset změnit! Ať se ti to líbí, nebo ne!“

Potom se otočila ke Gaétanovi.

„Tobě, chlapče, nemám co říct. Máš vynikající známky a učitelé si tě nemohou vynachválit. U nás najdeš prostředí vhodné k práci a studiu.“

A do ticha, následujícím po Gaétanově chvále, se náhle ozval slabounký a nejistý hlásek Isabelle.

„Nepůjdeme k vám bydlet…“

Babička sebou trhla a zeptala se:

„Prosím?“

„Nepůjdeme k vám. Zůstaneme tady nebo jinde… Ale u vás ne.“

„To nepřipadá v úvahu! Nenechám tě dál vést takový život!“

„Jsem dospělá, chci žít svobodně,“ zamumlala Isabelle a uhýbala před matčiným pohledem, „nikdy jsem svobodně nežila…“

„Moc hezky jsi naložila se svou svobodu!“

„Rozhoduješ o všem za mě! Vždycky jste za mě rozhodovali… Já už pomalu nevím, kdo jsem. V mém věku… Chci se stát dobrým člověkem, tady, uvnitř. Chci, aby někdo viděl, co ve mně je…“

„A proto chodíš na internet a hledáš mužské?“

„Kdo ti to řekl?“

„Domitille, tvoje dcera.“

Domitille pokrčila rameny a žvýkala dál.

„Chci se setkávat s muži, abych se dozvěděla, kdo jsem, chci, aby mě milovali takovou, jaká jsem… Ach, já nevím! Já už nevím…“

Paní Mangeain-Dupuyová hleděla na svoji vzpouzející se dceru pohledem, v němž se mísila ironie se zlobou. Byla to chladná žena, která si udělala náboženství z povinnosti. Čekala, že se jí od dcery a vnoučat dostane zbožňování výměnou za chladně vykalkulovanou laskavost.

„Život, mé dítě, nespočívá v tom, že se budeš potkávat s muži, jak říkáš. Život je dlouhá cesta povinností, přímosti a ctnosti a mně se zdá, že jsi už dávno tyto krásné hodnoty ztratila z dohledu…“

„Já k vám nepůjdu,“ opakovala umanutě Isabelle a stále si netroufala pohlédnout matce do očí.

„Já taky ne!“ potvrdila Domitille. „Mě to tady sere a sralo by mě to ještě víc u vás…“

„Nemáte na výběr,“ ujistila je babička a uhodila oběma rukama do stolu, aby zdůraznila, že diskuse je u konce.

Gaétan poslouchal a dělalo se mu špatně od žaludku. Jednou tohle všechno skončí… jednou tohle všechno skončí.

***

Následující den po rozhovoru se Zoé zavolala Joséphine Garibaldimu.

Naučila se vážit si toho muže s černými ulízanými vlasy, s řasami jako dva tmavé deštníky, které se otvíraly a zavíraly, a pružnou tváří, napínající se všemi směry. Vedl vyšetřování smrti slečny de Bassonière a potom i Irisiny vraždy s taktem a důvtipem. Když šla Joséphine svědčit do čísla 36 na nábřeží Zlatníků, měla pocit, že ji poslouchá nejen ušima, ale i očima a… duší. Odložil policejní placku na psací stůl a jejich duše začaly rozmlouvat. Slovy, tichem, váháním a chvějícími se hlasy. Navzájem se poznávali.

Někdy se stává, že člověk začne mluvit od duše k duši s někým neznámým.

Neviděli se od Irisiny smrti, ale věděla, že mu může zavolat a požádat ho o službu.

Poznala jeho hlas, jakmile zvedl sluchátko.

Zeptala se, jestli neobtěžuje. Odpověděl, že si mezi dvěma případy udělal v kanceláři přestávku. Vyměnili si pár banalit a pak se jí zeptal, čím jí může být užitečný. Je znovu na stopě nějakého nebezpečného vraha? Joséphine se usmála, odpověděla, že ne, že tentokrát se jedná o jiný případ, nevinnější a romantičtější.

„Od Van den Brocka se nemáte čeho obávat,“ ujistil ji Garibaldi. „Čeká ve vězení na zahájení procesu a asi to bude ještě chvíli trvat… Myslím ostatně, že ve vězení zůstane pěkně dlouho.“

„Je to zvláštní, ale já na Van den Brocka vůbec nemyslím…“

„A o Lukovi Giambellim máte nějaké nové zprávy?“

Joséphine odpověděla, že ne. Naposledy slyšela, že požádal o přijetí na jednu psychiatrickou kliniku pro poruchy chování.

„A je tam pořád,“ odpověděl Garibaldi, „informoval jsem se. Nezapomínám na vaši bezpečnost, paní Cortèsová. Uchoval jsem si na naši spolupráci vynikající vzpomínku…“

„Já taky,“ odpověděla Joséphine a cítila, jak jí rudnou uši.

„Díky vašemu pozoruhodnému pozorovacímu talentu musíte mít hodně pomocníků…“

„Přeháníte,“ řekla Joséphine, „to vy jste…“

„Jste skutečně výtečná pozorovatelka a byla by z vás skvělá vyšetřovatelka… Co pro vás můžu udělat tentokrát?“

Joséphine mu vyprávěla, jak objevila černý sešit a příběh jeho tajemného autora.

„Překřtila jsem si ho na Malého mladého muže… Připadá mi hrozně dojemný. Mám taky ráda postavu Cary Granta. O jeho životě jsem nic nevěděla. Je fascinující…“

Svěřila se mu, že chce napsat román o setkání těchto dvou mužů. O malém lidském červíčkovi a celosvětově uznávané hvězdě. Ještě nevěděla, jak to udělá, ale teď by potřebovala identifikovat Malého mladého muže a setkat se s ním.

„Dnes už asi mladý není, že?“ poznamenal Garibaldi.

„Ne… A to zužuje okruh pátrání. Ve skutečnosti to byla Zoé, kdo mi poradil, abych vám zavolala…“

„Co o tom muži víte?“

„Znám jeho věk, místo narození a profesi jeho otce… Myslím, že žije v našem domě nebo že sem často chodí. Můžu vám dát jména, která mě napadají. Říkala jsem si… nebo spíš Zoé mi říkala, že byste to pro mě mohl zjistit. Ale nevím, jestli je to vůbec možné…“

„Budu se muset obrátit na kolegu z CE,“ řekl Garibaldi.

„Z centrální evidence?“ přeložila si jeho slova Joséphine.

„Ano.“

„Je to legální?“

Garibaldi na chvilku zaváhal a pak prohlásil:

„Legální není to správné slovo… řekněme, že to můžeme považovat za protislužbu…“

„Jak to myslíte?“

Následovala dlouhá pauza.

„Nemusíte mi odpovídat…“

„Počkejte okamžik, prosím.“

Slyšela zvuk otvírajících se dveří, ozýval se nějaký hlas, kterému Garibaldi odpovídal. Čekání si krátila přecházením po obýváku. Du Guesclin se zmocnil vodítka a položil jí ho k nohám. Usmála se na něj a ukázala na telefon. Zarmoucený Du Guesclin si šel lehnout ke dveřím, čumák si položil na přední packy a upřel na ni pohled plný výčitek. „Nemám jen tebe, pejsáčku,“ řekla mu.

„Paní Cortèsová?“

„Ano, jsem tu.“

„Přerušili mě… Takže… Dejme tomu, že jsem jednoho dne prokázal službu jednomu kolegovi z CE… Kolegovi, s nímž jsem – čistě hypoteticky –spolupracoval na případu obchodování s drogami a jehož jsem během domovní prohlídky u jednoho dealera přistihl, jak si strčil do kapsy svazek bankovek ležících na stole…“

„Ano…,“ řekla Joséphine a sledovala Garibaldiho myšlenkové pochody.

„Dejme tomu si, že jsem mu řekl, že přivřu oči, když všechno vrátí, a nabídl mu, že mu ty peníze půjčím, a dejme tomu, že souhlasil a je mi za to vděčný…“

„Takové věci se stávají často…“

„Říkal jsem ,dejme tomu‘.“

Joséphine se omluvila.

„Neomlouvejte se… U policie moc peněz nevyděláváme. A často se ocitneme v pokušení vzít si peníze nebo drogy, abychom vylepšili svou životní situaci.“

„Už jste někdy něco takového udělal?“

„Jestli jsem si vzal prachy nebo drogy? Ne, nikdy.“

„Chtěla jsem říct… Překvapil jste kolegu, který…“

„To je moje věc, paní Cortèsová. Řekněme, že to zařídím a pokusím se podle vašich informací toho muže najít .“

„To by bylo skvělé!“ vykřikla Joséphine. „Mohla bych jít za ním a…“

„Jestli s vámi ovšem bude chtít mluvit… Jestli vyhodil ten sešit do popelnice, znamená to, že se chtěl zbavit minulosti…“

„Můžu se o to aspoň pokusit…“

„Vy se jen tak snadno nevzdáváte, že, paní Cortèsová?“

Joséphine se usmála.

„Na první pohled vypadáte ostýchavě, nenápadně a nejistě. Ale ve skutečnosti jste tvrdohlavá a houževnatá…“

„To trochu přeháníte, ne?“

„Myslím, že ne. Máte v sobě odvahu ostýchavých lidí. Tak mi řekněte jména připadající v úvahu a já vám zavolám, až něco zjistím…“

Joséphine chvíli přemýšlela a začala vyjmenovávat.

„Pan Dumas… Žije v bloku B na stejné adrese jako já…Ale myslím, že ten to není…“

„Počkejte, vezmu si papír a poznamenám si to…“

Znovu je přerušil hlas žádající od Garibaldiho nějaké informace. Slyšela ho odpovídat, počkala, až skončí, a pak pokračovala:

„Pan Boisson…“

„Jako Coca-Cola?“

„Ano, jenom nemá tolik bublinek5! Ale myslím, že ani on to není.“

„Střežme se vyhaslých sopek!“ řekl Garibaldi.

„Bydlí v našem domě ve vchodu A, ale nedovedu si představit, že by zažil takový příběh lásky jako Malý mladý muž… Zamyká se na dva západy a vypadá, jako by byl alergický na všechny fantazie.“

„Kdo další?“

„Pan Léger. Yves Léger. Nastěhoval se do bytu po Leflocu-Pignelovi s mnohem mladším druhem. Nosí pestrobarevná saka a velké desky na výkresy… On mi aspoň připadá jako živoucí bytost…“

„To se našemu muži podobá víc…“

„Já si to myslím taky… A pan Sandoz. Víte, to je pán, který nám pomáhal předělávat Iphigéniinu domovnickou lóži. Podle Iphigénie se dělá mladším a…“

„To není sám!“

„Já tomu moc nevěřím…“

„Uvidíme.“

„A konečně pan Pinarelli… Ten taky bydlí v našem domě. Jenomže ani o něm si nemyslím, že by…“

Garibaldi se rozesmál.

„Takže si to nemyslíte ani o jednom z těch mužů, jejichž jména jste zmínila!“

„To je právě ten problém… Ani jeden z nich tomu neodpovídá.“

„A co když to je někdo jiný? Někdo, kdo hodil ten deník do odpadků ve vašem domě, aby stopy nemohly vést k němu. Přesně to bych udělal já, kdybych se chtěl něčeho zbavit.“

„To by mi to hodně zkomplikovalo…“

„Nechci vás zrazovat, ale připadá mi to dost pravděpodobné…“

„Určitě máte pravdu… Ale na druhou stranu si říkám, že existovala jen malá šance, že by ten deník někdo našel. Kdyby Zoé tak nebrečela, že už nikdy neuvidí svůj černý sešit, nikdy bych ty odpadky nešla prohledávat… Není to zábava, které bych se oddávala každý večer.“

„To je fakt…“

„Kolik lidí v Paříži prohledává popelnice, aby našli dceřin sešit?“

„Víte, v Paříži je spousta lidí prohledávajících popelnice…,“ řekl s lehkou výčitkou.

„Já vím,“ odpověděla Joséphine, „já vím… Ale černý sešit není k jídlu.“

„Poslyšte, paní Cortèsová, co uděláte, až toho člověka identifikujeme? Když ho najdu…“

„Ráda bych ho viděla, mluvila s ním a dozvěděla se, jestli si splnil svůj sen. Když to čtu, mám o něj strach. A chtěla bych se dozvědět, jestli našel své místo za mlhou…“

Vyprávěla příběh kamaráda Freda a mrakodrapu. Toužila zeptat se Garibaldiho, jestli on svoje místo za mlhou našel.

„Jeho příběh s Cary Grantem byl sen. Kdybyste věděl, kolik naděje se v něm narodilo po setkání s ním… Potřebuji znát detaily, abych mohla zaplnit svůj příběh, a k tomu může nejlépe posloužit realita.“

„To je přesně to, co jsem vám říkal, když jsme se seznámili. Realita je často silnější než fikce… Právě jsem dokončil jedno vyšetřování. V supermarketu zavraždil muž jednu ženu, kterou vůbec neznal. Probodl ji před očima pokladní. Když jsme ho zatkli, řekl jen: ,Nezasloužila si žít, byla příliš krásná.‘ Použila byste to v detektivce?“

Joséphine zavrtěla hlavou a zamumlala:

„Ne, to by nešlo.“

„A udělala byste dobře! Takový motiv je strašně malicherný.“

„Jenomže tentokrát se nejedná o zločin. Naopak… Je to příběh jednoho setkání a já si myslím, že člověk právě díky setkání s jinými lidmi roste.“

„Pokud je dokáže akceptovat… Spousta lidí setkání s druhými ignoruje ze strachu, že by jim mohli změnit život nebo by je mohli svést na neznámou cestu.“

Chvíli mlčel a pak dodal:

„Co vám ten příběh dává?“

„Elán a odvahu…“

„Podobá se vám ten příběh?“

„Ale já jsem nikdy nepotkala Cary Granta nebo někoho takového. Nikdy jsem nepotkala člověka, který by ve mně věřil… Právě naopak.“

„Víte, právě jsem dočetl váš román.“

„Tak pokornou královnu?“

„Ano. Je to zvláštně napsané… Já, čtyřicetiletý polda, který v životě přečetl jen detektivky Jamese Ellroye, jsem najednou kráčel po ulicích s Florine a dalšími vašimi hrdiny, narážel do pouličních lamp, přejel svou stanici metra, přišel pozdě do práce a pomalu jsem zapomněl, kde bydlím. Prostě jste mě učinila šťastným. Už jsem si myslel, že to není možné.“

„Ach,“ zašeptala Joséphine potěšeně, „tak to vy jste skoupil všechny ty knihy?“

Upřímně se rozesmál.

„Kvůli vám jsem probděl celé noci. Jste velmi nadaná, paní Cortèsová…“

„O tom velmi pochybuju… Mám strach, pokud vůbec víte, co je to mít strach… Toužila jsem zase začít psát, ale nevěděla jsem, jak se do toho pustit. Je to, jako bych tím příběhem najednou otěhotněla. Roste ve mně, trvá na svém a buší do mě zevnitř. Je to tak silné, že jsem se přestala zajímat o ostatní.“

„Připadala jste mi skutečně úžasně nadaná!“

„Teď byste mě nepoznal. Posílám do háje celý svět.“

„To je začátek nezávislosti…“

„Možná… Jen doufám, že z toho něco vzejde.“

„Pomůžu vám. Slibuju…“

„Díky,“ zašeptala Joséphine. „Můžu vám ještě něco říct?“

„Poslouchám…“

„Když Iris… Když odešla… Měla jsem pocit, že mi uřízli nohu a že už nikdy nedokážu chodit… Byla jsem paralyzovaná, hluchá a němá, ale od té doby, co si čtu v tom černém sešitu, jako kdybych…“

Mlčel, čekal, až najde správná slova, až sama v sobě to přiznání zformuluje.

„Jako by mi noha začala znovu růst a já se učila chodit… Na obou nohách. Proto je to pro mě tak důležité.“

„Rozumím a moc rád vám pomůžu, věřte mi. Udělám, co bude v mých silách.“

„A co vy, jak se máte, jste šťastný?“

Byla to ta nejstupidnější věc, na jakou se mohla zeptat člověka, kterého sotva znala. Ale nevěděla, jak mu poděkovat.

„Děkuji, že jste mě poslouchal, že jste mě pochopil a že jste tady. Je to poprvé, kdy mluvím o Iris, je to, jako by bolest odplouvala a nechávala mě se nadechnout.“ Bála se, aby nepůsobila příliš pateticky, příliš dramaticky.

„Moc zpráv jsem o vás neměl od chvíle, kdy…,“ poznamenal, „často jsem se v duchu ptal, jak se máte…“

„Raději bych o tom nemluvila.“

Vyschlo mu v krku, odkašlal si, našel opět hlas policejního inspektora a rozhovor ukončil:

„Dobrá, tak si to zrekapitulujme, paní Cortèsová. Našemu muži bylo v roce 1962 sedmnáct, narodil se v Mont-de-Marsan, jeho otec vystudoval Polytechniku, byl ředitelem Francouzských dolů a náš neznámý nejspíš bydlí na vaší adrese…“

Joséphine přisvědčila.

„Budu muset jít,“ řekl Garibaldi, „zavolám vám, jakmile se něco dozvím.“

Chvíli mlčel. Pak dodal:

„Rád si s vámi povídám… Je to, jako bych se dotknul něčeho… výjimečného.“

Než vyslovil slovo „výjimečného“, udělal krátkou pauzu.

Zavěsila, šťastná, že našla spřízněnou duši.

Mluvit s tím mužem bylo inspirující. Nebyla do něj zamilovaná, ale důvěřovala mu. Pozvedal ji, rozvíjel a dával křídla. Když byla zamilovaná, nevěděla, co říkat a jak se chovat, choulila se do sebe a podobala se velkému prázdnému pytli, který nedrží zpříma.

Joséphine vytočila Shirleyino londýnské číslo, aby jí pověděla o rozhovoru s Garibaldim. Snažila se jí vysvětlit let spřízněných duší.

„Někdy to vychází ze srdce…,“ dodala.

„A jindy z těla,“ řekla Shirley, „po dobré souloži má člověk taky někdy chuť létat.“

„A když se to sejde dohromady, když se propojí duše, srdce a tělo a letí společně, pak je to velká láska… Ale to se nestává často.“

„Stalo se ti to s Philippem?“ zeptala se Shirley.

„Ano!“

„To máš štěstí. Já mám pocit, že toužím jen po mužském těle… Že mě oslovuje pouze tělo. Asi nemám ani srdce, ani duši.“

„Protože se bojíš rozchodu. Něco se v tobě vzpírá. Nedáváš se celá. Myslíš si, že když nabídneš jenom tělo, k žádnému rozchodu nedojde, nebudeš ohrožena, což je v jistém smyslu pravda. Jenomže zapomínáš na duši…“

„Blablabla“, zamumlala Shirley, „nezkoušej na mě psychoanalýzu…“

„Más špatné představy o mužích a o lásce. A já zase pořád čekám na krásného prince na bílém koni.“

„Já na tom koni jezdím a prince ti klidně přenechám.“

„Ty nevěříš na krásného prince?“

„Věřím na pekelného prince.“

Shirley se rozesmála.

„Krásný princ, to neznamená, že je dobrý úplně celý. Není to žádná limonádová romance, je to dokonalá harmonie.“

„Bullshit, kamarádko! Já si z mužů beru jen jejich těla. Co se týče zbytku – srdce a duše –, na to mám syna, kamarádky, Bachovy kantáty, knihy, stromy v parku, západ slunce, dobrý čaj, oheň v krbu…“

„Vidíš, jak jsme jiné!“

„Tím líp! Zaplést se do nějakých cukrkandlových pocitů? Děkuju pěkně, nechci!“

„Mluvíš jako Hortense…“

„Já a Hortense žijeme v realitě. Ty žiješ ve snech, sníš o tom, jak tě krásný princ objímá a letí s tebou, jenomže ve skutečném životě je princ ženatý, přísahá, že se svou ženou nespí, že spí v obýváku, ale většinou tě tahá za nos.“

***

Ten večer byla spaghetti party.

Hortense ve spojení s tímto večerem nesnášela špagety a slovo party.

Bylo to všechno ostatní, jen ne veselá a uvolněná zábava.

Jednou měsíčně spolu povečeřeli, mluvili o domě, výdajích, dluzích, elektřině a topení, zákazu kouřit v interiérech, úklidu terasy, poštovní schránce, kterou bylo třeba pravidelně vybírat, o třídění odpadků a tutti quanti. Peter se svými čtvercovými brýlemi na špičce nosu přísně kontroloval denní řád, každý se k němu musel vyjádřit a říct, co nefunguje. Anebo slíbit, že se polepší a bude poslouchat, že skloní hlavu a poslechne kázání pána.

Byl to Peterův velký večer. Spravoval domovní účty, diskutoval s majitelem, sestavoval seznam reklamací a nutných oprav. Byl to malý muž s úzkými rameny, jehož ambice náhle proměňovaly v Napoleona. Pokyvoval hlavou pod dvojrohým kloboukem. Brnkal na nervy. Hrozil, peskoval a ukazoval prstem. Hortense se kousala do rtů, aby se nedala do smíchu nad groteskností situace, protože se všichni před Peterem třásli…

Nenáviděla špagety posypané sýrem a polité smetanou, jak je vařil Rupert, nenáviděla nemastná neslaná Tomova slova a carské rozkazy řinoucí se z Peterových úzkých rtů.

Každému podle jeho zásluh.

„Hortense, jak jsi na tom s council tax, já vím, že ji neplatíš, ale požádala jsi ve škole o potvrzení, že to platit nemusíš? Ano, nebo ne? Zaplatila jsi tenhle měsíc svůj díl z poplatků na televizi?“

„Já se na televizi nikdy nedívám,“ bručela Hortense, „to vy jste pořád nalepení na obrazovce a čumíte na fotbal.“

„Hortense!“ hrozil Peter s napřaženým prstem.

„Dobře, budu platit, budu platit…“

Blablabla topení, blablabla uklízečka, blablabla, kdo platí tohle a kdo platí tamto…

„Myslíte, že se válím ve zlatě, nebo co? Jsem jediná, kdo tu ještě studuje, mám sevřený rozpočet a jsem závislá na matce a Bůh ví, že mě to pěkně štve.“

Tom mával nohama v děravých ponožkách, které hrozně smrděly. Hortense nakrčila nos. Dává si do ponožek odleželý sýr? Rupert jedl pikatní chipsy a drobil na koberec. Švábi, poplach! A Jean Beďar měl další bolák na bradě. Velký rudý pupenec. Když jsem ho včera potkala, ještě ho neměl. Už jenom ten mu chyběl do sbírky! Ten kluk je fakt odpornej! A navíc na mě už jistou dobu kouká a v očích se mu objevují veselé záblesky. Jako by se radoval… Co si myslí? Že zapomenu, že je znetvořený, že si na něj zvyknu a budu s ním mluvit jako s lidskou bytostí? Ani ve snách, ty chudáčku! Měla pocit, že ji sleduje. Pořád jí byl v patách. Musí mít nějakou utkvělou představu. A navíc si ho každý večer pod peřinou honí! A ten malý, směšný knírek!

Peter citoval z domácího řádu, že se nikde nesmí povalovat osobní věci. Snad mi teď nebude předhazovat ty zapomenuté tampóny? Ne. Narážel na prázdné skleničky, špinavé talíře, roztrhané sáčky od chleba a mobily. Tuhle večer našel jeden v odpadcích. Můj mobil vůbec nezazvonil. Mohla bych ho klidně vrazit do květináče a čekat, až mi vyroste. To je neuvěřitelné! Ta prezentace přece byla úspěšná, ale žádná nabídka nenabyla konkrétní podoby. Nikdo mi nezavolal. Blablabla, to jen během vernisáže zafoukal větříček… Zůstaly jí jen navštívenky, které si uložila do staré krabičky od džemu na psacím stole. Hleděla na ně nevraživě.

Ani Gary nezavolal.

Nic. Ani vzkaz. Dva měsíce naprostého mlčení.

Lehnete si pod mužské tělo, omámená a lehoučká, vzdycháte, pro tentokrát se vám váha mužského těla líbí, vzdycháte silněji, úplně se odevzdáte…

A on se vypaří jako zloděj.

Asi čeká, až mu zavolá ona a bude se mu plazit u nohou…

To sis spletl role, miláčku! Nebude to ona, kdo vytočí číslo a bude žadonit, aby to ten druhý vzal! Není přece žádná blbka! A navíc kvůli téhle záležitosti málem ztratila Nicholase! Jak je láska pitomá! Už už si myslela, že se špičkou nohy dotkla onoho kontinentu, kterému pitomci říkají láska. Byla dva milimetry od toho, aby mu řekla „miluju tě“. O dva milimetry dál a byla by se úplně ztrapnila. Tak silně vzdychala v jeho náručí, že z ní přiznání málem vyklouzlo. Už to nikdy neřekne! Už nikdy nechtěla slyšet svůj poslušný a zlomený hlas šeptat tahle slova. Nezavolá ani jemu, ani jeho matce. Ještě abych lezla po kolenou za jeho matkou, jestli nemá nějaké zprávy o synovi. Synovi a matce z Buckinghamského paláce se vyhnu zdaleka, stačí mi v televizi vidět ty směšné kloboučky jeho babičky a všechny ty předčasně zplešatělé prince a jejich přítelkyně s křivými úsměvy… A ty dva ze hry vyškrtnu úplně! To je teda charakter! To je rodinka! Králové jsou domýšliví hulváti! Ve Francii udělali dobře, když je poslali pod gilotinu. Myslí si, že si mohou dovolit všechno, protože drží v ruce žezlo a halí se do hermelínu…

Hortense si znovu zvykala na všední život, který vedou normální lidi. Metro, práce, postel. Chodila do školy, rozčilovala se kvůli zpožděnému metru, pracovala, jedla špagety se sýrem, čuchala špinavé ponožky. Ztratila elán i nadšení. Byla znechucená.

Oběť nevydařených snů.

Nejhorší je, když nějaký sen ztroskotá. Připomíná to hrozný zvuk prasklé pneumatiky, který v hlavě ještě dlouho doznívá.

Pfff…

Její sny udělaly pfff. Ve svých výkladních skříních vytvořila postavu elegantní a trochu provokující ženy, která se vyčlenila z davu. Ženy jedinečné, někdy excentrické, ale vždycky šik a vědomé si svůdné moci, jakou působí na muže. Byl to krásný sen.

Vůbec neměla čas se prosadit…

A tak svírala ruce v pěst, skřípala zuby a v duchu si opakovala: Budu módní návrhářkou, budu módní návrhářkou, musím se ještě hodně a hodně učit. Je to můj první nezdar a nebude poslední. Z neúspěchů se člověk učí! Který blb tohle řekl? Měl pravdu… Musím se dál učit. Například tajemství látek. Najít nějakého výrobce látek, aby mě zaměstnal… A když někdo vysloví slovo „samet“, budu mu moct předložit sto třicet nejrůznějších nabídek. A tak si mě někdo všimne… Vybere si mě do nějakého velkého ateliéru. Musím se soustředit, velice soustředit a nakonec se to povede.

Přesvědčila ji kamarádka Laura – tedy aspoň si myslela, že je to kamarádka.

„Poslyš, Hortense, přemýšlej, ve skutečném životě to takhle nikdy nefunguje, člověk se nestává slavným za jeden večer!“

„A proč ne?“ zrudla Hortense. „Kde je psáno, že to nejde?“

„Buď trochu trpělivá,“ odpověděla Laura, „nejsi jediná, kdo chce mít úspěch.“ A pak dodala lehce povýšeným tónem: „Je to skvělý nápad studovat látky… Znám jednu holku, která pracuje s látkami, učí nejrůznější techniky, postupně je odhaluje, začíná od kůže a plsti, pak přejde k mušelínu, pracuje na modelech pro mladé u Galliana, představím ti ji, jestli chceš…“

Až potud to bylo v pořádku. Nelíbil se jí sice Lauřin tón, ale zdálo se, že s ní Laura soucítí.

„Slyšelas o té holce, která se ve třinácti letech stala novou královnou módy v New Yorku?“

„Ne… Proč bych o ní měla slyšet?“

„Protože o ní všichni mluví! To je neuvěřitelné, co dokázala!“

Udělala malou pauzu, aby zvýšila napětí. Namotala si kadeř na prsty plné prstenů. Dlaní ťukala do stolu, jako by hrála Měsíční sonátu.

„Jmenuje se Tavi…“

Začala přehrávat arpeggio. Sol-do-mi-sol-do-mi-sol-do-mi.

„Má na netu blog, který vyvolal senzaci v celém módním světě… Čtyři miliony návštěvníků! Všichni mluví jen o ní… Dám ti adresu toho blogu, jestli chceš…“

La-do-mi-la-do-mi…

„No…“

„Kamarádí se všemi tvůrci… Viděli ji s Marcem Jacobsem, Alexandrem Wangem, Joši Jamamotem. Prodává svoje trička za závratné ceny a právě podepsala první smlouvu s jedním módním salonem. Ve třinácti letech! Uvědomuješ si to?“

„No…,“ opakovala Hortense. Sanice jí klesla a sevřela ji žárlivost.

„Je ještě hodně mladá…“

Další krátká pauza. La-re-fa-la-re-fa. A Laura pokračovala:

„Mnohem mladší než ty! Právě proto o ní možná všichni mluví. Možná nemá tvůj talent, ale je mladá…“

„Takže takhle to je!“ štěkla Hortense. „Myslíš si, že jsem stará a trapná! Proto mi nikdo nevolá!“

„Ale… To jsem neřekla…“

„Neřeklas to, ale myslela sis to… Jsi královna falešných prdelí! Ani nemáš odvahu říct ty svoje zlomyslnosti na rovinu!“

„Když to bereš takhle… Já jsem se jen snažila tě pochopit, chtěla jsem ti pomoct, to je všechno.“

Hortense viděla rudě.

„A co Suri Cruisová?“ zařvala, jak se přestala ovládat. „Suri Cruisová! Dcera toho scientologickýho skrčka a jeho ženy, která už ani nemá potuchy, kdo vlastně je! Na tu jsi zapomněla! Jsou jí tři roky a už je z ní ikona! Stačí, aby vyšla ve vysokých podpatcích, a blesky cvakají! Chystá se strčit do kapsy všechny módní papežky na celém světě! Takže ta tvoje třináctiletá je už starožitnost! Víš, kdo jsi? Laura zmije, jsi pasivně agresivní… Z takových lidí je mi na blití!“

„Cože?“ koktala jedovatá zmije.

„Pasivně agresivní… Takoví jsou nejhorší! Lidi, kteří ti nejdřív namažou med kolem pusy a pak ti vrazí řeznický hák do úsměvu…“

„Ale já…“

„A zmije já ničím! Rozšlápnu jim palici, vytrhám postupně všechny zuby, vypíchám oči a…“

Všechen hněv, zklamání a bolest, které se dva měsíce snažila potlačovat, z ní vyvřely jako nenávistná žluč. Teď to byla ona, kdo plival jed. Věřila, že právě dosáhla vrcholu a že na něm vztyčí vlajku ve svých barvách… Zklamání nad telefonem, který nezvonil, bolest z konstatování, že ji Gary ignoruje, že jejich úžasná noc plná milování pro něj byla jenom krásná noc odplaty. Jednou a konec, musel si myslet, když vypínal prsa ve svém kostýmu klavíristy.

Vyškrtla Lauru Cooperovou ze svého už tak omezeného seznamu přítelkyň a utěšovala se tím, že si představovala, jak se zmije vrhne na učebnici psychologie, aby zjistila, co je to být „pasivně agresivní“. Hezky si čti, děvče, dělej si poznámky, a až příště půjdu kolem, řekneš mi to.

Naštěstí tu byl pořád Nicholas. Věrně na svém místě. Tělo sice příliš vyzáblé a jako milenec nestál za nic, ale byl oddaný, kreativní, chytrý, velkomyslný a pracovitý. Krásná přídavná jména, která však nijak nezkracovala jeho dlouhé a vyzáblé tělo.

Snažil se zmírnit její rozčarování a často s ní chodil ven. Pískal, když vstoupila do jeho kanceláře. Obdivoval její mužské sako oblečené jako kabát na strečových tmavomodrých džínových šatech. Chválil ji.

„To jsem nevymyslela, ale okopírovala z posledního čísla ELLE… Já už žádný nápad nemám, jsem namydlená.“

„Ale ne… Ale ne…,“ protestoval Nicholas. „To přejde. Jsem si tím jist!“

On sám přiznával, že tomu nerozumí. Ne-po-cho-pi-tel-né! „Nepochopitelné,“ opakoval a kroutil hlavou. Vztekal se na lidi, kteří naslibují kdeco, ale pak se vytratí.

Desetkrát, stokrát, tisíckrát se ji snažil rozptýlit.

Chce pracovat s látkami? Najde pro ni nějakou dílnu, kde ji vezmou na stáž.

Nechce dělat nějaký sport, aby přišla na jiné myšlenky? Zapíše ji do svého klubu, je tam krásný bazén. Je to velice elegantní klub, hned tak tam někoho neberou, musíš jim padnout do oka…

Nebo jim musíš pohrozit, přeložila si to Hortense, dojatá jeho snahou vrátit na rty člověka odsouzeného k smrti úsměv.

Vzal ji do nočního klubu Whisky Mist, kam se tlačil celý Londýn. Na nápojovém lístku byl i koktejl Ibiza Mist za dvanáct tisíc liber.

„Dvanáct tisíc liber za jeden nápoj?“ vykřikla ohromená Hortense.

„To je víc než nápoj, to je koncepce,“ vysvětloval Nicholas.

„Koncepce?“

„Ano… Objednáš si Ibiza Mist a…“

Napodobil bubeníka.

„Vyjdeš ven, tam pro tebe přijede Bentley, odveze tě na letiště, kde tě čeká helikoptéra, a ta s tebou odletí na soukromý ostrov s bazénem a koktejly…Sympatické, ne?“

„Existuje hodně podobných koncepcí?“

„Za pětadvacet tisíc liber můžeš odletět do jedné z vil Hugha Hefnera v Miami. S šampaňským, bazény, jacuzzi, bunnies a spoustou Apollónů.“

Hortense hleděla skrz Nicholase do prázdna.

Prosil ji:

„Usměj se, Hortense, usměj se. Nerad tě vidím smutnou…“

Usmála se a její krátký váhavý úsměv se podobal grimase bídy.

Vzal ji za ruku, zavedl do salonu pro VIP a přitom říkal: „Uvidíš, pobavíš se… Je tam tolik idiotů, tolik karikatur! Podívej!“

Nakrčila obočí. Na stole řádky koksu, páry líbající se na ústa, odhalená ňadra, bouchání zátek šampaňského, křik, řev falešného veselí a falešného vzrušení. Nestoudně oblečené, rozparáděné holky, hlučné pytle umělých kostí, nalíčené lžící zednického učně.

Cítila se neforemná jako stará prasnice.

„Tak co?“ vykřikl triumfálně Nicholas. „Je to Fellini, ne?“

„Jsem z toho ještě smutnější.“

„Počkej na mě tady, zajdu pro něco k pití… Co si dáš?“

„Pomerančový džus,“ odpověděla Hortense.

„Ach, ne! To ne! Tady ne…“

„Tak skleničku vody…“

„Koktejl podle libosti! Vrátí ti sny a plány… Důvěřuj mi, mám spoustu nápadů!“

Poděkovala. Proč nejsem zamilovaná do něj, ptala se sama sebe. Proč myslím na Garyho?

Šel pryč, zdravil vlevo i vpravo, vykřikoval Of course! I call you. Zná tady všechny a já neznám nikoho. Jsem Hortense Nobody. Dva roky v Londýně a pořád neznámá.

Přistoupil k ní nějaký chlápek, který dlouhým brčkem srkal tyrkysově modrou tekutinu, a oslovil ji:

„Ty jsi kamarádka Garyho Warda?“

„Jakého Garyho?“

„Neviděl jsem tě s Garym Wardem?“

„Jestli je to nějaký seznamovací trik, tak dupni na brzdy! Nikdy jsem o nikom takovém neslyšela…“

„Fakt? Myslel jsem… Víš, že je…“

Otočila se k němu zády a pohledem hledala Nicholase.

Vrátil se a třímal dvě skleničky s nějakým nápojem v barvách exotického papouška. Ukázal na kout, kde si mohli sednout. Hortense mu položila hlavu na rameno a zeptala se, jestli není moc těžká.

„Řekni mi to upřímně, ve stavu, v jakém jsem… Nemůžu klesnout ještě hlouběji.“

A neklesla ani ten večer, co se musela ládovat špagetami o šesti tisících kalorií v jednom soustě.

„Ty nejíš, Hortense? Moje špagety ti nechutnají?“ zeptal se jí znepokojeně Rupert a namotával těstoviny na vidličku.

„Nemám hlad…“

„Trochu se snaž,“ naléhal Peter. „Rupert se taky snažil nám uvařit a ty mu to tak ztěžuješ… To od tebe není hezké, Hortense. Mysli na druhé. Na světě nejsi jenom ty…“

„Nevidím, jak bych mohla někomu pomoct, když se tu budu ládovat…“

„To nejsou obyčejné špagety, to jsou špagety vařené Rupertem s láskou. Nemusel to dělat a…“

„Běž do prdele!“ vykřikla Hortense, odstrčila talíř a na nízký stolek převrhla skleničku se špatným červeným vínem. „Přestaň mě obviňovat, ajatolláhu!“

Prchla do svého pokoje a řvala, že je nenávidí všechny. VŠECHNY.

„Proboha, co je jí?“ zeptal se Tom a položil nohy v děravých ponožkách zpátky na stolek. „Má nějaký problém?“

Peter si vzal nastrouhaný sýr a přísně vysvětlil:

„Myslela si, že na ni bude po tom jejím show v Harrods pršet tolik nabídek, že si s nimi bude moct vytapetovat stěny. Niente. Takže princezna je znechucená… Je to dobře, aspoň ji to naučí žít…“

Jean Beďar se lehce usmíval a prohlásil, že špagety jsou skvělé, může si přidat?

***

Shirley už ničemu nerozuměla.

Pozorovala, jak jí uniká život, a váhala, jestli ho má přirovnat k poli plnému suti nebo k novému úsvitu. Měla pocit, že se události valí mimo ni. Jako poryvy větru. Ubíjející.

Život její štěstí smetl. To štěstí, které budovala tolik let. Ale tím, že jí nabídl muže, s nímž neuměla zacházet, jí vnucoval nové štěstí.

A přece ještě před půl rokem stála vzpřímeně, s rukama v bok a byla na sebe pyšná. Dokonce se i trochu vychloubala… Měla krásného, vyrovnaného, čestného, inteligentního, zvláštního a něžného syna, svou lásku i svého spojence. Měla tělo, které mohla máčet v ledové vodě v Hampsteadu, aniž by nastydla nebo kašlala. Měla nadaci, jíž obětovala čas i peníze, jež dostala od matky a které tak dlouho odmítala… A když zatoužila vyhnat zlé démony, měla milence. Ty, kteří jí zůstali z minulosti, jimž příliš nerozuměla, ale které akceptovala a říkala si, že všichni mají své démony.

Člověk, jenž na svých prsou nehřeje démona, ať po mně hodí kamenem…

Obětovala spoustu času vybudování tohoto štěstí, vystavěla ho vlastníma rukama, upevnila, vyztužila a vyzdobila sufitami, girlandami a krásnými trámy nepodléhajícími hnilobě… A život jí tuto stavbu, v níž si tak libovala, rozkopl.

Jako by štěstí nemělo dlouhého trvání…

Jako by to byla jen jedna etapa, odklad, než bude člověk vystaven další zkoušce…

Začalo to Garyho vyptáváním na otce. Jednou večer v kuchyni vedle myčky. Cítila, jak se pan Život blíží, jak jí klade ruku na rameno a říká: „Připrav se, má drahá, chystá se bouře.“ Přijala ránu jako boxer. Zvykla si na tu myšlenku. Ochočila si ji, oloupala trny a udělala z ní krásnou, hladkou, dlouhou, rozvitou a vonící růži. Následovala nezbytná práce. Práce na sobě. Uvolnit sevření, pochopit, usmívat se, uvolnit sevření, pochopit, usmívat se.

A začínat znovu.

Pak odjel do Skotska. Nelíbilo se jí, že ji o tom informoval jen vzkazem na záznamníku. Zavolal mi ve chvíli, kdy věděl, že jsem zaneprázdněná a že nemůžu odpovědět… Utekl. Utekl mi.

Příchod Garyho k ní domů… Sáček s croissanty odhozený na postel a výkřik. On ne! On ne!

A náhlý odlet do New Yorku…

Tentokrát dostala mail. Nenáviděla tuto novou technologii, která umožňovala mužům zmizet a myslet si, že to k odchodu stačí. Zmizet z vašeho života a uchovat si tvář.

Slova napsaná Garym byla noblesní a krásná.

Ale jí se nelíbila. Nelíbilo se jí, že s ní syn mluví jako muž.

„Shirley…“

Už jí říká křestním jménem! Nikdy ji neoslovoval křestním jménem.

„Odlétám do New Yorku. Počkám tam na rozhodnutí, jestli mě přijali na Juilliard. Nechci zůstat tady. Odehrálo se příliš věcí, které se mi nelíbí…“

Co znamenalo to „příliš věcí“? Setkání s otcem? Oliver v její posteli? Románek s nějakou dívkou? Další hádka s Hortense?

„Velká matka všechno ví. Pomůže mi…“

S Velkou matkou se radí. S ní ano! Velká matka mu dala souhlas.

„Potřebuji žít sám. Byla jsi dokonalá a obdivuhodná matka, matka i otec v jednom, vychovávala jsi mě s moudrostí, taktem a humorem a já ti za to nikdy nepřestanu být vděčný… Jestliže jsem se stal tím, čím jsem, vděčím za to tobě a děkuji. Ale dnes musím odejít a ty mi to musíš dovolit. Důvěřuj mi. Gary.“

Vida! Zavržená několika řádky.

Bylo tam rovněž post skriptum:

„Jakmile se usadím, dám ti adresu i telefon. Zatím mi můžeš posílat maily. Pravidelně je čtu. Nedělej si starosti. Take care…“

Konec mailu. Konec období, kdy byla šťastná.

„A teď budu dělat co?“ mumlala a dívala se na auta na ulici, chodce s deštníky ohnutými větrem, vchod do metra, který je pohlcoval, na malé pospíchající mravence. Poryvy deště, poryvy života.

Život má rád pohyb.

A na scénu vstoupil Oliver.

S výrazem skromného krále a úsměvem něžného obra.

Úsměvem stoupajícím o několik oktáv a přetékajícím slovy, až z něj byl neodolatelný potok veselého hýkání. Bylo ho slyšet zdaleka, lidé se usmívali a se špetkou závisti si říkali „vida, to je šťastný člověk“.

Jeho způsob milování byl, jako když se peče dobrý chléb…

Jeho ruce hnětly doteky, jeho polibky byly něžné, pozorné a takřka uctivé, ale hluboko v ní dupala nedočkavě touha, stopa někdejší rány, kterou toužila znovu otevřít, projevit… Takhle ne, takhle ne… Tato slova se nepřestávala ozývat při Oliverových polibcích, odrážela se v jeho překvapených a laskavých pohledech, v jeho objetích, v nichž podupávala nedočkavostí, čekala něco jiného, něco, co se neodvážila zformulovat…

Co neuměla zformulovat…

Točila se dokolečka. Byla nervózní. Měla chuť ho zranit a zabodnout do něj banderilly jako při koridě, ale on dokořán otvíral náruč, zval ji do svého života, aby v něm našla své místo.

Vyžadoval její duši.

Jenomže ona měla se svou duší problémy.

Nechtěla se o ni s nikým dělit. Nemohla za to.

Naučila se bránit, rozdávat rány a nikdy se nevzdávat. Dávala a počítala mince, jako hokynář, jenž vrací drobné a nenechává nic na dluh.

Nechala se objímat, ležela na velké posteli a ze všech sil se snažila ho napodobovat a mluvit jeho jazykem. Pak vztekle vstala, zuřivě se učesala, až si rozdrápala kůži na hlavě, dala si horkou sprchu, pak i ledovou, rozčesala si hřívu a vrhala na něj zamračené pohledy.

Odešel. Vrátí se večer. Vezme ji na koncert Chopinových preludií. Opus 28. Pak si zajdou na večeři do jedné restaurace na Primrose Hill, kterou objevil tuhle večer, když se vracel z nahrávacího studia. Budou se dívat shora na Londýn a pít dobré francouzské víno. Burgundské nebo bordó. „Já mám rád obě,“ uzavřel a dal se do smíchu o několika oktávách.

Než odejde, nadechne se jí. Potřebuji vdechovat tvou vůni, tvou krásnou vůni… Odtáhla se a vystrčila ho ze dveří, aby zakryla rozpaky.

Opřela se o dveře. Zvedla oči k nebi. Konečně sama! To je ale lepidlo!

Odešel. Pochopil, že ho nemiluje…

Už se nevrátí.

Zatoužila rozrazit dveře, utíkat dolů po schodech a chytit ho.

„Takže ho miluji…?“ řekla si nahlas. Tak tohle je láska? Opravdová láska? Musím se naučit milovat. Milovat jeho. Zřeknout se onoho „těla na tělo“, z něhož jsem vyvázla beze škody, abych se vystavila jinému, daleko strašlivějšímu nebezpečí. Že začnu někoho milovat tělem i duší. A svým hněvem… Najde v tom sama sebe? Ta druhá zmizí? Musím se jí zbavit! Ale jak to mám udělat?

Zůstala stát na ulici, v úkrytu před deštěm, zády se opírala o výkladní skříň knihkupectví Waterstone’s na Piccadilly, pozorovala chodce a v duchu se ptala, jak to asi dělají oni. Pokládají si takové otázky? Proč jsem tak nedůvěřivá? Tak odtažitá…

Kousala se do prstů, do ruky, bušila se do hlavy zaťatými pěstmi a ustavičně opakovala: „Proč, proč?“

Musím si o tom promluvit s Joséphine. Nesmím nic předstírat. Musím se jí se vším přiznat. Je to sluneční paprsek pronikající bouřkovými mraky…

Když Joséphine vyprávěla o rozhovoru duše s duší s inspektorem Garibaldim, začala se smát. Příliš hlasitě, než aby to byl upřímný smích, žertovala o krásném princi a pak spustila o bláznivém princi… Ale její slova otevřela trhlinu v jejích jistotách.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy čistila Du Guesclinovi pravé ucho.

„Zánět,“ diagnostikoval veterinář a bolavé psí ucho pustil. „Musíte mu ho denně ošetřovat.“ Ráno a večer mu čistila ucho antiseptickým roztokem a pak mu otírala žlutavý hnis, jenž mu zdobil ušní boltec, kořeněným šafránem. Du Guesclin se choval stoicky a hleděl na ni svým jediným okem, jako by říkal, že je dobře, že je to ona… Jiného bych už dávno kousnul.

Joséphine ho políbila na čumák a šla zvednout telefon.

„Joséphine, musím s tebou mluvit… Je to důležité…,“ vydechla Shirley.

„Velké neštěstí?“ zeptala se Joséphine, když uslyšela přítelkynin vážný hlas.

„Svým způsobem…“

„Tak to si radši sednu…“

Vybrala si židli, z níž mohla špičkou nohy dál masírovat břicho Du Guesclinovi, jenž jí vleže na zádech odpouštěl epizodu s uchem.

„Tak do toho, poslouchám, Shirley…“

„Myslím, že jsem zamilovaná…“

„Ale to je skvělé! Jaký je?“ zeptala se Joséphine s úsměvem.

„Je to problém…“

„Ach…,“ řekla Joséphine, která si okamžitě vzpomněla na muže v černém. „Je surový, nepředvídatelný, hrozí ti?“

„Ne, právě naopak…“

„Chceš říct, že je něžný, milý, jemný a hodný… Má léčivé ruce, oči, které hladí, uši, které poslouchají, a pohled, při němž létáš…“

„Přesně tak,“ odpověděla Shirley pochmurně.

„To je skvělé!“

„Je to strašné!“

„Nejsi normální!“

„To vím už dávno… Proto ti volám. Ach, Jo, pomoz mi!“

Joséphine hleděla na kuchyňský stůl, jenž se podobal stolu v ošetřovně, protože se na něm válely otevřené kelímky a zmačkané papírové kapesníky. Pejsek neměl horečku. Musí vyčistit teploměr.

„Víš, že na to já nejsem odbornice,“ zašeptala Joséphine.

„Ale jsi, naopak… Minule jsi mi říkala spoustu krásných věcí a já se ušklíbala. Ty miluješ duší, srdcem i tělem. A já nevím. Bojím se, že ho nechám do sebe vstoupit a že mě o něco připraví, mám strach…“

„Pokračuj, rozviň to…“

„Mám strach, že ztratím sílu… Tu, která je ve mně odjakživa. S ním jsem bezbranná. To není jen tak ledajaký muž.“

„Opravdu?“ zeptala se Joséphine překvapeně.

„Mám chuť ho kousnout!“

„Protože se obrací na tu druhou Shirley, kterou jsi už dávno ztratila z dohledu… On ji objevil hned.“

„A ty taky?“

„Samozřejmě, proto tě mám ráda…“

„Já tomu nerozumím… Tu druhou Shirley neznám.“

„Přemýšlej o ní, přemýšlej o tom, kým jsi byla, než tě život přinutil hrát novou roli, vrať se k té holčičce, kterou jsi bývala… Člověk se toho vždycky hodně naučí, když se vrátí do dětství.“

„Moc mi nepomáháš…“

„Protože mě nechceš slyšet…“

„Zlobím se na sebe, hrozně se na sebe zlobím!“

„Proč?“

„Že jsem tak směšná, tak zmatená! Jsem šťastná a zároveň se vztekám. Tolikrát jsem si slibovala, že se už nezamiluju…“

Joséphine se usmála.

„O těchto věcech člověk nerozhoduje, Shirley, přijdou samy…“

„Nemusíme se jim podřizovat.“

„Bojím se, aby nebylo příliš pozdě…“

„Myslíš?“ zeptala se Shirley zděšeně.

Zadrhl se jí hlas. Byla úplně zdrcená. Jako by dostala ránu do hlavy.

Musí všechno změnit. Musí to změnit v hlavě, srdci i těle, aby udělala místo duši. Změnit zvyky. A zvyky nelze změnit tak, že je vyhodíte z okna. Musíte je rozplést, očko po očku. Nebát se, že láska zaplaví tělo a stane se prostě láskou. Objetí srdce, těla a duše.

Člověk se musí naučit odevzdávat…

A musí doufat, že odevzdání není trik duše, jak vzít do zaječích.

***

Philippe ležel bez hnutí ponořený v myšlenkách. Dottie po jeho boku spala stočená do klubíčka v rohu postele a on slyšel, jak lehce a pravidelně oddechuje. A cítil se ještě osamělejší. Napadlo ho, že byl vlastně vždycky sám. A že to navíc považoval za přirozené…

Že tím nikdy netrpěl.

Jenomže náhle uprostřed noci mu tato samota připadala nesnesitelná.

I jeho svoboda mu náhle připadala nesnesitelná.

Jeho krásný byt, obrazy, umělecká díla, úspěch… K čemu to všechno je?

Jako by byl jeho život marný.

Nesnesitelný.

Něco se v něm najednou otevřelo, nějaká obrovitá propast, z níž dostal závrať. Měl pocit, jako by mu srdce přestalo bít. Jako by se řítil do hlubin a jeho pád byl nekončící…

Proč člověk žije? ptal se v duchu… Když nemá pro co žít? Jestli žít znamená jen přidávat den ke dni a jako tolik lidí kolem si říkat, že nevidí ubíhat čas… V jediném záblesku spatřil obraz hladkého a plochého života padajícího do prázdna a zároveň jiného života, plného hrbolů a nejistot, do něhož se člověk pouští a rve se s ním, aby zůstal stát. A poprvé ho to zvláštním způsobem naplnilo hrůzou…

Velká propast se v něm neotevřela poprvé.

Stávalo se mu to čím dál častěji, pokaždé v noci, když vedle sebe slyšel tichounké Dottiino dýchání. Většinou se pak převaloval z boku na bok, někdy dokonce k Dottie natáhl paži a přitáhl si ji k sobě, jemně, aby ji nevzbudil, aby s ní nemusel mluvit, jen aby se jí mohl zachytit a pod lehkou váhou jejího těla znovu usnout.

Ale tentokrát byla propast příliš velká, příliš hluboká a už na Dottie nedosáhl.

Klouzal do hlubin.

Chtěl křičet, ale z úst mu nevyšel ani hlásek.

V jediném záblesku spatřil obraz boje o život a odvahu, kterou takový boj vyžaduje, a v duchu se ptal, bude-li tuto odvahu mít. Obraz běhu bez konce, jenž vede lidstvo k jeho osudu. Umřu, říkal si, umřu a neudělal jsem nic, co by vyžadovalo odvahu a rozhodnost. Jen jsem poslušně sledoval běh svého života, jak byl narýsován od mého narození ke škole, ke krásným studiím, krásné svatbě, krásnému dítěti a pak…

A pak… Rozhodl jsem něco, co by vyžadovalo trochu odvahy?

Nic.

Nemám žádnou odvahu. Byl jsem muž, jenž pracuje a vydělává peníze, ale nepodstupuje žádné riziko. Ani v lásce jsem neriskoval nic. Říkám, že miluji, ale nic mě to nestojí.

Cítil, jak mu srdce svírá ledová vlna hrůzy a na těle vyvstává studený pot.

Visel na okraji propasti a zároveň padal, aniž dokázal svůj pád zastavit.

Potichu vstal, šel se napít vody do koupelny a tam se spatřil v zrcadle. Zpocené spánky, dokořán vytřeštěné oči plné strachu a prázdnoty, nahánějící strach… Probudil jsem se, měl jsem noční můru. To ne! Probudil se, aby se napil vody…

Život utíká a já ho nechávám běžet…

Znovu ho naplnila hrůza. Zděšeně si představil podobné noci v budoucnu, podobné dny, kdy se nebude dít nic, kdy on nebude dělat nic. Nevěděl, jak zastavit tuto vizi, která ho celého ochromovala.

Opřel se rukama o umyvadlo a hleděl na muže v zrcadle. Měl pocit, že vidí, jak se ten muž vytrácí, jak pozbývá barev…

S bušícím srdcem čekal, až se mezi závěsy objeví denní světlo. Až se z ulice ozvou první zvuky…

První zvuky z kuchyně. Annie připravovala snídani, otvírala dvířka ledničky, vyndávala láhev mléka, pomerančový džus, vajíčka, máslo, zavařeninu, šoupala nohama v šedivých bačkorách, prostírala stůl, připravovala misku cereálií pro Alexandra…

Dottie vstala, přes pyžamo si potichounku navlékla svetr, vyšla z pokoje a potichu zavřela dveře.

Na chodbě pozdravila Beccu…

I on musí vstát.

Zapomenout na noční můru.

Nezapomene na noční můru, věděl to.

Dopoledne strávil v kanceláři. Obědval ve Wolseley s přítelem Stanislasem. Řekl mu o své noční závrati. Svěřil se mu, že se cítí zbytečný a nešťastný. Stanislas namítl, že na světě není nikdo zbytečný a že už jen fakt, že jsme na světě, má nějaký důvod.

„Náhoda neexistuje, Philippe, vždycky je nějaký důvod.“

Stanislas si objednal druhou silnou kávu a dodal, že Philippe musí najít důvod. Až ho najde, bude šťastný. Citoval mu slova svatého Pavla: „Pane, zachovej mě tady tak dlouho, jak budeš chtít.“

„Věříš v Boha?“ zeptal se Philippe zamyšleně.

„Jen když potřebuju,“ usmál se Stanislas.

Když se večer vrátil domů, Dottie s Alexandrem byli u bazénu, Annie odpočívala ve svém pokoji a Becca byla v kuchyni. Vařila tykvovou polévku. Strčila tykev do dřezu a lila na ni z velkých hrnců vařící vodu, aby změkla a slupka se dala snadněji oloupat.

„Vy umíte vařit, Becco?“ zeptal se Philippe a pozoroval ji.

Držela se zpříma a pevně stála na obou nohách. Vykouzlila široký úsměv, v němž Philippe odhalil špetku drzosti a podráždění.

„A proč bych neuměla vařit?“ odpověděla a nalila na tykev další kastrol vařící vody. „Protože nemám domov?“

„To jsem říct nechtěl, Becco, a vy to dobře víte.“

Odložila hrnec a čekala, až tykev změkne. V ruce držela ostrý nůž.

„Dejte pozor, ať se neříznete,“ dodal Philippe honem.

„A proč bych se měla říznout?“ odpověděla Becca, tyčící se na svých nohách jako hora, hledící mu přímo do očí a vyzývající ho k odpovědi.

Měla na sobě šedé šaty s širokým krajkovým límečkem a náhrdelník z bílých perel.

„Jste elegantní,“ usmál se Philippe. Nechtěl se s ní hádat.

„Díky,“ řekla Becca a uklonila se. Podráždění v jejích očích ovšem nevyhaslo.

Musela si zaměstnat ruce, jinak by její srdce začalo cválat. Když se jím nechala unést, vždycky jí to odneslo k neštěstí a k černým myšlenkám, které v ní vyvolávaly touhu plakat. A jestli něco nesnášela, pak to byl pláč nad svou vlastní bezvýznamnou osobou. Zjistila, že tahle bezvýznamná osoba nechce být spojována s lidmi, kteří jsou ještě nešťastnější než ona. Když se dnes ráno probudila, pustila si malé rádio, jež měla pod polštářem, a slyšela, že miliarda lidí na světě umírá hlady. A že jich každý rok přibývá dalších sto milionů… Hleděla na šedivý úsvit za záclonami a šeptala: „Svinský život, svinské peníze!“

Šla ven, zamířila do obchodu s biopotravinami na rohu a koupila tykev. Byla kulatá, buclatá a oranžová a nasytí všechny. Uvaří z ní tykvovou polévku. Zaměstná si ruce… Zaměstná se vařením a zapomene na neštěstí.

Minulou noc ji přišla navštívit její láska, její miláček.

Myslela si, že pro ni přišel, a tak k němu napřáhla ruce a chtěla jít s ním. Už na ni nic nečeká, může jít hned. Bylo to jako ve filmu s Gene Tierneyovou a Rexem Harrisonem, kdy si na konci duch dávno mrtvého muže přišel pro šedivou a scvrklou paní Muirovou, jež náhle omládla, vzala ho za ruku a oba spolu odcházeli do světla… Stejně krásní, jako když byli mladí. Za Beccou taky někdy chodil uprostřed noci její miláček. Probouzel ji. Byl takový, jakého jej znala, podobal se onomu krásnému mladému muži. Připomínal jí, jak je stará a osamělá. Měla pocit, že se dusí, chtěla se zbavit svého těla a vrhnout se své lásce do náruče…

Byla stará, ale její miláček zůstal živý. Její miláček odešel dávno… Její miláček v ní vyvolával chuť tančit, zvedat se výš, než dosáhla sama. Když se na ni díval, stoupala vysoko… Vymýšleli společně nádherný balet, skoky, výskoky s překříženýma nohama a piruety a život se stal zase velkým a krásným a ona se už nebála být stará a osamělá.

Pak miláček odešel.

Už tu nebyl nikdo, kdo by ji povznášel. Žádný muž, jenž by se dotýkal jejího srdce a který by způsobil, že by se v ní zrodil cit, vztah a pocit, že někomu patří. A v tu chvíli měla strašlivou jistotu, že není nic… Když odešel, bylo to, jako by dostala ránu přímo do obličeje. Bum! Byla mrtvá. Nikdo si toho nevšiml, ale ona věděla, že z ní pomalu odtéká všechna krev. Bylo to neviditelné zranění, kterého se nemohla dovolávat a přisuzovat mu velkou důležitost, protože takové věci se stávají všem. A tak o něm nemluvila.

A dál z ní odtékala krev.

Byla vzpřímená, bledá a bezvýznamná. Ocitla se na ulici. V pojízdném křesle. Stará a nešťastná. A tak banální. S banálním neštěstím, jež se stává běžně. Zbytečná. Jako by člověk musel být mladý a poskakující, mající po kapsách spoustu plánů, aby mohl být součástí života. Ale i když je člověk starý a už neskáče, žije dál.

Podobala se té tykvi v dřezu. Byla rozměklá a nechala se bez protestu loupat. Až do té doby, kdy potkala v parku Alexandra…

Tu noc ji přišel navštívit její miláček.

Její miláček řekl, že to byl on, kdo jí poslal Alexandra a Philippa. Aby už nebyla sama. Aby ještě něčemu na tomto světě posloužila a neztratila naději. Že je žena s velkým srdcem a že musí doufat a bojovat. Zoufat si je zbabělé. Zoufat si je tak snadné. Přirozený svah, po němž se kutálí slabý člověk.

Odešel a nevzal ji s sebou.

Vzdychla a osušila si oči hřbetem ruky.

Už sice neměla slzy, ale zvykla si ověřovat, jestli tam jedna nebo dvě nezbyly, suché jako kamínky připravené spadnout a udeřit do dřezu.

Vzdychla a zhasla ten podrážděný výraz v očích.

Otočila se k Philippovi a řekla:

„Měla jsem dnes v noci zvláštní sen…“

Vzala tykev, vyndala ji z dřezu, začala ji loupat a přitom dávala pozor, aby si neušpinila krásné šedivé šaty. Nechtěla si brát zástěru. Připomínalo jí to ženy obsluhující v útulcích pro chudé… Nosily zástěry a velkými naběračkami plnými až po okraj nalévaly bezdomovcům odpornou šlichtu.

Slupka byla tlustá a tvrdá. Nůž po ní klouzal a nezařezával se. Řekla si, že ji prodavačka podvedla. Nikdo nechce tykve z Argentiny, hnojené organickým hnojivem, tak mi ji vnutila a namluvila mi ten trik s vařící vodou. A já jí uvěřila. Tolik jsem jí chtěla věřit…

Philippe k ní přistoupil, vzal prkýnko a nůž a řekl: „Ukažte, udělám to já, na oloupání tykve musíte mít silnější zápěstí.“

„Už jste jich v životě oloupal hodně?“ zeptala se Becca s úsměvem.

„Tahle je první, ale zvládnu to…“

„S vaším silným mužským zápěstím?“

„Přesně tak…“

Rozřezal tykev na úzké plátky a pak už se loupala snadno. Plátky se dobře držely v ruce a nůž přestal klouzat. Zbavili se jadérek, lepících se na nůž a na prsty, ochutnali a ušklíbli se.

„A teď?“ zeptal se, hrdý na svou práci.

„Plátky dáme do hrnce a necháme je změknout v troše mléka a másla s šalotkou… Zamícháme a počkáme. Prodavačka mi řekla, že když ji přeleju vařící vodou, slupka změkne…“

„A vy jste jí věřila?“

„Chtěla jsem jí věřit…“

„Prodavači říkají spoustu věcí, jen aby své zboží prodali…“

„Udělala jsem to kvůli svému snu. Potřebovala jsem jí věřit.“

„Byl to smutný sen?“

„Ach ne! A navíc to nebyl sen… Vrátila se mi moje láska. Někdy za mnou v noci chodí a dotýká se mě, naklání se ke mně a já ji cítím. Pomalounku otvírám oči. Sedí vedle mě a hledí na mě s láskou a lítostí… Viděl jste film Duch a paní Muirová?“

„Ano, ale už dávno… V cyklu Mankiewiczových filmů v jednom kině v Latinské čtvrti.“

„Tak… Takhle se vrací. Jako kapitán v tom filmu…“

„Mluvíte s ním?“

„Ano. Jako v tom filmu. Mluvíme o starých dobrých časech. Mluvíme taky o vás… Říká, že jsem vás potkala díky jemu. Rád se tváří důležitě, myslí si, že bez něj bych byla ztracená. V jistém smyslu se nemýlí… Já ho poslouchám a jsem šťastná. A čekám, že si mě odvede s sebou. Ale odchází sám… A já jsem smutná. A tak chodím kupovat tykve, abych z nich uvařila polévku…“

„A pak je nedokážete oloupat…“

„Možná proto, že na něj pořád myslím a na loupání se nesoustředím… Takové věci vyžadují velké soustředění.“

Zavrtěla hlavou, aby se oklepala, aby sen odehnala, a pak tichým hlasem, z něhož zmizela drzost a hněv, dodala:

„Nevím, proč vám to tady vyprávím…“

„Protože je to důležité a protože vás to oslabuje.“

„Možná…“

„Všichni máme zlé sny… Přepadnou člověka uprostřed noci, kdy se přestane hlídat.“

A pak udělal naprosto nevídanou věc. Něco, co vůbec nečekal. Později se ptal, jak to vůbec dokázal. Jak k tomu našel odvahu. Zatímco Becca sypala šalotku do velkého kastrolu a dohlížela, aby se pravidelně osmahla, a míchala ji dřevěnou vařečkou, posadil se na židli a vyprávěl jí o své noční můře.

„Já jsem měl dnes v noci taky sen, Becco. Jenomže to nebyl sen, protože jsem byl vzhůru. Spíš to byl strach, který mi sevřel útroby…“

„Bál jste se, že jste starý a osamělý?“

„A taky zbytečný. Bylo to strašné. Jenomže to nebyl sen, spíš konstatování. A to konstatování mě naplnilo ledovou hrůzou…“

Zvedl k ní oči, jako by jej z toho snu mohla vyléčit.

„Takže jste to byl vy a zároveň váš duch…,“ řekla Becca a míchala dál.

„Duch mého vlastního života… Živý duch. Je strašné vidět ducha…“

Zachvěl se a pokrčil rameny.

„A Dottie vás svou láskou vyléčit nedokáže?“ zeptala se Becca a naskládala do hrnce jemné oranžové plátky.

„Ne…“

„Já to věděla… Jste vedle ní hrozně bledý. Ona vás miluje a vy její lásku neopětujete…“

Přidala sůl, pepř a širokou dřevěnou vařečkou zamíchala. Rozmačkala plátky, které se pomalu roztékaly a bublaly na stěnách kastrolu.

„Nemáte barvy lásky.“

„Ale jednu ženu miluju… Jenomže nic pro to nedělám.“

„Proč?“

„Já nevím. Cítím se starý, prošlý…“

Uhodila vařečkou do kuchyňského stolu a vykřikla:

„To neříkejte! Nevíte, co je to být opravdu starý… Člověk má právo cítit se zbytečný, když si ho všichni přestanou všímat, protože pro nikoho není důležitý. Nikdo ho nečeká, když se vrátí večer domů, nemá komu vyprávět, co dělal celý den, nikdo ho nepolituje, když ho bolí nohy… Ale předtím může udělat spoustu věcí. Nemáte právo si stěžovat.“ Přísně na něj hleděla. „Záleží přece jen na vás, jestli se svým životem něco uděláte…“

„Ale jak to mám udělat?“ zeptal se a zvedl k ní zneklidněný pohled.

„Já o vás vím spoustu věcí,“ odpověděla Becca a dál míchala vařečkou. „Pozoruji vás… Dívám se, jak žijete.“

„A nic jste mi neřekla…“

Zatvářila se šibalsky.

„Člověk nemusí hned říkat všechno. Musí počkat, až ho bude ten druhý připravený poslouchat, jinak jeho slova zapadnou do prázdna…“

„Řeknete mi to jednou?“

„Řeknu… Slibuji.“

Odložila vařečku a otočila se k němu.

„Kde bydlí ta žena, kterou milujete?“

„V Paříži…“

„Tak dobře… Jeďte do Paříže a řekněte jí, že ji milujete.“

„Ona to ví…“

„Řekl jste jí to?“

„Ne. Ale ví to… A navíc je to…“

Zarazil se nad těžkopádností těch slov, která málem vyslovil, aby jí to vysvětlil. Je to sestra mé ženy Iris… Iris je mrtvá a Joséphine umřela spolu s ní. Musím počkat, až se vrátí do života.

„Je to komplikované?“ uhádla Becca, sledující tok jeho myšlenek zpod zamračeného obočí.

„Ano…“

„Nemůžete o tom mluvit?“

„Už jsem mluvil až dost, nemyslíte? U nás doma se nemluví… Nikdy. Je to neslušné. Necháváme si myšlenky pro sebe. Pohřbíme je co nejhlouběji a zamkneme na dva západy. A namísto vás začne žít někdo jiný, který dělá všechno líp a na nic si nikdy nestěžuje… Někdo jiný, kdo vás nakonec udusí…“

Becca natáhla dlaň a položila ji na jeho ruce sepnuté na stole. Průhlednou, vrásčitou dlaň s tlustými modrými žilami.

„Máte pravdu. Hodně jsme mluvili… Mluvit je ale dobré. Mně to dělá dobře… Možná proto dnes v noci přišel. Abychom si promluvili my dva… Vždycky má ke své návštěvě důvod.“

Plátky tykve bublaly a stříkaly z kastrolu na bílou emailovou desku sporáku. Becca se obrátila, aby stáhla oheň a utřela skvrny utěrkou.

Philippe zůstal sedět s rukama sepnutýma na stole.

„Ta tykev nevoní moc vábně, Becco…“

„Uvidíte, bude vám chutnat. Spraví to lžička čerstvé smetany… Kdysi jsem to často dělávala…“

***

Záblesk hrůzy ji zcela paralyzoval. Byla mu vydána úplně napospas. Svíral v rukách její budoucnost, celý její život. Jenomže náhle strach smetl strašlivý a ničivý výbuch touhy. Toužila jen po jediném: cítit ho v sobě. Ať si ji vezme, ať ji vlastní, ať ji rozdrtí a naplní svým mužstvím, které ochromí její poslední obranu.

Otevřela se a on se na ni vrhl a uvěznil její ústa v horkém, vlhkém a hltavém polibku. Zvedla nohy a objala ho kolem pasu, aby do ní mohl proniknout co nejhlouběji a rozpoutat rozkoš, po níž celou svou bytostí toužila.

Jenomže on se tak rychlému ukojení bránil a vnutil jí pomalý pohyb tam a zpátky, podle vlastního rytmu. Každé jeho přiražení v ní vyvolalo ještě lahodnější pocit, než byl ten předchozí, a odnášel ji výš a výš. Přinutil ji úpěnlivě prosit, sténat a plakat, a teprve když se mu absolutně oddala, zrychlil a svým beranidlem začal hluboko přirážet, což ji katapultovalo do nepopsatelné extáze, a on se k ní připojil, když slyšel její divoký a radostný zpěv, který vyvolal.

Denise Trompetová odložila knihu do klína. Soukromé variace Sherry Thomasové. Pohyby obou hrdinů doprovázelo drncání metra. Philippa Rowlandová a lord Tremain se znovu setkali. Konečně pochopili, že se milují a že jsou stvoření jeden pro druhého. To jim to trvalo! Teď už ale žádná pochybnost neexistovala. Od nynějška budou žít spolu a zplodí krásné děti. Rebelka Philippa už nebude tak pyšná a lord Tremain, poražený láskou, se vzdá své pomsty.

Znovu si přečetla celou scénu a vychutnávala každé slovo. Když její oči padly na „zrychlil a svým beranidlem začal hluboko přirážet, což ji katapultovalo do nepopsatelné extáze“, nedokázala se ubránit a myslela na Bruna Chavala. Chodil do její kanceláře, vždycky se posadil proti ní, položil na stůl květiny, čokoládu od Hédiarda nebo větvičku utrženou z keře v parku Monceau a intenzivně a pozorně na ni hleděl. Vyptával se jí, jak se má, jestli se dobře vyspala, jestli se večer dívala na televizi a jestli nebylo ráno v metru moc lidí. Když do vás dav strká, určitě to pro vás není nic příjemného. Jste tak útlá…

Mluvil jako postavy v její knize.

Hltala každé jeho slovo a všechna si je pak v duchu opakovala a přehrávala.

Nezůstával dlouho, říkal, že na něj v kanceláři čeká pan Grobz, vstal a vrhl na ni poslední spalující pohled. Srdce se jí pokaždé splašilo. Měla co dělat, aby skryla chvějící se ruce. Vzala propisku nebo svorku, sklopila hlavu, aby skryla rudé tváře, a koktala nějaké hlouposti. Odehrávalo se to přesně jako v knihách, které četla: Byla rozpálená všude a pak ji najednou polil studený pot. Dýchání se stalo obtížné. On se držel zpříma, dlouhé nohy měl nedbale zkřížené. Svou krásou se podobal Michelangelovu Adamovi, který zmizel ze stropu Sixtinské kaple a prchl ke krejčímu na Savile Row, aby mu ušil dokonale padnoucí sako. Jeho úsměv byl masožravý. Jeho tmavozelené oči se podobaly uralskému malachitu. Její pohled se zastavil na proužku opálené kůže, kterou viděla pod rozepnutou bílou košilí. Měl hranatá ramena a dlouhé, svalnaté paže. A když se naklonil a promluvil, cítila ve vlasech jeho horký dech…

Zapotácela se pokaždé, když vešel do její kanceláře. Čekala horký jemný vánek, který jí ohříval tělo.

Milovala ho. K tomuto zjištění došla nikoliv s náhlostí letní bouřky, ale pomalu, s naléhavostí jarního deště. A když od ní odcházel, trpěla jako mučedník. Toužila po něm celým tělem…

Ve firmě mu všichni říkali Chaval, ale ona jej v duchu oslovovala jeho křestním jménem. Bylo to jako něžné tajemství, které uzavřela ve svém srdci. Bruno. Bruno Chaval. „Bruno, Bruno,“ šeptala večer v posteli, když se ve svém pokojíku pod střechou pokoušela usnout. Snila, že ji vezme do náruče, položí na měkkou a jemnou pokrývku a přetáhne přes ni přehoz z královsky modrého sametu, posetý pozlacenými prýmky. Uhodla, že má „tvrdý hrbol, jenž mu deformuje kalhoty, napřáhla své ženství k mužskému tělu a nabídla mu, co měla nejdražšího a nejvzácnějšího, celá podřízená jeho touze“.

Metro zastavilo ve stanici Courcelles. Denise Trompetová schovala knížku do kabelky, kterou držela sevřenou v podpaží ze strachu, aby ji nějaký darebák neokradl, a vystoupila.

Cítila se šťastná a smutná zároveň. Šťastná, že mohla strávit několik sekund v tom smyslném, vášnivém a strhujícím svazku, smutná, protože nikdy takové propojení smyslů a pocitů nepoznala. Nikdy nebude mít krásné děti a žádný lord Tremain se na ni ani nepodívá. Život ji nechtěl…

Je ti dvaapadesát, Denise, opakovala si, když stoupala po schodech z metra a strkala průkazku zpátky do plastikového obalu. Otevři oči, tvoje kůže je měkká, tvoje tvář vrásčitá, nemáš nic, co by podněcovalo nějaký milostný pocit. Zapomeň na emoce. Nejsou pro tebe.

Tohle si opakovala každý večer, když se svlékala v maličké koupelně bytu, který obývala v rue de Pali-Kao ve dvacátém pařížském obvodu.

A přesto za ní pravidelně chodil.

Objevil se jednoho krásného dne. Chtěl se vrátit.

Svým impozantním zjevem rozzářil jedno chladné a pochmurné zimní dopoledne a závan touhy ji zbavil veškerého rozumu. Do tváří jí náhle vstoupila horkost. Jako by jí najednou přestal fungovat mozek a srdce začalo bít na poplach. Vzduch kolem ní zhoustl a dýchání bylo čím dál obtížnější. Na první pohled měl v sobě nekonečnou moc překračující všechno, co bylo dovoleno.

Měl schůzku s panem Grobzem a spletl si dveře. Když si svůj omyl uvědomil, zastavil se na prahu a jako skutečný gentleman se omluvil. Uklonil se.

Nenápadně nasála jeho parfém santalového dřeva a citronely, což byly vůně, které vždy spojovala se štěstím.

Ukázala mu, kde má pan Grobz kancelář, a on odešel, jakoby s lítostí.

A potom se vrátil, točil se kolem ní a ona vdechovala jeho nenápadnou vůni santalového dřeva a citronely. Jako v knihách! Stejné chování, stejná jemná a omamná vůně, stejná rozepnutá bílá košile na opálené kůži, stejná odtažitá a krutá rezervovanost. Její život se stal románem.

„Řekni mi, komu patříš, Denise?“

„Tobě, Bruno, tobě…“

„Tvá kůže je tak hebká… Proč ses nikdy nevdala?“

„Čekala jsem na tebe, Bruno…“

„Čekala jsi na mě, moje drahá broskvičko?“

„Ano,“ vzdychla, sklopila oči a cítila, jak mu v rozkroku pod šedými bavlněnými kalhotami začíná růst hrbol, nad nímž strnula touhou.

A jejich rty se spojily v extázi…

Hledal práci, jak ostýchavě říkal, a doufal, že ji najde v podniku. Kdysi tady pracoval, ale tehdy si jí ani nevšiml. Měl spoustu plánů, cestoval, předsedal schůzím, řídil krásný kabriolet. Neustále někam spěchal, choval se k ní takřka brutálně, suchým tónem šéfa žádal nějaký doklad, fotokopii nebo zapomenutou fakturu. Chvěla se před takovou mužností, ale neměla žádný důvod cítit se rozpačitě.

Ignoroval ji.

Ale bolest a období, kdy byl bez práce, v něm vyhloubily „slzavé údolí“. Už to nebyl mladý a neposedný obchodní referent vířící po chodbách, ale „bledý, chvějící se stín, hledající důvod k žití“. Zjemnil a jeho tmavozelené oči, podobající se uralskému malachitu, se upřely na ni… Někdy utrousil, jako by se omlouval: „Jsem jiný člověk, Denise, hodně jsem se změnil, víte, život mě vykázal na jiné, skromnější místo.“ A ona měla co dělat, aby ho nezačala povzbuzovat. Jenomže jak by si mohla vůbec představit, že se bude tak krásnému muži líbit?

A vybuchlo v ní sžíravé a zničující utrpení. Myslela si, že ji nic takového nikdy nemůže potkat. Zapotácela se. Brunova láska není stvořená pro ni. Byl by to zázrak. A přesto si představovala, že bude stát loajálně a věrně po jejím boku a že ji bude natolik milovat, že se dokáže postavit odpornému skandálu. Skandálu, jenž kdysi zničil její rodinu a který rozmázli v novinách…

Bude ji natolik milovat? Ach! Kdyby si aspoň mohla být jistá jeho odpovědí!

Její srdce se svíjelo v bolestných otázkách.

Před dvaapadesáti lety její život přesto začal dobře…

Narodila se jako jediné dítě manželům Trompetovým, uzenářům ze Saint-Germain-en-Laye. Bylo to zelené, zámožné a usměvavé předměstí, kde se lidé čistě oblékali a mluvili vynikající francouzštinou. Když vešli do obchodu, říkali: „Dobrý den, paní Trompetová. Copak máte dnes ráno dobrého? Mám zetě bankéře, jeho rodiče k nám přijdou na večeři, kdybyste měla libové vepřové zalité v sádle, vzala bych si ho pořádný kus.“

Její rodiče, původem z Auvergne, vlastnili renomovaný podnik U Zlatého prasete, v němž vyráběli hotová jídla, nádivky, auvergneské hovězí vnitřnosti tripette, husí a kachní pomazánky, paštiky, drůbeží pěny, párky z Morteau a Montbéliardu, syrovou šunku, uzenou šunku, šunku od kosti, šunku s petrželkou, jitrnice, jelítka, huspeninu, vykostěnou drůbež s nádivkou, salámy, mortadellu, na Vánoce husí játra a všechny možné další lahůdky, které otec připravoval, opásaný bílou neposkvrněnou zástěrou, zatímco matka prodávala v obchodě a usmívala se ve své růžové blůze, jež nechávala vyniknout jejím smaragdově zeleným očím, bílým zubům, pozlacené kůži a kaštanovým vlasům s měděnými odlesky, které jí v pružných kadeřích spadaly na její krásná oblá ramena. Muži ji hltali očima a ženy ji měly rády, protože ze sebe nedělala žádnou Brigitte Bardotovou.

K Trompetovým chodili lidé nakupovat z širokého okolí. Gustave Trompet dlouho doufal, že bude mít mužského dědice, pak však přenesl veškeré své naděje na dceru Denise, která ve škole přímo zářila. Ukazoval jí erb rodného kraje, visící nad vchodem do obchodu, erb Auvergne s červenou korouhví na zlatém poli a prohlásil, že je hrdý na svého předka Vercingetorixe. „Moje malá Deniska bude mou nástupkyní, najdeme jí dobrého manžela, zvyklého tvrdě pracovat, budeme ho hledat v Clermont-Ferrand a oba pak převezmou náš obchod.“

Mnul si ruce, když myslel na další generace malých uzenářů, které bude učit. Paní Trompetová ho poslouchala a uhlazovala si přitom záhyby růžové blůzky. Denise s láskou pozorovala ten šťastný pár, jenž pro ni chystal zářivou budoucnost plnou krásných hodnot a hojnosti peněz.

Když se vrátila ze školy a neměla žádné úkoly, měla tu výsadu, že se směla posadit za pokladnu a vracet drobné. Opřela se o tlačítka registrační pokladny, poslouchala cvakání otvírající se zásuvky, pevným hlasem oznamovala sumu, natahovala ručku pro bankovky a mince a pečlivě je ukládala do zásuvky. Ke třináctým narozeninám dostala přívěsek s klíčem na zlatém řetízku.

Denise nezdědila krásu po mamince, spíš nevzhlednou otcovu podobu, jeho řídké vlasy, oči položené příliš blízko sebe a malou zavalitou postavu. „To nic, příteli,“ říkala matka otci, „aspoň nebude mít žádná pokušení a její manžel může klidně spát… A my taky.“

Budoucnost se zdála být prosperující a šťastná až do onoho osudového dne, kdy vypukl skandál. Jeden konkurent, žárlící na úspěch pana Trompeta, jej udal, že nakupuje maso bez faktur a že získané peníze neuvádí v daňovém přiznání. V únoru roku 1969 ho za svítání zatkli příslušníci finanční brigády. Jakmile ho začali vyslýchat, ke všemu se přiznal. Ano, podváděl, ano, není to správné, ano, věděl, že to zákon zakazuje. Nebyl podvodník, jen si chtěl uspořit pár franků, aby mohl podnik rozšířit a předat ho ještě krásnější dceři a zeťovi.

Vypukl obrovský skandál. Mluvilo se o tom v novinách a v místním tisku.

Začaly kolovat ty nejnesmyslnější řeči. V novinách se psalo o falešných fakturách a ulitých penězích, ale zlí jazykové tvrdili, že je to ještě mnohem horší! A potichu šeptali ty nejodpornější pomluvy. Píše se o obchodování s masem, ale víte, o jaké maso se jedná? Pan Trompet má rád mladé holčičky, a aby ukojil svoje choutky, potřeboval peníze, stále víc peněz! A vypadal tak slušně! Jenomže mnicha nedělá kutna nebo poctivého uzenáře bílá zástěra! Paní Trompetová přivírala oči, aby si udržela krásný krám, ale teď víme, odkud pocházely ty její černé kruhy pod očima. Ubohá ženská vyplakala každý večer z těla všechny slzy. Dokonce se prý pokoušel prodat dceru, malou Denisku. Neřest nemá žádné hranice.

Ukazovali si na ně prstem, drby se proměnily v bystřinu šílenství. Aby zaplatili pokutu a mohli se odstěhovat, museli prodat krásný krám.

Ze dne na den se Trompetovi ocitli na mizině.

Usadili se ve dvacátém pařížském obvodu. Koupili si arabský obchod s potravinami. Arabský obchod! Při těch slovech propukala paní Trompetová v pláč. Oni, kteří zatím poznali jen prosperitu, elegantní zákazníky, krásná auta zaparkovaná ve dvojitých řadách a výlohy plné jídla! Byla to hotová katastrofa! Teď museli bydlet ve čtvrti plné žen v trepkách, dětí s nudlemi u nosu, mužů v dželabách a v ulici nesoucí jméno alžírského města Pali-Kao, vedoucí na bulvár Belleville u stanice metra Couronnes.

Když drama vypuklo, bylo Denise Trompetové čtrnáct. Jednou večer cestou ze školy zahodila klíč a zlatý řetízek do kanálu.

Rodiče jí zakázali mít ve čtvrti přátele a mluvit se sousedy. S takovými lidmi se tahat nebude. Uchovejme si důstojnost! Vůbec neměla chuť se kamarádit. V zemi Bab-el-Oued se cítila cizinkou. Izolovaná, pronásledovaná a zbavená plánů na budoucnost, vrhla se na romány červené knihovny a vymýšlela si svět princů, princezen a zmařených lásek. Četla je večer při světle baterky, dokud jí nedošel dech nebo dokud ji nepřemohl spánek. Pomáhalo jí to snášet osud a úpadek rodiny.

Skandál se donesl až do Clermont-Ferrand. Příbuzní otce i matky s nimi přerušili veškeré styky. Denise najednou neměla ani dědečka, ani babičku, ani tetu, ani strýčka, ani bratrance, ani sestřenice. Na Vánoce i o velkých prázdninách zůstávala sama. A zatímco rodiče zabarikádovali dveře bytu pro případ, že by je „cizinci“ přepadli, ona se skrývala pod peřinou…

Složila maturitu a pokračovala v nástavbě ekonomické školy. Vyšla jako premiantka a nos měla pořád zabořený mezi číslicemi nebo v mimořádných dobrodružstvích svých oblíbených hrdinů.

První práci sehnala v jedné kanceláři na avenue de l’Opéra. Otec znovu začal doufat. Avenue de l’Opéra se nachází v krásné čtvrti. Obchodnické čtvrti. Představoval si, jak se do jeho dcery zamiluje nějaký mladý nadějný kádr. Matka neustále opakovala „krásná čtvrť“ a pokyvovala hlavou. Prodali by svůj obchod v rue de Pali-Kao, přiblížili by se k centru Paříže a získali zpátky trochu někdejšího lesku.

V neděli odpoledne chodívali všichni tři na procházku na hřbitov Père-Lachaise a četli na kamenných náhrobcích jména slavných, pohřbených šest stop pod zemí. „Vidíš, nejsme sami, kdo nespravedlivě trpěl,“ říkal otec, „my se taky jednoho dne dočkáme odplaty.“

„Doufám, že to bude ještě dřív, než půjdeme do hrobu,“ říkala paní Trompetová.

Hrob předešel rehabilitaci.

Žádný muž na Denise nikdy ani nepohlédl, ani ji nepožádal o ruku. Každé ráno odcházela do práce, ve stanici Couronnes nastoupila do metra, otevřela román a nechala se unášet strhujícím dobrodružstvím. Vracela se večer, aniž by se někde rýsoval začátek milostné romance. Otec si zoufal. Matka potřásala hlavou. Kdyby aspoň zdědila mou krásu, myslela si, když hleděla na dceru, už bychom z toho byli venku… S uzenářstvím jsme ještě mohli doufat, že ji provdáme, ale bez peněz ji nikdo nebude chtít. A my se odtud nikdy nedostaneme.

Paní Trompetová viděla věci jasně.

Denise Trompetová zůstala starou pannou a během let ztratila i ten poslední lesk, který jí dodávalo mládí. Rodiče zemřeli, když jí bylo dvaačtyřicet. Zůstala sama v bytě v rue de Pali-Kao a každé ráno chodila na stanici metra Couronnes.

Změnila zaměstnání. Nastoupila do Casamie. Cesta metrem na lince číslo 2 se nezměnila, takže měla pořád spoustu času na čtení. Život se jí rozdělil na dvě poloviny: na jedné straně byla vzrušující dobrodružství jejích hrdinů, zámky, postele s baldachýnem a divoké přirážení a na druhé kalkulačka, výkazy a sloupce nezáživných a šedivých čísel. Někdy si říkala, že vede dva životy: jeden barevný odvíjející se na širokoúhlém plátně a druhý černobílý.

A už vlastně nevěděla, který z nich je ten skutečný.

„Tak co?“ vyptávala se ho Henrietta a dupala podpatkem pod stolkem v kavárně, do níž pravidelně chodili domlouvat obchody. „Jak jste daleko s Trumpetou?“

„Dělám pokroky, dělám pokroky…,“ zamumlal Chaval horlivě.

„Ale běžte! Od té doby, co jste v podniku, jste ji měl už dávno dostat do postele a omráčit ji svým beranidlem!“

„Když ona mě vůbec nevzrušuje…“

„Nemyslete na ni! Myslete na peníze! Na malou Hortense, na její oblý a pevný zadek, na vztyčené bradavky…“

„Paní Grobzová! Jak to mluvíte o své vnučce?“

„To ona mě k tomu nutí, protože se chová jako děvka… Neřest zůstane neřestí…“

„Máte o ní nějaké zprávy?“ zeptal se Chaval navnaděně.

„Samozřejmě že mám! A vy máte důvod zrychlit jízdu. Hortense na vás nebude čekat dlouho…“

„Trumpeta je rozkydlá a zvadlá. Stačí, abych si pomyslel, že bych ji měl políbit, a chce se mi zvracet…“

„Myslete na peníze, které vám spadnou do klína… Můžeme Marcela pořádně oškubat. Neuvědomí si vůbec nic. Slepě důvěřuje své účetní. Musíte vědět, co chcete…“

No to je právě ono, pomyslel si Chaval, nejsem si jistý, že se chci s Trumpetou vyspat. Mám jiné plány.

Ale to se Henriettě neodvážil říct.

Hleděla na něj upřeným a pronikavým pohledem a naléhala:

„Ženy, které ty slaďárny hltají, potřebují prostě znásilnit… Je to součást jejich fantasmagorií. Láska se v těch románech netrhá jako růže, ale rve se zuby!“

„Jak myslíte.“

„Ano… Abych vám mohla pomoct, přečetla jsem spoustu takových knih a pochopila jsem jejich mechanismy. Hrdinky se před samci celé třesou, představují si je jako brutální a divoké dobyvatele. Fyzická touha mužů je děsí, ale zároveň touží poznat koitus a netroufají si to přiznat. V záchvěvech jejich strachu a touhy je obsaženo všechno… Krok kupředu, krok zpátky, krok kupředu, krok zpátky. Je třeba jednat nešetrně. Vzít si je drsně.“

Chaval upil mentolové limonády a nepříliš přesvědčeně na ni pohlédl. Dal by radši přednost lotu.

„Zkusil jste ji nenápadně opít?“

„Neodvážil jsem se s ní někam jít. Zničil bych si poslední zbytek reputace… Co by si o mně lidi pomysleli, kdyby mě viděli v její společnosti?“

„Budou si myslet, že jde o obchodní schůzku… A navíc nejste tak známý, aby vás pronásledovali paparazzi, můj drahý Chavale…“

„No právě. Když už člověku nezbývá nic, začne být puntičkářský a má se na pozoru…

„Hlouposti! Kecy! Víte, co uděláte? Pozvete ji na nějaké elegantní, romantické místo, třeba do nějakého hotelového baru, kde v krbu praská oheň, to by bylo perfektní…“

„Hořící krb v květnu?“

„Moc se s tím páráte. Kvůli vašim odkladům je zima pryč. Tak zapomeňte na krb. Objednáte šampaňské, necháte ji pít, položíte jí ruku na koleno, jemně ho pohladíte, začnete šeptat něžná slovíčka a foukat jí do vlasů… Zbožňují, když jim muži foukají do vlasů, to jsem si taky poznamenala. A až se s ní budete loučit, vášnivě ji políbíte…“

„A pak?“ zeptal se Chaval, s ústy zkřivenými grimasou znechucení.

„Pak uvidíte… Podle mého názoru nebudete muset hned přejít k divokým nárazům beranidla. Můžete věcem nechat volný průběh. Ale ne dlouho! Potřebujeme ta hesla a kódy!“

„A jak je získám? Myslíte, že mi je dá jen tak?“

„Položíte jí vhodné otázky. Co dělá v kanceláři, kam si schovává malá tajemství, samozřejmě obchodní… A přitom jí budete pořád foukat do vlasů. Líbat ji na zápěstí, vzdychat, říkat jí ,moje malá kamélie, moje vážko‘. Jestli chcete, napíšu vám seznam něžných slůvek…“

„Ne!“ vzepřel se Chaval. „Budu hrát brutálního a tajemného… To mi půjde líp.“

„Jak chcete. Ovšem za předpokladu, že získáte ty kódy… Některé ženy si je píšou na papírky a strkají si je do diářů, do šuplíků nebo do kapsičky v kabelce. Nebo si je píšou na rub obálek. Budete se s ní mazlit a hladit ji, a až ztratí hlavu, ta magická čísla z ní prostě vyrazíte…“

Chaval se zamyšleně ušklíbl.

Henrietta se nechala unést:

„A jak myslíte, že jsem to udělala já se starým Grobzem? Zaplatila jsem svou vlastní osobou, kamarádíčku Chavale! Člověk nemůže zvítězit, aniž by si neušpinil ruce. Nechci toho od vás toho moc, jen kódy, pak ji můžete poslat do háje. Můžete si vymyslet nějakou ctnostnou záminku, třeba přitaženou za vlasy, kterou vám spolkne i s navijákem, protože bude šťastná, že se mohla na chvíli vytrhnout ze svého staropanenského života… A zůstanou jí vzpomínky! Navíc uděláte dobrý skutek. Jenomže vy mě neposloucháte, Chavale, vy mě neposloucháte. Na co myslíte, zatímco já na vás mluvím?“

„Na Trumpetu…“

Chaval lhal. Říkal si, že možná existuje jiný způsob, jak se zachránit. Od chvíle, kdy vstoupil do podniku Marcela Grobze, cítil, že se před ním otvírá jiná možnost. Starému dochází dech. Už na práci nestačí. Je sám. Potřebuje novou krev, někoho rozhodného, kdo bude cestovat, nějakého slídiče, který mu bude nosit nápady, plány a cifry na zlatém tácu. A on dává přednost obchodu před rozkydlým a zvadlým Trumpetiným tělem. Zatím to byla jen intuice, nikoliv jistota. Ale brzy to bude vědět najisto… Když se potuloval po kancelářích, zaslechl, že Casamia hledá nové výrobky, které by mohla zapsat do svého katalogu. Je nutné neustále inovovat a diverzifikovat. Porazit konkurenci rabatem, novými objevy a novými nabídkami. Musí se znovu stát nepostradatelným. Jak? To ještě nevěděl. Ale pokud přijde do kanceláře Marcela Grobze s nějakým promyšleným projektem, starej ho bude poslouchat.

Josiane nesmí mít žádné pochybnosti. Má dar, jak vyslídit nápady, však taky s mnohými přišla. Pokaždé si je přivlastnil a přisvojil si všechny zásluhy, prémie i šéfovu chválu. Kdyby si někdy všimla, že se potuluje kolem, určitě by svého milovaného vlka varovala… Namísto neutralizování Trumpety bude muset spíš ukolébat Josianinu nedůvěřivost. Zavolat jí, nabídnout jí usmíření a namazat jí med kolem pusy.

To je šílené, jak se život zkomplikoval od okamžiku, kdy přistoupil na obchod s Henriettou. Nevěděl, kde mu hlava stojí. Každý večer měl migrénu. Matka mu musela vařit speciální bylinkový čaj a masírovat spánky tygří mastí.

„Chavale!“ zahřměla Henrietta, dupla a přitom zvedla koleno tak vysoko, že se stůl zakymácel, a Chaval jen tak tak zachytil sklenici se zázvorovou limonádou. „Neodpovídáte mi! Nejste ke mně upřímný… Připomínám vám, že bych Marcelovi mohla během konverzace pošeptat do ouška, že jste starý hnusák a že jste spal s Hortense. Ten chudák je tak naivní, že by si něco takového ani nedokázal představit! Určitě by na vás pak hleděl jinak a nenechal by vás potulovat se po kancelářích… Byla by to pro mě dětská hra, nasypat mu jed podezření.“ Překvapeně se zarazila. „Vidíte, už mluvím jako v těch laciných knihách! Ta pitomá próza je nakažlivá… Ale dejte si pozor, pořád ještě jsem schopná kousat a škrábat…“

Chaval měl strach. Věděl, že by toho byla schopná. Kdyby si měl vybrat mezi souloží s Trumpetou a udáním téhle zlé staré straky, vybral by si soulož s Trumpetou.

Ale váhal… Vždyť může udělat obojí.

Západ slunce na Montmartru, aby oslnil Trumpetu. Cucat jí lalůček a myslet při tom na Hortensin oblý zadek, získat od ní hesla a kódy a pak si vysloužit gratulace a jako věrný pobočník navrhnout Marcelu Grobzovi nějaký projekt.

Migréna mu bušila ve spáncích.

Podíval se na hodinky, ještě nebylo ani půl třetí odpoledne. Příliš brzy, než aby se vrátil domů a šel si lehnout…

***

WQRX FM, 105,9, classical music, New York. The weather today, mostly clear in the morning, partly cloudy this afternoon, a few showers tonight, temperature 60 °F…

Osm hodin. Radiobudík ho vytrhl ze spánku, a tak natáhl ruku, aby ho zaklapl. Otevřel oči. Jako každé ráno si i teď v duchu opakoval: Jsem na Manhattanu, bydlím na 74. Západní ulici mezi třídami Amsterdam a Columbus, přijali mě na Juilliard a jsem nejšťastnější ze všech lidí na světě…

Sen, který začal v kuchyni jeho londýnského bytu, se stal skutečností. Přihláška, kterou poslal na Juilliard School, 60 Lincoln Center Plaza, New York, NY 10023-6588, byla přijata, cédéčko, které nahrál, fuga a předehra k Bachovu Dobře temperovanému klavíru, si zkušební komise poslechla a líbilo se jí.

Při přijímacích zkouškách ve velkém amfiteátru zahrál andante z Beethovenovy Páté symfonie. Věděl, že jeho přihláška byla vybrána a že má velkou šanci být přijat, pokud se mu tato zkouška podaří.

A byl přijat…

V září nastoupí do prvního ročníku na Juilliard. Imagine yourself, psalo se ve školní brožurce, motivated, innovative, disciplined, energetic, sophisticated, joyous, creative… bude vším najednou. Motivovaný, kreativní, energický, sofistikovaný, disciplinovaný, pracovitý a veselý. Veselý!

Skákal po ulici. Vzali mě, chlapi, vzali mě! Hi guys! I’m in! I’m in! Já, Gary Ward, nevěřím svým očím, nevěřím svým prstům, nevěřím své ubohé hlavě! Jsem přijatý…

Start spreading the news… I want to be a part of it, Ney York, New York! If I can make it there, I’ll make it anywhere.

Běžel až do pekařství Levain a dopřál si nejvydatnější snídani v životě. Chtěl sníst všechno, co bylo na jídelním lístku. Cookies, crispy pizza, sweet breads, velké město a velký život. Chtěl objímat celý svět. Objímat kolemjdoucí a oznamovat jim, že je od nynějška seriózní student a brzy slavný pianista a umělec, s nímž se musí počítat…

Start spreading the news…

Po přijetí měl právo na exkurzi po škole v doprovodu starší studentky, která vysvětlovala, jak to na Juilliardu chodí a co všechno tam může dělat. Úplně ho to omráčilo. Mohlo se tam studovat všechno, absolutně všechno. Divadlo, balet, komedie, klasická hudba, jazz, moderní tanec a všechny druhy jevištního umění; a v budově školy vládl ruch, jako ve šťastném úle. V malých studiích, přilepených jako buňky k chodbě, hráli studenti na klavír, harfu, basu, klarinet a housle, jiní v černých punčocháčích cvičili u tyče a další stepovali. Slyšel, jak si tenoři cvičí hlas, jak zpívají falešné tóny a vracejí se ke správným, slyšel, jak herci recitují verše, jak po strunách skřípají smyčce, jak podpatky a špičky dupou do dřevěné podlahy, a měl pocit, že se ocitl uprostřed obrovitého světa, který zpívá, tančí, improvizuje, miluje, trpí, začíná znovu…

A on do toho světa bude patřit.

I want to be a part of it! New York! New York!

Vzpomínal si, jaký měl strach, když přistál v New Yorku. Sám. Úplně sám. Hortense se k němu na londýnském letišti nepřipojila. Čekal až do posledního hlášení, na poslední výzvu, než nastoupil do letadla se svěšenými rameny a hlavou otočenou k velké letištní hale, aby si ověřil, že tam nepřiběhla a že nekřičí „Gary, Gary, počkej na mě“, ale zlomí se jí podpatek, protože běží příliš rychle. Zeptal by se jí, proč si na cestu vzala růžové boty na vysokém podpatku. A slaměný klobouk v zimě? A zelenou lakovanou kabelku? Jsi směšná, Hortense!

Zvedla by bradu a dotčeně by odpověděla, že co to mele, vždyť to je poslední look od Lanvina! Chci tam zapůsobit jako nádherná žena! A on by se smál, sevřel by ji do náruče a točili by se dokolečka uprostřed čekající fronty a lidi by nadávali, protože přišla pozdě a ani se neomluvila.

Nepřišla na poslední chvíli ve slaměném klobouku uprostřed zimy a růžových botách na vysokém podpatku.

Držel letenku v ruce…

Složil ji, strčil do kapsy saka a první věc, kterou udělal ve svém malém bytě na 74. Západní ulici, bylo, že ji přilepil na zeď v kuchyni, aby si každé ráno při pití kávy připomínal, že nepřišla…

Radši zůstala v Londýně.

If I can make it there. I’ll make it anywhere…

První dny byly těžké. Byla ještě zima. Na každém rohu ulice ho ledový vítr štípal do tváří, pršelo, jako by snad ani nemělo nikdy přestat, a často se opakovaly sněhové bouře, při nichž se ve svém černém saku a šedivém tričku třásl zimou. Žluté taxíky ho oslňovaly, chodci zabalení v kabátech do něj vráželi, řidič v autobusu ho vyhodil, protože neměl Metrocard ani drobné, zůstal stát na chodníku v promočených kožených polobotkách, vyhrnul si límec saka, třásl se a v duchu se zoufale ptal, jak to v tomto přelidněném městě chodí a proč ho nikdo nechce.

Šel si koupit teplé boty, bundu a ušanku, kterou si uvázal pod bradou, když zuřila bouře. S velkým červeným nosem se podobal klaunovi, ale bylo mu to jedno. Počasí bylo v tomhle městě rozhodně všelijaké, jenom ne mírné a často se mu stávalo, že se mu stýskalo po londýnském mrholení.

Všechno tady bylo větší.

Větší, silnější, násilnější, divočejší a také víc vzrušující.

Vedoucí hudební katedry, který je přijal, aby jim pogratuloval k úspěšně složeným přijímacím zkouškám, je varoval: „Studenti musí být výjimeční. Musíte být usilovní, pracovití, kreativní a musíte tvrdě makat. Velmi rychle pochopíte, že je to ještě mnohem tvrdší, než si vůbec dokážete představit, a že místo trémy a strachu musíte zdvojnásobit úsilí a pracovitost. V New Yorku vždycky existuje někdo, kdo vstává dřív než vy, kdo večer pracuje déle než vy a kdo vymýšlí to, co vy jste nevymysleli. A ten vám musí být vzorem. Abyste byli vždycky nejlepší. Na Juilliardu se nesmíte spokojit jen s tím, že budete na hudbu myslet, musíte se jí stát a vášnivě ji prožívat, a pokud zjistíte, že nejste schopni překonávat sami sebe a nestěžovat si, přenechte své místo někomu jinému.“

Ubytoval se v malém pokoji v hotelu Amsterdam Inn poblíž Lincolnova centra a padl oblečený na postel.

Nikdy se mu to nepodaří…

Měl by se vrátit do Londýna. Tam zanechal své otisky, jistoty, kamarády, matku, babičku, může tam pokračovat v hodinách klavíru, i tam existují dobré školy, nemusí se vytrhávat z kořenů a jet do tohoto šíleného města, kde nikdy nikdo nespí.

Usnul s Hortensinou letenkou v ruce. Měl by ji vyměnit a vrátit se do Londýna.

Nazítří si začal hledat byt. Už nechtěl být turistou, chtěl se stát součástí města. Proto musí mít adresu, jméno na zvonku, elektroměr nebo plynoměr, ledničku, kamarády a možnost nechat zapsat své jméno do Žlutých stránek. A mít Metrocard. Už se nikdy nenechá vyhodit z autobusu! Naučil se trasu všech linek zpaměti. Uptown, Downtown, East, West, Crossover. Naučil se také linky metra A, B, C, D, 1, 2, 3 a „osobáky“ a „expresy“. Jednou se zmýlil a ocitl se v Bronxu.

Souhlasil, že bude vstávat dřív než kdokoliv jiný, že bude pracovat dlouho do noci, skládat hudbu, kterou před ním nikdy nikdo nesložil, a snažit se s ní prosadit. Hledal byt poblíž školy. Čenichal, kupoval si místní noviny, distribuované v prodejnách potravin, barech a obchodech. Vyndával z kapsy propisku, kroužkoval nabídky pronájmů, které mu připadaly laciné, a telefonoval. Navštívil tak dvacet bytů, krčil nos i ramena a v duchu nazýval majitele podvodníky. Vracel se do hotelu celý skleslý. Nikdy žádný byt nenajde. Všechny jsou příliš drahé, příliš ošklivé, příliš špinavé anebo příliš malé. Řekli mu, ať nezoufá, že díky krizi padají ceny a že může smlouvat. Zase si začal kupovat inzertní noviny a navštěvovat byty a nakonec našel jeden v činžáku z červených cihel s vysokými zelenými okny na 74. Západní ulici. Červená a zelená se mu líbily. Byt byl malý a špinavý, bude muset vyměnit koberce. Ložnice, obývák, opuštěná a zežloutlá juka, kuchyňský kout a koupelna velikosti skříně v pátém patře bez výtahu, ale okna vedla na ulici a měl výhled na dva zelené stromy. Cena byla rozumná. Musel se rozhodnout okamžitě. Podepsal bez smlouvání.

Sundal koberec. Koupil si jiný, tmavozelený, který přilepil na staré shnilé parkety. Vybílil zdi. Umyl okenní rámy a tabulky a jednu při tom rozbil. Vyměnil ji. Vyhnal šváby a nastříkal podlahové lišty a vlhké části stěn dezinfekcí. Stříkl si ji do očí a musel běžet do lékárny pro borovou vodu. Zjistil, že si zabouchl dveře a klíče nechal uvnitř, takže musel do bytu vlézt oknem od sousedky. Měla na sobě tričko s nápisem I can‘t look at you and breath at the sometime. Řekl si, že to je znamení, a tak ji místo poděkování políbil.

Jmenovala se Liz, měla kaštanově hnědé oči, zelenomodrou ofinu, piercing v jazyku a velká ústa, která se stále smála.

Stala se jeho přítelkyní.

Studovala film na Kolumbijské univerzitě a ukázala mu město. Galerie v Chelsea, umělecká a klubová kina dole v SoHo, jazzové kluby ve Village, laciné restaurace, second handy. Říkala tomu trift shops a prskala přitom. Na konci května chce odjet a zkusit šanci v Hollywoodu, kde je jeden její strýček producentem. Too bad, říkala se svou rozesmátou velkou pusou, too bad, ale nevypadala, že by si s tím dělala starosti. Chce dobýt svět filmu a obětuje tomu všechno.

Neprotestoval. Občas se mu stávalo, že myslel na Hortense.

Na svou poslední noc s Hortense.

A když k tomu došlo, skoro přestal dýchat.

Našel zadní sál obchodu s klavíry, kde ho majitel jménem Kloussov nechal hrát na Steinway, který prodával za bazarovou cenu. Všude se válely Beethovenovy, Mozartovy, Schubertovy, Brahmsovy a Chopinovy sonáty. Vstával brzy ráno, utíkal do obchodu a posadil se na starou, ošoupanou stoličku. Považoval se za Glenna Goulda. Hrbil se, hrál celé dopoledne a brumlal si přitom. Majitel seděl za dlouhým černým psacím stolem u vchodu do obchodu a pozoroval ho. Byl to tlustý pán s holou rudou lebkou, který stále nosil širokého puntíkovaného motýlka. Napůl zavíral oči a vrněl, když poslouchal, jak Garyho ruce stoupají a klesají po klávesnici, vrtěl sebou, třásl se a zmítal v jakémsi tanci svatého Víta, brunátněl v obličeji, vykřikoval, prskal a z lebky mu stoupala pára.

„Výborně, chlapče… Děláš pokroky, děláš pokroky. Člověk se naučí hrát, jenom když hraje. Zapomeň na solfeggio a na lekce, otevři dokořán srdce, vrhni ho na klavír a rozplač struny. Při hraní na klavíru nejsou důležité prsty nebo cvičení, která musíš každý den přehrávat, ale břicho, vnitřnosti… K čemu ti je deset prstů, když tvoje srdce nebude připravené krvácet, šeptat, puknout, technika ti pak nebude k ničemu… Musíš znít, musíš vzdychat, musíš se nechat unést, deseti prsty roztančit srdce. Nebýt moc vzletný! Nikdy nebýt moc vzletný!“

Vstával, škrtil se, lapal po dechu, kašlal, vytahoval z kapsy velký kapesník, otíral si čelo, nos a krk a přikazoval:

„Nech znovu krvácet srdce…“

Gary pokládal prsty na klaviaturu a hrál Schubertovu improvizaci. Starý Kloussov se svalil zpátky na židli a zavřel oči.

Zákazníků bylo málo, ale zdálo se, že mu to nevadí.

Gary se v duchu ptal, z čeho asi žije. Kolem poledního si chodil sníst meat sandwich do pekařství Lavain a nejvíc si oblíbil sendvič s pečenou krůtou, kyselou okurkou, sýrem a dijonskou hořčicí. Snědl dva za sebou a slintal při tom tak moc, že to rozesmálo dívku za prodejním pultem. Pozoroval ji, jak hněte těsto na cookies, a chtěl se naučit, jak ho dobře vypracovat. Ukázala mu to. Naučil se to skvěle a ona mu nabídla, že si ho na odpoledne najme. Potřebuje pomocníka na hnětení těsta. Zaplatí mu. Protože ještě neměl pracovní povolení, ukázala mu, jak vyklouznout zadními dveřmi, kdyby náhodou přišla imigrační policie. „Ale my nic neriskujeme,“ dodala, „jsme slavní, byli jsme u Oprah Winfreyové…“

„Opravdu?“ řekl a v duchu si slíbil, že zjistí, kdo to je Oprah Winfreyová, která má takový respekt u policie.

Dny začaly být naplněné. Klavír, hnětení těsta a večer smích s Liz a její zelenomodrou ofinou pod bílou přikrývkou. A s jejím zvláštním hřebíkem v jazyku.

Během denního programu si nadělal přátele.

Jednoho dne procházel kolem Brook’s Brothers na 65. ulici mezi Broadwayí a Central Park West a za výlohou si přečetl reklamu. Tři košile za cenu jedné. Zapůsobilo to na něj. Na Juilliardu je bude potřebovat. Navíc je nebude muset žehlit. Uschnou na ramínku a nebudou zmačkané. Vešel dovnitř. Vybral si dvě bílé a jednu modro-bílou s proužky. Prodavač se jmenoval Jerome. Gary se ho zeptal, jak je možné, že má francouzské křestní jméno. Prodavač odpověděl, že jeho matka milovala Jeroma Davida Salingera.

„Četl jste Kdo chytá v žitě?“

„Ne,“ odpověděl Gary.

„Tak to je nedostatek vkusu,“ prohlásil Jerome, který se později přiznal, že mu všichni kamarádi říkají Jerry. A aby zatloukl hřebíček dokonale, zeptal se, jestli zná malíře Gustava Caillebotta.

„Ano!“ vykřikl pyšně Gary.

„Takže znáš v Paříži muzeum d’Orsay?“

„Samozřejmě, chodil jsem tam často, protože jsem v Paříži bydlel,“ odpověděl Gary, který měl pocit, že získává kladné body.

„Letos v létě,“ řekl chlapec, „pojedu do Paříže do muzea d’Orsay, protože jsem blázen do Gustava Caillebotta, myslím, že jeho talent je hrozně podceňovaný… Pořád se mluví o impresionistech, ale nikdy o něm.“ A pustil se do dlouhé obhajoby malíře, kterým Francouzi dlouho pohrdali a jenž během svého života dosáhl úspěchu pouze ve Spojených státech.

„Ovlivnil jednoho z našich největších malířů Edwarda Hoppera… Jeden americký sběratel skoupil skoro všechny jeho obrazy. Znáš Pařížskou ulici v dešti? Jsem do toho obrazu blázen…“

Gary kývl, aby svého nového přítele nezklamal.

„Je v jednom chicagském muzeu. Mistrovské dílo… Byl to pozoruhodný sběratel. Po své smrti odkázal šedesát sedm obrazů Francii – Degase, Pissarra, Moneta a Cézanna – a ta je odmítla. Připadaly jí příliš nedůstojné. Uvědomuješ si, taková mentalita!“

Jerome se zdál být velmi pobouřený.

Na Garyho to udělalo velký dojem a Jerome se stal jeho přítelem.

Tedy… Přítelem, který ho zdravil, když procházel kolem obchodu. Seděl na stoličce za pokladnou a četl knihu o neznámém Caillebottovi.

„Ahoj, Jerome!“ křikl Gary a strčil hlavu do krámu.

„Ahoj, Angličane!“

A Gary šel dál.

Byla to jeho další značka. Už se v tomto městě necítil takovým cizincem.

O kus dál v Panerii byla Barbie. Černoška se skořicově hnědou pletí. Takové malé pivo, s hlavou plnou dredů a pestrobarevných korálků. Podobala se písmenu X. V neděli ráno zpívala ve sboru v Elmendorf Reformed Church na Upper East Side. Nahoře v Harlemu. Naléhala, že si ji musí přijít poslechnout, slíbil jí to… ale v neděli ráno spal. Nenařídil si budíka a zůstal v posteli až do půl dvanácté.

Liz s ním s širokým úsměvem zatřásla, aby šel koupit nedělní vydání New York Times, které si pak četli v posteli s velkým šálkem kávy a cookies, a hádali se nad stránkami Arts and Leisure. Byl to rituál.

Barbie na něj čekala v kostele každou neděli a v pondělí ráno se na něj zlobila.

Podávala mu croissanty a rohlíčky s čokoládovou náplní a vůbec se na něj nepodívala. Zamračeně mu vrátila drobné. Přešla k dalšímu zákazníkovi.

A tak koupil dva rohlíčky s čokoládovou náplní navíc, zabalil je do hedvábného papíru a podal jí je jako květiny. Uklonil se. Tvářil se přitom kajícně. Usmála se a sklopila hlavu, aby úsměv skryla. Bylo mu odpuštěno.

Až do následující neděle…

„Chceš, abych konvertoval, nebo co?“ ptal se s pusou plnou máslového croissantu a se silnou kávou v ruce.

Pokrčila rameny a řekla, že si ho Bůh stejně najde. V následujících dnech. Vydá se s ní na cestu a bude s ní každou neděli chodit zpívat. Představí ho svým rodičům. Neznají žádného anglického klavíristu.

„Jsem exotické zvíře? Je to tak, že?“ odpověděl s úsměvem. „S tlustými pysky.“

Každý měsíc měnila barvu korálků, a pokud si toho nevšiml, zase se mračila.

Barbie byla skutečný hlavolam.

Ve skutečnosti se jmenovala Barbara.

A pak tam byl park. Central Park. Sehnal si průkazku ke vstupu a každý den přes něj chodil, když se vracel z obchodu s klavíry.

Každý den objevoval něco nového.

Byl tam celý svět v malém. Muži v oblecích a kravatách, ženy v kostýmcích generálních ředitelek, tlouštíci v bermudách, kostlivci v šortkách, děti ve školních uniformách, běžci, skateboardisté, rikši, hráči baseballu a pétanque, přiopilí námořníci, žebrající tuláci, žongléři, stánky s cukrovou vatou, saxofonisté, buddhistický mnich telefonující z mobilu, na nebi draci a modely vrtulníků, mosty, jezírka, ostrovy, stoleté duby, dřevěné sruby, dřevěné lavičky s lakovanými destičkami na opěradlech, na nichž bylo napsáno „tady mě Karen políbila a já se stal nesmrtelným“ nebo „obejměte život s vděčností a on vám to stokrát vrátí“ a… A veverky. Stovky veverek.

Prolézaly skrz díry v plotě, okusovaly žaludy, honily se, hašteřily, kutálely plechovky a snažily se na ně vylézt, padaly a začínaly znovu… Braly plechovky do předních tlapek.

Měly dlouhé, jemné prsty klavíristů.

První veverka, kterou potkal, si právě zahrabávala svačinu pod stromem. Přišel blíž. Veverka dál nevzrušeně hrabala. Pak ji to ovšem unavilo, tak vylezla na větev a tam se nonšalantně procházela po čtyřech. Gary se dal do smíchu a vyfotografoval si ji.

Najednou měl spoustu kamarádů.

Soboty a neděle byly pro veverky svátečními dny, stávaly se atrakcí parku. Děti za nimi se smíchem běhaly a vzápětí před nimi vyděšeně prchaly, když se k nim dostaly příliš blízko. Milenci ležící na rozlehlých trávnících jim házeli drobky ze sendvičů a veverky k nim přicházely po skupinách, chytaly drobky a děkovaly vztyčenými ocasy a bdělými pohledy. Pak si utíkaly schovat poklady do větví, houští nebo pod hromady listí. A jako neúnavní žebráci se vracely znovu loudit.

V sobotu a v neděli byly veverky královnami. Turisté jim dávali dolary, aby si je mohli vyfotografovat. Veverky je očichávaly a pak zklamaně skákaly pohrdavými skoky pryč. Za koho nás mají?

V sobotu a v neděli nevěděly, kde jim hlavy stojí, a hromadily potravu na celý týden.

Ale v pondělí…

V pondělí slézaly se stromů a hledaly své víkendové přátele. Trávníky byly pusté, žádní přátelé. Poskakovaly, křičely, otáčely hlavičkami jako majáčky na autech, čekaly a pak se zklamaně vracely zpátky na stromy. Nikdo už je neměl rád, přestaly se líbit. Z vrcholku stromů pozorovaly rozsáhlé zelené trávníky. Už žádní hráči baseballu, žádné děti, žádné oříšky. Show byla u konce. Měly spoustu času. Tak co, živote? Myslíte si, že jste věční, ale oni na vás zapomenou.

A proto, když se v pondělí vracel z dlouhého sezení na prosezené stoličce u klavíru, jim dával drobky chleba a kešu oříšky, aby je povzbudil. Říkal si, že i ony se někdy cítí samy. Ony také potřebují přátele… Jsme si podobní, veverky s dlouhým ocasem a lidé.

Natahoval k nim ruku. Hledal jednu, která se stala jeho přítelkyní. Hledal ji mezi všemi šedivými veverkami. Nestydatou drzounku, jež se stala jeho přítelkyní…

Myslel na rezavé veverky z chrichtonského zámku.

Paní Howellová mu už nezavolala a jemu to bylo fuk.

Připadalo mu to všechno vzdálené, tak vzdálené. Jako by ta vzpomínka patřila úplně jinému člověku, tomu minulému člověku. S tím člověkem už on neměl nic společného. Klesl na trávník a kutálel po něm poslední oříšky, které mu zbyly…

Zavolal babičce.

Hlaholil: „Všechno je v pořádku, Velká matko, přežil jsem ve velkém městě. A tvé peníze jsem ještě neutratil.“ Neřekl jí, že ty peníze nemá moc rád, ale myslel si to. Uvědomoval si, že její podporu potřebuje, ale věděl také, že jednoho dne jí všechno vrátí do poslední penny.

„Budeš na mě hrdá! Dopoledne cvičím na klavír a odpoledne hnětu těsto…“

„Nemáš doklady! Jsi tam ilegálně!“ vykřikla Velká matka.

„Ach, ty víš, že tady člověk potřebuje pracovní povolení? Jsi nějak dobře informovaná. Jako bys to sama prožila!“

„Víš, za války jsem i já poznala přídělový systém. Měla jsem potravinové lístky jako všichni ostatní… A na sušenky jsem si mazala mnohem méně másla.“

„A proto tě tví poddaní tak uctívají, Velká matko! Tvé srdce bije v rytmu protokolu.“

Zakuckala se, přerývaně se zasmála a vzápětí zmlkla.

„Mohli by tě odvézt na hranice a zakázat ti pobyt! Už žádná škola, žádné plány, žádná budoucnost…“

„Ano, ale jsou tady malá tajná dvířka, vedoucí na dvůr… Kdyby přišli, uteču.“

Zadrhl se jí hlas a dodala: „To je od tebe hezké, že jsi mi zavolal. Voláš taky matce?“

S matkou ještě promluvit nedokázal, posílal jí jen maily. Popisoval v nich svůj každodenní život. Dodával, že jednoho dne s ní osobně promluvit dokáže. Až se zbaví veškerého hněvu.

Nevěděl moc dobře, proč se hněvá.

Dokonce nevěděl, jestli se nehněvá sám na sebe.

***

Joséphine se už vůbec od černého sešitu Malého mladého muže nedokázala odtrhnout. Nad párou dál opatrně rozlepovala stránku po stránce a dávala pozor, aby se inkoust nerozpil. Pečlivě oddělovala každý list a vkládala mezi ně pijáky. Čekala, až stránka úplně uschne, a pokračovala dál…

Byla to práce archeologa.

Potom text pomalu dešifrovala. Vychutnávala každou větu. Všímala si každého škrtu, inkoustových skvrn, snažila se rozluštit i přeškrtaná slova. Když Malý mladý muž nějaká slova vyškrtal, bylo těžké přijít na to, co chtěl zakrýt. Do konce zbývalo už jen pár stránek, takže si říkala, že to brzy skončí. Že Cary Grant nasedne do letadla a odletí do Los Angeles.

Zůstávala sama, stejně jako Malý mladý muž.

On se také blížil ke konci. Jeho tón začal být melancholický. Všechno se v něm scvrkávalo. Počítal dny, počítal hodiny, už se neučil, ráno čekal, až Cary Grant vyjde z hotelu, sledoval ho, všímal si zdviženého límce jeho bílého převlečníku, vyleštěných bot, pozoroval ho, jak si bere sendvič a kávu, držel se stranou, ale nespouštěl ho z očí.

Strávil u něj v hotelu druhý večer. Tentokrát předem upozornil Geneviève; znovu mu poslouží jako alibi. Řekl jí, že spolu jdou do kina. Ušklíbla se, ty mě nikdy do kina nevezmeš. „Slibuji ti, že tě vezmu, až odletí.“ „Kdy odlétá?“

„Zavřel jsem oči, abych tuhle otázku neslyšel.“

Tahle věta zabírala celou stránku. Nakreslil pod ni tvář muže s páskou přes oči. Podobal se odsouzenci k smrti.

„Zase mě pozval, abych za ním přišel do hotelu. Překvapilo mě to a řekl jsem mu:

,Proč se mnou trávíte tolik času? Jste velká hvězda a já nejsem nic…‘

,Samozřejmě že jsi někdo. Jsi můj přítel.‘

A položil dlaň na mou ruku.

Stačilo, aby se na mě usmál a moje tréma se proměnila v důvěru, veškerá má zdrženlivost zmizela a já měl najednou odvahu klást mu všechny otázky, které jsem si kladl, když tady nebyl.

Rád by se seznámil s Geneviève. Nemohl jsem se ubránit úsměvu. Představil jsem si, jak se ocitnou tváří v tvář. Ona, s výrazem staré panny, malým knírkem, rezavými nakadeřenými vlasy a hubená jako lunt. A on, elegantní a uvolněný. A tak jsem se zasmál a řekl jsem, že radši ne. A on se zeptal: ,Proč ne, my boy? Důvěřuj mi. Pozorně se na ni podívám a řeknu ti, jestli s ní můžeš být šťastný.‘ Zrudl jsem a už jsem neříkal nic. Chci být šťastný s ním.

,Já se v manželství vyznám, víš? Byl jsem ženatý třikrát. Ale vždycky mě ženy opouštěly. Často jsem se ptal proč… Možná moje manželství ztroskotala kvůli tomu, co se stalo s mou matkou… Je to velmi pravděpodobné. A možná jsem taky příšerně nudný! Faktem je, že když jsem ženatý, sním o tom, že jsem svobodný, a když jsem svobodný, sním o tom, že jsem ženatý.‘

Vstal a položil na gramofon desku Cole Portera. Písničku, která se jmenuje Night and day, a nalil nám oběma skleničku šampaňského.

,Hrál jsem Cole Portera v jednom filmu. Myslím, že jsem byl velmi špatný, ale jeho hudbu mám moc rád!‘

A tak jsem se odvážil a řekl jsem mu, že si všichni myslí, že naše přátelství je divné, a že si z našeho vztahu dělají legraci. Mluvil jsem suverénně, necítil jsem žádné rozpaky…

,No, a co? Ty dáš na to, co o tobě říkají druzí? To bys neměl. Kdybys věděl, co říkají o mně!‘

Musel v mých očích číst nepochopení, a proto se mi to snažil vysvětlit:

,Poslouchej dobře… Vždycky jsem se snažil být elegantní, dobře se oblékat, měl jsem úspěch a ženy mě milovaly. Nádherné ženy… A přesto vím, že si mnoho lidí myslí, že mám rád muže. Co s tím nadělám? Myslím, že je to osud všech úspěšných lidí. Vypráví se o nich cokoliv. Nenechám se takovými řečmi vyvést z míry. A odmítám, aby mi tihle pitomci diktovali, jak mám žít. Ať si myslí, co chtějí, ať píšou, po čem touží! Důležitý jsem já a já vím, kdo jsem… Na to, co si myslí ostatní, zvysoka kašlu. A ty bys to měl udělat taky…‘

Zaposlouchal se do písničky a začal zpívat night and day, you are the one, only you beneath the moon or under the sun… Naznačil pár tanečních kroků a pak klesl na pohovku.

Dál na mě mluvil… Vypadal šťastně.

Možná to způsobil blížící se konec natáčení a myšlenka, že brzy uvidí Dyan Cannonovou. Já ji rád nemám. Má moc vlasů, moc zubů, moc líčení. Za ten týden, který strávila v Paříži, jsem si ji prohlédl dobře a nemám ji rád už vůbec. Navíc se tváří, jako by byl jejím majetkem… Za koho se považuje? Myslí si, že je jediná, kdo ho miluje? Připadá mi to z její strany arogantní a domýšlivé.

Vysvětlil mi, že nikdy neudělal nic, aby se druhým zalíbil. Nikdy necítil potřebu se ospravedlňovat nebo něco vysvětlovat. Jeho hrdinkou je Ingrid Bergmanová.

Na okraj novin nakreslil tvář Ingrid Bergmanové s jejími krátkými vlasy. Nebyla vůbec k poznání. A pod ní napsal: ,Není to špatné.‘ Musím dělat nějaké pokroky. Co kdybych studoval umělecko-průmyslovou školu místo Polytechniky? Připadal bych mu zajímavější, kdybych se stal umělcem?

,Je to fascinující, tvrdohlavá a zároveň něžná žena, která měla vždycky odvahu žít podle svého a musela čelit hloupé společnosti plné předsudků a strachu. Vždycky jsem ji obhajoval proti všem. Nesnáším přetvářku…‘

Nevím, k čemu mezi nimi došlo, ale bil se za ni jako lev.

Znovu jsem sebral veškerou odvahu a zeptal se na jeho matku. Myslel jsem, že se můžu zeptat, že mi podal pomocnou ruku, když o ní začal mluvit první…

Jen jsem nevěděl, jak mám svou otázku zformulovat.

,Jaká byla vaše maminka?‘ zeptal jsem se poněkud neobratně.

,Maminka byla zbožňováníhodná… A já jsem byl zbožňováníhodné dítě!‘

Dal se do smíchu. Předvedl zbožňováníhodné dítě a udělal zbožňováníhodnou grimasu.

,Oblékala mě do holčičích šatů s krásnými bílými límečky, natáčela mi dlouhé vlasy kulmou a spálila mi uši. Myslím, že jsem byl její panenka. Naučila mě vhodně se chovat, dobře mluvit, smekat čepici, když jsem někoho potkal, mýt si před jídlem ruce, hrát na klavír, říkat dobrý den, dobrý večer, děkuji, jak se máte…‘

Tady se zarazil, pak náhle změnil tón a řekl:

,Všichni máme své jizvy, my boy, některé jsou zvenčí a jsou vidět, jiné jsou uvnitř a člověk je lépe skrývá, což je i můj případ…‘

Příběh jeho matky je neuvěřitelný. Měl jsem slzy v očích, když jsem ho poslouchal. Říkal jsem si, že jsem vlastně nic neprožil, že jsem ve srovnání s ním úplná nula. Vyprávěl mi ho po kouskách, mezitím vstával, naléval šampaňské, obracel desku a zase si sedal, občas koktal.

Musím si zapamatovat všechno, protože takový příběh jsem nikdy neslyšel…

Když se to stalo, bylo mu devět. Žil s rodiči v Bristolu. Jeho matka Elsie přišla před ním o dítě. O chlapce, který zemřel ve věku jednoho roku. Byla přesvědčená, že zemřel její vinou. Že byla nedbalá. A tak, když se malý Archibald Alexander narodil, měla takový strach, že ho hlídala jako oko v hlavě. Neustále se bála, že se mu něco stane. Zbožňovala ho a on zbožňoval ji. Jeho otec Elias říkal, že to přehání, že by měla přibrzdit, hádali se kvůli tomu. Neustále. Navíc jim chyběly peníze a Elsie to trápilo. Otec pracoval v prádelně, zatímco ona zůstávala doma s malým Archiem. Elias utíkal do hospody, aby neslyšel její nářky…

Matka vodila syna do kina na krásné filmy.

Otec běhal za holkama.

A pak, jednoho dne – bylo mu asi devět – se vrátil kolem páté hodiny ze školy, otevřel dveře a zavolal matku, jako to dělal vždycky. Volal, ale ona neodpovídala. To jí nebylo vůbec podobné. Pokaždé, když přišel domů, byla tam, čekala na něj. Hledal ji po celém domě, ale nenašel ji. Zmizela. Když ráno odcházel, nic mu neřekla. Ani předchozí večer. Je pravda, že se v poslední době chovala divně… Neustále si myla ruce, zamykala dveře, schovávala jídlo za závěsy a ptala se, kde jsou její balerínky, ačkoliv ji nikdy neviděl tančit. Dlouhé hodiny sedávala u kamen, hleděla do plamenů a vůbec se nehýbala. Ale když to ráno odcházel, dala mu pusu a řekla ,ahoj večer‘.

V domě s nimi bydleli dva jeho bratranci, zeptal se jich, jestli nevědí, kde je jeho matka, a oni odpověděli, že je mrtvá, že měla infarkt a že ji hned pohřbili. Potom přišel otec a oznámil mu, že matka si odjela odpočinout k moři, že je unavená, ale že se brzy vrátí…

A on zůstal stát pod schodištěm. Snažil se pochopit, co mu řekli. Nevěděl, jestli je to pravda, či nikoliv. Věděl jen, že tam matka není.

A život pokračoval a už se o tom nemluvilo.

,Náhle jsem měl v sobě prázdno. Strašné prázdno… Od toho okamžiku jsem byl pořád smutný. Už mi o ní nikdy nic neřekli. Žádal jsem vysvětlení. Je to prostě tak. Odešla… Zvykl jsem si, že už tam není. Říkal jsem si, že je to moje vina, a ten pocit viny jsem v sobě rozvíjel. Nevím proč, ale cítil jsem se vinen. Vinen a opuštěný…‘

Pak zmizel i otec. Odešel do jiného města žít s jinou ženou. Svěřil ho do výchovy babičce. Ta pila, bila ho, a když šla do hospody, přivazovala ho k radiátoru. Do školy se už nikdy nevrátil. Potuloval se po ulicích, kradl a žil z ruky do úst. To trvalo až do jeho čtrnácti let, kdy vstoupil do skupiny akrobatů jistého pana Pendera. Našel novou rodinu. Naučil se dělat salta, kotrmelce, dělat grimasy, chodit po rukách a obcházet diváky s kloboukem, aby vydělal pár drobných. Odjel s nimi na turné do Ameriky, a když se pak skupina vracela do Anglie, on zůstal v New Yorku…

O dvacet let později, kdy už byl velkou hvězdou, dostal dopis od jednoho advokáta, z něhož se dozvěděl, že otec je mrtvý a matka žije v jednom blázinci nedaleko Bristolu…

,Bylo to, jako bych dostal knokaut. Svět se mi zhroutil.‘

Bylo mu třicet. Jakmile se někam pohnul, měl v patách stovku fotografů a novinářů. Nosil elegantní obleky, košile s iniciálami vyšitými na náprsní kapsičce a hrál v úspěšných filmech.

,Znal mě celý svět, jen moje matka ne.‘

To otec nechal matku zavřít do blázince. Potkal totiž jinou ženu, s níž chtěl žít, ale odmítal zaplatit rozvod, stálo by ho to spoustu peněz. A tak nechal svou manželku zmizet. Jako mávnutím kouzelného proutku. A nikdo se o ni už nikdy nestaral!

Vyprávěl mi o setkání s matkou. V ubohém a prázdném pokojíčku v blázinci. Nevyprávěl, spíš tu scénu přehrával, znovu ji prožíval. Mluvil oběma hlasy, matčiným i svým.

,Vrhl jsem se k ní, chtěl jsem ji sevřít do náruče, ale ona proti mně nastavila loket… Kdo jste? Co ode mě chcete? křičela. Maminko, to jsem já, Archie. Vy nejste můj syn, vůbec se mu nepodobáte, nemáte jeho hlas! Ale jsem to já, maminko! Jsem to já! Jenom jsem vyrostl.‘

Dotkl se hrudi a říkal ,jsem to já, jsem to já‘ a bral si mě za svědka.

,Nechtěla se nechat obejmout. Musel jsem ji navštívit několikrát, než souhlasila, abych se k ní přiblížil. Časem opustila blázinec a usadila se v malém domku, který jsem jí koupil… Nepoznávala mě, v muži, kterým jsem se stal, malého Archieho neviděla.‘

Mával rukama, vstával a zase si sedal. V obličeji měl ztrhaný výraz.

,Uvědomuješ si to, my boy?‘

V průběhu let se to zlepšilo, ale vždycky zůstala trochu odtažitá, jako by neměla nic společného s tím mužem, který se jmenoval Cary Grant. Úplně z toho šílel.

,Strávil jsem velkou část svého života váháním mezi Archibaldem Leachem a Cary Grantem, ale nebyl jsem si jistý ani jedním z nich a před oběma jsem si dával pozor…‘

Mluvil s očima upřenýma do prázdna a s nepatrným zábleskem zmatku v očích. Mluvil potichu, jako by se svěřoval někomu, koho jsem neviděl. Musím říct, že v tu chvíli mi naskakovala husí kůže. V duchu jsem se ptal, s kým v tu chvíli jsem, a nebyl jsem si jistý, jestli je to Cary Grant. Znovu jsem si vzpomněl na větu, kterou mi řekla jeho kostymérka: To see him, is to love him, to love him is never to know him.

,A já jsem si tak přál mít s ní krásný vztah… Abychom si povídali, abychom si navzájem svěřovali malá tajemství, aby mi říkala, že mě miluje, že je šťastná, že mě zase našla… Chtěl jsem, aby na mě byla pyšná… Aby na mě byla pyšná!‘

Vzdychl. Zvedl a zase spustil paže.

,Ale nikdy se to nestalo, Bůh ví, že jsem se snažil! Chtěl jsem, aby šla žít se mnou do Ameriky, ale ona nikdy nechtěla opustit Bristol. Dával jsem jí dárky, ale ona je odmítala. Nesnášela představu, že ji vydržuji. Jednou jsem jí daroval kožešinový kabát, ona na mě pohlédla a zeptala se: Co ode mě chceš? A já jsem odpověděl nic, vůbec nic… Je to jen proto, že tě mám rád… A ona řekla něco ve smyslu to určitě a udělala rukou gesto, kterým mě poslala do háje… Nechtěla si ten kabát nechat. Jindy jsem jí přinesl kočku, koťátko. Než odešla do blázince, měli jsme jednu doma. Jmenovala se Buttercup. Zbožňovala ji. Když jsem za ní přišel s kočkou v kleci, podívala se na mě, jako bych se zbláznil. Zdrtila mě pohledem a ptala se, co je to za potvoru. Marně jsem jí vysvětloval, že mi připomíná Buttercup a že jsem chtěl, aby měla nějakou společnost. Popadla kočku za krk a mrštila s ní na druhý konec místnosti. Křičela na mě, že jsem blázen, že kočku nechce. Strčil jsem tedy kočku zpátky do klece. Matka na mě hleděla se zlým výrazem v obličeji. Prý, jak jsem jí to mohl udělat. Jak jsem ji mohl zavřít do blázince a zapomenout? Snažil jsem se ji přesvědčit, že jsem na ni nezapomněl, že jsem byl zoufalý, když odešla. Hledal jsem tě všude, maminko. Přestaň mi říkat maminko, oslovuj mě Elsie!

Nakonec jsem se s ní začal cítit špatně. Nevěděl jsem, co mám dělat. Telefonoval jsem jí každou neděli a pokaždé, než jsem jí zavolal, se mi sevřelo hrdlo a nemohl jsem promluvit… Měl jsem knedlík v krku a připadal jsem si jako blázen. Jakmile jsem zavěsil, začal jsem mít znovu jasný a normální hlas… To mluví za všechno, viď, my boy?‘

Poslouchal jsem a pořád nevěděl, co říct. Hrál jsem si se skleničkou šampaňského a otáčel jsem ji v rukách. Byla úplně mokrá, jak jsem se potil. Deska přestala hrát a on už další nepustil. Oknem foukal vítr a vlály v něm záclony. V duchu jsem si pomyslel, že se chystá bouřka a že jsem si nevzal deštník.

,Později, my boy, jsem spoustu věcí pochopil… Pochopil jsem, že mí rodiče nenesli odpovědnost, že to byl výsledek jejich výchovy, chyba jejich rodičů, a rozhodl jsem se, že od nich převezmu jenom to dobré. Že zbytek zapomenu… Víš, my boy, tví rodiče ti nakonec dají účet a nechají tě ho zaplatit. A bude lepší, když ho zaplatíš a odpustíš jim. Lidé si myslí, že odpustit znamená být slabý, ale já si myslím přesný opak. Když odpustíš rodičům, staneš se silným…‘

Pomyslel jsem na své rodiče. Nikdy jsem jim neřekl, že je miluji nebo že je nenávidím. Byli to mí rodiče, tečka. Nikdy jsem si o nich nekladl žádné otázky. Ostatně moc jsme spolu nemluvili. Prostě jsme takoví byli… Táta mi vytyčil kurz a já se podle něj řídil. Nevzpouzel jsem se. Poslechl jsem. Bylo to, jako bych nikdy nevyrostl, jako bych byl pořád malý kluk v krátkých kalhotách…

,Celé to období bylo strašné. Měl jsem pocit, že se potácím v mlze. Měl jsem hlad, byla mi zima a byl jsem sám. Snažil jsem se. Nechápal jsem, že mě opustila… Říkal jsem si, že je nebezpečné někoho milovat, protože se ten někdo může obrátit proti mně a vrazit mi pořádných pár facek. To samozřejmě mým vztahům s ženami neprospělo. Dopouštěl jsem se chyby, když jsem si myslel, že každá žena, kterou jsem miloval, se bude chovat jako má matka. Vždycky jsem měl strach, že mě opustí…‘

Zvedl ke mně oči a vypadal překvapeně, že tam jsem. Jako bych na okamžik zahlédl v jeho očích úžas. To mě uvrhlo do rozpaků. Zadrhlo se mi v krku. Dělal jsem hm, hm. On se usmíval, dělal hm, hm, a tak jsme proti sobě seděli a mlčeli.

Po chvíli jsem se zvedl, zamumlal, že bude lepší, když půjdu, že už je pozdě. Nezdržoval mě.

Byl jsem jako omráčený. Říkal jsem si, že mi toho možná řekl až příliš a že si jeho důvěru vůbec nezasloužím. Že zítra bude litovat, že se mi s tím svěřil…

Vyšel jsem z hotelu. Byla tma, foukal vítr a nebe bylo tmavé a hrozivé. Portýr mi podal deštník, já jsem ale odmítl, zvedl jsem si límec a vykročil do pařížské noci. Byl jsem příliš smutný na to, abych jel metrem. Potřeboval jsem se projít. Přemýšlet o tom, co mi řekl.

A v tu chvíli vypukla bouřka…

Neměl jsem deštník, a když jsem přišel domů, byl jsem úplně promočený.“

Joséphine odložila černý sešit a pomyslela na svou matku.

I ona si přála, aby se jí matka věnovala, aby na ni byla pyšná a aby si mohly svěřovat malá tajemství.

To se nikdy nestalo.

I ona si říkala, že milovat znamená vzít na sebe obrovské riziko, že pak dostane od života pořádnou facku. Ona pořádné facky dostala. Antoine od ní odešel kvůli Milène, Luca byl v domově důchodců a Philippe prožíval šťastné dny s Dottie v Londýně.

Nebojovala a nechala se připravit o všechno. Říkala si, že to je život, že tak to prostě chodí…

Vrátila se v sešitě o několik stránek zpátky.

„Dopouštěl jsem se chyby, když jsem si myslel, že každá žena, kterou jsem miloval, se bude chovat jako má matka…“

Henrietta ji jako malou nechala v rozbouřeném moři. Vrhla se do vln a vybrala si její sestru. Rozhodla se Iris zachránit a ji nechat umřít. Připadalo jí to normální. Soustředila se na to, co jí připadalo evidentní.

Veškerý úspěch Cary Granta nikdy nevymazal bolest malého Archibalda Leache.

Veškerý úspěch Tak pokorné královny, úspěšná habilitace, skvělá univerzitní studia a konference pořádané po celém světě, to všechno smazala bolest ze zjištění, že ji matka nemiluje a nikdy nemilovala.

Cary Grant zůstal malým devítiletým klukem, jenž hledá po celém domě matku.

Ona zůstala sedmiletou holčičkou, která se třese zimou na pláži v Landes.

Zavřela oči. Opřela si čelo o stránky černého sešitu a rozplakala se.

Odpustila matce. To matka jí neodpustila.

Krátce po Irisině smrti jí Henrietta zatelefonovala.

„Joséphine, bude lepší, když už mi volat nebudeš. Měla jsem dceru a přišla jsem o ni…“

A Joséphine opět smetly vlny.

Nemůžete se vyléčit, když máte matku, která vám říká, že její lásky nejste hoden a že jste obyčejný nýmand.

Nemůžete utéct do Londýna a vrhnout se do náruče muže, který vás miluje.

Philippe ji miloval. Věděla to. Věděla to v hlavě a věděla to v srdci, ale tělo odmítalo jít tomu vstříc. Nedokázala se odhodlat a utíkat za ním.

Dál se na pláži třásla zimou.

Iphigénie vešla do bytu s vysavačem v ruce, zaklepala na dveře pracovny a zeptala se: „Můžu dál, neobtěžuju?“

Joséphine se narovnala, osušila si oči a předstírala se, že se sklání nad knihou.

„Paní Cortèsová, vy pláčete?“

„Ne, ne, to nic není, Iphigénie, to je jen alergie…“

„Vy pláčete, paní Cortèsová! Nesmíte plakat! Co se vám stalo?“

Iphigénie odložila nástavec vysavače a vzala Joséphine do náruče. Přitiskla ji k sobě.

„Moc pracujete! Pořád jste zavřená v pracovně s těmi svými knihami a sešity! To není život!“

Kolébala ji a opakovala: „To není život, to není život. Proč pláčete, paní Cortèsová?“

Joséphine popotáhla, utřela si nos do rukávu svetru a odvětila: „To nic, to přejde, nedělejte si starosti, Iphigénie, jen jsem četla něco moc smutného…“

„Já velmi dobře vím, že nejste v pořádku, a řeknu vám na rovinu, že si toho všímám už dlouho. Ale v takovém stavu jsem vás ještě neviděla.“

„Je mi to líto, Iphigénie.“

„Proboha, neomlouvejte se! Každý máme nějaké trápení. Jste prostě sama, to je všechno! Jste hrozně sama… Chcete, udělám vám kávu, dáte si kávu?“

„Ano, ano.“

Iphigénie ji ještě chvíli ode dveří pozorovala, pak vzdychla, odešla uvařit kávu a přitom pohoršeně troubila.

Vrátila se a nesla velký šálek a tři cukry.

„Kolik si dáváte do kávy kostek?“

Joséphine se usmála a odpověděla: „Dejte tam, kolik chcete…“

Iphigénie zavrtěla hlavou a hodila do šálku všechny tři.

Cukr uklidňuje…

Míchala lžičkou a dál vrtěla hlavou.

„Já to nedokážu pochopit! Žena jako vy a pláče jako malá holka!“

„No jo, no…,“ řekla Joséphine, „Iphigénie, co kdybychom začaly mluvit o něčem veselejším? Jinak zase začnu plakat a to by s tak dobrou kávou byla škoda.“

Iphigénie se uklonila, spokojená, že se jí káva povedla.

„Vodu musíte slít těsně předtím, než se začne vařit… V tom je celé tajemství.“

Joséphine se napila, pozorována Iphigéniiným bdělým okem. Iphigénie k ní chodila dvakrát týdně uklízet. Když skončila, byt vždycky zářil čistotou. „Poslyšte, paní Cortèsová, když už jsme si obě udělaly pauzu, je tady jedna věc, o které jsem přemýšlela… Vzpomínáte si na ten rozhovor, co jsme spolu tuhle vedly o tom, že my ženy o sobě pořád pochybujeme a že si myslíme, že jsme neschopné nuly…“

„Ano,“ odpověděla Joséphine a upíjela přeslazenou kávu.

„Tak jsem si říkala, že když pochybujeme, když si myslíme, že nikdy nic nedokážeme, jak nám můžou důvěřovat ostatní?“

„To nevím, Iphigénie.“

„Poslouchejte mě dobře… Když nebudu věřit sama sobě, tak kdo bude? Když nebudu stoprocentně přesvědčená o své pravdě, tak kdo bude? Musíte přece lidem vnutit jistotu, že jste skvělá, jinak nebudou vědět…“

„To, co říkáte, vůbec není špatné, Iphigénie, to vůbec není špatné.“

„Myslíte?“

„Na to jste přišla sama?“ zeptala se Joséphine a smočila rty do kávy, která byla rozhodně příliš sladká.

„Ano. A to jsem ani nestudovala Polytechniku jako ten pán z druhého patra.“

Joséphine ztuhla.

„Polytechniku? Kdo studoval Polytechniku?“

„No… přece pan Boisson. Když třídím poštu, dávám pozor, abych to nepopletla. Pozorně čtu, co je napsané na obálce, a všimla jsem si, že dostal pozvánku na setkání bývalých studentů nebo něco takového. Na obálce je název školy a hlavička asociace bývalých studentů…“

„Pan Boisson studoval Polytechniku?“

„Ano. A já ne. Ale to mi nebrání přemýšlet. Denně přemýšlím o životě… Když jdou děti spát, vždycky si sednu na židli a říkám si, proč si žena jako vy, inteligentní a vzdělaná, myslí, že za nic nestojí a že po ní můžou všichni šlapat…“

„Pan Boisson studoval Polytechniku?“ opakovala Joséphine. „A jak se jmenuje jeho žena, Iphigénie?“

„To nevím. Dopisy přece neotvírám! To si snad o mně nemyslíte, že ne? Čtu jenom to, co je napsáno na obálkách. Ale měla byste si zapamatovat, paní Cortèsová, co jsem řekla předtím. Když nebudeme stoprocentně přesvědčeni o své pravdě, tak kdo bude? Nezapomeňte na to…“

„Máte pravdu, Iphigénie. Budu o tom přemýšlet…“

„Vy jste osobnost, paní Cortèsová. Jenomže to nevíte… Tak si to zapamatujte a každý den před spaním si opakujte: Jsem skvělá žena, jsem skvělá žena…“

„Myslíte, že takhle to funguje?“

„Nedáte nic za to, když to vyzkoušíte. A myslím, že to jako nápad není špatné. Ale fakt je, že jsem Polytechniku nestudovala!“

„Naštěstí, Iphigénie! Nebyla byste tady a nedávala byste na mě pozor…“

„No tak! Už vás nikdy nechci vidět plakat… Slibujete?“

„Slibuju…,“ vzdychla Joséphine.

Nutně si musí promluvit s Garibaldim.

***

Deset hodin dopoledne…

Josiane seděla ve velké kuchyni a hleděla na okenní tabulky. Umyla je předevčírem, ale pršelo a dnes by je mohla mýt znova. Ve Franprix našla novou značku utěrky na okna slibující zázraky. Nebo by taky mohla vycídit kohoutky. Vyčistit filtry. Utřít prach na poličkách. Vyleštit sporák. To udělala před třemi dny! A co třeba sundat záclony v obýváku a odnést je do čistírny? Ano, ale… Zrovna je odtamtud přinesli… Ach, vyskočila plná naděje, už týden jsem neleštila stříbrné příbory! To by mi mohlo trvat i několik hodin…

Vstala, vzala velkou zástěrou, zavázala si ji pod ňadry a otevřela zásuvku s příbory. Leskly se jako zrcadlo.

Zklamaně si šla zase sednout.

Co kdyby šla ke kadeřníkovi? Nechala se namasírovat? Prohlédla si výlohy? Zavrtěla hlavou. Takové aktivity ji nebavily. Právě naopak! Od kadeřníka vždycky odcházela mrzutá. Balíčky s novými šaty ani neotvírala. Svetry a sukně věšela i s etiketami do skříně a už se jich nikdy ani nedotkla…

U televize usínala.

Pokoušela se plést…

Potřebovala něco dělat. Zlézat hory, řešit problémy. Napadlo ji, že by se mohla začít učit čínsky a anglicky, ale velmi rychle pochopila, že ani to jí uspokojení nepřinese. Potřebovala něco praktického. Pohyb, nějaký konkrétní cíl, kterého by musela dosáhnout…

Pohlédla na telecí soté se zeleninou bublající na sporáku ve velkém měděném hrnci. Dvířka od trouby! Mohla bych je odmontovat a vyčistit obě skleněné strany. Určitě tam je mastnota. Musím to udělat nějakým bavlněným hadříkem… Když budu mít trochu štěstí, zabere mi to aspoň půl dne. Navíc se blíží hodina oběda. Musí prostřít stůl, pozorovat Juniora, jak hltá telecí a přitom si čte knížku, umýt nádobí, utřít ho, pečlivě vyčistit okraje dřezu…

Junior vešel do kuchyně, vyšvihl se na stoličku a vytrhl ji ze snění o domácích pracích.

„Copak je, maminečko? Vypadáš smutně… Trápíš se něčím?“

„Myslím, že by mohlo být líp, moje velké milované miminko…“

„Chceš si o tom promluvit?“

„Učitel tady není?“

„Poslal jsem ho domů, aby opravil úkoly… A navíc se na roli učitele vůbec nehodí. Kantor má v žákovi vyvolávat radost z práce a učení…“

„Ach, Juniore! Jak můžeš takhle mluvit o tak vzdělaném člověku?“ urazila se Josiane a zamračila se na něj.

„Říkám jenom pravdu, maminečko. Už se úplně vyčerpal. Budeme ho muset vyměnit. Nějakou dobu v tom pěkně bruslí. Úkoly mám správně, ale on mi je opravuje…“

„A co ten druhý?“

Junior měl dva učitele – jednoho na dopoledne, druhého na odpoledne. Byli to mladí muži, kteří vystudovali prestižní školy a na hodiny chodili včas, s taškami plnými učebnic a sešitů, propisek nejrůznějších barev a čtverečkovaných papírů. V předsíni si sundali kabáty a pak vešli do Juniorova pokoje jako do svatyně. S trémou v břiše. Otírali si boty, upravovali uzle na kravatách, odkašlávali si, škrábali se na krku, klepali na dveře a čekali na svolení, že mohou vstoupit. Dítě na ně mocně zapůsobilo.

„Ne! Ten se drží! Krásně spolu diskutujeme. Bičuje mi mozek poznámkami a nastoluje spoustu problémů. Je pozorný a připravený, má skvělou paměť a velmi dobrý úsudek. Hodně nás to spolu baví… Ale přestaňme mluvit o mně, pověz mi, co trápí tebe…“

Josiane vzdychla. Nevěděla, jestli má říct synovi pravdu, nebo se raději vymluvit na únavu či přechozenou chřipku. Na chvíli ji napadlo, že obviní pyl ze stromů.

„Nesnaž se přede mnou nic skrývat, maminečko. Čtu v tobě jako v otevřené knize… Ty se nudíš, viď? Motáš se po domě a nevíš, co dělat. Předtím jsi pracovala na své kariéře, podílela se na chodu podniku, ráno jsi odcházela plná energie a večer se vracela s hlavou plnou nápadů. Mělas ve společnosti své místo. Dnes jsi kvůli mně zavřená doma, uklízíš, nakupuješ, vaříš a nudíš se…“

„Přesně tak, Juniore,“ odpověděla Josiane, překvapená synovou bystrozrakostí.

„Proč se nevrátíš do práce v Casamie?“

„Tvůj otec nechce. Mám se starat o tebe, jen o tebe!“

„A to tě štve…“

Rozpačitě na něj pohlédla.

„Mám tě šíleně ráda, ale musíme to vidět realisticky, mé velké děťátko. Ty mě nepotřebuješ…“

„Rychle dospívám…“

„Příliš rychle…“

„Já vím, nenaplnil jsem roli děťátka. Často si to vyčítám. Ale co naplat, maminko, být děťátkem je strašně nudné!“

„To já nevím. Nepamatuju se na to,“ odpověděla Josiane s úsměvem. „Už je to hrozně dávno.“

„Tak… Povídej… Je pro mě hrozně těžké, když se tě mám vyptávat. Měla bys mi pomoct…“

„Tak jsem si myslela…,“ řekla Josiane, stále ještě nepříliš přesvědčená, že by měla říct pravdu.

„Že bys měla mít další dítě…“

„Juniore!“

„A proč ne? Jenom musíš přesvědčit tatínka… Nevím, jestli on po tom tak strašně touží. Cítí se starý…“

„Přesně tak…“

„A ty se neodvažuješ si s ním o tom promluvit…“

„Má tolik starostí…“

„Tak se tu motáš pořád dokola a v hlavě se ti to mele. Vidíš to černě!“

„Čteš mi myšlenky, synu…“

„Musíme něco vymyslet. Vymyslet nový způsob, jak žít. Vymýšlet znamená myslet nově.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Josiane, která si nebyla jistá, zdali to pochopila.

„Jít tam, kde to nikdo nečeká… Vědomosti se získávají díky zkušenostem, zbytek jsou jen informace. Málo lidí dokáže vědomě vyjadřovat názory lišící se od předsudků ostatních. Většina z nich dokonce ani není schopna takové názory zformulovat. Ale ty můžeš, matko…“

„Juniore, můžeš mluvit trochu srozumitelněji, na mě je to příliš komplikované…“

„Promiň, matko. Pokusím se mluvit jasněji…“

Poprosil Alberta Einsteina v sobě, aby zmlkl a nechal mluvit Juniora Grobze.

„Vím, proč tolik lidí rádo štípe dřevo. Je to aktivita, jejíž výsledky jsou hned vidět. Chápu, proč ty tolik toužíš uklízet, chceš se cítit užitečná a vidět za sebou výsledky…“

„Jenomže bojím se, že jsem už v kuchyni udělala všechno!“

„A co bys chtěla dělat, moje zbožňovaná matko?“

„To, co jsi právě řekl: být užitečná. Předtím jsem byla užitečná… Užitečná v práci a při plození dítěte, jenomže teď mě dítě přerostlo a já tady trčím a nevím, co dělat…“

„Velcí duchové se vždycky setkávali se zarytou opozicí duchů průměrných. Bojíš se zformulovat své touhy… A tak se tě znovu ptám, matko, co bys chtěla dělat?“

„Chtěla bych se vrátit do práce. Tvůj otec potřebuje pomoc. Casamia se rozrostla a stala se obrem, který potřebuje stále nové a nové projekty. A já cítím, že se pomaličku vyčerpává. Otec už to sám nezvládne. Chtěla bych, aby mě přijal na mé bývalé místo. Aby ze mě udělal vedoucí odboru, který se jmenuje…“

„Třeba ,Prognostika a nové nápady‘?“

„Na takovém místě bych byla skvělá. Už jsem to v minulosti dokázala. Nikdo se to nikdy nedozvěděl, protože jsem si nápady nechala vyfouknout, ale nikdo neuměl nacházet nová řešení jako já… Milovala jsem to. Slídila jsem v projektech ostatních, studovala, jsou-li realizovatelné či výnosné… To pátrání se mi moc líbilo.“

„Tím jsem si jistý, matko. Mluví z tebe intuice a ta má často pravdu. Intuitivní myšlení je posvátný dar a racionální myšlení je jeho věrným služebníkem. Vytvořili jsme společnost, která uctívá služebníky a zapomíná na talent… Vzácní jsou ti, kteří hledí vlastníma očima a mají vlastní pocity. Vrhni se do toho! Najdi nějaké projekty a předlož je otci. Uvědomí si, že máš pravdu, a přijme tě na místo, po kterém toužíš…“

„To není tak jednoduché, Juniore. Pokoušela jsem si s ním promluvit, ale on mě neslyší. Říká ano, aby mě uklidnil, ale nedělá nic, aby mi pomohl. Samozřejmě že bych mohla nabídnout služby někomu jinému, ale to bych se cítila jako zrádce…“

„Všechno je relativní, matko. Když člověk položí na minutu dlaň na kamna, bude mu připadat, že to trvá hodinu. Posadí-li se na hodinu k nějaké krásné mladé dívce, bude mu to připadat jako minuta. To je relativita. Najdi mu nový projekt, přines mu ho na zlatém tácu, polož na stůl a neříkej, že pochází od tebe. On si pro tebe přijde sám… Všechny otázky budou rázem smeteny a jemu nezbude nic jiného než se podvolit…“

„Juniore, ty nejen rychle dospíváš, ale taky rychle myslíš!“

Hleděla mu do očí a snažila se pochopit, jak tříleté dítě může pronášet takové projevy, ale pak to vzdala. Nikdy svého syna nepochopí. Musí to brát rozumně. Už se ani nepokoušela skrývat jeho originalitu. Tuhle o tom mluvila s Ginette… A Ginette jí řekla: „Přijmi ten Boží dar a přestaň Juniora brzdit. Není jako ostatní? No a co? Dovedeš si představit svět, ve kterém by byli všichni stejní? To by bylo na mašli. Tolik rodičů naříká, že mají doma lajdáky, lenochy a ignoranty. Ty máš malého Einsteina, tak se o něj starej a povzbuzuj ho. Nesnaž se ho srovnávat s ostatními. Rovnost je známka stupidity. Každý jsme jiný…“

Vzdychla a zamnula si ruce. Pokračovala v dialogu se synem.

„Máš pravdu, Juniore… Ještě zbývá najít ten projekt. Jsem izolovaná v kuchyni…“

„Jak jsi to dělala předtím?“

„Chodila jsem na specializované salony, veletrhy a výstavy… Mluvila jsem s architekty, návrháři a nezávislými tvůrci a třídila jsem si myšlenky… Říkala jsem si, že v té změti určitě najdu něco, co bude stát za to.“

„A mělas pravdu… Fantazie je důležitější než vědění.“

„Ale jak se mám za tou fantazií vypravit, když jsem zavřená doma a musím tě hlídat?“

„Pomůžu ti, matko. Půjdu s tebou. Můžeš říct, že to děláš kvůli mému vzdělání, a já tě podpořím. Navštívíme spolu velké obchodní veletrhy a najdeme nové nápady, které pak přineseme otci na stůl…“

„To bys pro mě udělal?“

„No ano! A ještě mnohem víc, kdybys mě o to požádala. Tolik tě miluji, maminečko. Jsi moje skála, moje kořeny, můj lístek z topolu… Chci ti pomoct. Jsem na světě kvůli tomu, na to nezapomeň.“

„Ale ty už jsi nám dal tolik štěstí, Juniore. Tvoje narození bylo pro nás požehnáním, pramenem nekonečné radosti. Měls nás vidět, jak klečíme před Božím dítětem, korunujícím naši lásku. Dívali jsme se na tebe jako na poklad… Měls změnit náš život. A změnils ho…“

„A to ještě není konec, uvidíš! Dokážeme spolu velké věci! Strašně rád se vydám do terénu, budu mluvit s novými lidmi, nacházet originální nápady a proměňovat je v konkrétní realizaci. Nakonec bych se stejně začal nudit, kdybych tady mezi čtyřmi stěnami jen studoval.“

„Nesmí tě to vyčerpávat. Jsi ještě malý. Máš tendenci na to zapomínat. Už ani odpoledne neodpočíváš…“

„To je zbytečné, matko, zbytečné. Nespím dlouho, ale spím rychle… Spánek je jen ztráta času, droga pro lenochy.“

„Už dávno jsem se přestala snažit pochopit, jak funguješ, Juniore. Přiznávám, že jsem absolutně mimo… Ale jsem šťastná, že jsem si s tebou mohla popovídat. Je to nádherná příležitost, která mi dodala zase tolik chuti do života…“

„Náhoda neexistuje, matko. Náhoda je Bůh, který cestuje inkognito. Viděl, že máš černé myšlenky, a poslal mě za tebou…“

„A oba tvému otci pomůžeme… Tolik nás potřebuje, víš? Život mu teď hrozně rychle utíká. Nechce si to sice přiznat, ale stárne…“

„Svět je nebezpečný. Ani ne tak kvůli lidem, kteří páchají zlo, ale spíš kvůli těm, kteří na ně jen koukají a nechají je to dělat…“

„Nedovolíme nikomu, aby mu ublížil, viď, Juniore?“

„Slibuji, maminko! Okamžitě se pustím do hledání nápadů a projektů pro Casamii, a ty mezitím napíšeš seznam veletrhů, které navštívíme…“

„Platí!“ vykřikla Josiane, vstala a vzala syna do náruče. „Junio-
re! Je obrovské štěstí tě mít! Jak jsem mohla udělat takové dítě, jako jsi ty! Jsem tak nevzdělaná a jednoduchá. To je záhada…“

Junior se usmál a pleskl ji přes rameno, aby jí naznačil, že se tím nemá zaobírat.

„Nepochopitelné je, že svět je pochopitelný,“ dodal potichu a předal zase slovo velkému Albertu Einsteinovi.

***

Joséphine zavolala Garibaldimu hned následující den po rozhovoru s Iphigénií. Nebyl v kanceláři, tak mu nechala vzkaz u kolegy, který vzal telefon. Když mu hláskovala své jméno Joséphine C-O-R-T-E-S-O-V-Á, kolega na chvilku zmlkl a pak řekl: „Aha… To jste vy, paní Cortèsová…“

Řekl to s respektem a vstřícně. Jako by ji znal. Jako by o ní Garibaldi mluvil před kolegy laskavě. Jeho hlas zněl najednou vřele jako hlas přítele. Pronesl „Joséphine Cortèsová“ a do šedivé a studené Garibaldiho kanceláře najednou proniklo trochu světla.

„Pracuje na jednom případu… Chystají velkou operaci mezi narkomany. Je teď pryč ve dne v noci, střídají se na tom. Ale vyřídím mu, že jste volala, a on se vám určitě ozve…“

Joséphine se slzami v očích poděkovala a zavěsila.

Potom si vyčetla, že je moc sentimentální, a vzpamatovala se. Přestaň bulit kvůli ničemu, děvče! Garibaldi ti prostě prokázal službu, protože tě má rád, to je všechno. Co si představuješ? Že o tobě mluvil dojatým hlasem? Vzdychla. Je únavné všechno tak prožívat. Nechat se unést obyčejnou intonací hlasu, ironickou poznámkou nebo nakrčeným obočím. Nedokázala mezi sebou a lidmi vybudovat bariéry. Tentokrát to zkusím, vyjdu z toho vyzbrojená, s přilbou na hlavě a v brnění, nenechám nikoho do mě vrážet dýku, říkala si. Ale nefungovalo to… Stačila maličkost, aby jí ublížila, nebo naopak aby ji učinila šťastnou. Maličkost ji buď ubíjela, nebo v ní zvedala vlnu naděje a lásky. Jsem jako neukojitelný savý papír. Neukojitelný piják plný skvrn.

Slzy jí opět připomněly černý sešit Malého mladého muže.

Plakala, když četla pasáž, v níž Cary Grant vyprávěl o svojí matce.

Vzpomněla si na poznámku Iphigénie: „Když nevěříte sama sobě, jak chcete, aby vám věřili ostatní?“

Nikdy nezapomene na holčičku ztracenou ve vlnách. Nosila v sobě mrtvolu utopence.

Obrátila se k matce, podařilo se jí doplavat až k ní, křiknout: „Počkej na mě, počkej na mě!“ Pověsit se na ni, ale matka ji loktem odstrčila. Sice to neřekla, ale Joséphine jako by slyšela její slova: Ty ne, ty ne! Nech mě!

Nech mě zachránit tvou sestru!

Iris. Iris všichni zbožňovali. Nemohli za to. Byla holčička, která pobrala všechno světlo. Přitahovala pohledy. Nemusela dělat nic. Prostě to tak bylo. Děti jako ona mají všechna práva, veškerou moc, protože přinášejí ostatním sen, berou je jinam. Milovat Iris znamenalo podílet se na světle, vzít si z něj paprsek a rozžehnout jím svíčku…

Vůči Iris byla bezmocná.

A tak v bouřícím moři uvolnila sevření. Zavřela oči a nechala se unášet vlnami.

Příboj ji vyvrhl na břeh, katapultoval, aniž by k tomu sama přispěla. Vypotácela se z vody, plivala a drkotala zuby. Úplně sama. Úplně sama… Otec ji pak odnesl v náručí a křičel na matku, že je zločinec. Slyšela ta slova, ale nechápala je. Chtěla ho uklidnit a utěšit, ale neměla k tomu sílu.

Život šel dál a už o tom nikdy nemluvili. Říkala si, že sama neví, kdo měl vlastně pravdu, jestli tatínek, nebo maminka. A taky si říkala, že pravda závisí na úhlu pohledu, na tom, kde člověk stojí.

Spousta lidí určitě prožila něco podobného. Nebyla žádnou výjimkou. Nic se nesmí přehánět. A my žijeme dál, nebo to aspoň předstíráme… Jenomže nevíme, komu se podobáme.

Paběrkovala krátké chvíle radosti, malé kousíčky štěstí. Velké kusy nedokázala spolknout. S těmi malými kousíčky byla spokojená. Bohatě jí stačily…

Jak ví, že ji Garibaldi má rád…?

Příběhu Cary Granta a jeho matky rozuměla.

Všichni ho milovali, všem připadal úžasný, byl největší hollywoodskou hvězdou, ale v podstatě zůstal malým devítiletým klukem, kterého opustila matka. Archibald Leach prosil matku, aby se na něj podívala. Elsie viděla Cary Granta a nepoznávala ho.

Zvedla loket, když se přiblížil…

Zahodila kožešinový kabát.

Mrštila kočkou na druhou stranu pokoje.

Zakazovala mu oslovovat ji „maminko“.

Odmítla bydlet blízko něj v krásném domě v Los Angeles.

Chovala se roztržitě, když jí volal.

Říkala: „Ty nejsi Archie, ty nejsi můj syn…“

Naléhal. Volal jí každou neděli, ať byl kdekoliv…

Měl sevřené hrdlo. Chvěl se mu hlas.

Už nevěděl, kdo vlastně je…

Archie Leach, Cary Grant?

Vyrostl a měl úspěch, ale jakoby jen naoko… Vyrobil postavu, která se jmenovala Cary Grant.

Vyrobil ji sám.

Prohlížel se v zrcadle, měřil si obvod krku, velikost límečku, strkal ruce do kapes, vylepšoval přízvuk, učil se mimiku, grimasy, chování, cizí slova, která si zapisoval do notýsku…

Vyšel z toho úplně sám.

Úplně sám…

Muži, jimž se podaří uniknout svému dětství, jsou vždycky samotáři. Nepotřebují nikoho, kráčejí vpřed s rukama v kapsách, trochu se kymácejí, trochu chvějí a trochu se jim zadrhává hlas, ale kráčejí vpřed.

Zvedla hlavu. Poděkovala Malému mladému muži, že jí vyprávěl příběh Cary Granta. Pokaždé, když si znovu vzpomněla na pláž v Landes, přidala další dílek do skládačky.

Cary Grant právě přidal další kousek do velké skládačky. Větu, kterou v duchu zformulovala, aniž si to uvědomila: „Vyšla z vody… Úplně sama.“

Úplně sama…

Pomyslela na své dcery.

Po Antoinově smrti…

V duchu se ptala, zda Hortense a Zoé mají noční můry, když myslí na Antoinovu smrt.

Ptala se, jestli se k ní Zoé tulí a mluví s ní jako malá holčička, jíž už nebyla, jen aby zapomněla na otcovu smrt. Pletla všechno dohromady, Gaétana, noc ve sklepě, matčinu náruč, mazlíčkovo ucho, které cucala… Jako by stála na rozcestí, jednou nohou v dětství a druhou v budoucnosti. A nebyla si úplně jistá, na kterou stranu vykročit. Váhala.

Hortense za dětstvím práskla dveřmi už dávno. Hleděla odhodlaně přímo před sebe a zbavovala se všeho, co by jí mohlo stát v cestě. Chránil ji jistý druh amnézie. Vytvořila si brnění. Jak dlouho se v něm skrývala? Vždycky nastane chvíle, kdy se brnění rozlétne na kusy…

Mně taky vysychá v krku, když mám Hortense zavolat. Obcházím telefon, než vytočím číslo.

Já mám taky strach, že mě odvrhne a že mi kočku mrští do tváře.

A přesto jsem skvělá matka…

Jsem vynikající matka.

Vytočila Hortensino číslo.

Hortense byla doma. Vzteklá. V koupelně má tři centimetry vody a nikdo s tím nic nedělá.

„Mám plné zuby tohohle místa, plné zuby. A víš co? Hraje si na ajatolláha…“

„Peter?“ zeptala se Joséphine.

„Jo, ten debil! Rozhodl se mě vychovávat. Naučit mě, jak mám žít. Říká, že tentokrát mám majitele zavolat já a vynadat mu… Proměnil se v otce moralistu a dává mi lekce kvůli všemu. Už to dál nesnesu. Myslím, že brzy bouchnu… Tuhle večer jsem se s ním pokusila usmířit. Vyšli jsme si spolu, a když jsme vcházeli do jednoho baru, víš, co mi řekl?“

„Ne,“ odpověděla Joséphine, překvapená, že s ní dcera mluví takhle otevřeně.

Hortense musela být skutečně bez sebe, když svůj vztek potřebovala takhle vylít někomu do ucha.

„Řekl mi: ,Všichni chlapi se na tebe dívají, Hortense, ale ty zůstaneš poslušně sedět vedle mě… A ani se nehneš.‘ No tohle! Myslí si, že mu patřím? Že s ním budu chodit? S těmi jeho čtverhrannými brejličkami, postavou trpaslíka a výrazem, jako by měl zácpu! Úplně se zbláznil, říkám ti, úplně se zbláznil…“

„Máš zprávy o Garym?“ zeptala se Joséphine.

„Ne. Už se nevídáme…“

„To je normální,“ řekla Joséphine, která od Shirley věděla, že Gary je v New Yorku.

„Tobě to připadá normální? A navíc ho bráníš? Všechno jsem slyšela. V tuhle chvíli bude rozhodně nejlepší, abych zůstala v posteli, strčila hlavu pod polštář a zacpala si uši… To je spiknutí nebo co?“

„Hortense, miláčku, uklidni se… Chtěla jsem jenom říct, že je normální, že se nevídáte, protože on je v New Yorku a ty v Londýně… Chtěla jsem jenom vědět, jestli si občas telefonujete.“

„V New Yorku? Co tam proboha dělá?“ zeptala se Hortense zaskočeně.

„Žije tam… Už pomalu dva měsíce…“

„V New Yorku? Gary?“

„Shirley ti nic neřekla?“

„Já se nevídám ani se Shirley. Kvůli Garymu. Vymazala jsem matku i syna ze svého slovníku…“

„Odjel narychlo…“

„A proč?“

„Ehm… Myslím, že… Trochu mi vadí, že ti to mám říkat já, měla by ti to říct Shirley…“

„Mami! Nebuď labuť! Ušetříš mi čas, to je všechno!“

Joséphine vyprávěla o Garyho cestě do Edinburghu za otcem, o návratu do Londýna, o tom, jak se objevil brzy ráno v bytě u Shirley a…

„A našel Shirley v posteli se svým učitelem klavíru Oliverem…“

„Fíha! To musel být šok!“

„Od té doby se Shirley nemluví. Myslím, že jí posílá jenom maily. Odletěl do New Yorku, protože ho přijali na Juilliard…“

„To je super!“

„Pronajal si byt a asi se mu tam moc líbí…“

„Po vernisáži těch mých výkladních skříní jsme spolu strávili noc a ráno odjel za matkou. Říkal, že to je nutné…“

„Asi jí chtěl vyprávět o cestě do Skotska… Neměl na to čas.“

„A já si myslela, že je pořád v Londýně a že na mě kašle…“

„Neřekl ti to předem?“

„Ne. Neřekl mi ani slovo, ani mi neposlal esemesku. Strávili jsme spolu nádhernou noc, mami, noc jako ze snu a on brzy ráno vypadl a jel za matkou…“

„Možná ti nechal vzkaz a tys ho nedostala… Víš, to se někdy stává…“

„Vážně si to myslíš?“

„Ano. Každopádně mně se to stává… Někdo mi řekne, že mi nechal vzkaz nebo že mi poslal esemesku, ale já nic nedostanu.“

„Faktem je, že už jistý čas žádné vzkazy nedostávám. Říkala jsem si, že je to všechno na prd, pořád se motám dokolečka a čekám, až to období skončí… Musí to být vina Orange jako operátora…“

„V Anglii je taky Orange?“

„Já tady Orange mám… Myslíš, že mi volal a já jeho vzkaz nedostala?“

„Přece by jen tak neodjel… Hlavně po té vaší krásné noci. Gary je hodný kluk.“

„Já vím, mami, já vím… Tu noc to bylo fakt krásné… Všechno…“

Joséphine překvapilo, že se Hortense zlomil hlas. Předstírala, že to neslyšela.

„Pošli mu mail, Hortense…“

„Budu o tom přemýšlet… Ale proč mi vlastně voláš?“

„Protože mi chybíš, zlato… Už jsem tě dlouho neslyšela. Pokaždé, když ti volám, tak říkáš, že pospícháš a nemáš čas, a já se pak trápím…“

„Ach, mami, nezačínej být sentimentální… To mě rozčiluje, pošlu tě do háje a pak se můžeš klidně trápit! Ale jsem moc ráda, že s tebou můžu mluvit… Jak pokračuje kniha? Začala jsi psát?“

Joséphine vyprávěla příběh Malého mladého muže a Cary Granta. Hortense jí řekla, že to je přesně příběh pro ni, že z toho stříkají emoce jako hemoglobin… Ale neřekla to zle, jen nedbale, jako člověk, který drží emoce na uzdě ze strachu, aby ho úplně nepohltily.

***

Denise Trompetová ve svém malém bytě v rue de Pali-Kao tančila radostí. Pozorovala svůj obraz v zrcadle, lemovaném kolem dokola mušličkami, které si přivezla z cesty s rodiči do Port Navalo. Byla to před třiceti lety jejich jediná společná dovolená. Obchod nikdy nezavírali, byla by to ztráta peněz. Ale jednou v létě to vyzkoušeli. Všichni tři odjeli autobusem do Port Navalo, někdejšího rybářského přístavu a pirátské skrýše v Morbihanském zálivu.

Koupili jí to zrcadlo jako příslib krásy a štěstí. A k němu malou taštičku na líčidla…

„Musíš se trochu malovat,“ řekla jí matka, které bylo líto, když viděla, jak její dcera není vůbec svůdná.

Dnes večer se namaluje.

Dnes večer má rande s Bruno Chavalem.

Dnes večer ji vezme na Montmartre pozorovat západ slunce.

Dnes večer ji vezme do náruče, obejmou se a budou se dívat, jak za obzorem mizí ten nádherný sluneční kotouč, zbarvený do růžova a oranžova.

Vybrala si růžovooranžové šaty. Pozlacené střevíčky. Pozlacenou kabelku. Nalíčila se teplými barvami zapadajícího slunce. Nalakovala si řídké vlasy. Pak je přehnaně natupírovala, znovu postříkala lakem, sklonila hlavu, aby zvýšila účinek lakování, a začala po malém bytě tančit.

Dali si schůzku na náměstí du Tertre. Budou se proplétat mezi stoličkami malířů a pestrobarevnými tapetami kaváren. Vezme ji za ruku a stiskne…

Dnes večer se jejich rty dotknou…

Když si šla předcházející večer lehnout, znovu si četla v oblíbené knížce Soukromé variace. Dlouhé pasáže znala zpaměti. Zavřela oči a tělem jí prostoupila něžná touha. Začala citovat:

Ale jakmile se jeho rty dotkly jejích, tělem jí prolétl blesk rozkoše. Cítila se jako dítě, které poprvé v životě ochutná nějakou sladkost. Jeho polibek byl lehounký jako cukrová pusinka a osvěžující jako první jarní deštík.

Užasle a opojeně pila jeho dech, jeden polibek jí nestačil. Vzala tedy jeho tvář do dlaní a začala ji líbat s takovou vášní, o níž vůbec nevěděla, že je jí schopná. Bylo to víc než nadšení, blížilo se to zběsilosti.

Dnes večer, dnes večer…

Seběhla po schodech a pozdravila arabského prodavače, který převzal obchod po jejích rodičích. Obvykle s ním vůbec nemluvila.

„Je všechno je v pořádku, slečno Trompetová?“ zeptal se překvapeně.

„A bude to ještě lepší…,“ odpověděla a dlouhými kroky pospíchala k vchodu do metra.

Vystoupila na stanici Anvers a pomaličku kráčela vzhůru po schodišti k bazilice. Pohrdla lanovkou, aby nenasákla pachem těl namačkaných v malé kabince a aby k miláčkovi přišla čerstvá a růžová. Podobalo se to procesí za štěstím. Stoupala po stupních vstříc blaženosti. Konečně, konečně! Dnes večer ho políbí…

Zahlédla svůj odraz v jedné výkladní skříni a připadala si skoro hezká. Láska je nejlepší krášlicí krém, prozpěvovala si… Tajný talisman, jímž k sobě přitáhne muže, který ji zahrne polibky a klekne jí k nohám. Bude s ní chtít bydlet v malém bytě v rue de Pali-Kao, nebo se přestěhujeme, až spolu začneme žít? Lepší bude se přestěhovat. Ano, ale on nemá práci… Zpočátku se budeme muset uskrovnit. Šetřit, otevřít si spořicí účet, pak prodat byt v rue de Pali-Kao a koupit si jiný v nějaké krásné čtvrti. Než najde práci, budu pracovat za dva. Je to skvělý muž. Nemůže přijmout jakékoliv místo…

Plánovala, chystala rozpočet, vymýšlela obálky na výdaje (dovolená, auto, potraviny, splátky, daně, nehody, nečekané události, katastrofy), přemýšlela, připravovala a předvídala, že budou muset přežít několik obtížných měsíců, než se jim začne dařit líp.

Stoupala vzhůru po schodišti.

Zpomalila, aby vychutnala emoce.

Náhle se polekala… Co když nepřijde? Co když mu do toho na poslední něco chvíli přišlo? Co když jeho matka onemocní? Dostane nějaký záchvat? Mluvil o ní s takovou něhou. Večer nikam nechodí, aby ji nenechával samotnou. Připravoval jí ponožky, knížky a vařil jí bylinkový čaj. V televizi hledal její oblíbené pořady. Byl to vzorný syn.

Počká…

Čekala jsem dvaapadesát let, a než uskutečním svůj sen, můžu počkat ještě chvilku. Bruno Chaval, paní Chavalová, musím se naučit podepisovat dokumenty novým jménem. Tatínek s maminkou by na mě byli hrdí…

Čekal na ni. Na vrcholu schodiště, vysoký a krásný. Nedbale opřený o sloup, takže jí připadalo, jako by měl ve tváři dórský výraz. Nepohnul se, nešel jí naproti. Sklopil k ní oči a zeptal se: „Šťastná?“

Vzdychla, že ano, zrudla a šla za ním, když vykročil od sloupu.

Došli k bazilice. Toužila, aby ji vzal za ruku, ale zdálo se, že velmi dbá na etiketu a že si z úcty udržuje odstup. Nechtěl ji zkompromitovat nějakým trapným gestem.

Sedli si na schody a pozorovali slunce končící svůj dnešní příběh za horizontem.

„Dnes večer zapadá ve dvacet jedna hodin dvanáct minut,“ řekla Trumpeta, která si to přečetla v kalendáři.

„Ach…,“ povzdechl Chaval, který si dával pozor, aby se jejich lokty nedotkly. „Jak to víte?“

„Jsem vzdělaná žena,“ odpověděla a začervenala se. „Vášnivě miluju čísla… Můžu vám vyjmenovat násobilku pozpátku a vypočítat všechno v hlavě, bez tužky a papíru. Jednou jsem vyhrála soutěž organizovanou firmou vyrábějící těstoviny Lustucru…“

„A jaká byla cena?“

„Cesta do Port Navalo. Jela jsem tam s rodiči. Byla jsem šťastná, že jim můžu darovat cestu, kterou jsem díky svým znalostem vyhrála. Tři dny dolce far niente. Bylo to skvělé! Znáte Port Navalo a Morbihanský záliv? Je to dvacet kilometrů od Nantes, sto třicet od Quimperu, čtyři sta šedesát od Paříže…“

„Ne. Nikdy jsem tam nebyl…“

A nesnáším křik racků a pach mořských chaluh, pomyslel si a znechuceně se ušklíbl.

Mohli bychom tam jet na svatební cestu, pomyslela si Denise Trompetová a zrudla. Pozorovali bychom západ slunce nad zálivem a výletní lodě by se mezitím vracely do přístavu. Bílé plachty by splihly a kormidla a palubní průlezy by se leskly žlutým voskem. Jemný mořský vánek by nás lechtal na krku. Přivinul by mě svou pevnou paží k sobě a zašeptal: Nechci, abys mi uletěla. Tvářil by se velmi vážně a já bych se k němu přitiskla. Nikdy mě neztratíš, miláčku, slibovala by a chvěla se přitom.

Čekal, až se setmí, aby se k ní trochu přiblížil.

Opatrně jí položil ruku kolem ramen a ona málem omdlela.

Zůstali tak dlouho a vůbec se nepohnuli. Na schodech nebylo moc lidí. Několik kytaristů a zamilovaných párů. Jsem jako všichni ostatní, řekla si v duchu Denise Trompetová, jsem konečně jako všichni ostatní…

„Šťastná?“ zeptal se znovu Chaval.

„Když myslíte…,“ vzdychla Denise šťastně.

„A zítra slunce zapadá v kolik?“

„V jedenadvacet hodin dvacet tři minut…“

„Rozhodně jste vzdělaná žena,“ řekl a dotkl se jejího ucha.

Málem umřela rozkoší.

Přitiskl ji k sobě pevněji a myslel přitom na Hortensino božské tělo.

„Bruno…,“ zašeptala Denise osměleně.

„Ano?“

„Jsem tak…“

„Neříkejte nic, Denise, vychutnávejme si tento mírumilovný a krásný okamžik. Přijměme ho mlčky…“

Pak se náhle vztyčil, jako by došel k nějakému rozhodnutí. Ohmatal si kapsy a vykřikl:

„Panebože! Nemám klíče!“

„Jste si jistý?“

„Měl jsem je ještě, když jsem byl dneska u vás v kanceláři… Pamatuju se, že jsem je cítil v kapse, když jsem s vámi mluvil…“

Vytrhla se tedy ze sevření toho nádherného těla, které jako by vytesal sám Bernini, uvolnila se z jeho pevných svalů, jež mohly patřit námořníkovi zvyklému vykasávat plachty celý den… Hebkost jeho pokožky ji uvrhovala v šílenství a připomínala jí šálek smetanového mléka, které před chvilkou vytrysklo ze struků a ještě vydává trochu tepla.

„Musíme pro ně zajet! Nemůžu budit matku, až se vrátím pozdě… Je tak slabá!“

„Ale sotva jsme si sedli a já myslela, že…“

… ji odvede do jedné z těch restaurací pro turisty, o nichž snila, když se v neděli procházela s rodiči. Když zrovna měli veselou náladu nebo když se na obzoru jejich pochmurného života zjevila nějaká naděje, opouštěli hřbitov Père-Lachaise a chodili nahoru na Montmartre. Představovala si, že by mohla tajně vykonat pouť. Spojit do jediné myšlenky Bruna i rodiče…

„Tak jdeme!“ přikázal Chaval tónem římského císaře, navyklého, že ho lidé poslouchají. „Zaveď mě do kanceláře, ať najdu klíče, moje zlatá broskvičko…“

Tuhle lest vymyslel předem. Bude střídat tykání s vykáním a ona ztratí hlavu… Poslední trik… Úplně ji ohromí „zlatou broskvičkou“.

Natáhl ruku, chytil ji za límec kabátu a prudkým gestem si ji přitáhl k sobě. Vykřikla a pak ještě jednou, když se zakousl do jemné kůže jejího krku. Něžné kousnutí. Přivinul ji k sobě ještě těsněji a nenasytně zatoužil dotýkat se jí víc, hladit její saténovou pokožku a sledovat nádherné křivky jejího těla.

Zamumlala „ano“, a tak se vydali hledat taxíka, aby se na avenue Niel dostali co nejrychleji.

Začal realizovat svou strategii.

Když bylo hezké počasí, Trumpeta nosila blůzky s hlubokým výstřihem a on si všiml, že v rýze mezi ňadry má zlatý řetízek s klíčem. Plochým, šedivým a úplně jednoduchým klíčem, který se vůbec nehodil k pozlacenému řetízku. Když ji jednou večer pozoroval, jak odchází z kanceláře, všiml si, že řetízek pokradmu sundala a klíčem zamkla zásuvku.

Uvědomil si, že to musí být důležitý klíč.

Chtěl se o tom přesvědčit.

Trumpetina mdlá vůně a pohled na západ slunce ho strašně znervózňovaly. Musel něco udělat…

Když dorazili do podniku, bylo už víc než deset hodin. Za okny bytu, v němž bydleli René a Ginette, se nesvítilo. Určitě už oba spali. Nikdo je nebude rušit.

Denise vyťukala kód, aby vypnula alarm, a Chaval si potichu opakoval vyťukávaná čísla: 1214567. Mohou být užitečná.

Vyndala z kabelky svazek klíčů a otevřela všechny zámky na vchodových dveřích.

„Nerozsvěcujte… Jinak si budou myslet, že tu jsou zloději…“

„Ale my přece neděláme nic špatného!“ protestovala Denise.

„Já vím,“ prohlásil Chaval, „jenomže lidi to nevědí. Představte si, že vyhlásí poplach, to by pro vás mohlo mít osudové následky. Viděli by zlý úmysl ve všem…“

Zachvěla se a málem to vzdala.

Cítil, že slábne, a prudce ji k sobě přitáhl.

„Neděláme nic špatného, moje zlatá broskvičko…“

Šel za Denise až do její kanceláře, byl šťastný, že bude mít konečně příležitost spáchat svůj čin. Jak to ale má udělat? Hrál vysoko. Trumpeta si v žádném případě nesmí myslet, že mu jde jen o ten klíč. Proběhlo jím zachvění a cítil počátek erekce. Blížil se k cíli. V pološeru Trumpetu sotva rozeznával a její tvář nahrazoval tou Hortensinou. Pomyslel na dlouhé Hortensiny nohy, na její nízké podpatky klapající po dláždění a na horký svěrák, který mu drtil úd. Slabě vykřikl a přitiskl Trumpetu k sobě. Popadl ji surově za vlasy a hledal její ústa.

„Tady ne! Teď ne!“ protestovala a odvracela hlavu.

„Odmítáte mě? Vždyť po vás toužím už celé měsíce?“

„Tady ne,“ opakovala a pokoušela se mu vymanit.

„Patříš mi, Denise, ještě to sice nevíš, ale patříš mi…“

Strčil ukazováček mezi její měkká ňadra a narazil na klíč, spočívající v hluboké brázdě.

Poklepal na něj a předstíral překvapení.

„Copak to je? Nepřátelský talisman, který tě má přede mnou ochránit? Nenápadný způsob, jak mi naznačit, že se dál nesmím odvážit? Že tě moje touha zraňuje a uráží? Proč jsi mi to tedy neřekla hned? Proč si s mými city zahráváš? Ach! Jsi jako ostatní ženy! Jenom mě využíváš!“

Zrudla a protestovala, že to tak není.

„Ale ano, je,“ trval na svém, „cítím, jak ti moje hlazení vadí… To ten klíč, ty zrádkyně! Přináší smůlu…“

A vzrušeně dýchal Denise na prsa, na zátylek a na uši, dýchal a snažil se vzpomenout si, co mu říkala Henrietta.

Trumpeta v jeho náruči ochabla; náhle ji pustil, jako by byl ochromený její zradou. Klesla se svěšenýma rukama na židli a zasténala.

„Nechám tě, moje zlatá broskvičko, myslel jsem, že mezi námi by mohlo k něčemu dojít, ale ty mě odmítáš.

„Ale já…“

„Ten klíč, který nosíš, je symbolem tvého odmítnutí… Jsi zbabělá a nic neříkáš, ale ten klíč mluví za tebe. Kdo ti ho dal? Kdo?“

„Je to jen klíč od zásuvky, kam schovávám důležité dokumenty a spisy!“ vykřikla Denise. „Přísahám!“

„Klíč od tajné zásuvky, chránící tvoji ctnost?“

„Ach ne! S mou ctností to nemá nic společného,“ vzdychla Trumpeta. „Já žádný klíč nepotřebuju a vy to víte.“

Váhala, má-li mu tykat. Snu člověk netyká.

„Tak proč ten klíč stojí v cestě mým polibkům?“

„Já nevím, já nevím,“ naříkala vyděšená Denise.

„Ale víš, že mě uráží…“

„To ne! Nosím ho tam jen proto, abych ho neztratila! Je to klíč k mému šuplíku… Nic jiného to není, přísahám!“

Připojila ke slovům i gesto a předvedla Chavalovi, že klíč jen otvírá zásuvku.

„To je ta zásuvka, kam schováváš svá malá tajemství a věci, které přede mnou ukrýváš? Například jména svých milenců a čísla jejich telefonů…“

„Och ne!“ zrudla Trumpeta. „Nemám milence…“

„Jak mě o tom přesvědčíš?“

„Přísahám…“

„Tak proč ten klíč? Je to dárek od bývalého milence? Od muže, který po tobě toužil a možná tě otevřel a zmocnil se tě…“

Zoufale na něj hleděla a vůbec nevěděla, co má říkat.

„Ale já… Nikdy jsem žádného milence neměla. Jste můj první…“

„To není možné! Tomu nevěřím! Něco přede mnou skrýváš! Ten klíč se mi vysmívá od chvíle, co jsem na tebe poprvé pohlédl. Tyčí se mezi námi a brání mi si tě vzít. Dej mi ho!“

Pronesl ten rozkaz surovým tónem.

„Ne! To nemůžu!“

„Tak… sbohem! Už mě neuvidíš!“

Otočil se a pomalu zamířil ke dveřím.

„Nemůžu, nemůžu,“ opakovala Denise Trompetová, zmítající se mezi povinností a láskou. Mezi věrností k Marcelu Grobzovi, který si jí vždycky vážil, a touhou po muži, jenž ji mučil slepou žárlivostí.

Jako v románech.

Právě prožívá jeden ze svých románů.

Hněv ho oslepil. Nechal se unést její tvrdohlavostí a dlouhou obranou, vztyčil se, uchopil ji za límec a roztrhl jí blůzku po celé délce. V tichu pokoje zazněl hlasitý zvuk trhání.

„Tak! Když se vás budou ptát, budete aspoň moct říkat, že jste mi nic nedovolila.“

Zrychleně dýchala. Hruď se jí zvedala v rychlém, přerývaném rytmu. Znovu ji přitáhl k sobě. Dotek její kůže na jeho kůži byl neuvěřitelně důvěrně známý a zároveň ďábelsky vzrušující, jako by celý den jen podupával a netrpělivě čekal, až nastane večer…

Příliš pozdě!

Utopila se v jeho brutálním sevření, nadšená surovým kontaktem s jeho kůží. Políbil ji. Zasypal polibky její klíční kost… Když přiložil rty do údolí mezi jejími ňadry, vyloudila jakýsi zoufalý povzdech. Tím povzdechem mu podávala klíč, po němž tak dlouho toužil. Věděla dobře, že se dopouští hlouposti, ale zároveň věděla, že mu od této chvíle nedokáže odmítnout nic.

„Vemte si ten klíč… Je váš…,“ řekla Denise poraženě.

„Ne, už ho nechci…“

„Vemte si ho a sám se přesvědčte, že jsem vám nelhala…“

„Děláš to jménem naší lásky?“ zeptal se Chaval a spočinul na ní dlouhým pohledem.

„Ano,“ řekla statečně Trumpeta. „Dávám vám ho. Jako důkaz lásky…“

Podala mu klíč a on si ho strčil do kapsy.

Jeho ústa stoupala až k její bradě, do koutku chvějících se úst. Zaváhala. Lehce se odtáhla…

„Budete potrestána, protože jste mě nechala čekat… Dnes večer už vás nepolíbím a klíč vám vrátím až zítra ráno… Budu se ho vyptávat celou noc a on mi svá tajemství prozradí.“

Ucítila v hrudním koši zděšené bušení pochybujícího srdce. Co tím chce říct? Urazila ho, aniž si to uvědomila?

Dovolil si poslední něžné gesto, prohrábl jí rukou vlasy, přitiskl rty na její šíji a zašeptal:

„Vaše vlasy mají barvu noci, jsou jemné a hedvábné, čerstvé jako ranní rosa… Až vám odpustím, pohladím je znovu…“

Dotyk jeho ruky ve vlasech jí přinesl absurdní útěchu. Jeho prsty se něžně pohybovaly, nejdřív jí hladily spánky, pak sklouzly k uchu a pohlazení dokončily u čelisti. Přitiskl palec do koutku jejích úst, přejel jím po jejím horním rtu a lehce přitlačil…

Zavřela oči a odvrátila hlavu.

Zítra se vrátí. Zítra jí odpustí.

Zítra brzy ráno si nechám udělat náhradní klíč. Dám ho staré Grobzové, řeknu jí kód k alarmu i to, ve kterém šuplíku má hledat. Pak si už musí poradit sama. Musí najít záminku, proč se potuluje po podniku… Já jsem svůj úkol splnil. Teď dostanu svá procenta…

Byla skoro půlnoc, když potichounku vyšli z budovy podniku.

Chaval doprovodil Denise Trompetovou až k metru a předstíral chlad uraženého muže.

„Potrestána, jsi potrestána,“ zašeptal jí, horkým dechem se dotkl jejích vlasů a přitom jí pod rozepnutou košilí předváděl své opálené a mocné tělo. „Uvidím vás zítra… Ale jen když budete hodná! Utíkejte na metro! Běžte, chci to!“

Díval se, jak poslušně sbíhá dolů po schodech, šťastná, že může poslouchat. Napadla ho zvláštní myšlenka. Mohl Trumpetě snadno natroubit cokoliv. Zamotat jí hlavu. Úplně zapomněla na výmluvu se ztracenými klíči. Musí něco vymyslet. To nebude nic složitého. Její důvěřivost v něm vyvolala surovou touhu si s ní pohrávat a manipulovat. Proč by s tím měl přestat? Mohla by mu posloužit. Ještě ovšem nevěděl k čemu. Ale mohla by skákat, jak bude on pískat. Mohl by získat všechno… Stačí jí jen fouknout na ucho a říct „moje zlatá broskvičko“, byl by hloupý, kdyby toho nevyužil…

Znovu ucítil, jak mu úd v kalhotách tuhne.

Tentokrát za to ale nemohla Hortense.

***

Hortense se zavřela v pokoji a přemýšlela.

Gary odjel do New Yorku, aniž by jí to řekl, to přece není normální, to vůbec není normální. Je v tom nějaký zádrhel. Musí vymyslet nějaký hluboce geniální plán. Podívat se na věc s odstupem a pozorovat ho jako starý taburet, z něhož vyhřezla náplň.

V kostýmku se posadila na postel a soustředila se na azalku vadnoucí na okenním parapetu. Byla to jediná vzpomínka na její výkladní skříně. Vzdychla. Nadi Shodhana. Relaxační dýchání sloužící k naprostému soustředění, které ji naučil jeden učitel na Saint-Martin’s. Nadi Shodhana ji naplňovalo průzračnou energií a nádhernou jasnozřivostí. Dýchala a objevilo se světlo.

Když chtěla přemýšlet, používala kromě dýchání stále stejnou strategii.

Vycházela vždycky ze stejného principu: Jsem Hortense Cortèsová, jedinečná na celém světě, úžasná, inteligentní, statečná, zářivá, vzrušující, ohromující a skvělá. Jakmile si stanovila princip, položila si co možná nejsrozumitelněji otázku.

Ten den si položila toto otázku: Proč Gary Ward předem neuvědomil Hortense Cortèsovou, že odlétá do New Yorku?

Jak se vlastně řekne zádrhel jinak?

Vytvořila několik hypotéz.

Za prvé. Byl rozrušený, protože nachytal Shirley v posteli s Oliverem… Vrátil se ze Skotska. Muselo se to tam nějak zvrtnout, jinak by o tom s Hortense určitě mluvil. Nedokázal by v sobě radost udržet, unikala by mu všemi póry. Řekl by guess what? Mám otce. Je vysoký a krásný, šílel radostí, když jsem za ním přijel, dali jsme si spolu pivo a daroval mi rodový kilt a tartan. Vstal by, navlékl by si kilt a na tom svém příšerném koberci se žlutým sluncem a souhvězdími by zatančil veselý tanec. Nenavlékl si kilt a nezatančil, to znamená, že neměl co říct.

Hortense si ucpala pravou dírku a zhluboka se nadechla. Jeho otec! Proč ho proboha hledal? Rodiče přece člověka jen brzdí, zatěžkávají, plní pochybnostmi, pocitem viny a dalšími páchnoucími hovadinami.

Ucpala si levou dírku a zase se zhluboka nadechla.

Běžel rovnou do matčina bytu a tam našel nahého Olivera s nahou Shirley vedle něj. Nebo na něm. Nebo vzájemně propletené. Svět se mu zřítil rovnou na hlavu! Matka přece nesouloží. Matka nemá prsa, nemá pohlaví a hlavně nemá milence. A určitě ne jeho milovaného učitele klavíru.

Prásknul dveřmi a utekl. Běžel jako blázen, málem se nechal přejet, vyhnul se autobusu, doběhl bez dechu domů, pustil si na zátylek studenou vodu, narovnal se a vykřikl: „New York, New York!“

Jenomže pak musel přeletět Atlantik a vědět jí nedal.

Tomu chyběla logika.

Vystřídala nosní dírky, nadechla se, zafrkala, cítila, jak jí dech proniká mezi lopatky, a přešla k druhé hypotéze.

Za druhé. Gary našel Shirley v posteli s Oliverem. Svět se mu zřítil na hlavu, zapotácel se, začal krvácet, snažil se se mnou spojit, já nebrala telefon, nechal mi vzkaz a čekal, že mu přijdu obvázat bebíčko, že s ním poběžím na letiště a odletím s ním. Nezavolala jsem. Byl celý zarmoucený, začal mě znovu nenávidět a odletěl do New Yorku, schovat se v samotě. Gary se rád schovává. Rád mlčky trpí a pak ukazuje na dlaních stopy po hřebících. Od té doby trucuje. Čeká, až mu zavolám.

Zádrhel se jinak řekne operátor Orange. Moje hlasová schránka má poruchu. To by vysvětlovalo, proč od té doby nedostávám žádné vzkazy.

Dlouhý výdech. Změna nosní dírky. Zadržený dech.

Za třetí. Nebo…

Tady už zobecňuji, blouzním, věštím, obviňuji a mluvím z cesty. A ukazuji prstem na ajatolláha.

Poslouchá mou hlasovou schránku a maže mi všechny vzkazy, buď žárlí, nebo mě chce „ochočit“. Smazal i Garyho, jak mi říká, že odlétá do New Yorku, a prosí mě, abych letěla s ním… Takový šílený nápad by se Garymu podobal. Takový šílený romantický nápad…

Peter slyší: „Hortense, drahoušku, koupil jsem nám letenky, rychle přijeď, mraky jsou při pohledu z letadla líbezné a bílé, miluji tě, tak pohni zadkem.“ Ajatolláh slintá žárlivostí a vymaže vzkaz, pak i všechny další vzkazy a nechá mi jen ty nedůležité, aby ukolébal mou nedůvěru.

Dlouhý výdech. Výměna nosní dírky. Dlouhý nádech, jenž opět prokrví záda, vystoupá do mozku, otevře tisíce oken do světa a předejde smrdutým větrům, jež tam vanou. Nadi Shodhana je mocný maják osvětlující temná zákoutí, vyhánějící miasmata a nepřátele s dlouhými černými vousy.

Zádrhel se jmenuje Peter a nosí malé čtverhranné brýle.

Existovaly dvě věci, které matce o Peterovi neřekla, aby ji nevyděsila.

Za prvé: Jednou večer ho přistihla, jak šňupe kokain. Bylo kolem půlnoci a zřejmě si myslel, že všichni spí. Nakláněl se nad nízkým stolkem v obýváku a dlouze si pudroval nos. Vyběhla zpátky nahoru po schodech jako laňka, natáhla se na velkou postel a pomyslela si: No tohle! No tohle! Ajatolláh se spustil… Pečlivě tuto informaci uložila do koutku svého mozku. Jednoho dne jí poslouží.

Za druhé: Během toho večera v baru, kdy jí Peter přikázal, aby poslušně zůstala sedět vedle něj, samozřejmě odešla a k ránu našla v mobilu tři esemesky, v nichž ajatolláh psal: „Kde jsi? Jestli tě najdu, ošukám tě…“

Pronásleduje mě zdrogovaný ajatolláh.

Uvolnění celého těla v dlouhém a mocném vydechnutí, vydechnutí života, které čistí, pak nadechnutí pravou dírkou…

Shrnutí.

Od nynějška si bude dávat pozor na mobil. Nenechá ho jen tak někde válet, už vůbec ne v obýváku, na verandě, v koutě kuchyně, na stolku u televize nebo na poličce v koupelně…

Od nynějška ho bude mít pořád po ruce.

A hlavně odejde z tohoto domu. Škoda. Měla ráda zdejší čtvrť, svůj malý podkrovní pokojíček, nebe za střešním oknem, větev platanu, dotýkající se okna, francouzskou restauraci na rohu ulice, servírku, která pro ni vždycky schovala trochu pot-au-feu; měla ráda zastávku autobusu u tří schodů, labyrint uliček, obchůdek s krajkami a pokladní v Tescu, která přivírala oči, když na všechno zboží lepila etikety brambor…

Odejde.

Konec Nadi Shodhana.

Okamžitě se podívá na inzeráty na gumtree.com.

A řekla si, že v tom slově „okamžitě“ je obsaženo všechno.

Obula si růžové sandály koupené na bleším trhu na Brick Lane. Oblékla se jako princezna z paláce.

Řekla si, že je nejvyšší čas začít shánět stáž na léto.

Bim bam bum, najde ji.

Byla Hortense Cortèsová, jedinečná na celém světě, úžasná, inteligentní, statečná, zářivá, vzrušující, ohromující a skvělá.

„Máš o něm nějaké zprávy?“

Hortense si dala schůzku se Shirley na okraji Southbanku, chtěly si dát misku čínských nudlí u Wagamama. Bylo krásně, posadily se na terasu a houpaly nohama na sluníčku.

„Jenom maily… Nechce se mnou mluvit. Prý ještě ne. Jenom přes maily…“

„A co píše?“

„Že život je krásný, že má byt v činžáku z červených cihel a se zelenými okny na 74. Západní ulici…“

„Máš přesnou adresu?“

„Ne. Proč?“

„Jen tak…“

„Je to někde mezi Amsterdamem a Columbusem…“

„Dobrá čtvrť?“

„Velmi dobrá. Pod okny má dva stromy.“

Projel kolem nich nějaký kluk na skejtu, podíval se na ně, jak jedí nudle, křikl eat the bankers a vztekle odjel.

„A co dál?“

„Má kamaráda u Brook’s Brothers, který se jmenuje Jerome, kamarádku vypadající jako písmeno X, jež prodává rohlíčky s čokoládovou náplní, a jednu, která má zelenomodré vlasy…“

„Spí s ní?“

„To nepíše…“

Shirley mluvila zasmušile a rýpala se v nudlích s kari. Citovala synovy maily jeden po druhém. Hortense se v duchu ptala, kolikrát je asi četla a jestli se je učila zpaměti.

„Zbožňuje New York, je jaro, pyl ze stromů padá do parku, je to jako sníh, lidi mají červené oči, kýchají a pláčou, jsou tam ptáci zpívající ,ano, ano, ano‘, on jim odpovídá ,ne, ne, ne‘, protože on nekýchá a nepláče, skotačí. Kamarádí se s veverkami. V pondělí jsou smutné, protože se o ně nikdo nestará…“

„Veverky z Central Parku jsou v pondělí smutné?“ zeptala se Hortense překvapeně.

Shirley s pohledem upřeným do prázdna kývla.

„Hraje na klavír v místnosti za nějakým obchodem, odpoledne pracuje v pekárně a vydělává si na živobytí. Zkrátka je šťastný…,“ řekla pochmurně.

Hortense si vzpomněla na citát z Balzaca, který jim opakovala matka, aby je rozesmála: „Ach, pravil hrabě, který se rozveselil, jakmile uviděl, že je jeho žena smutná.“ Shirley byla smutná z toho, že její syn je šťastný.

„Zmiňuje se o mně? Ptá se na mě?“

„Ne.“

„Určitě spí s tou zelenomodrou holkou. To nevadí, jsem daleko…“

Bylo to mezi nimi nevyřčené pravidlo. Nikdy si neříkali, kdy se uvidí, dokonce ani to, jestli se vůbec uvidí. Nikdy by si nepřiznali, že mají někoho jiného, že mají chuť líbat se s jiným na ústa. Oba byli tvrdohlaví a pyšní. Loučili se pokaždé nedbale, jako by nebylo nic vážného na tom, jestli se už neuvidí. Ale věděli. Věděli…

Takže ta holka se zelenomodrou ofinou není důležitá. Hortense byla lhostejná.

Kolem prošel jakýsi ohnutý, zakrslý chlap. Na zádech nesl reklamu na krém proti hemoroidům. Hortense šťouchla do Shirley loktem, ale ta se ani neusmála. Jako by zůstávala uvězněná v jakési nesmírné bolesti, která ji svírala mezi šedivými stěnami. Trápila se. Hortense měla hroznou chuť odejít. Pásky růžových saténových sandálů jí tlačily, nemohla v nich udělat pořádný krok. Houpala nohama, aby jim ulevila.

„Máma mi řekla, že Gary našel tebe a Olivera v…“

„Oliver je jen jedna epizoda. Gary mě opustil už dávno… Vzdálil se mi a já to nemohu unést…“

„To je vidět, vypadáš strašně…“

„Jsem jak Ariadna v labyrintu. Ztratila jsem nit…“

„Ta nit byl Gary?“

„No ano…“

Shirley vzdychla a spolkla dlouhou žlutou nudli.

„Je nebezpečné mít v životě jen syna,“ řekla Hortense, „když ho člověk ztratí, ocitne se v labyrintu…“

„Přesně tak to je, bloudím v labyrintu…“

Skončí jako Ariadna?

„Mrtví nás zanechají na březích… Pokud mě paměť neklame.“

„Přesně to se mi stalo…“

Hortense nikdy neviděla Shirley v takovém stavu. Pod očima měla kruhy, pleť kalnou, vlasy slepené a špinavé.

„Jsem vdova, Hortense, ovdověla jsem po synovi…“

„Co je to za nápad, chtít se vdát za syna?“

„Tak dobře jsme si rozuměli…“

„Možná, ale není to normální… Udělala bys líp, kdybys s Oliverem dál spala. Udělalo by ti to dobře. Víš, vést sexuální život bez syna není zločin.“

„Ach, Oliver…“ Shirley spolkla druhou nudli a pokrčila rameny. „Oliver je další problém…“

„Ty vidíš problémy všude, Shirley! Podle Garyho je ten chlap docela fajn…“

„Já vím… jenže…“

Znovu vzdychla. Polkla třetí žlutou nudli. Hortense měla chuť popadnout ji za ramena a zatřást s ní.

„Chceš ty nudle jíst jednu po druhé?“

„Chtěla bych znát své tajemství…“

„Proč se pořád tak trýzníš?“

Shirley neodpověděla.

„Chtěla bych znát své tajemství…,“ opakovala tvrdohlavě.

„Měla bys něco udělat s vlasy, vypadají strašně…“

„Na vlasech nezáleží…“

„Vzpamatuj se, Shirley! To snad ani není možné, bzučíš tu jak čmelák…“

„Už nemám chuť, nemám chuť na nic…“

„Tak skoč do Temže!“

„Myslela jsem na to…“

„Fajn, tak já jdu! Ahoj. Nemám ráda lidi v depresích. A navíc je to snad nakažlivé…“

Shirley vypadala, jako by ji ani neslyšela. Jako by byla ztracená v labyrintu s miskou nudlí v ruce.

Hortense vstala, položila na stůl tři libry a nechala Shirley sedět na terase Wagamama polykat jednu nudli po druhé.

Shirley ji sledovala, jak odchází. Vysoká a štíhlá, vlnila se v bocích na vysokých růžových podpatcích. Máchla kabelkou, aby odehnala nějakého vagabunda, který se k ní chtěl přiblížit. Garyho dlouhé paže objímaly Hortensina ramena. Garyho hnědá kštice se nakláněla k Hortensiným vlnitým vlasům. V objetí se vzdalovali. Vzpomněla si na kuchyň v Courbevoie, v níž Gary s Hortense lízali krém, když pekla čokoládový dort. Měla na sobě přiléhavé bílé volány, okna byla zamlžená, dort krásně voněl a v rádiu hráli Mozartovu sonátu. Posadili se ke stolu s lokty vedle sebe, bylo jim šest, právě se vrátili ze školy, uvázala jim kolem krku utěrky, vyhrnula jim rukávy a oběma podala velkou mísu s černou rozpuštěnou čokoládou, kterou nabírali jazyky, prsty a rukama, byli umazaní až za ušima. Rozplakala se. Horké slzy jí stékaly po tvářích a kapaly do misky se žlutými nudlemi, slzy minulosti.

***

Zavedli zvláštní, roztomilý zvyk…

Jeden večer v týdnu vařili Becca s Philippem.

Philippe za ní přišel.

Prohrábl si vlasy a zeptal se: „Tak co budeme vařit dneska?“

Annie mohla odpočívat nebo vyšívat krásné ubrousky pod talíře s barevnými kolečky. Když jí to Becca navrhla, Annie souhlasila. Odpoledne už neměla chuť vařit. Bolely ji nohy a musela si je položit na stoličku.

Becca chodila nakupovat a pak na stůl rozkládala zeleninu, maso, ryby, sýry, jahody a třešně. Otevřela kuchařku, aby sestavila menu. Vytvářela tisíce neuvěřitelných kombinací. Kuře na jahodách? Králík na tuřínu? Mořský jazyk v karamelu a s čokoládou? Proč ne? Život je smutný, protože se každý den opakuje. Stačí změnit ingredience. V zámku zaskřípal klíč, křikl hello, hello, rozvázal si tkaničky u bot, zul se, odložil sako a kravatu, vzal si svetr, který mohl ušpinit, a opásal se širokou zástěrou.

Loupal, krájel, omýval, nadíval, potíral špekem, vykrajoval, škubal, škrábal, dusil, zapékal, poléval, rozmrazoval, okrajoval, připravoval ovoce, drtil, šlehal, posypával a…

Mluvil.

O všem, o čemkoliv. Někdy o sobě.

Poslouchala, jedním okem kontrolovala zásoby a druhým četla z kuchařky recepty.

Dali se do práce…

V tanci ho vedla ona.

Říkal, že mu to připomíná dětství. Velkou normandskou kuchyň, rozpálený sporák, hrnce pověšené na zdi, staré keramické výplně oken, girlandy česneku a cibule nad okny a pestrobarevné plátěné závěsy. Byl jedináček a ukrýval se v širokých sukních Marcelliny, kuchařky a holky pro všechno.

Becca vybrala nádobí, připravila vajíčka a mouku, máslo a petrželku, cukety a baklažány, ochutila mouku, otevřela láhev oleje a prohlásila, že na vaření nic není, ostatně Francouzi dokážou uvařit všechno. Protestoval, říkal, že je to složitější, že v žádném jiném světovém jazyce neexistuje tolik slov oslavujících kuchařské umění, protože tak se tomu říká, milá Becco, kuchařské umění. Blablabla, povidla, ale on odsekl: červánková omáčka, kořeněná omáčka ravigote, remuláda, krémová polévka, salátová zálivka s kapary gribiche nebo česneková omáčka escabèche, jenomže ona mu zavřela pusu s lososem koulibiac, znal jen slovo cuac, kiks…

Jásala.

Četla kuchařku a přitom se učila složitá francouzská slova.

A jeho učila, jak dozlatova rozpustit máslo a osmahnout česnek ve slupce.

Sbližovali se každý den víc a víc.

Každé nové doznání souviselo s názvem nějakého jídla.

Zapisovala ho na kuchyňskou černou tabuli, kterou tam měla Annie.

Znělo to jako rozpočítadlo.

Vyprávěla o své mrtvé lásce…

Která se vracela v noci.

Když všichni spali. Nechtěla nikoho potkat.

Říkala, že je to takový trouba…

Protestoval:

„Neříkejte mu tak, Becco, jste do něj zamilovaná…“

„Ano, milovala jsem ho a pořád ho ještě miluju,“ odpovídala a okusovala si nehet, „ale vidím ho jenom já a v noci… Jako paní Muirová svého ducha…“

„Pro ženu, kterou miluji, jsem taky duch …“

„Tak si oblékněte dlouhou bílou noční košili… Ale kdo by dnes večer dělal gratinovaný květák? S bešamelem. Bílá omáčka na bílé zelenině a bílý tvaroh, to by se vám líbilo?“

Přisvědčil.

Dali se do díla, aniž přerušili důvěrná sdělení.

„Jednou do Paříže pojedu… Čekám, až mi zavolá a řekne, že vyšla z mlhy…“

„K zelenině z čeledi brukvovitých se hodí vajíčka natvrdo…“

„Zapamatovala jste si své lekce dobře, Becco…“

„Pamatujte si tohle, Philippe: neztrácejte čas. Čas utíká strašně rychle… Proklouzne mezi prsty. Někdy to je otázka sekundy, která se později může proměnit ve věčnost…“

„Jednou mi zavolá a já nasednu na vlak…“

„V ten den budete nejšťastnější ze zamilovaných…“

„Byla jste hodně zamilovaná, Becco?“ odvážil se zeptat, když si lepil na prst náplast. Sekal petrželku tak najemno, že se zranil. Všude na pracovním stole bylo rudo.

„Ach ano! A nepřestala jsem ho milovat ani na minutu… Až do té chvíle, kdy mě na jedné křižovatce v Soho opustil. Do jeho motorky narazila sanitka, to je ironie, že? Odešel na tři doby. V té první mi s širokým úsměvem řekl na shledanou, v té druhé si nasadil helmu na hlavu a ve třetí zmizel za rohem. Raz, dva, tři, je to jako nějaký taneční krok…“

Pohupovala hlavou, pak zvedla ruce nad hlavu a vypnula prsa.

„Už jsem ho nikdy neviděla. Nikdy…“

„Ani v nemocnici ne?“

„Já ho neidentifikovala, neměla jsem na to sílu. Chtěla jsem si uchovat krásný obraz živoucího, tančícího muže, z kterého se mi vždycky rozbušilo srdce, jakmile jsem ho spatřila. Byl můj pán a moje inspirace. Tančila jsem pro něj, abych ilustrovala, co měl v hlavě. Zvedal mě do vzduchu a já nikdy nesestoupila dolů… Až do toho příšerného dne, kdy jsem se zřítila na zem…“

„A pak už jste niky netančila?“

„Byla jsem ve věku, kdy jsem byla nucená jeviště opustit. Ve čtyřiceti letech člověk musí sbalit piškoty, je starý…“

Odvrátila hlavu, pohlédla z okna a vážně se usmála.

„Zestárla jsem v životě několikrát…“

Obrátila se zpátky k němu a upřela svůj pohled do jeho očí.

„Rozhodli jsme se otevřít si taneční studio. On byl choreograf a já byla jeho hvězda. Na jeho balety se chodil dívat celý svět. Tančila jsem v Královském baletu, drahoušku. Proč si myslíte, že mě královský intendant pouštěl v noci do kůlny? Pamatoval si mě. Viděl mě tančit na jevišti a tleskal mi…“

Udělala pukrle jako baletka v sukýnce a zamrkala.

„Prožili jsme krásné roky, vytvořili jsme tak krásné balety, že lidé neviděli tančit nás, ale hudbu… Studoval kompozici v Petrohradě, byl to Rus, jeho otec byl velký klavírista. Odděloval každý pohyb jako hudební notu. Miloval veškerou hudbu, v tom bylo jeho bohatství… Objímal celý svět. Chtěl, abych přestala tančit v Královském baletu a otevřela si školu, která by vychovávala choreografy a tanečnice. Taneční akademii… Sehnali jsme peníze a prostor v Soho. Když měl tu nehodu, jel podepsat nájemní smlouvu…“

„Neměli jste děti?“

„To je mé velké neštěstí. Přišla jsem o chlapečka při porodu… Tolik jsme spolu plakali… Říkal: ,Neplač, duška, neplač, bude z něj anděl…‘ Zvedal oči k nebi, jako by se modlil. Když odešel, neměla jsem už žádný důvod žít ani tančit…“

„A propadla jste se…“

„Vrátila jsem se zpátky na zem. Bylo to peklo…“

Usmála se a nalila mléko.

„Člověk nevidí, jak upadá. Říká si, že spí, že to je zlý sen… Přestane platit nájem, zapomene obědvat, česat se, usínat, probouzet se, brzy už nemá ani hlad, ani žízeň, tělo pluje v hadrech a člověk se diví, že je ještě naživu. Přátelé se vám vyhýbají. Když máte problémy, lidi se bojí, aby je od vás nechytili. Neštěstí je nakažlivé… Anebo jsem jen nechtěla nikoho obtěžovat…“

V jejích očích běžel opotřebovaný film těch hrozných let. Philippe uhodl, že se soustřeďuje, aby nemusela vnímat jednotlivá políčka.

„Pak to jde strašně rychle. Telefon už nezvoní, ustřihnou vám ho. Uběhnou měsíce. Člověk si pořád říká, že to skončí dobře, život, na němž visíte jako na vlásku, se zastaví… Nikdy se nezastaví, jak člověk chce.“

„Nechte mě hádat…“

„Nikdy byste to neuhodl, vždycky jste žil v bezpečí… Když člověk kráčí kupředu a nemá žádnou nit, je ohrožený…“

„A mě právě ta nit ochromuje…“

„Protože chcete… Přemýšlejte, Philippe. Nit je mimo vás… Jen vy ji můžete přetrhnout. Já jsem byla spoutaná uvnitř.“

Rozpřáhl ruce, aby naznačil, že tomu ne úplně rozumí. Květák se vařil ve vodě. Píchla do něj nožem, aby zjistila, jestli už je měkký.

Naléhal:

„Musíte mi to vysvětlit… Nemůžete něco tak závážného tvrdit a pak z toho ladně vybruslit…“

„Pojďte se mnou…“

Vzala ho za ruku a odvedla do obýváku.

Podívala se na čtyři lampy majestátně umístěné na mosazných podstavcích od Jeana Dunanda a potom pohledem přejela obrazy pověšené na stěně. Autoportrét van Dongena, olej Hanse Hartunga, kresba uhlem Jeana-Françoise Milleta a Poliakoffova šedo-červeno-zelená kompozice. Mlčela. Nechal se posadit do křesla a zavrtěl hlavou.

„Nechápu, co mi tím chcete říct…“

„Na ulici jsem se hodně naučila. Naučila jsem se spoustu drobností, které mě mohly učinit šťastnou. V kůlně královského intendanta teplá polévka, deka, kterou jsem našla v popelnici…“

„Ty věci, které mi tu mlčky ukazujete, mi taky přinášejí štěstí…“

„Ty věci vás uvěznily a brání vám žít. Nemůžete se pohnout z domova. Jste obklíčený. Proto máte ty noční můry… Rozdejte je a budete se cítit líp.“

„Je v nich celý můj život!“ protestoval Philippe.

Každý den mu ukazovala jiný objekt, obraz, křeslo, kresbu, akvarel, hodiny z cizelovaného bronzu a pokaždé mu tiše říkala:

„Tomuhle říkáte, že je to váš život, a přitom vás to dusí… Začněte tím, že se zbavíte té změti nábytku, obrazů a uměleckých děl, které hromadíte, ale ani je nevidíte… Máte moc peněz, Philippe, a to není dobré!“

„To si opravdu myslíte?“ zeptal se tichým, ale stále ještě vzdorným hlasem.

„Vy už to přece víte sám… Věděl jste to už dávno. Poslouchám, když mluvíte, ale hlavně slyším, co neříkáte… A to, co neříkáte, je mnohem důležitější než vyřčená slova…“

Ten den se vrátili do kuchyně. Polila vařený květák bešamelem. Opekli si kousek telecího a malé bílé cibulky a otevřeli láhev lehkého vína.

Annie, Dottie a Alexandr jim tleskali. Snědli všechno a potom si otírali ústa s lítostí zkušených gastronomů.

Neslyšel je. Přemýšlel o tom, co mu řekla Becca.

A pak jednoho krásného květnového dne…

Vešel do kuchyně, kde Becca loupala fenykl, aby ho podusila, a stoupl si za ni ke dřezu naproti oknu. Neotočila se a dál fenykl krájela.

„Pamatujete si, co jste mi říkala o těch čtyřech lampách v salonu?“

„Samozřejmě…“

„Ještě pořád si to myslíte?“

„Za peníze za jedinou z těch lamp by se nasytily desítky hladových. A vám by tři bohatě stačily.“

„Je vaše. Dávám vám ji… Udělejte si s ní, co chcete…“

Se shovívavým úsměvem mu odpověděla:

„Víte dobře, že takhle to nefunguje… Neposadím se na roh ulice s vaší lampou a nevyměním ji za jídlo a pokrývky!“

„Tak mi něco navrhněte a uděláme to spolu… Dám vám lampy i obrazy. Ne všechny, ale dost na to, abyste s nimi mohla něco podniknout…“

„Mluvíte vážně?“

„Moc jsem o tom přemýšlel. Myslíte si, že se v tomhle krásném bytě nenudím? Že nevidím tu bídu venku? To si o mně opravdu myslíte tolik špatného?“

„Ach ne… To určitě ne! Nebydlela bych u vás tak dlouho, kdybych si myslela, že jste špatný chlap…“

„Tak mi něco navrhněte…“

„Neměla jsem na mysli nic určitého. Říkala jsem to jen tak, nepřemýšlela jsem o tom…“

„Tak přemýšlejte…“

Zvedla oči k nebi, otřela si ruce do utěrky pověšené na mřížce sporáku a vzdychla.

„Co přesně chcete, Philippe? Uvádíte mě do rozpaků…“

„Chci klid. Klid, abych věděl, že žiju v souladu se sebou samým, že něčemu sloužím, klid, abych mohl učinit šťastným jednoho člověka nebo dva, abych mohl být pyšný, že žiju důstojný život… Vy mi můžete pomoct, Becco.“

Vážně ho poslouchala. Modré oči jí ztmavly a soustředily se.

„Udělal byste to? Vzdal byste se toho?“

„Myslím, že jsem připravený… Ale jděte na to pomalu, netlačte na mě…“

***

Joséphine potkala pana Boissona v lékárně.

Stál ve frontě, měl bledé tváře a sklopené oči. Stála za ním. Du Guesclin trpělivě čekal na chodníku a hlídal nákupní košík. Pro tebe tu stojím frontu, pro tvé bolavé ucho, tak poslušně čekej a neštěkej.

Držela v ruce recept od veterináře, když si všimla zátylku muže stojícího před ní. Ráda si prohlížela mužské zátylky. Tvrdila, že z nich lze vyčíst duši. Tenhle zátylek ji dojímal. Vypadal jako zátylek poraženého člověka. Vlasy ostříhané na havla, místy zarudlá podrážděná kůže, jemné průsvitné uši a skloněná hlava. Zakašlal. Byl to chraplavý kašel trhající plíce; přiložil si ruku na ústa, pootočil se a ona poznala pana Boissona. Rty, které se nikdy neusmívaly. Na okamžik pocítila touhu položit mu ruku na rameno, říct mu: My se známe, vy to nevíte, ale my se známe. Už několik měsíců s vámi žiju, čtu o vašich trápeních a emocích… Ale ovládla se. Nicméně bylo zvláštní stát tak blízko člověka, jehož srdce slyšela tlouct za každým slovem černého sešitu. Tak často toužila poradit mu, utěšit ho.

Spokojila se však s tím, že mu mlčky hleděla na zátylek. Dál kašlal a držel si ruku na ústech. Všimla si, že má krásné manžetové knoflíčky s bílými perlami. Dárek od Cary Granta?

Přistoupil k pultu, aby se nechal obsloužit. Měl na sobě onen béžový kabát z lehkého plátna, stejný, jaký nosila paní Boissonová. Podal lékárnici recept dlouhý jako tři strany misálu. Lékárnice se zeptala, jestli to všechno chce hned nebo zdali se pro to může zastavit odpoledne. Odpověděl, že si počká, a stoupl si stranou. Joséphine zachytila jeho pohled a usmála se na něj… Překvapeně se na ni podíval. Zvedl si límec, jako by se chtěl stát neviditelným. Všimla si, jak je strašně hubený, skoro vyzáblý.

Garibaldi potvrdil hypotézu, s níž přišla Iphigénie.

Malý mladý muž se jmenoval Boisson.

V telefonu jí odříkal, co zjistil v centrální evidenci.

„Není toho moc, paní Cortèsová. Podle mého názoru je registrován jen proto, že dva roky patřil do Balladurovy vlády a pak další dva do vlády Alaina Juppého. Přečtu vám, co mám… Paul Boisson, narozen 8. května 1945 v Mont-de-Marsan. Otec generální ředitel Francouzských dolů, matka v domácnosti. Bývalý student Polytechniky, na kterou nastoupil v roce 1964…“

„Kdy promoval?“

„V roce 1967 a vzápětí nastoupil na ředitelství Francouzských dolů, což mu bezpochyby zařídil otec. Váš muž není žádný dobrodruh! Šel v otcových šlépějích a nijak se tomu nevzpouzel…“

„Musel být zoufalý…“

„Nic dalšího tady o něm není. Nepatří k žádné politické straně, asociaci nebo odborům. Dokonce ani nemá průkazku do knihovny! Je znechucený životem?“

„Chudák…,“ řekla soucitně Joséphine.

„V roce 1973 se během sjezdu bývalých žáků školy poznal s jistým Antoinem Brennerem, stoupající hvězdou demokratické strany. Krásný muž… Vysoký, sportovní a elegantní. Váš chráněnec má slabost pro krásné muže, že?“

Joséphine neodpověděla.

„Brenner si ho všiml a začali se spolu vídat. Spolupracovali na nejrůznějších misích a zdá se, že se spolu sblížili, ačkoliv si nepřestali vykat a jejich rodiny se nenavštěvovaly. Když byl v roce 1993 Antoine Brenner jmenován ministrem životního prostředí, požádal našeho muže, aby se stal šéfem jeho kabinetu. Pan Boisson strávil na ministerstvu dva roky a zdá se, že šťastné. Byl Brennerovi naprosto oddaný. V roce 1995 byl Brenner v nové Juppého vládě jmenován ministrem bez portfeje, pověřeným evropskými záležitostmi. Paula Boissona si ponechal u sebe. Potom se jejich cesty rozdělily a pan Boisson byl jmenován… A teď vás prosím, abyste se moc nesmála.“

„Jsem naprosto vážná…“

„Technickým ředitelem společnosti Tarma, se sídlem v Grenoblu…“

„Na tom není nic směšného!“

„Specializované na kabely pro dopravu osob i materiálu…“

„Pořád to není směšné!“

„Přeložím to tedy do normálního jazyka: společnost vyrábějící vleky pro zimní střediska… Pan Boisson je všechno jiné, jen ne ambiciózní kariérista nebo intrikán! Přejít z vlády k mechanickým vlekům, to není moc opojné… Kariérní postup to každopádně není.“

„To mě nepřekvapuje, je citlivý…“

„Tak mluvme o jeho citovém životě…“

„Předpokládám, že jeho žena se jmenuje Geneviève…“

„Jeho první žena. Ve dvaadvaceti se oženil s Geneviève Lusignyovou… Deset let nato zemřela na leukémii. Manželství zůstalo bezdětné. V roce 1978 se znovu oženil s Alicí Gaucherovou, s níž má dvě děti…“

„Já je od vidění znám…“

„To je všechno. Pochmurný život, pochmurná kariéra, pochmurný osud… Určitě to není moc hlučný soused. Dokonce na něj nikdy nebyla podána stížnost kvůli rušení nočního klidu. Chcete, abych vám něco řekl, paní Cortèsová? Váš Malý mladý muž prožil intenzivně tři měsíce při natáčení Šarády a pak hibernoval… V sedmnácti letech se stáhl ze života! Nevím, jak z tohohle uděláte román…“

„Protože jste nečetl jeho soukromý deník. Ani životopis Cary Granta…“

„Každopádně jsem šťastný, že jsem vám mohl pomoct, a kdybyste zase něco potřebovala, neváhejte se na mě obrátit. Vždycky budu tady…“

Joséphine v lékárně požádala o kapky pro Du Guesclina, vrátila se domů a otevřela černý sešit. Za váhavými slovy Malého mladého muže teď viděla ohnutý a křehký zátylek pana Boissona, kašlajícího do rukavice.

„Dnes, 18. ledna, má narozeniny. Je mu padesát devět. Na place udělali oslavu. Velký dort s dvaceti svíčkami. S dvaceti! ,Protože,‘ řekl producent, ,Cary, vy budete pořád mladý!‘ Poděkoval a pak pronesl velice legrační proslov. Začal tím, že je v důstojném věku, kdy už neběhá za holkama, ale holky běhají za ním, což je velmi příjemné… Všichni se smáli. Dodal, že mu je sice skoro šedesát, ale že je pořád tak naivní a že se opravdu v duchu ptá, jak mohl udělat takovou kariéru. Že odmítl například roli Rexe Harrisona v My Fair Lady, Jamese Masona v Zrodila se hvězda, Gregoryho Pecka v Prázdninách v Římě, Humphreyho Bogarta v Sabrině… ,A tady přestanu,‘ uzavřel, ,jinak byste si mysleli, že jsem strašně trapný.‘ Všichni mu tleskali a protestovali. Publikum mu zase leželo u nohou…

Od té doby, co se mi svěřil, je jiný. Jako by přede mnou utíkal. Zdaleka na mě mává, ale vždycky to zařídí tak, aby se mnou nezůstal sám. Lámal jsem si hlavu, co mu mám dát za dárek… A nakonec jsem mu dal tu nejhloupější věc na světě. Šálu. Krásnou kašmírovou šálu od Charveta… Utratil jsem za ni všechny úspory.

Šálu!

Chlapovi, který bydlí v Los Angeles!

Když můj dárek viděli lidi ze štábu, pohrdavě se usmívali.

Poděkoval mi a složil ji do krabice.

Vykoktal jsem ze sebe omluvu. Usmál se a řekl don’t worry, my boy! Někdy je v Hollywoodu zima… A budu ji nosit v Paříži.

Brzy odjede, já vím. Viděl jsem jeho planning. Zůstávají mu už jen dva natáčecí dny…

Konečně se mi podařilo se k němu přiblížit. Musel jsem vypadat příšerně, protože mi položil dlaň na ruku a řekl:

,Máš problém, my boy? Něco se děje?‘

,Brzy odjedete…‘

,Nesmíš být smutný… Opravdu jsi smutný kvůli tomu?‘

,Proč se mě na to ptáte?‘

,Nesmíš být smutný, my boy… Odjedu, vrátím se do svého života a ty do svého. Zvolil sis těžkou cestu. Vidíš, cos způsobil? Jsem taky smutný! No tak! No tak!‘

Cítil jsem, jak se mi pomalu svírá srdce.

,Opravdu odjíždíte, viďte?‘

Překvapeně nakrčil obočí, jako to dělá na plátně. Měl jsem pocit, že hraje nějakou roli.

,Ano, odjedu a ty zůstaneš tady… A naše přátelství bude krásnou vzpomínkou… Pro tebe i pro mě…‘

Musel jsem skutečně vypadat mimořádně bídně a to ho rozzlobilo.

,Come on, smile!‘

,Nechci vzpomínky, nemám na vzpomínky věk… Chci zůstat s vámi. Vemte mě s sebou! Budu váš sekretář, budu vám nosit kufry, řídit auto, žehlit košile, udělám pro vás cokoliv… Všechno se naučím, je mi teprve sedmnáct, v mém věku se učí snadno…‘

,No tak, no tak! Nedramatizuj to… Bylo to krásné setkání, krásné chvíle… Tak to všechno nezkaž.‘“

Poslouchal jsem jeho slova a bylo to, jako bych skočil do prázdna, jako bych padal, padal a hledal strom nebo kořen, za který bych se zachytil. Odjede. Odjede a já tady zůstanu. A moje budoucnost? Vystuduji Polytechniku a ožením se. S kýmkoliv, protože pak už mi to bude jedno. Nechám si Geneviève, ona aspoň ví, uhodla to, s ní se mohu nadechnout vůně mé ztracené lásky. Znovu a znovu jí budu vyprávět, jak jsem byl s ním, jak jsem s ním mluvil a pil šampaňské, jak jsem se s ním díval na pařížské střechy… Vystuduji Polytechniku a ožením se s Geneviève. Protože on odjede a nebude cítit žádnou bolest, žádnou ztrátu.

,Come on, my boy!‘ opakoval podrážděně.

Měl jsem pocit, jako bych snědl něco hrozně hořkého, cítil jsem se skoro špinavý…

Odjel se šoférem do hotelu a já tam zůstal stát jako blbec s očima plnýma slz.

Nenáviděl jsem se… Jak moc mi chybí okázalost! Jak moc mi chybí elegance!

Díval jsem se, jak odjíždí. V tu chvíli jsem už o něm nevěděl nic. Bylo to, jako by všechno, co jsme spolu prožili, všechny naše krásné důvěrnosti nikdy neexistovaly. Otočil stránku a přešel k něčemu jinému.

Poprvé jsem se cítil zbytečný. Poprvé jsem se cítil odložený. Měl jsem strašlivý pocit, že mám najednou spoustu času.

A to bylo hrozné.

Než odjel, všiml jsem si, že na rohu stolu nechal krabici, ve které jsem mu donesl šálu.

A šála byla uvnitř.

23. ledna 1963.

Nejsmutnější den mého života. Nechápu, že jsem vůbec našel sílu psát…

Když jsem se vrátil z oslavy jeho narozenin… Doma bylo peklo. Ředitel přípravky zavolal rodičům a řekl jim o mých častých absencích. Váš syn nepracuje, často je bez omluvy a bezdůvodně nepřítomen, musíme ho vyloučit. Otec byl vzteky bez sebe. Tak silně skřípal zuby, že jsem myslel, že si je vylomí, maminka plakala a říkala, že jsem ztracený, že ze mě už nikdy nic nebude, že bych se měl nechat odvést do armády. Zavřeli mě do mého pokoje a já jsem v něm zůstal dva dny, nesměl jsem se s nikým vidět, nesměl jsem ani telefonovat. A přitom jsem si říkal, že to jsou jeho poslední dny v Paříži! Byl jsem jako šílený! Šílený! Nemohl jsem utéct oknem, bydlíme v šestém patře. Nic, nemohl jsem dělat nic…

Byl jsem vězněm.

Tatínek šel navštívit ředitele. Nevím, o čem spolu mluvili, ale dostal jsem ještě poslední šanci. Jakou šanci?

Mohl jsem jít ven, ale dostal jsem přísný zákaz vrátit se na natáčení.

Každopádně bych tam stejně nejel, věděl jsem, že je konec.

Jenom jsem se v duchu ptal, jestli skutečně odjel, nebo zdali si svůj pobyt v Paříži náhodou neprodloužil. Jestli se neprochází po nábřeží aux Fleurs. To bylo jeho oblíbené místo.

A tak jsem včera večer utíkal hned po škole do jeho hotelu, utíkal a utíkal…

Recepční mi řekl, že už odjel, ale že tam pro mě nechal dopis. Podal mi obálku s hotelovou hlavičkou.

Neotevřel jsem ji hned.

Srdce mi bušilo příliš silně…

Přečetl jsem si dopis až večer ve svém pokoji.

,My boy, zapamatuj si tohle: každý člověk je odpovědný sám za svůj život. Nesmí své chyby vyčítat nikomu. Sám je strůjcem svého štěstí a někdy také jeho hlavní překážkou. Jsi na úsvitu života, já na soumraku a můžu ti dát jedinou radu. Než se rozhodneš, jaká bude tvoje cesta, poslouchej, poslouchej ten hlas v sobě… A až ho uslyšíš, slepě ho následuj… Nenech nikoho, aby tě od tvé cesty odradil. Nikdy se neboj hlásit se k tomu, co ti říká srdce. To bude pro tebe to nejtěžší, protože si myslíš, že nestojíš za nic, že si nedokážeš představit zářivou budoucnost, budoucnost, která ponese tvůj otisk… Jsi mladý, můžeš všechno změnit, nemusíš opakovat schéma svých rodičů…

Love you, my boy‘

Četl jsem to několikrát. Nechtěl jsem věřit, že už ho nikdy neuvidím. Nedal mi nic. Ani adresu, ani poštovní schránku, ani telefonní číslo. Neznal jsem žádný způsob, jak ho najít.

Plakal jsem, plakal…

Řekl jsem si, že život skončil.

A věřil jsem, že skončil.

25. prosince 1963

Šaráda měla premiéru ve Spojených státech. Četl jsem o ní v novinách. Byl to obrovský úspěch. Tisíce lidí stály frontu od rána od šesti hodin u Radio City Music Hall na Šesté Avenue, aby sehnali lístky. Byla strašná zima, pršelo, ale oni přesto čekali.

Četl jsem v novinách interview se Stanley Donenem, který mluvil o něm: ,Neexistuje žádný jiný herec, jako je Cary Grant. Je jedinečný. V jeho hraní není jediná falešná nota. Jestliže působí sebevědomě, jestliže vypadá, jako by dělal všechno snadně, je to jen představa. Je mimořádně soustředěný. Všechno si pečlivě připravuje… Když hraje, necítí v sobě žádný strach. Jeho role jsou vždycky plné not. Detailně je odehrává minutu po minutě. Exceluje právě v detailu. Jeho talent není dar Boží, ale výsledek tvrdé práce…‘

Měl jsem pocit, že mi unikl definitivně…

Přečetl jsem si také poznámku Tonyho Curtise: ,Když pozorujeme Cary Granta, jak pije kávu, naučíme se od něj víc než za půl roku na divadelní fakultě…‘

Co jsem se od něj naučil?

Co jsem se od něj naučil?“

To byla poslední slova v černém sešitě. Joséphine ho zavřela a pomyslela si, že se toho od Cary Granta naučila hodně.

Zoé se zavřela v pokoji s Emmou, Paulinou a Noémi. Připravovaly referát o Diderotovi, který měly přednést nazítří ráno před celou třídou a paní profesorkou Choquartovou.

Nechtěla pochybit, měla moc ráda paní Choquartovou.

Natáhla se na postel a myslela na Diderota.

A na Gaétana.

Gaétan! Od té doby, co si říkali pravdu, prožívali dokonalou lásku. Udělala si seznam „chci“ a „nechci“. Byla to hra. Čím byl seznam delší, tím spíš měla pocit, že její láska je velká, silná a věčná. Nechci, aby naše láska skončila. Chci, aby to bylo pořád jako na začátku, písně v hlavě, létající srdce, život v růžovém. Nechci se vyčerpat. Chci ho milovat, co nejdéle to půjde. Nechci skákat nahoru a dolů. Chci zůstat ve výšce sto tisíc metrů nad mořem. Twist and shout, come on, come on, baby now. Chci ilustrovat lásku, velkou lásku jako Johnny Depp a Vanessa Paradis. In love pro život.

Kamarádky psaly čtenářský deník.

Vybraly si Diderota jako téma pro ročníkovou zkoušku. Chtěly se soustředit na jeho antikonformismus a břitký jazyk.

Myslím, že jsem úplně blázen do Diderota, pomyslela si Zoé, když po sobě četla poznámky. Zostudil všechny. Zostudil Lullyho, Marivauxe a o Racinovi a o jeho hrách říkal jenom to nejhorší, že „je to hnůj, proradnost, příliš velké ambice, závist a zloba“. Ano, ale potom dodal: „Za tisíc let budou lidé prolévat slzy; lidé ho budou obdivovat na všech světových stranách. Bude inspirovat lidství, soucit a něhu; lidé se budou ptát, kdo to byl, z jaké pochází země, a budou závidět Francii. Nechal trpět několik lidí, kteří už nejsou a kteří nás skoro vůbec nezajímají. Bezpochyby by bylo lepší, kdyby se se svým talentem věnoval lidským ctnostem. Je to strom, v jehož sousedství několik stromů uschlo; který udusil rostliny rostoucí u jeho nohou; a svou korunou dosáhl až do nebe; jeho větve se natahují vysoko; poskytuje stín těm, kteří přicházejí a budou přicházet, aby si odpočinuli u jeho majestátního kmene; urodilo se na něm ovoce výjimečné chuti, které se neustále obnovuje.“ Milovala Diderotův slovník. Líbilo se jí, jak používal středníky.

„Začneme Salony?“ zeptala se Emma.

„Ano… Fragonardem?“

„A zatímco bude Paulina mluvit, já ukážu reprodukci…“

„Je to krásná a velká dětská omeleta,“ četla Paulina, „jsou jich tam stovky a jsou navzájem propletené. Je to ploché, nažloutlé a má to stejnou monotónní šedivou barvu. Mraky mezi nimi jsou podobně nažloutlé a brání přesnější kompozici. Pan Fragonard je ďábelsky fádní. Krásná omeleta, krásný plášť, krásně žlutý a spalující. Je to od něj zlé, ne?“ zakončila Paulina, která byla hrozně hodná a nerada někoho kritizovala.

„Fragonard musel být vzteky bez sebe.“

„Myslím, že si koupím všechny díly Salonů, líbí se mi každé slovo, každá věta. Přála bych si, aby nikdy neskončily. A skutečně nikdy neskončí, protože jsou to tlusté knihy,“ vykřikla Zoé.

„Ach, ty a knihy!“ ušklíbla se Emma. „Jako bys jich nikdy neměla dost…“

„Zoé nezná míru,“ řekla Noémi a zapálila si cigaretu.

„Ne v mém pokoji!“ vykřikla Zoé. „Mamka nechce, abych kouřila.“

„Otevřeme okno dokořán…“

„Můžu si taky dát pár šluků?“ zeptala se Emma.

Zoé neodpověděla. Sama proti třem, předem prohraný boj.

Gaétan jí na dnešní večer slíbil dlouhý mail…

Diderot, Gaétan, dlouhý mail… Byla nejšťastnější ze všech holek na světě.

Když kamarádky odešly, otevřela dokořán okno, převlékla si košili a podívala se do zrcadla. Líbilo se jí, co tam viděla. To bylo dobré znamení. Jeden den se při pohledu do zrcadla natřásá a prozpěvuje si, ale když se podívá do zrcadla druhý den, připadá si jako marshmallow.

Šla si sednout k počítači a otevřela vzkazy.

Gaétanův mail byl první…

O věcech vážnějších radši psal, než mluvil. Říkal, že mluvit je mnohem těžší. Člověk k tomu potřebuje mít dvě tváře, jednu, která mluví, a druhou, která vás pozoruje, jak se svěřujete. Zatímco když člověk píše, může si představovat, že je úplně sám, že mluví sám k sobě a že ho nikdo neposlouchá.

On se taky chystal na závěrečné zkoušky.

Dnes dopoledne přišel na řadu zeměpis.

„Moc se mi to nepovedlo, ale není to nic vážného. Zemák není zrovna můj šálek čaje. Udělal jsem, co jsem mohl, učil jsem se, takže nemá smysl něčeho litovat. Teď vím, že jsem schopen pracovat hodně a že se mi to líbí. Co žádá lid? Jsem schopen přesto uspět, ne? Mám ti vyprávět zbytek? No ano… Tak ti to povím. Dnes ráno jsem vstal a máma už byla vzhůru; než jsem odešel, zeptala se, jestli za mnou může zajít. Řekla mi věci, které mi úplně převrátily srdce. Věci, které mi nikdy neřekla, které mě změní, které… Fíha! Podívala se na mě, zrovna jsem pil kafe a ona mi řekla, ať už se o ni nestarám, že se má dobře, že mě má ráda, že chce, abych byl šťastný, a že ona nemůže být šťastná, když jí budu pořád v patách. A to je super. Jako bych se osvobodil. A řekla mi to máma a je to fakt paráda! Nedokážu to vysvětlit, je to, jako bych najednou opravdu dospěl. Je to obrovitánský! Samozřejmě že si budu o mámu pořád dělat starosti. Ale ne jako předtím, ne jako kdyby na mně byla závislá… I když vím, že je na mně závislá. Charles-Henri si hraje na velkou osobnost a chystá se odejít a Domitille taky. Příští rok bude bydlet na internátu… Je rozhodnuto. Říká, že tam nepůjde, že bude utíkat, ale je rozhodnuto. Tak tady zůstaneme sami s mámou. A i když říká, že se dokáže postarat sama o sebe, já vím, že mě bude vždycky potřebovat… Nemůže se z toho dostat úplně sama, ona to neví, ale já to vím. Ale odpovědnost nesu jen za svůj život. Jenomže kdybych mámu nechal samotnou, je s ní konec.

A tak chci, abychom se vrátili do Paříže. Nemůžu tady být s babičkou a dědečkem věčně za zády, navíc když na nás celé město zírá a čeká, kdy uděláme zase nějakou pitomost. Tady lidi nedělají nic jiného, než že pomlouvají druhé… Ale řekni, Zoé, je přece normální dělat pitomosti, ne? I když je člověk dospělý, jako třeba moje máma… Takže odjedeme oba. Vrátíme se do Paříže. Nevím ale, kam půjdeme, protože máma moc peněz nemá. Říká, že je připravená pracovat jako prodavačka v nějakém obchodě, že na to má vzdělání, že by mohla prodávat třeba bižuterii nebo hodinky. Má hrozně ráda hodinky. Myslím, že ji uklidňují. Mám na mysli mechanismus hodinek… Tak chce hledat místo prodavačky hodinek a pronajmeme si nějaký malý byt. Pak bychom se mohli vídat a já bych byl šťastný…“

Zoé poskočilo srdce. Přijede do Paříže! Twist and shout, come on, come on! Uvidí ho každý den. Mohli by bydlet u nich. V Hortensině pokoji… Nebo v maminčině pracovně, kdyby tady byla Hortense. Ale ta sem nejezdí často. Má svůj život v Londýně. Anebo jinde. Často opakovala, že s Paříží skončila…

Musí si o tom promluvit s matkou.

Bylo to ne.

Kategorické ne.

Ne, které Zoé z úst své matky nikdy neslyšela.

„To nepřipadá v úvahu, Zoé!“

„Ale vždyť tenhle byt je pro nás dvě moc velký…“

„Ne!“ opakovala Joséphine.

„Ale pro paní Barthilletovou a Maxe jsi to udělala…“

„To už je dávno… Změnila jsem se.“

„Začínáš být sobecká.“

„Ne. Dobře mě poslouchej, Zoé… Mám knihu, která se mi rodí v hlavě. Mám chuť psát a ta chuť ve mně den ode dne roste. Potřebuji místo, ticho, prázdno, samotu…“

„Nezaberou žádné místo! Budou úplně maličcí. Jeho matka chce pracovat a on bude chodit se mnou na lyceum… Ach, mami! Řekni ano…“

„Ne, ne a ne! Ty časy už skončily.“

„Tak kam půjdou?“ zeptala se Zoé plačtivě.

„To nevím a není to můj problém. Nechci obětovat tu knihu… Pro mě je to důležité, drahoušku. Velmi důležité… Chápeš?“

„Ale vždyť bys i tak mohla psát…“

„Zoé… Ty nevíš, co je to psát. Obětovat veškeré síly, všechen čas a pozornost jedné jediné věci. Pořád na ni myslet. Nebýt ničím rušená… To není okamžitá inspirace, po které si člověk na papír zapíše pár poznámek, to znamená pracovat, pracovat, pracovat, zasévat nápady, čekat, až vyrostou, a sklízet je, až když jsou zralé. Dřív ne, protože jinak bys je vytrhla i s kořeny a ony by uvadly. Znamená to být bdělá, posedlá, skoro až maniakální… To nejde žít pro druhé.“

„A co já?“

„Ty jsi součástí toho dobrodružství. Ale ostatní ne, Zoé, ostatní ne…“

„Takže když chce někdo psát, musí žít sám? Uplně sám?“

„To by bylo samozřejmě ideální. Ale já mám tebe a mám tě ráda víc než kohokoliv na světě, ta láska mě naplňuje radostí a silou, ta láska je mou součástí. S tebou můžu mluvit, ty budeš poslouchat a chápat … Ale ostatní ne, Zoé, ostatní ne…“

„Takže,“ řekla Zoé, sklonila hlavu a rozplakala se, „budeš psát skutečný příběh Malého mladého muže?“

Joséphine ji vzala do náruče, zašeptala ano, budu ho psát, budu ho psát.

„A už víš, kdo je Malý mladý muž?“ zeptala se Zoé s bradou přitisknutou k matčinu rameni.

A Joséphine opět zašeptala: „Ano, vím.“

Půjde za ním, promluví si s ním, požádá ho o svolení vyprávět jeho příběh. Vysvětlí mu, jak díky Cary Grantovi a černému sešitu vystoupila z mlhy, popíše mu rozbouřené vlny v Landes, Henriettu a Luciena Plissonniera, piknikový košík na páži, Iris, slunečník, touhu dospět, touhu stát se někým jiným, někým, kdo dokáže stát na obou nohách a kdo najde své místo za mlhou.

A pak zavolá Serrurierovi a řekne mu…

Že má nápad, víc než nápad…

Začátek knihy. Že už má v hlavě celou knihu. Že ji poskládá kousek po kousku.

Ostatně už našla první větu…

Neřekne mu ji.

Nechá si ji pro sebe. Aby si slova uchovala veškerou sílu a nevypařila se…

„Psát jako nikdo se slovy všech.“

Slova, která napíše, nesmí prozradit, musí zůstat nová. Až je budou lidi číst, musí mít pocit, že je to poprvé, že před ní nikdo nikdy taková slova nepoužil…

5 Nepřeložitelná slovní hříčka. Boisson je ve francouzštině nápoj, pití (poznámka překladatele)

PÁTÁ ČÁST

Shirley položila adaptér na pult a zeptala se, kolik stojí.

Na poličce zbyl poslední. Neměl etiketu ani čárový kód. Obal byl potrhaný a na rozích chyběl úplně. Vypadal skoro jako adaptér z bazaru.

Muž za pultem v černém tričku, na němž měl vlčí hlavu s vyceněnými tesáky, si dal načas a pozorně si ji prohlížel. Pohledem se zastavil na její kabelce, hodinkách, na malých briliantech v náušnicích a na koženém saku a potom prohlásil: „Patnáct liber…“

„Patnáct liber za adaptér?“ vykřikla Shirley.

V jeho očích se neobjevil žádný záblesk. Jestli jí to nevyhovuje, tak může jít. Shirley si všimla, jak se mu tričko s vlčí hlavou napíná přes tlusté břicho. Vypadal jako těhotný sudem piva.

„Máte katalog, abych si ověřila cenu?“

„Patnáct liber…“

„Zavolejte mi vedoucího!“

„Já jsem vedoucí…“

„Vy jste podvodník!“

„Patnáct liber.“

Shirley vzala adaptér do ruky, několikrát ho vyhodila do vzduchu, pak ho položila na pult a šla pryč.

„Strčte si ho za klobouk, pitomče!“

Patnáct liber, vztekala se cestou dolů po Regent Street.

Patnáct liber. A přitom na mě civěl a říkal si, jak tuhle ženskou pěkně oškube! Za koho mě považoval? Za zatoulanou turistku, která si chce zapojit fén nebo počítač? Jsem Angličanka, žiju v Londýně, znám ceny a štve mě to! Jestli potřebuju adaptér, tak jen proto, že si nemůžu zapojit kulmu, kterou jsem dostala od své francouzské kamarádky k Vánocům. Kulma stojí třicet liber, tak přece nekoupím adaptér za patnáct. Kráčela dlouhými kroky a měla chuť nafackovat všem kolemjdoucím mužům za tu jejich všemocnou aroganci. Nesnášela povely, dopadající jako carské příkazy na hlavu ubohé nevolnice.

Ten muž se k ní choval jako k nějaké služce.

Vroucí hněv se proměnil v horkou lávu hrozící výbuchem, jenž by smetl všechno, co by stálo v cestě.

Vulkán hněvu se probudil už ráno…

Šla do kanceláře své nadace Fight the fat a přečetla si zprávu, jež přinášela přesná čísla dokazující, že některé potraviny pro děti obsahují víc cukru, tuku a soli než ne zrovna zdravé jídlo pro dospělé. Přecpávají už kojence, aby je později mohli vykrmovat všemi těmi svinstvy obsaženými v potravinách. Začala je proklínat.

Viděla rudě.

Rudě a vztekle. Rudá barva ji zaslepila.

„Co uděláme?“ křikla na svou sekretářku a asistentku Betty.

„Sestavíme seznam těch potravin, vložíme jej na naši webovou stránku s odkazem na ostatní stránky spotřebitelů,“ odpověděla Betty, která se nerozčilovala nikdy a často dokázala bleskově najít řešení. „Informace se rychle rozšíří. Budou si na ně ukazovat prstem a dají je na index.“

„To jsou ale darebáci! To jsou ale darebáci!“ opakovala Shirley a prohrabávala si rukama vlasy. „Ti chlapi jsou zločinci! Vybírají si oběti už v kolíbce! A pak nemáme být překvapení, že roste počet obézních lidí. Měli bychom je přinutit, aby si ty svoje výtvory sežrali sami! Jsem si jistá, že jejich děti tahle svinstva nejedí!“

Nutně se potřebovala uklidnit.

Nesměla dovolit, aby ji hněv zničil.

Hněv ničí. A nejen toho, proti kterému se obrací, ale i toho, kdo ho v sobě nosí. Věděla to. Často se stávala jeho obětí.

Chtěla se naučit se ovládat. Rozptýlit hněv, zahnat ho nějakou uklidňující činností.

Vzpomněla si na kulmu… Našla ji ráno, když uklízela poličky v koupelně. Úplně nová, ještě zabalená od Vánoc. A lístek od Joséphine: „Mé krásné přítelkyni s krátkými a občas naondulovanými vlasy.“

Půjdu koupit adaptér, zbavím se vzteku a uklidním se.

Muž s vlkem na tričku byl poslední kapkou. Chvěla se vzteky, měla chuť plakat a motala se. Měla pocit, že už pro ni na světě nezbylo místo.

Vešla do Starbucks. Objednala si moka kávu s mlékem a našlehaným krémem, 450 kalorií, 13 gramů špatného tuku. Umístilo se na osmém místě v seznamu nejhorších potravin za rok 2009, publikovaném velmi seriózním časopisem Center for Science in the Public Interest. Přestaň se ničit, vůbec se nešetříš, pomyslela si, když tu smrtelnou dávku kávy s mlékem dostala.

„Dáte mi brčko, nebo si vám o něj musím říkat?“ křikla na dívku u pokladny.

Co to se mnou je? Plácám všechno dohromady, plácám všechno dohromady, snažila se vzpamatovat, protože jí najednou přišlo líto, že zranila obyčejnou holku, která si tady určitě nevydělá pomalu ani na nájem. Je jí dvacet a vypadá, že bude unavená celý život.

„Promiňte,“ zamumlala, když jí servírka podala brčko, „vy za to nemůžete. Vztekám se…“

„To nic,“ odpověděla dívka, „já se vztekám pořád…“

„… a vy to odnesete.“

„Nejste první ani poslední,“ řekla střízlivě dívka. „Až si budete myslet, že je život veselý, dáte mi recept.“

No jo, řekla si Shirley, když si šla sednout ke stolku. Mně předtím život docela veselý připadal… Jenomže teď je už nějakou dobu natřený načerno a pálí jako sůl v otevřené ráně. Odírá mě, seškrabuje, cídí a drhne. Proč člověk začne plakat, když v podstatě pláče pořád? Kvůli tomu, co se právě stalo, nebo je to stará rána, která se najednou otevře a krvácí?

Krvácela všude. Od té doby, co dostala dopis od tety Eleonory.

Před dvěma dny…

Jednou ráno…

Právě se pohádala s Oliverem. Přinesl jí snídani do postele a omlouval se, že toasty jsou moc spálené. Odstrčila tác.

„Přestaň se pořád omlouvat a být hodný…“

„Nejsem hodný, jsem pozorný…“

„Tak přestaň být pozorný. Už to nesnesu…“

„Shirley…“

„Přestaň!“ zařvala se slzami v očích.

„Proč křičíš? Co jsem ti udělal?“

Natáhl k ní paži, ale ona ho odstrčila, zavrtěla hlavou a lítostivě řekla:

„Přestaň se tvářit jako chudáček!“

„Já nechápu…“

„Ty nechápeš nic! Jsi… Jsi…“

Koktala a mávala rukama, aby uchopila slova, ale nemohla je najít a vztek v ní rostl.

„Jsi unavená. Máš nějaký problém?“

„Ne. Mám se dobře, jenom tě už nesnáším…“

„Ale včera…“

„Běž pryč! Běž pryč!“

Vstal, natáhl si bundu a otevřel dveře.

Skokem byla u něj a pověsila se mu na krk.

„Nikam nechoď! Nenechávej mě tady samotnou! Nenechávej mě tady samotnou! Všichni mě nechávají, jsem pořád sama!“

Chytil ji za ramena, přirazil ji ke zdi a tvrdým hlasem se jí zeptal:

„Víš, na koho se tak zlobíš?“

Odvrátila hlavu.

„Nevíš, takže to obracíš proti mně, ale já za nic nemůžu… Tak si běž hledat toho, kdo je opravdu vinen, a přestaň útočit na mě!“

Dívala se za ním, jak odchází. Neotočil se. Vyšel ze dveří bez jediného gesta, které by mohlo znamenat, že jeho odchod není definitivní. Pomyslela si: Teď jsem ho ztratila, teď jsem ho ztratila… Klesla na postel, rozplakala se a už ničemu nerozuměla.

A právě to ráno dostala dopis od tety Eleonory.

Psala v něm: „Uklízela jsem staré papíry, už jsem si to měsíce a měsíce slibovala a tohle jsem našla. Nevím, co s tím uděláš, ale patří to tobě.“

Dvě černobílé fotografie v modré obálce.

Na první byl její otec v šortkách na výletě s kamarády u nějakého jezera. Batoh odložil do trávy, opíral se o něj a jedl sendvič. Levou tvář měl nacpanou jídlem a zároveň se smál. Velký nos, velká ústa, velký úsměv. Dlouhé vlasy mu padaly do očí, dlouhé svalnaté nohy měl obuté do turistických bot. Šátek kolem krku. Podívala se na datum na rubu fotografie; bylo mu sedmnáct. Na druhé byla ona s otcem v jednom londýnském parku. V dálce byli vidět lidé na lehátkách, čtoucí nebo jen tak se rozvalující. Muselo jí být tak šest. Zvedala oči k muži, který jí ukazoval strom. Byla malinká, měla dva blonďaté copy, on byl obrovský a vysoký, oblečený v tvídovém obleku. V paláci žili v bytě určeném nejvyššímu komořímu. Vodil ji do Hyde Parku, kde ji učil rozeznávat stromy a vůně květin; pozorovali veverky. Jednou viděli dva boxery, jak veverku pronásledují. Jeden jí odřízl cestu a druhý prokousl hrdlo.

Shirley krutost té scény fascinovala. Cítila, jak jí po těle naskakuje husí kůže, jak se jí v břiše dělá uzel a hrozí, že se promění v ohnivou kouli. Zavřela oči, aby ta rozkoš trvala. Otec ji zatahal za ruku, nechtěl, aby se dívala. Lidé majiteli psů rozhořčeně spílali. Krčil rameny a zavolal oba boxery, kteří mezitím veverku roztrhali.

Pokaždé, když ji potom otec zavedl do parku, pozorovala toulavé psy a doufala, že se scéna bude opakovat.

A pak tam byl modrý dopis v úzké, nebesky modré obálce.

Adresovaný Shirley Wardové u paní Howellové, Edinburgh.

Poznala otcovo písmo. Vysoké, oblé a takřka ženské.

Seděla dlouho bez hnutí, než obálku otevřela. Tušila, že v ruce drží nějaké tajemství. Anebo řešení svého tajemství. Vzala obálku, šla si udělat nový šálek čaje, a zatímco voda v čajníku bublala, zavřela oči a přivolala ducha svého otce. Sako z hrubé látky, která ji škrabala do tváře, když ji bral do náruče, vůni jeho mýdla a toaletní vody Yardley, kterou používal, když se ráno oholil. Přitiskla mu hlavu na rameno. Představovala si spoustu nebezpečí. Muže, kteří jí hrozí, unášejí, dávají roubík, hrubě s ní zacházejí a vláčejí ji prachem. Předstírala, že pláče, otec ji přitiskl ještě pevněji a ona zavřela oči.

Napila se horkého čaje a otevřela dopis. Napsal ho krátce po jejím odjezdu do Skotska.

„Moje milovaná holčičko, neposlal jsem tě od Edinburghu proto, abych tě potrestal. Nemám právo tě trestat. Vnutil jsem ti podivný život. Život, za nějž nesu odpovědnost já sám. Chápu tvůj hněv, ale nemůžu vystavit nebezpečí osobu, kterou tak něžně miluji…“

Mluvil o její matce, kterou se neodvážil jmenovat. I když psal, stín její matky mu naháněl strach. Polkla první vzlyk.

„Vedli jsme divný život, ty a já.“

Tuhle větu přeškrtl. Zřejmě si myslel, že se opakuje.

„Byla jsi úžasné dítě a stala se z tebe pozoruhodná mladá žena. Jsem na tebe pyšný…“

Pak následovalo dlouhé bílo. Vynechal několik řádků. Jako by je chtěl doplnit později. Vrátit se k nim.

„Chtěl bych ti říct spoustu věcí, ale nevím…

Jak ti mám vysvětlit něco, čemu sám nerozumím?“

Další bílý prostor.

A pak tato prostá slova: „Stačí, když si budeš pamatovat, že jsi byla, jsi a vždycky budeš moje milovaná dcera, kterou jsem nosíval v náručí, když jsme se v neděli večer vraceli z výletu. Tak moc jsem tyhle chvíle miloval…“

A ze vzpomínek byla rázem lavina.

Byla malá, vracela se z venkova, z jedné královské rezidence; ležela v autě zabalená do deky na zadní sedačce. Pozorovala černé nebe se srpkem měsíce, který na ni mrkal skrz mraky. Když přijeli k paláci, zvedla oči k velké přísné stavbě a červenému světlu, svítícímu v jejich patře až úplně vlevo na konci budovy. Otevřel dvířka a sklonil se nad ní. Vdechla jeho vůni ošoupaného tvídu a levandule. Položil na ni ruku, aby si ověřil, jestli spí. Předstírala, že ano, aby ji vzal do náruče a odnesl až do postele. Až k tomu červenému světýlku v jejich bytě.

Pomaličku s ní stoupal vzhůru po schodišti.

S napůl zavřenýma očima se nechala nést. Někdy se v duchu ptala, jestli nesvírá víčka příliš pevně na to, aby to byla pravda.

Dvě zkušené ruce zvedly spící tělo, jedna ruka ji objala kolem pasu, druhá podepřela zátylek. Dával pozor, aby deka nesklouzla, aby si tělo uchovalo teplo z auta a aby její nohy nezavadily o rám dvířek. Zavřela oči, nadechla se chladného vzduchu a poslouchala těžký otcův krok; představovala si každý schod i chodbu. Kroky ji houpaly a ona měla jistotu, že ji v náručí drží obr. V duchu si přehrávala oblíbený příběh, který ji nikdy neunavil: les, křik, výstřely, lupiči a její otec, kráčející statečně vpřed a pevně ji držící v objetí.

Prodlužovala předstíraný spánek, zafňukala, když ji položil do postele, a zakoktala pár dětských slovíček, aby si myslel, že opravdu spí. Otřel jí čelo, řekl: „Teď budeš spát.“ Hlas měl vážný a naléhavý. Chvěla se, nechala se svléknout, zout boty, manipulovat sebou, připadala si jako měkký hadr nebo jako loutka naplněná slastí.

Jen Bůh ví, jak tyhle chvíle milovala. V tu chvíli to nebyl ten ponížený a bezvýznamný muž, jenž v přítomnosti královny ohýbal hlavu a ustupoval pozpátku, aby Její Výsosti neukázal záda.

Ona mu vracela všechnu jeho sílu.

Během té dlouhé a obtížné cesty po chodbách paláce se zase proměnila v maličkou křehkou holčičku, nad níž panoval; polozavřenýma očima četla na jeho rtech úsměv, jenž říkal „spi, děvčátko, spi, bdím nad tebou, chráním tě“. V té vzájemné lásce se propojovali. Připadal jí jako nejsilnější muž na světě a on ji považoval za princeznu, kterou střežil. Viděla v něm válečníka, jenž je ozdobou každé ženy; stával se jejím mistrem.

Nesnášela, když se ohýbal. Když byl jen stínem v chodbách paláce…

Nesnášela otce kráčejícího za královnou, otce, jenž už nebyl mužem, protože akceptoval skutečnost, že je jen věcí.

Znovu a znovu četla dopis, který nikdy neodeslal.

Vzlykala, měla červený nos a pálily jí tváře. Jako by jí pukalo srdce.

Vzpomínala…

Měla chuť na otce zakřičet: Narovnej se, buď mužem! Nebuď sluha!

Neřekla nic.

V chodbách Buckinghamského paláce vedla partyzánskou válku.

Kdyby se narovnal, určitě by mě prohlásil za legitimní dceru…

Tohle bylo moje tajemství…

Jak to dokázala tak dlouho ignorovat?

Nepřemýšlela. Přemýšlet bylo špatné. Vždycky vyprávěla tentýž příběh o matce, která ji sice milovala, ale nemohla jí to dokázat. Tvrdila, že jí to nevadí.

Jenomže jsem hořela touhou, aby to dokázala mně i jemu. A tak jsem se mstila, mstila. Vyšla jsem ze stínu s pořádným humbukem. Nemohla jsem jinak… Něha, jemnost, oči, které hladí? Odvrhla jsem to. To byla apanáž vazalů…

Plakala a nemohla přestat, plakala nad tou holčičkou, která si nechávala zout boty, otřít chodidla, navléknout teplé ponožky a natáhnout nohy ke krbu, v němž otec zatopil, aby se ohřála. Dala by mu všechno na světě, kdyby dokázal rozkopnout polena, vzít ji za ruku, projít dlouhou chodbou paláce, rozrazit dveře, stoupnout si do pokoje své milované a matky svého dítěte a říct: Podívej, má hlad, je jí zima, postarej se o ni… Je to taky tvoje dcera!

Neudělal to.

Klekal, ohýbal se, otíral jí nohy, líbal je, natahoval k ohni a pokládal na ně svou ruku.

Ruku, kterou tak důvěrně znala, každý mozol, každý krátce ostříhaný nehet, ruku, která ji hladila po vlasech, tahala za uši a přejížděla po čele, aby zjistila, nemá-li horečku, ruku, kterou tak zbožňovala.

Začala mít hrůzu z něhy a přílišné jemnosti, zařadila je mezi zbabělosti a vrhla se do náruče hrubiánů…

Zrodila se v ní touha deformovaná obrazem ohnutého otce.

Začala dobývat muže, jako by vedla válku, lehkomyslně a svobodně, vedena touhou po krátkých objetích darebáků a lupičů.

Jela navštívit tetu Eleonoru.

Vždycky mezi nimi panovalo jakési napětí, připomínající neustávající bzučení velké mouchy.

Eleonora Wardová byla silná žena s hrudí valkýry a tlustým, uhrovitým obličejem. Celý život pracovala v továrně. Nikdy se neprovdala. „Nedostala jsem žádnou šanci,“ říkala a vzdychala přitom. Když společně trávili Vánoce, hleděla na Shirley a jejího otce bez sebemenší známky laskavosti. Říkala, že jsou jen pozlátko, že nevědí, co je to opravdová práce u pásu, ve smradu dráždícím v krku, v ohlušujícím hluku a s očima, které se zavírají, ačkoliv by měly zůstat otevřené. Každý den je stejný. Člověk nevnímá, jestli je pondělí, úterý, středa nebo čtvrtek. Úlevu cítí, až když přijde pátek, protože může celou sobotu a neděli prospat.

Bydlela v Brixtonu, jižně od Londýna. Malý dům z červených cihel naproti council estate a malý suterénní byt. Shirley ji nenavštěvovala moc často. Když přijela, začala se po chvíli v tom pochmurném suterénu dusit a musela rychle, rychle pryč.

Sešla po několika schodech, minula popelnice a recycling boxes plné plechovek, kartonů a prázdných láhví. Ráj pro krysy, pomyslela si a dávala pozor, kam šlape.

Eleonora jí přišla otevřít. Měla bílé, na konečcích zažloutlé vlasy, sepnuté sponkami, podobajícími se větvím vánočního stromku. Na sobě zelené šaty s citronově žlutou vestou, která přímo křičela, že je vyrobená z akrylu, a na nose brýle slepené náplastí. Vesta byla vepředu místy propálená od cigaret. Shirley vešla přes malou kuchyň do jediné místnosti. Za oknem spatřila zahradu, a protože chtěla být milá, řekla: „Ta zahrada vypadá moc hezky.“

„To není zahrada, vybetonovali tam zem, aby zespodu nepronikala voda.“

Poškrábala se na nose a dodala:

„To je milé, žes přišla… Já už ven moc nechodím. Jsem jako všichni staří, bojím se. Víš, že teď do bytů instalují kamery? Vnitřní kamerový systém… Aby odhalili potenciální teroristy…“

„Mně připadá zrůdné budovat společnost Velkého bratra.“

„Kdo to je?“

„Postava z jednoho románu. Vypráví se v něm, co riskujeme, když všude zavádíme kontrolní kamery…“

Jakmile Eleonora uslyšela slovo román, pokrčila rameny.

„Zapomněla jsem, že jsi intelektuálka.“

„Já nejsem žádná intelektuálka!“

„Neslyšíš se mluvit.“

Eleonora přestala chodit do školy ve čtrnácti. Nastoupila do továrny na výrobu juty v Dundee, severně od Edinburghu, ve městě, z něhož její rodina pocházela. Když byla mladá, obyvatelé Dundee buď skončili v továrně na jutu, nebo odešli jinam. Jiná možnost nebyla. Když se večer vracela z práce, plivala vlákna juty a nemohla jíst. Později se její bratr usadil v Londýně, a tak za ním odjela. Byla starší a starala se o něj. Studoval vysokou školu. Potom ho přijali do královnina pluku Goldstream Guards. Zpočátku byl posádkou v Londýně, pak jej poslali do ciziny. Během vojenských misí na sebe upozornil a považovali ho za čestného, solidního a spolehlivého muže. Proto nastoupil do služby v paláci a začal pracovat jako královnin soukromý sekretář, Principal Private Secretary. Stal se nadějí a chloubou rodiny. Eleonora našla v Londýně práci, sice opět v továrně, ale tentokrát ve výrobně konfekce v Mile End. Pracovala celý den, vracela se domů až večer, pak uklidila, uvařila, vyprala a vyžehlila. Když bratra přijali jako sekretáře, odešel bydlet do paláce. Eleonora se nechtěla vrátit zpátky k rodině do Dundee, taky tedy zůstala v Londýně. Zvykla si žít sama. Bratr ji chodil v neděli navštěvovat. Dali si spolu čaj a poslouchali kyvadlo velkých hodin. Musel se velmi snažit, aby se v paláci udržel, změnil přízvuk a drsné způsoby, naučil se etiketě a klaněl se.

„Mně to přijde jako docela dobrý nápad používat kamery. Když máš čisté svědomí, čeho se můžeš bát?“

„A mně to připadá zrůdné.“

„To říkáš jen proto, že bydlíš v krásné čtvrti a nemusíš se bát, když se vracíš domů s nákupem. Tady je to bohužel jinak… Jen boháči můžou kázat o morálce!“

Shirley se rozhodla jí neodporovat. Posledně se pohádaly. Shirley tvrdila, že její otec je nejvyšší komoří, ale teta namítala, že je jen osobním sekretářem. Nic víc. Míň než komorník.

„Vybrali ho, protože je poslušný. Co já jsem se kvůli té jeho poslušnosti nadřela! Od poslušnosti není daleko k servilitě,“ bručela, pozorovala čajník a oběma rukama zakrývala hubičku, aby na ubrus nevystříkla ani kapka.

„Tatínek nebyl servilní, byl dobře vychovaný a diskrétní,“ protestovala Shirley.

„Byl to lokaj! To já jsem v sobě měla sílu, já měla v sobě vztek! Jenomže mě na studia nedali, protože jsem byla holka a v té době byly holky považovány za něco méněcenného. A co udělal s těmi roky studia, hm? Stal se lokajem! Velký úspěch!“

„To není pravda, to není pravda,“ opakovala Shriley, „byl nejvyšší komoří, všichni ho respektovali…“

Nakonec obě bručely na své straně pohovky, sledovaly nějaký idiotský pořad v televizi, a když Shirley odcházela, teta ani nevstala, jen jí nastavila tvář.

To bylo posledně, dnes jí Eleonora nabídla šálek čaje a staré sušenky. Posadila ji ke stolu. Zeptala se, co je nového s Garym. Řekla, že mladí by měli cestovat, protože život strašně rychle utíká a najednou se člověk ocitne v krysí díře s betonovou zahradou, ani neví jak.

„Děkuji ti za dopis a za ty fotky…“

Eleonora mávla rukou, jako by chtěla naznačit, že to není důležité.

„Myslela jsem si, že je budeš potřebovat víc než já…“

„Hned jsem si začala klást spoustu otázek…“

„Neznáš nějakou dobrou pedikérku, strašně mě bolí nohy… Nosím už jen pantofle, nic jiného nesnesu.“

Místnost tonula ve tmě. Eleonora vstala, aby rozsvítila. Shirley ji požádala, jestli by si nemohly promluvit o otci.

„Prosím. Eleonoro, je to důležité.“

Eleonora opověděla, že toho moc neví, že se jí nikdy s ničím nesvěřoval.

„A ty taky ne… Jako byste si oba žárlivě střežili nějaké tajemství a drželi si odstup. Nebo jsem možná pro vás nebyla dost dobrá.“

Shirley naléhala: „Co tím chceš říct?“

„Je složité vysvětlovat takové věci,“ vzdychla Eleonora, „byl to nejspíš jen pocit, protože jsme s tvým otcem ve skutečnosti nikdy pořádně nemluvili. Byl to čestný muž… Čestný, poslušný a uzavřený.“

„A já byla jaká?“

„Ty jsi byla zlá.“

„Zlá?“

„Pořád ses jenom rozčilovala. Nechápala jsem proč. Rozčilovala ses kvůli všemu, pořád jsi jen říkala ,tohle nedělej a tohle nedělej‘ a řvala jsi. Víš, nebylo to s tebou snadné.“

Káravě na Shirley ukázala prstem. Jeden pramen se z toho vánočního stromečku uvolnil a ona ho svým artriticky pokřiveným prstem vrátila zpátky na místo.

„Můžeš mi dát nějaký příklad? To se snadno říká bez jakéhokoliv vysvětlení.“

„Tak se mě ptej, já ti řeknu…“

„Já chci vědět… Snaž se! Kruci, Eleonoro, jsi moje jediná příbuzná!“

„Vzpomínám si, jednou… Pršelo, šli jsme se všichni tři projít a já jsem ti natáhla na hlavu kapuci, abys nebyla mokrá. Začala jsi na mě křičet: ,To už nedělej. Nikdy! Nemáš právo! Nikdo mě nevlastní!‘ Otec na tebe smutně hleděl a říkal: ,Je to moje vina, Eleonoro, je to moje vina…‘ A já se ptala: ,Jak to, proč to je tvoje vina? Je snad tvoje vina, že její matka zemřela při porodu? Je to tvoje vina, že jsi ji vychovával úplně sám? Je to tvoje vina, že máš v paláci tak náročnou pracovní dobu?‘ Bral na sebe všechny hříchy světa… Byl hrozně hodný. A co se týče tebe, myslím, že jsem nikdy nepotkala zlostnější holku, než jsi byla ty. Ale jeho jsi milovala. Vždycky jsi ho bránila… Tatínka se nesmíte ani dotknout…“

„To je všechno?“

„No… Nebylo to nic příjemného. Zrudla jsi a vztekala se kvůli hloupostem. Nikdy jsem takové dítě neviděla…“

A pak začínal její oblíbený pořad v televizi.

Eleonora si ho pustila. Shirley odešla.

Nechala na příborníku čtyři padesátilibrové bankovky.

Je snadné vzpomínat na minulost, když už je pozdě. Když už nežije nikdo, kdo by vám to potvrdil…

Seděla ve Starbucks, vzpomínala na tu rozčilující se holčičku a pozorovala lidi kolem sebe. Servírka se skláněla nad myčkou, složila do ní šálky a talířky, pak se narovnala a otřela si čelo.

Shirley vstala, pohledem ji hledala, aby se s ní rozloučila. Zahlédla však už jen její záda. Vzdala to.

Kráčela po Brewer Street a hledala elektro. Jedno našla na Shaftesbury. Vešla. Zamířila k regálům, našla adaptér za 5,99 liber, pyšně ho odnesla k pokladně, zaplatila a strčila ho do kabelky.

***

Henrietta se zapsala do počítačového kurzu v rue Rennequin.

Výuka se konala v obchodě, v němž se prodávaly náhradní díly pro počítače a tiskly se brožurky. Jenomže do odpoledního kurzu chodili jen staří lidé, kteří pokládali tisíckrát tu stejnou otázku, upracovanými prsty a očima přebíhali po klávesnicích, mumlali, že je to moc těžké, a neustále si na něco stěžovali. Dupala, nenávidím staré lidi, nenávidím staré lidi, nikdy nebudu stará…

Začala tam tedy chodit večer. Žáci nebyli tak otravní a ona se díky tomu učila rychleji. Byla to investice. Nemůže si dovolit vyhazovat peníze.

Chaval jí předal klíč od zásuvky, do níž Trumpeta ukrývala kódy a hesla. Dal jí rovněž kód k alarmu. Věděla, že ho mění přibližně každé tři měsíce. Nesmí se s tím párat moc dlouho.

Čekala na večer, kdy bude moct do podniku proniknout. Až budou Ginette a René někde pryč… Přecházela sem tam před číslem 75 na avenue Niel a sledovala jejich příchody a odchody. Všimla si, že každý čtvrtek jezdí na večeři k Ginettině matce. Když nastupovali do staré šedivé renaultky zaparkované na dvoře, René nadával: „Tvoje matka, tvoje matka, nemusíme za ní přece chodit každý čtvrtek!“ Ginette nedopovídala, posadila se na přední sedadlo a na klín si položila balíček s krásnou růžovou stužkou z cukrárny. Henrietta se schovávala za mříží a čekala.

Chaval našel v ovládání té ubohé ženy rozkoš.

Poroučel, ona poslouchala, hrozil, ona se chvěla, usmíval se, ona ochabovala, nutil ji, aby se kolem něj točila jako idiotka, a ona se mu oddaně plazila u nohou a vyvolávala v něm touhu ji trápit.

Nedotýkal se jí, neobjímal ji a ani ji nelíbal, stačilo, když si nechal rozepnutou bílou košili a ukazoval opálenou kůži, a ona hned klopila oči. Vychovám ji. Musím zjistit, kde má hranice, co všechno s ní můžu dělat, kam až můžu zajít.

Škoda že je tak stará a ošklivá, jinak bych ji nechal šlapat chodník. Ačkoliv… některé staré prostitutky fungovaly velmi dobře. Informoval se. Existovala jedna, která šlapala nedaleko Porte Dorée. Setkal se s ní. Choval se k ní mile, ale musel zavřít oči, aby neviděl její svraštělý krk stoupající a klesající na jeho údu. Při souloži se jí na všechno vyptal. Říkala si Panterka a brala třicet euro za kouření a padesát za soulož. Proslavila se zejména díky tomu, co uměla pusou.

„Za večer jich zvládnu deset,“ upřesnila a vyplivla semeno do papírového kapesníku.

„Ty nepolykáš?“

„A co bys ještě chtěl? Sáček a odnést si ho domů?“

Představoval si, že vycvičí Trumpetu. Po práci uspokojí potřeby své velké lásky vedlejším výdělkem. Tahle myšlenka ho rozveselila. V duchu se s ní mazlil. Až se obleče jako kurva, možná ho konečně vzruší…

Potom si vzpomněl na dohodu s Henriettou… Ještě neprodiskutovali jeho procenta. Chyba! Chyba! Musí tu babu držet pod krkem. Jen tak snadno se nepustí. Mohl by dostat padesát procent…

A za nic.

Henrietta a Trumpeta… Díky těmhle dvěma ženským zbohatne.

Konečně se na něj usmálo štěstí. Dostane se ze dna. Jednou ráno se dokonce přistihl, jak si prozpěvuje v koupelně. Matka ho slyšela a otevřela dveře.

„Jsi v pořádku, chlapče?“

„Mám spoustu plánů, maminko, spoustu plánů, na kterých zbohatneme, konečně se z toho srabu vymotáme. Koupíme si auto a v neděli budeme jezdit na výlety k moři… Deauville, Trouville, tutti quanti…“

S důvěrou zavřela dveře a šla koupit láhev šampaňského a kočičí jazýčky, aby to večer oslavili. Všechno teď bude jinak. Rád viděl matku šťastnou…

Postavil se ve slipech před zrcadlo. Prohnul se v bocích, položil dlaň na ploché břicho, napnul bicepsy, tricepsy a čtyřhlavé stehenní svaly. Jak jsem jenom mohl dopustit, aby mi svaly změkly a scvrkly se, když jsem měl díky nim zlato v rukách. Předtím jsem nepochyboval, netřásl jsem se strachy, balil jsem holky a život mě bavil…

Žongloval jsem se ženami a dařilo se mi to.

S lítostí opustil svůj obraz v zrcadle a opřel se o okraj umyvadla. Zamyslel se… Musím zavolat Josiane. Určitě se s tím svým potomkem hrozně nudí, namažu jí med kolem pusy, řeknu jí, že neexistuje lepší slídič než ona, určitě jí to polichotí a najde projekty, které pak bude moct předložit starému…

Tentokrát se na procentech domluvím předem.

Představuje poslední červené světlo na semaforu mého díla.

Kevin Moreira dos Santos se pomalu hroutil.

Známky měl čím dál horší. Hrozba polepšovny byla naprosto reálná. Jeho otec předešlého dne během večeře prohlásil, že v září nastoupí do církevní školy augustiniánů v Marne-la-Vallée.

„Co je to za srandu?“ zeptal se a odstrčil talíř.

„To není žádná sranda, to je fakt,“ odpověděl otec a uřízl si nožem krajíc chleba a namočil ho do polévky. „Vezmou tě do šesté třídy, ale s tou podmínkou, že budeš celé léto chodit do přípravky. Už jsem tě tam zapsal. Je to vyřízeno, nebudeme o tom diskutovat.“

Ta stará kráva zrušila naši dohodu. Začala se ksichtit, když s ní jednou mluvil sprostě. Vztyčila se na židli a prohlásila: „To stačí, už jsem toho slyšela dost, hážu ručník do ringu.“

Vybuchl smíchy. Jak to ta kráva mluví?! Co chce říct tím „hážu ručník do ringu“? Je padlá na hlavu?

„To znamená, že končím…“

„Tak už žádnej počítač,“ řekl Kevin a pro efekt pořádně zamlaskal žvýkačkou.

„Já už ten tvůj počítač nepotřebuju, ty nagelovaná kryso! Koupila jsem si úplně nový. Naučila jsem se s ním pracovat. Tvoje loď pluje proti větru, zatímco já s větrem v zádech… Vytahuji plachty.“

Zůstal tam sedět s otevřenou pusou.

Žvýkačka se mu přilepila na nos. Žalostně kvičel.

„Zaskočilo ti, viď?“

Nenašel žádnou vhodnou odpověď.

A ona přiložila další polínko.

„Pamatuj si jednu věc, vím, jak okrádáš matku. Takže jestli budu někdy potřebovat tvoje služby, uděláš pro mě všechno a ani necekneš! Jinak tě prásknu… Mluvím jasně?“

Podstatné jméno, přídavné jméno, sloveso.

Bylo to jasné.

Junior a Josiane si rozložili spisy na stůl v jídelně a navzájem si dávali přednost, kdo začne mluvit první.

„Myslím, že jsem našel něco senzačního,“ řekl Junior. „A ty?“

„Mám dvě nebo tři drobnosti, myslím, že docela ucházející…“

„Tak mi je ukaž,“ řekl Junior.

„Ne, nejdřív ty…“

„Ne, ty…“

„Já nic dělat nebudu, začni ty, Juniore! Jsem tvoje matka, musíš mě poslouchat.“

Junior vzal oranžové desky a vyndal z nich papíry.

„Květinová stěna…,“ vysvětlil.

„Quézaco?“ zeptala se Joséphine a naklonila se k němu.

„Našel jsem ji na webových stránkách mladých vynálezců.“

„Ty umíš obsluhovat počítač?“ zeptala se Josiane užasle.

„Mami, to je hračka pro děti!“

„Ale ne pro tak malé, jako jsi ty!“

„Fajn… Budeme mluvit vážně, nebo se budeme zbytečně hádat?“

„Dobře, dobře. Ale aspoň mi dovol, abych byla překvapená.“

„Tak pokračuju… Existují webové stránky pro mladé vynálezce a jsou plné nápadů…“

„Jenomže ještě nerealizovaných!“ vykřikla Josiane. „Trvá přece spoustu let, než se od nápadu dojde k finálnímu produktu! To nejde!“

„Ty mě to nenecháš vůbec doříct, má drahá matko… Našel jsem nápad na webovkách mladých vynálezců a PAK jsem zjišťoval, jestli byl někdy realizovaný. A… A… Byl. Jedním průmyslníkem z Normandie v důchodu, jistým panem Legrandem, což je svým způsobem génius, který to vymyslel, zrealizoval a nechal si to patentovat. A ono to funguje! Vyřešil všechny problémy: váhu, odolnost, estetický vzhled i způsob osázení. Je připravený. Čeká na velkou objednávku. V době, kdy jsem mu volal, už kontaktoval společnost Alinéa…“

„Tys mu volal?“

„Abych byl úplně upřímný, otázky kladl Jean-Christophe, ale já jsem připravil strategii.“

Jean-Christophe byl učitel na odpoledne, který v Juniorových očích došel milosti.

„Tak co tomu říkáš?“ uzavřel Junior.

Josiane přemýšlela. Byla to skvělá myšlenka, ale…

„Květinová stěna… Jak to funguje?“

„Představ si uzounkou, hodně uzounkou nafukovací matraci s otvory…“

Josiane přikývla.

„Do té úzké matrace se zavede závlahový systém, vrstva hlíny a semena… Semena začnou klíčit skrz díry, které jsou v té matraci pro tento účel udělány ve vzdálenosti deseti až dvaceti centimetrů od sebe, takže vznikne záclona květin nebo vegetace. Květinovou stěnu si můžeš pověsit, kam chceš. Do obýváku, do ložnice, do kanceláře, do interiéru i exteriéru…“

„Ale to je skvělé, Juniore!“

„Ten člověk má hotové desítky květinových stěn, které může okamžitě dodat. Vymyslel několik témat: les z pohoří Vosges, tropický prales, růžový sad, lesní paseku, palmový porost, bambusový porost a tak dál.“

„Chceš říct, že bychom mohli začít hned?“

„Jistě.“

„Ale jak ho dokážeš přesvědčit, aby nepodepsal smlouvu s Alinéou?“

„Znásobil jsem mu procenta, a navíc zná Casamii.“

„Je to pro nás zajímavé?“

„Absolutně.“

„Ty jsi neuvěřitelný, broučku.“

„Jen používám své neurony. Víš, že při narození obsahuje lidský mozek sto milionů neuronů a že ve věku dvanácti měsíců se jejich počet začíná snižovat, pokud je nepoužíváš? Já nechci ztratit ani jeden. Chci, aby fungovaly všechny… Ostatně, drahá matko, rozhodl jsem se studovat hru na klavír… Myslíš, že by to mohl být trumf při svádění Hortense?“

„Ehm…“

„Pořád si myslíš, že jsem na ni moc malý?“

„No…“

„Už je to únavné. Neustále mi stanovuješ nějaké hranice. Matka by přece měla hnát své dítě kupředu, a ne mu přistřihovat křídla! Je mi líto, že ti musím říct, že jsi matka způsobující kastrační problém. Freud na toto téma…“

„Co říká ten Vídeňák mě ani v nejmenším nezajímá! A pokud jsem skeptická, tak jen proto, že je ti o sedmnáct let míň než Hortense, což mi připadá příliš.“

„No a co? Vždyť je to přece krásné! Až mně bude dvacet, jí bude sedmatřicet a bude v nejlepším věku, krásná a zralá… A já si ji vezmu.“

„A co tě vede k přesvědčení, že bude souhlasit?“

„Bude ze mě totiž úžasný, bohatý a skvělý muž. Nikdy se se mnou nebude nudit. V případě dívky, jako je Hortense, musí muž zapůsobit především na její mozek… Naplnit jí hlavu nápady. Když jsme byli v Londýně, tak jsme se navzájem špičkovali, byla mezi námi taková milostná hra, říkala mi I’m a brain a já jí odpovídal I’m brain too a smáli jsme se tomu. Jsme vytvořeni ze stejného materiálu. Na svatební cestu poletíme balónem přes Mongolsko a Mandžusko, oblečení v dlouhých šafránových šatech, já jí budu recitovat Nervalovy verše a…“

„Juniore,“ skočila mu do řeči Josiane, „co kdybychom se vrátili k té květinové stěně?“

„Ty jsi vážně romantička, matko.“

Zazvonil telefon. Josiane vzala sluchátko. Trhla sebou a zamračila se. Junior zvedl obočí a zeptal se, kdo je ten nezvaný volající. Čuchal nějakou nepravost, nějaké špatné úmysly.

„Chaval…,“ zašeptala Joséphine, „chce mi navrhnout nějaký obchod.“

„Zapni hlasitý odposlech,“ řekl Junior.

Josiane ho zapnula. Poslouchala Chavala, jak jí nabízí spolupráci a dává si s ní schůzku. Junior přikyvoval. Josiane souhlasila. Pak zavěsila.

„Ten chlap chystá nějakou levotu,“ řekl Junior a prohrábl si rusé vlasy, „rád bych věděl co. Půjdeme na tu schůzku spolu…“

„Ale budeš hrát dítě,“ řekla Josiane, „jinak by se měl na pozoru.“

„Slibuji.“

„Co mi asi chce… Vím, že se potuluje po avenue Niel a že se snaží získat zpátky původní místo u tvého otce. Potřebuje mě jako volnou vstupenku.“

Junior neodpověděl. Soustředil se na důvody Chavalova zavolání a jeho neurony se otáčely rychlostí milion otáček za sekundu.

„Zřejmě mě považuje za prázdnou nádobu…,“ zamumlala Josiane a vzpomněla si na dobu, kdy ji Chaval vodil za nos.

„Neboj, mami. Tu nádobu musí naplnit on, ne my…“

Sedm hodin a čtyřicet pět minut. Marcel Grobz jako každé ráno nastoupil do auta, řízeného jeho šoférem Gillesem. Gilles mu nakoupil noviny, aby měl čas je prolistovat před první pracovní schůzkou v Bry-sur-Marne, kam se poté, co odkoupil první čínské výrobce nábytku, přestěhovala část firmy. Obchod se tak rozrostl, že budovy na avenue Niel už ani zdaleka nestačily. V Bry-sur-Marne se soustředily obchodní služby, výzkumné laboratoře a objednávky čekající na realizaci. Na avenue Niel zůstaly kanceláře vedoucích kádrů a jejich sekretářek, zasedací místnost, právní oddělení a účtárna. A sklad, v němž se soustřeďovaly urgentní dodávky a který řídil René.

Devět hodin. Schůzka ředitelů jednotlivých oblastí a poboček. Dnes Marcel Grobz potvrdí strategii na příští měsíce, nákupy, rozpočet a hlavní směry vývoje. Mezi priority patřily akcelerace procesu centralizace a zřízení klientského centra. Byl přesvědčen, že právě zřízením klientského centra získá náskok před konkurencí. O lidi se už nikdo nezajímá. Proměňují se v čísla a nechávají se čekat, dokud se úplně nevyčerpají. Současná krize nás musí opět sblížit s klienty. Musíme jim zajistit nejlepší služby a nejlepší ceny.

Dvanáct hodin. Marcel Grobz jde do showroomu prohlédnout si nové produkty. Zkontroluje každý dodací list, ověří původ a přečte si technické parametry. Teprve pak je nechá rozeslat na venkov, do ciziny i do Paříže.

Třináct hodin a třicet minut. Návrat do sídla společnosti na avenue Niel. Mezitím v autě spolyká sendvič se šunkou a kyselými okurkami. Gilles mu připravil termosku s černou kávou. Rozepne si opasek u kalhot, sundá boty a několik minut odpočívá.

Když přijedou k Porte d’Asnières, Gilles ho probudí. Marcel se protáhne, rukama si přejede po obličeji a zeptá se, jestli moc nechrápal. Gilles se usměje a odpoví, že to nevadí…

Čtrnáct hodin a patnáct minut. Marcel Grobz přijme v kanceláři muže odpovědného za vývoj, aby odsouhlasil program Handicap, který počítá s přijetím několika handicapovaných zaměstnanců.

Patnáct hodin. Pravidelná telefonická konference s vedoucím oddělení odpovědným za Čínu, pojistitelem, právníkem a lékařem. Nedávno Casamia prodala relaxační křesla vyrobená v Číně a někteří zákazníci si stěžovali, že dostali vyrážku, protože potahová látka byla napuštěná fungicidem. Marcel Grobz trval na tom, že každý zákazník musí být vyslyšen a odškodněn. Už dostali pět set čtyřicet čtyři stížnosti a odškodnění se pohybovalo mezi třemi sty až dvěma tisíci eur, podle jednotlivých případů.

Šestnáct hodin. Odpoledne pokračovalo poradou o investicích. Prohlídka obchodů a studie možností, jak je buď rozšířit, nebo uzavřít. Marcel se bránil propouštění. Raději chtěl, aby se všichni snažili vytvářet nové produkty zvyšující prodejní ceny. Prohlídka nových produktů. Četba testů. Projekce čísel. Diskuse s vedoucími oddělení.

Sedmnáct hodin a třicet minut. Schůzka s akcionáři. Jestliže byl Marcel majoritním vlastníkem, oni drželi třicet pět procent akcií, a mohli tedy zasahovat do chodu podniku. Výsledky prodeje letošního roku. Operační plán. Plán na uzavření kolektivní smlouvy se sto dvaceti lídry řetězce. V současné napjaté konjunktuře bylo hlavním úkolem Marcela Grobze udržet finanční stabilitu společnosti. Některé pobočky v jižní Evropě nedokázaly garantovat úroveň dostatečné aktivity na následujících pět let, a bude tedy nutné je buď zavřít, nebo…

A Marcel Grobz znovu narazil na nutnost najít nový produkt, který by akceleroval prodej. V pohledech akcionářů četl znepokojení spojené s všeobecnou recesí a nevěděl, jak jim odpovědět.

Devatenáct hodin. Návrat na avenue Niel a prostudování problémů vztahujících se k dnešnímu a následujícímu dni. Rozvoj numerické ekonomie. Zvyšování moci internetu, rostoucí chuť zákazníků nakupovat přes internet. Podepisování pošty. Je sám. V kanceláři svítí ostré světlo zářivek. Přejede prstem po povrchu psacího stolu, podívá se na něj a očistí si rukáv. Opře si bradu do dlaní a hledí upřeně do protějšího zrcadla. Vidí korpulentního muže s kravatou nakřivo, dvěma rozepnutými knoflíky u košile, břichem, které mu visí přes kalhoty, tlustýma rukama a rezavými vlasy s růžovou pleší na temeni. Přemýšlí. Opře se o opěradlo křesla a uvolní se. Říká si, že by měl trochu sportovat, aby zhubnul… Musí najít nějakou pravou ruku. Už na všechno nestačí. Nemá na to věk ani sílu.

Dvacet jedna hodin. Marcel Grobz opouští kancelář a vrací se domů.

Zase jeden den je pryč a já jsem si ani nevšiml, jak utekl, uvědomí si, když se podívá na hodinky. A zítra to všechno začne nanovo…

Je unavený. Ptá se, jak dlouho tenhle pekelný rytmus vydrží.

Už nikdy nechodí po schodišti pěšky.

Jezdí výtahem.

Dopis přišel ráno poštou. Iphigénie podle hlavičky poznala, že odesílatelem je obvodní úřad, a položila ho v kuchyni na stůl. Měla pocit, že se nedokáže nadechnout, svíral se jí hrudník a nohy ji neunesly. Jako by se přes ni přehnalo stádo divokých koní.

Počkala na polední pauzu, opekla klobásky pro Claru a Léa a ohřála kaši. Vraceli se na oběd domů. Bylo to lacinější, než kdyby chodili do družiny.

Otevřela dopis tak prudce, že ho málem roztrhla.

Četla ho znovu a znovu.

Stádo divokých koní opět běželo přes její tělo.

Měla opustit místo správcové. Dostala tříměsíční výpovědní lhůtu, aby si našla nové místo, protože podolog ji nepřijal. Musí si najít i nové bydlení. Svět se s ní zatočil.

Clara a Léo se přestali vrtat v kaši a zeptali se:

„Děje se něco, maminko?“

„Ne, ne…“

„Tak proč máš mokré oči?“

Mylène Corbierová podala pas celníkovi na letišti v Roissy.

„Vítejte v Paříži,“ řekl a zvedl oči ke krásné blondýnce, skrývající se za velkými černými brýlemi.

Kývla.

„Mohla byste si sundat ty brýle?“

Udělala to. Pravé oko měla opuchlé jako řepu.

„Dostala jste křídlem letadla do oka?“ zeptal se celník.

Vzdychla.

„Kdyby jen to.“

Poslední vzpomínka na pana Weie. Nebo spíš na jeho tělesného strážce. Odvezl ji na letiště, aby si byl jistý, že odlétá sama a nic s sebou neodváží. Bývala by mohla schovat kufr v úschovně. Před odletem, ještě než prošla celnicí, jí chtěl prohledat kabelku. Odmítla, schovala diamantové náramky a soupravu šperků od Chaumeta do zmačkaného papírového kapesníku. Chtěl jí kabelku vytrhnout. Bránila se, zakopla a narazila na kovové zábradlí. Pokrčil rameny a šel pryč, protože se bál skandálu.

Odlétala ve třináct hodin a čtyřicet minut pekingského času a na letišti v Roissy měla přistát v sedmnáct čtyřicet. Jedenáct hodin letu. Jedenáct hodin mohla omílat své deziluze. Na letišti v Pekingu čínskou letušku překvapilo, že cestuje bez zavazadel. Skupina francouzských turistů, vracejících se domů, si ukazovala fotografie v mobilu. Uklízečky diskrétně zametaly každý papír odhozený na zem. Terminál 2 se skvěl čistotou. Tady bychom mohli jíst ze země, pomyslela si a ukládala do paměti každý detail. Už se sem nikdy nevrátí. Její krásný byt zůstane prázdný. Nábytek prodají. Co se stane s řadou jejích krášlicích prostředků? Pan Wei ji potřebuje k rozvoji podniku. Vztekal se.

Celník jí podal pas a ona bez zavazadel vyšla ven.

Pan Wei jí sice vrátil její pas, ale nic jiného. Štěkal na ni, proč proboha musí trčet u postele své nemocné matky. Lons-le-Saunier není Paříž… Nemohla si s sebou vzít ani toaletní vodu. „Všechno si tady necháš, tak aspoň budu mít jistotu,“ řekl jí vztekle. „Musím ti zabránit dělat hlouposti, víš? Copak tady nejsi šťastná? Mysli na všechny ty peníze, které si tu můžeš vydělat. Na svůj krásný byt, nábytek a televizi s plochou obrazovkou… To všechno máš díky mně…“

Sklopila hlavu. Prsty se sevřely kolem pasu, jako by se chytily cípku svobody. Po dvouletém plahočení se v Pekingu odjížděla chudá jako kostelní myš. Kromě šperků se jí ovšem v podvazkovém pásu značky Sloggi podařilo schovat deset tisíc dolarů.

Odlet oslavila v letadle. Požádala o whisky a tvrdila, že má narozeniny. Letuška na ni mrkla a zeptala se, kolik jí je, odpověděla, že třicet šest. Na tomhle věku se zastavila. Nikdy jí nebude dvaačtyřicet. Letuška jí přinesla šestatřicet bonbónů v pestrobarevném celofánu a popřála hodně štěstí.

A co budu dělat teď? ptala se v duchu, když si stoupla do fronty na autobus do Paříže. Nikdo na mě nečeká. Ani v Paříži, ani v Lons-le-Saunier.

Bude se snažit najít místo manikérky nebo vizážistky. Zajede do své bývalé práce v salonu krásy v Courbevoie a zeptá se, jestli by tam pro ni zase neměli místo. Tam se seznámila s Antoinem Cortèsem. Nevytáhla si šťastný los. Na to byli jiní. Namluví jim, jak velký měla v Číně úspěch, to jim aspoň trochu zamotá hlavy.

Začala si potichu prozpěvovat a pozorovala přitom turisty nastupující do autobusu Air France a vláčející velká zavazadla. Prozpěvovala si svým chraplavým a smyslným hlasem a ohmatávala přitom bankovky schované v podvazkovém pásu.

***

Dottie přišla za Beccou do kuchyně, která připravovala večeři a otevřela si kuchařku na straně crumbles. Četla recept, vraštila čelo a ruce měla bílé od mouky. Dottie se jí zeptala, jestli je vhodná chvíle, aby si s ní mohla promluvit.

„Philippe tu není?“

„Vezl Alexandra k zubaři…“

„Řekl, kdy se vrátí?“

„Ne…“

„Můžu s tebou mluvit, Becco?“

„Teď na to zrovna není vhodná chvíle, chci se pustit do dezertu… Je to vážné?“

„Ano.“

„Ach…“

Becca vložila nůž mezi stránky kuchařky, aby recept neztratila, odstrčila jablka, mouku a třtinový cukr, zvedla ruce do vzduchu jako dva bílé kandelábry a pak na Dottie upřela oči.

„Poslouchám tě…“

Dottie sebrala odvahu a zeptala se:

„Musím odejít, že?“

Překvapené kandelábry se ani nepohnuly.

„Už se na mě ani nepodívá, už se mnou nemluví a nebere mě v noci za ruku, když má nějaký špatný sen. Necítím jeho ruce, jak mě objímají… Předtím jsem mu přinášela klid já… Brala jsem ho do náruče, abych ho připoutala k zemi, říkala jsem si, že mě potřebuje, potřebuje mě aspoň na několik hodin v noci… A z těch několika hodin, Becco, jsem byla šťastná celý den.“

Na okamžik se odmlčela a pak zamumlala:

„Už mě nepotřebuje. Uklidnil se díky tobě, Becco. Už jsem zbytečná, už mu nechybím, protože se cítí líp…“

Becca mlčela.

„Tolik jsem doufala, tolik jsem doufala… Miluji ho, Becco, miluji toho muže. Jenomže on neumí lhát. Nikdy nic nepředstírá. Nikdy netvrdil, že mě miluje… Ach, Becco… Tolik to bolí…“

Další chvíle ticha.

„Je v tom ta jiná žena, že? Ta Joséphine…“

Becca poslouchala, jako by byla jediná, kdo zná řešení. Poslouchala ušima, očima, srdcem a něhou. A svýma dvěma rukama, jež se podobaly bílým kandelábrům.

„Našla sis práci?“ zeptala se tichým hlasem bez špetky výčitek.

„Ano…“

„Ale neřeklas mu to…“

„Chtěla jsem zůstat tady.“

„Já to tušila… A on to určitě taky tuší. Jen si netroufá o tom s tebou promluvit. Víš, muži neradi čelí takovým věcem.“

„Viděl se s ní?“

„Nejde jenom o tu ženu, Dottie… Mění se. A chce na to být sám… Je to strašně hodný člověk.“

„Já vím, já to vím, ach, Becco…“

A vypukla v pláč, Becca ji objala, ale dávala pozor, aby ji neušpinila moukou.

Dottie se k ní přitiskla.

„Tolik ho miluju! Doufala jsem, že to skončí dobře, že na ni zapomene a že si na mě zvykne… Snažila jsem se být lehoučká jako peříčko. Ach, vím dobře, že nejsem taková jako ona, tak hezká, tak úspěšná, tak elegantní… Nejsem tak dokonalá… Ale říkala jsem si, že mám třeba šanci…“

Vysmrkala se a vymanila se z náruče Beccy. Pak náhle vybuchla, vykřikla, udeřila do stolu, do skříně, do ledničky, do židlí, do jablek, do cukru a do mouky.

„Proč se proboha omlouvám? Pořád se jenom omlouvám! Proč si říkám, že nestojím za nic? Že jí nesahám ani po kotníky? Aby mě nechal u sebe? Aby mi nechal kousíček místa v posteli? Všechno jsem změnila, abych se mu líbila. Všechno! Naučila jsem se názvy krásných obrazů. Naučila jsem se krásným slovům. Naučila jsem se rozeznávat příbory na rybu, držet se zpříma, brát si černé šaty na koncert, tleskat konečky prstů a vybraně se usmívat, ale pořád to není dost! Co chce? Co ještě chce? Stačí říct a já mu to dám! Dala bych všechno, aby si mě nechal u sebe. Chci, aby mě miloval, Becco!“

„O takových věcech člověk přece nerozhoduje. A on tě má rád…“

„Ale nemiluje mě. Nemiluje mě…“

Becca posbírala jablka, uklidila cukr a mouku, strčila ruce až po předloktí pod kohoutek a otřela si je do utěrky visící na dvířkách trouby.

„Budu se muset vrátit domů… Sama. Jak tu myšlenku nesnáším… Tu představu, že se ocitnu ve svém malém bytě bez něj, bez vás. Až večer po návratu domů rozsvítím a nikdo tam nebude… Byla jsem tady tak šťastná.“

Posadila se a tiše plakala s obličejem schovaným v dlaních a se svěšenými rameny.

Becca by jí chtěla pomoct, ale velmi dobře věděla, že na touze nezmění nic.

Podala Dottie nůž.

„Pomoz mi. Oloupej jablka a nakrájej je na kostičky. Člověk si musí zaměstnat ruce, když mu srdce blázní. Je to nejlepší prostředek, jak zahnat bolest.“

„Budeš muset nosit rovnátka, nebude ti to moc vadit?“ zeptal se Philippe Alexandra při návratu domů.

„Budu muset…,“ vzdychl Alexandr a pozoroval otcův profil. „Tys je taky nosil?“

„Ne.“

„A maminka?“

„Myslím, že ne… Nikdy jsem se jí na to neptal.“

„Když jste byli malí, tak se rovnátka nenosila?“

„Chceš říct před sto lety?“

„To jsem říct nechtěl,“ protestoval Alexandr.

„Já vím. Dělám si legraci.“

„Maminka teď bude navždycky mladá…“

„Tahle myšlenka by se jí líbila.“

„Jakou na ni máš nejhezčí vzpomínku?“

„Den, kdy ses narodil.“

„Ach… Jaké to bylo?“

„Byl jsem s tvou matkou v nemocnici. Položili nám matrace na zem a strávili jsme první noc na zemi v objetí a ty mezi námi. Dávali jsme pozor, abychom tě nezalehli. Dělali jsme ti místo, ale přesto jsme si nikdy nebyli tak blízcí. Tu noc jsem naprosto přesně věděl, co to je být šťastný.“

„Bylo to opravdu tak krásné?“ zeptal se Alexandr.

„Chtěl bych, aby ta noc trvala věčně…“

„Chceš říct, že už takhle šťastný nikdy nebudeš?“

„Chci říct, že budu šťastný jinak… Ale že tohle štěstí zůstane na vrcholu veškerého mého štěstí…“

„A já jsem šťastný, že jsem toho byl součástí, i když si to nepamatuju.“

„Možná si to pamatuješ, ale nevíš to… A co ty,“ osmělil se Philippe, „kdy jsi byl nejšťastnější?“

Alexandr přemýšlel. Muchlal si přitom límec košile. Tenhle zvyk si osvojil teprve nedávno.

„Byl jsem šťastný několikrát a pokaždé jinak.“

„A kdy třeba naposled?“

„Když jsem cestou ze školy u semaforu na červené políbil Annabelle… Byl to můj první opravdový polibek a myslím, že jsem se taky cítil králem…“

Philippe neřekl nic. Čekal, až Alexandr upřesní, kdo je Annabelle.

„Když jsem políbil Phoebe, tak to tak silné nebylo. A když jsem políbil Kris, tak to bylo hezké, ale úplně jinak… Myslíš, že se budu moct líbat, až budu nosit ty rovnátka? Nebude jim ten kov na zubech vadit?“

„Budou se s tebou líbat pro tvou schopnost je poslouchat, dívat se na ně, pro tvé příběhy, které jim budeš vyprávět, pro spoustu jiných věcí, které v tobě uvidí… A kdyby jim to vadilo, stejně to nepoznáš…“

„Ach…,“ řekl Alexandr překvapeně.

Otcova odpověď otevřela v jeho hlavě tisíce otázek.

Philippe si říkal, že ještě nikdy nevedl se synem tak dlouhý a důvěrný rozhovor, a byl šťastný. Tak trochu jako na těch matracích na zemi v nemocnici, když se pro jednu noc stal králem.

Hortense Cortèsová se nenáviděla.

Nejradši by si nafackovala, přibila se na pranýř a už nikdy nepromluvila. Ta husa se jmenuje… Hortense Cortèsová.

Právě prošvihla největší šanci svého života.

A byla to jen a jen její vina. Nicholas ji vzal do Paříže na módní přehlídku salonu Chanel.

Zařvala: „Fakt Chanel? A Karl Lagerfeld bude osobně na scéně?“

„A taky to bude vhodná příležitost setkat se s Annou Wintourovou,“ dodal Nicholas a upravil si svou kanárkově žlutou a růžovou kravatu. „Po přehlídce jsem pozván na raut a ty půjdeš taky…“

„Ach, Nicholasi…,“ koktala Hortense. „Nicholasi, Nicholasi… Jak ti mám poděkovat?“

„Neděkuj. Pomáhám ti jenom proto, že vím, že z tebe něco bude a že z toho budu mít dřív nebo později prospěch i já…“

„Lháři! Děláš to proto, že jsi do mě šíleně zamilovaný!“

„Přesně to jsem říkal…“

Ráno dvanáct minut po sedmé odjeli vlakem do Paříže. Vstali v pět, aby vybrali, co si vezmou na sebe, a pro nastávající událost byli vhodně oblečeni. V Paříži na Severním nádraží skočili do taxíku. Rychle, řidiči! Do Velkého paláce! Hortense se prohlížela v zrcátku modré pudřenky Shiseido. A desetkrát se zeptala Nicholase, jak vypadám.

Desetkrát jí odpověděl božsky, božsky…

A ona se ho zeptala po jedenácté.

U vchodu do paláce předložili pozvánky.

Vystáli frontu do velkého sálu s obrovskou skleněnou kupolí a rozhlíželi se kolem, aby jim neušlo nic z výzdoby a nikdo přítomných osobností. Bylo jich tam tolik, že Hortense splývaly všechny dohromady. Přehlídka byla úžasná. Dekorace představovala obchod v rue Cambon zredukovaný na velikost hudebního stánku. Na jeho stěnách visely obří repliky kabelek, knoflíků, stužek a střapců Chanel a perlové náhrdelníky. Všechno bylo bílé a elegantní; po molu defilovaly dokonalé modelky.

Hortense tleskala jak pominutá.

Nicholas se k ní naklonil a zašeptal:

„Trochu se kroť, miláčku. Nebo si budou myslet, že jsem si sem vzal sestřenici z venkova…“

Okamžitě nasadila blazeovaný výraz, začala zívat a ústa si zakrývala pozvánkou.

Při rautu použila lokty, protlačila se dopředu a ocitla se vedle Anny Wintourové. Musela jednat rychle, protože Anna Wintourová se nikdy nikde nezdržela dlouho. Neztrácela čas s vulgum pecus6. Hortense se dostala za bezpečnostní bariéru, kterou hlídali dva tělesní strážci. Představila se jako novinářka a zeptala se: „Chtěla bych vědět, jestli si myslíte, že recese bude mít vliv na módní přehlídky, které se tento týden konají v Paříži, nebo abych byla přesnější, jestli může finanční krize zruinovat nejen produkci módních salonů, ale také morálku a fantazii módních návrhářů.“

A byla na svou otázku pyšná.

Anna Wintourová k ní obrátila svůj slepý pohled za velkými černými brýlemi.

„Hmmm… Nechte mě přemýšlet… Odpovím vám, až si budu jistá, že jsem vaši otázku dobře pochopila…“

Otočila se k ní zády a zamávala na tělesné strážce, aby jí té otravy zbavili.

Hortense tam zůstala stát s otevřenou pusou a idiotským úsměvem na rtech. Zesměšněná. Zesměšněná Annou Wintourovou. Její otázka byla pitomá. Dlouhá, domýšlivá a strojená.

Právě se zesměšnila před jediným člověkem na světě, na kterého chtěla zapůsobit. Říkala si, že být směšná znamená chtít být milejší, originálnější a inteligentnější, jenomže když na to člověk nemá, přede všemi se ztrapní.

Blížil se konec května. Liz odjela do Los Angeles a Gary to docela přivítal. Byl to ten typ holky, která trvá na své nezávislosti, odmítá mužskou dominanci, hází květiny do popelnice a vyplazuje jazyk s piercingem, když jí člověk podrží dveře, ale ta samá holka používala slovo my, dopustila se toho zločinu, že položila svůj kartáček na zuby vedle jeho a přinesla si k němu svršek od pyžama.

Co spodek? Ten nenosila.

Počítal dny, které ho dělily od 27. května.

Ten den ji posadil do taxíku na letiště, zavřel dveře, počkal, až žlutý taxík na konci 74. Západní ulice zahne za roh, a vykřikl radostí tak hlasitě, že se po něm chodci ohlíželi.

Ještě ten večer – byl pátek – to šel oslavit s Caillebottem, jak od nynějška říkal Jeromovi. V jazzovém klubu Village Vanguard potkal nádhernou ženskou s vráskami od smíchu kolem velkých smutných očí. Štíhlou a vysokou černovlásku, která pila neředěnou whisky a nosila náramky s přívěsky. Odvedl ji k sobě a povalil na postel. Následovala lavina vzdechů a sténání. Probudili se až kolem poledne. Moc se mu líbila. Přes oči měla závoj jakéhosi smutku, který ji činil tajemnou. Přiznala se mu, že je o několik let starší než on, a on jí odpověděl, že to je moc dobře, že je unavený z toho být pořád mladý. Souložili až do čtyř hodin odpoledne. Líbila se mu čím dál víc. Představoval si smyslné milování, večeři při svíčkách, povídání o lásce a touze, svobodu a schopnost překonat všechna omezení a sám sebe jako muže, jenž ví všechno a nechápe nic, muže, který neví nic a chápe všechno… Až do chvíle, kdy si zapínala podprsenku a poprosila ho, jestli by ji nemohl doprovodit. Musela vyzvednout syny z juda. Zřítil se z výšky rovnou na zem.

Už ji nikdy neviděl.

Ale ještě dlouho si pamatoval jména jejích dvou synů: Paul a Simon.

O několik dní později ho Caillebotte pozval do Metropolitního muzeau umění na vernisáž výstavy Barnesovy nadace. „Bude tam spousta impresionistů,“ řekl mu Jerome a oči mu přitom vylézaly z důlků. Gary se pro něj zastavil v Brook’s Brothers po zavíračce. Bylo docela teplo, ale po nebi se honily mraky. Běžci běhali kolem jako blázni a veverky se zabývaly svými záležitostmi. Když přecházeli park, pozorovali je. Caillebotte nevydržel na místě, poskakoval zleva doprava, nadšeně rozprávěl a Gary jeho elán zbrzdil tím, že mu řekl, že caillebotte je taky sýr, který se vyrábí na jihozápadě Francie. Caillebotte ho zdrtil pohledem. Jak může srovnávat jeho oblíbeného malíře s ovčím sýrem? Ústa se mu zkřivila naštvanou grimasou. Cítil se uražený.

Gary se omlouval, že je krásně a má dobrou náladu. Nechal se strhnout touhou žertovat. „Takové přátelství nestojí za nic,“ prohlásil Caillebotte, podal mu vstupenku a řekl, že jejich cesty se rozcházejí. Gary si řekl, že to tak bude možná lepší. Caillebotte ho začínal rozčilovat. Jeho horečnatá oddanost jedinému malíři na něj působila až klaustrofobicky.

Vstoupil do muzea a pískal si. Byl sám, svobodný, vlasy měl suché a učesané, límec od košile ho neškrtil a život byl krásný. Co v tuto chvíli asi dělá Hortense?

Před krásným Matissovým obrazem Stůl z růžového mramoru potkal zvláštní holku. Nejdřív ji viděl zezadu; dlouhé vlasy měla svázané do koňského ohonu; náhle pocítil šílenou touhu kousnout ji do krku. Měla dlouhý, jemný a pružný krk, zvláštním způsobem ho ohýbala a natahovala, jako brouk tykadlo. Vypadala jako vlasatá kobylka, fascinovala ho. Kráčel za ní od obrazu k obrazu a z jejího krku nespouštěl oči. Jmenovala se Ann. Přistoupil k ní. Vyprávěl jí o Francii a o muzeu d’Orsay. Aby na ni zapůsobil, zalovil ve vzpomínkách. Ví, že Henri-Émile-Benoit se narodil 31. prosince 1869 v Cateau-Cambrésis? To je hrozné, narodit se 31. prosince. Připočítává se vám celý rok, ačkoliv jste ho ještě neprožili. Jaká nespravedlnost!

Zasmála se. Řekl si, že má vyhráno. Ví taky, že když bylo Matissovi dvacet, studoval práva?

„Jako já,“ odpověděla, „studuju na Kolumbijské univerzitě a píšu práci na téma Ústava Spojených států amerických.“

„No… A ve dvaceti letech dostal zánět slepého střeva a musel strávit týden v posteli. Jeho matka, aby ho rozptýlila – tenkrát samozřejmě neměli televizi –, mu darovala pastelky a on začal kreslit. Už se nikdy ke studiu práv nevrátil a začal studovat pařížskou uměleckoprůmyslovou školu…“

„Já kreslím špatně,“ řekla, „tak radši budu pokračovat ve studiu práv.“

Připravovala se na Bar Exam. Pozval ji na večeři. Odmítla, musí se učit. Doprovodil ji až do univerzitního kampusu na 116. ulici. Když zvedla ruce, ucítil vůni kořeněné vanilky. Viděli se znovu. Nosila pestrobarevné conversky a nízké podpatky. Spala úplně natažená, nepila alkohol, byla vegetariánka a šílela po tofu. Jedla ho slané, sladké, s brusinkami nebo černými houbami. Vyprávěla mu historii Spojených států a jejich ústavy. Čekal, až popadne dech, aby ji mohl políbit.

Jednoho dne se mu svěřila, že je ještě panna a že se oddá až svému manželovi. Byla členkou hnutí No sex before marriage. Je nás hodně, kteří vyznáváme tělesnou čistotu, je to velká hodnota, víš?

Uvědomil si, že to je problém.

Pořád se mu líbil její dlouhý krk vystrašeného brouka a rozmazané velké oči. I když měl pocit, že je pozoruje jako nezávislé elementy. Někdy myslel na to, že by je nejradši vytrhl a přilepil do sešitu. Neměla moc velký smysl pro humor.

Jednou večer jí pustil Chopinovo Nokturno b moll, které poslouchal se zavřenýma očima a při naprostém tichu. Upozornil ji, ať dobře poslouchá pravou ruku, která hraje soprán jako vysoký lehký hlas, levá ruka pak znázorňuje silné a mocné basy. Ona však Chopina přerušila a vyprávěla, že v roce 1787 bylo v konfederaci jen třináct států a žily v ní jen tři miliony obyvatel. Je to strašně málo ve srovnání s evropskými zeměmi.

Rozčílilo ho to a rozhodl se, že už se s ní nikdy neuvidí.

Řekl si, že Glenn Gould má rozhodně pravdu, když tvrdí: „Neznám přesné proporce, ale vždycky jsem si myslel, že za každou hodinu strávenou v přítomnosti lidských bytostí, musím obětovat x hodin strávených o samotě. Kolik to x je, přesně nevím, dvě hodiny a sedm osmin nebo sedm hodin a dvě osminy, ale každopádně je to hodně.“

Musí přestat mrhat vzácným časem.

***

Joséphine otevřela dveře salonu a posadila se na balkoně. Noc byla zářivá, osvětlená měsícem, který jako by se usmíval laskavým úsměvem šťastné dívky. Měsíc se často usmívá, když shlíží na zem. Možná se směje tomu, že mu lidé přisuzují dobrotu a klid.

Potřebovala se podívat na hvězdy a promluvit si s otcem. Ten den si v Le Monde přečetla článek o Patti Smithové. Našla v něm větu od Pasoliniho, kterou zpěvačka citovala: „Neznamená to, že by mrtví nemluvili, to jenom my jsme si odvykli je poslouchat.“ Patti Smithová se prochází po hřbitovech a mluví s mrtvými. Joséphine odložila noviny a řekla si, že si odvykla mluvit s otcem.

Ještě týž večer si vzala stoličku a šla si sednout na balkon, sledovaná Du Guesclinem, který jí kráčel v patách. Chodil za ní všude. Čekal za dveřmi záchodu i koupelny, šel za ní, když otvírala nebo zavírala okno, pouštěla nebo vypínala rádio, upravovala záhyby záclon, čistila vnitřek ledničky, doprovázel ji pořád. Zřejmě se bál, že by ho mohla opustit, proto jí byl pořád v patách.

„Víš co, pejsku? Začínáš být trochu jako lepidlo…“

Pohlédl na ni s takovou láskou, že okamžitě zalitovala, že to řekla, a podrbala ho mezi ušima. Vyjekl a ona se omluvila, protože zapomněla na jeho zánět. Přešel mu z jednoho ucha do druhého a ona ho musela pořád ošetřovat, čistit mu boltec, kapat do uší a držet v náručí, aby se nepohnul, dokud kapky nevtečou dovnitř.

Na nebi zářily a blikaly tisíce hvězd, jako by si mezi sebou povídaly. Byl to ohlušující zvuk světel. Našla Velký vůz, soustředila se na poslední hvězdu na konci oje a zavolala otce.

Musela vždycky chvíli čekat, než jí odpoví.

Než jí pošle kratičký záblesk.

Poděkovala mu, že jí poslal černý sešit Malého mladého muže.

„Pochopila jsem jednu věc… Jednu důležitou věc… Pamatuješ se na ten den na pláži v Landes, kdy jsi mě k sobě přitiskl, pevně sevřel do náruče a řekl Henriettě, že je zločinec? Pochopila jsem, že ten den jsem vyšla z vody úplně sama. Úplně sama, tati… Nikdo mi nepomáhal se postavit… A potom jsem vycházela z rozbouřených vod celý život úplně sama. Jenomže jsem to nevěděla… Uvědomuješ si to? Nepřikládala jsem žádnou důležitost tomu, co jsem dělala… Proto jsem se nemohla pochválit, nemohla jsem nabrat sílu a začít si důvěřovat…“

Měla pocit, že se poslední hvězdička rozsvěcuje a zhasíná. Dlouhé a krátké záblesky, jako by s ní mluvila morseovkou.

„Dnes už takový strach nemám… Vzpomínáš, jak jsem se bála, když jsem se ocitla s Hortense a Zoé v bytě v Courbevoie bez peněz, bez manžela a bez jediného nápadu, jak se z toho dostat? Neměla jsem chuť číst, psát ani studovat… Nechala jsem se převálcovat životem, lidmi, kteří mě pronásledovali, fakturami, které jsem měla zaplatit. Pamatuješ, jak jsem se k tobě jednou obrátila z balkonu a čekala na znamení a na odpověď, pamatuješ, jak jsi se mnou mluvil a jak jsi mi dodával odvahy? Vedli jsme spolu dialog… Nikomu jsem o tom neřekla. Považovali by mě za blázna.“

Zdálo se jí, že hvězdička přestala blikat a svítí bez přerušení. Dodalo jí to odvahy.

„Dnes je to lepší, tati… Mnohem lepší… Přestala jsem se motat dokola, pochybovat, srovnávat se s Iris a považovat se za úplně neschopnou. A mám nápad na knihu. Začíná se psát ve mně. Živím ji, zalévám, sbírám všechno, co v životě najdu, všechno, i ty sebemenší detaily, které nikdo nevidí, a nalévám je do své knihy…“

Du Guesclin uslyšel alarm nějakého auta a zaštěkal.

Vytáhla ruku zpod teplé deky, chytila ho za krk a přikázala:

„Buď zticha, všechny probudíš.“

Zmlkl, hleděl do noci, napjatý na všech čtyřech tlapkách a připravený skočit nepříteli na hrdlo.

Joséphine zvedla oči do černé tmy. Jakýsi bílý závoj klouzal po nebi a vypadal jako hedvábná vlečka, pod níž světlo hvězd sláblo.

„Dělá mi dobře mít nějaký plán. Když si chodím večer lehnout, říkám si, že jsem konečně něco udělala, že jsem použila inteligenci a nechala pracovat fantazii. Našla jsem příběh… Příběh Malého mladého muže a Cary Granta, příběh o tom, co nám dává život, když stojíme na jeho začátku a když se pak ocitneme na jeho konci. Tvrdohlavá odvaha Archibalda Leache, aby se stal Cary Grantem, a naproti tomu váhání Malého mladého muže. Nevím, jestli se mi to podaří, ale zkusím to… Dělá mě to šťastnou. Rozumíš?“

Věděla, že rozumí, i když si nebyla jistá, jestli hvězdička ještě bliká. Byl tady, vedle ní. Vzal ji do náruče a přitiskl k ní svou tvář.

A potichu se zeptal:

„A co Philippe? Jakou roli v tom hraje on?“

„Philippe? Myslím na něj, vždyť víš.“

„A?“

„Řeknu ti, co udělám, a ty na mě zamrkáš, ano?“

„Ano.“

Byla zvláštně dojatá, že s ním takhle mluví. Když večer 13. července, kdy všude po celé Francii, ve všech městečkách a vesnicích vybuchovaly rakety a pořádaly se bály, zemřel, bylo jí necelých deset. Oba si v sobě nesli vzpomínku na to odpoledne na pláži v Landes. Nikdy však o tom nemluvili. Museli by vyslovit strašná slova. Věty, které by žalovaly, rozvířily bahno a ušpinily protagonisty. A tak mlčeli. Bral ji za ruku, vodil ji s sebou, chodili spolu mlčky na procházku. Odvykli si mluvit. Jazyky se jim zavázaly.

Smrt ten uzel rozvázala.

Zhluboka se nadechla a řekla:

„Pojedu do Londýna a nic mu předtím neřeknu. Jednou večer se objevím na prahu jeho dveří. Bude krásná tmavomodrá noc a v obýváku se bude svítit, bude si číst, mluvit nebo se smát, představuji si ho, že bude šťastný.“

„A pak?“

„Skrz mříže v parku posbírám malé kamínky a hodím je do okna… Tichounce jako letní déšť… Otevře okno, vykloní se do noci, aby se podíval, kdo je takový blázen, že mu hází kamínky do jeho svítících oken.“

Zvedla hlavu do tmy a celou scénu si představila.

Philippe otvírá okno a vyklání se do ulice. Na chodníku nikdo není. Otáčí hlavou zprava doleva, váhá. Jsou vidět jen pouliční svítilny a jejich bledé světlo a květináče, v nichž rostou muškáty a kapradiny, které se lehce vlní a vytvářejí třesoucí se barevné skvrny.

Hledí do tmy. Chystá se zavřít okno, když vtom uslyší tichý hlas:

„Philippe…“

Vykloní se, znovu zkoumá tmu, ale tentokrát mnohem pozorněji sleduje všechny stíny a tmavší skvrny; pohledem podrobně zkoumá stromy a keře a černou mříž, obklopující park a prostory mezi auty zaparkovanými podél chodníku. Všimne si ve tmě nějaké postavy. Bílý plášť, žena. Připadá mu povědomá… Zamrká, řekne si, že to není možné, ona je přece v Paříži, neodpovídá na mé dopisy a květiny, které jí posílám. Zeptá se: „Jsi to ty, Joséphine?“

Joséphine si oběma rukama vyhrne límec pláště. Zachvěje se, když uslyší jeho hlas. Má studené ruce a cítí nervozitu. Stydí se, že čeká na ulici. Že za ním nepřišla rovnou. Ale pak se už nestydí. Chvěje se a svírá zuby, ale přesto se dokáže usmát a vydechnout: „Ano.“

„Joséphine? Jsi to ty?“

Nevěří tomu. Tolik se načekal, než aby teď uvěřil, že je tady. Naučil se pokoře a trpělivosti, naučil se zbavovat se tolika věcí, říká si, že to není možné, chce zavřít okno, ale ještě jednou se vykloní a poslouchá tmu.

„To jsem já,“ opakuje Joséphine a svírá límec kabátu.

Philippe si řekne, že teď už nesní. Nebo že se zbláznil. Musí se chovat jako rozumný muž, jenž zavře okno, vrátí se na své místo v obýváku a pokrčí rameny. Muž, který nevěří, že by nějaká žena mohla čekat ve tmě a házet mu kamínky do okna, aby mu řekla, že přejela Lamanšský průliv jen proto, aby se s ním znovu setkala.

Otočí se. Spatří Beccu a Alexandra, kteří se v rohu obýváku dívají na televizi. Dottie odpoledne odešla a na skříňce v ložnici nechala vzkaz. Našla si novou práci a vrací se zpátky k sobě domů. Děkuje mu, že ji u sebe nechal. Ráda by zůstala, ale tady její místo není a ona to ví. Pochopila. Když její vzkaz čte, není smutný. Ulevilo se mu. Je jí vděčný, že odešla a nedělala mu scény a neplakala.

Učiní ještě jeden pokus – jako člověk toužící uvěřit na zjevení házející kamínky – a znovu osloví temnou noc a chodník, na němž možná nikdo není.

„Přišla jsi…“

„Jsem tady…“

„Jsi to opravdu ty?“

Vykloní se z balkonu. Skoro celým tělem se nahýbá přes zábradlí, hledá ji, pozoruje a možná si ji i vymýšlí.

Je to ona, je to její hlas. Teď už si tím je jistý.

„Počkej, jdu dolů…“

„Čekám…“

Vždycky to tak bylo, vždycky na něj čekala.

I když to nevěděla.

„Stane se to tak? Řekni, tati. Nic neříkáš, ale přesto víš, že se to tak stane…“

„Nejsem vypravěč pohádek, Joséphine, nemůžu ti poskytnout žádné další podrobnosti o tom, kdo tě čeká…“

„Rozuměj, já nechci, aby tam kolem něj byli všichni ti lidé… Sejde dolů a já budu čekat na chodníku. Vezmu si svou nekrásnější sukni, která bude kolem mě při každém kroku vířit, bílý svetr s velkými černými puntíky, tenisky, abych neklopýtala, a bílý plášť, jehož límec si mohu vyhrnout vysoko ke krku, abych se v něm mohla trochu schovat. Srdce mi bude bušit. Ve tmě nebudu mít takový strach, že se budu červenat nebo že se mi zpotí vlasy… Když je člověk statečný, říká se snadno, že se uzdravil, ale stejně to vždycky bude znít trochu falešně… Philippe otevře dveře do ulice, váhavě sestoupí po schodech – ještě neuvěřil, že je to pravda –, několikrát zopakuje ,Joséphine, Joséphine‘ a pak ke mně pomaličku vykročí. Půjdu mu naproti jako závěrečné titulky ve filmu. Vezme mě do náruče, řekne ,ty jsi blázen‘ a políbí mě… Dlouhým, horkým a klidným polibkem, polibkem shledání. Vím to… Neztratila jsem ho, tati, přišla jsem si pro něj. Pojedu do Londýna… Teď už jsem si tím jistá. Vždycky je dobré něco si představovat a s bušícím srdcem na to čekat. Je pravda, že to někdy člověku přeroste přes hlavu a pak si natluče… Ale věřím, že mě tam nahoře na schodišti čeká…“

Poslala do tmy vzdušný polibek, objala si oběma rukama ramena, kolébala se na tvrdé podlaze balkonu, hledala malou prasklinku v dlaždičkách, poškrábala ji prstem a to ji uklidnilo.

Hvězdička na konci oje slabě blikala. Chystala se odejít. Pospíšila si ještě říct zbytek toho, co měla na mysli:

„Ale předtím… Musím si promluvit s Malým mladým mužem. Je už starý… Vlastně ne tak starý… Ale cítí se starý, protože se vzdal. Zřekl se jiskry, která mu zapálila život… Chtěla bych, aby mi vysvětlil, jak může člověk prožít celý život bez svého snu a nesnažit se k němu ani přiblížit.“

„Vždyť ty jsi to málem taky udělala,“ vzdychl otec.

„Chci, aby mi to vyprávěl… svými slovy. Chci vědět, že ten příběh neprožil nadarmo, že mi pomohl vystoupit z moře v Landes a že může zachránit ještě další lidi, kteří si netroufají, kteří mají strach a jimž celé dny opakují, že je zbytečné doufat. Říkají nám to, ne? Posmíváme se snílkům, káráme je, trestáme a strkáme jim nos do reality, říkáme jim, že život je hnusný, smutný a že neexistuje žádná budoucnost, žádné místo pro naději. Vymýšlíme pro ně potřeby, které nepotřebují, a bereme jim drobné, aby nemohli ani zaplatit. Držíme je jako vězně. Zamykáme na dva západy. Zakazujeme jim snít. Narovnat se, vztyčit… A přesto… A přesto… Kdybychom neměli sny, jsme jen ubohé lidské bytosti s pažemi bez síly, s třesoucíma se nohama běhajícíma bez cíle, s ústy polykajícími vzduch a prázdnýma očima. Sen nás přibližuje k Bohu, ke hvězdám, dělá nás většími, krásnějšími, jedinečnými… Člověk bez snů je hrozně maličký. Maličký a zbytečný… Na člověka, který má jen realitu svého všedního života, je strašně smutný pohled. Je jako strom bez listí. Stromy však potřebují listí. Spoustu listí, aby z nich byly vysoké a krásné stromy. A když nějaké listí opadá, musíme na něj přilepit další. Znovu a znovu, nesmíme propadat zoufalství… Ve snu dýchají duše. Ve snu vklouzne k člověku velikost. Dnes už nedýcháme, jen se dusíme. Vymazali jsme sen, jako jsme vymazali duši a Boha…“

To nemluvila ona, to otec jí vdechoval slova, aby mohla věřit, doufat a lepit na stromy listí.

Pasolini měl pravdu. Mrtví s námi mluví pořád, jenom my si na ně neuděláme čas a neposloucháme je…

***

Stála před dveřmi bytu manželů Boissonových. Velké zelené smrkové dveře se dvěma vyleštěnými měděnými koulemi. Velká béžová rohožka se zelenými okraji. Zazvonila. Zazvonila na dveře Malého mladého muže. Iphigénie jí strčila petici do ruky a řekla: „Teď hned, paní Cortèsová. Nikoliv zítra nebo pozítří…“

Hleděla na Iphigénii, ještě váhala: „Nevím, nejsem připravená, nevím.“

„Běžte! Běžte!“ řekla jí Iphigénie, „nedá se nic dělat. Ukážete dopis z obvodního výboru, pak text, který jste napsala, a jen poprosíte, aby ho podepsali… Stačí získat podpisy všech obyvatel domu a máme vyhráno, paní Cortèsová, máme vyhráno. Co si ti úřednicí myslí? Že jim taková nespravedlnost projde? Že mi můžou do mého slepičince podstrčit svoje kuře? Že si půjdu klidně lehnout a nic neudělám? Běžte, běžte, paní Cortèsová!“

„Teď, Iphigénie? Teď? Musím se připravit… Co jim mám říct?“

„Vysvětlíte jim problém, a jestli jsou s mými službami spokojeni, podepíšou. Nic na tom není… Nemám si co vyčítat, starám se o dům, leštím ho, voskuji, opravuji tyčky v zábradlí u schodiště, měním žárovky, rozděluji poštu, přebírám doporučené dopisy, v létě zalévám kytky, po dešti zametám kaluže, pouštím dovnitř sluníčko, vstávám každé ráno v šest, abych nechala odvézt popelnice, myju je hadicí a skládám zpátky na místo a čistím sklepy. Buď to vědí, nebo mají zelený zákal! Omlouvám se, že jsem hrubá, ale někdy mám chuť říct to po svém…“

„Jenomže…“

Nebyla připravená setkat se s Malým mladým mužem. Petice byla jejím dítětem. Podepsala by se pod ni stokrát, ale váhala stanout tváří v tvář panu Boissonovi, postavě svého románu. Co když odmítne? Co když se bude zlobit? Co když jí řekne, že neměla právo ten sešit číst a že ho vyhodil do odpadků právě proto, aby ho nikdo nikdy nečetl? Jakým právem strkáte nos do mého soukromí? Jakým právem? A vyhodí ji, zničí a připraví o všechno, nechá ji stát s prázdnýma rukama i srdcem. Nikdy by se z toho nevzpamatovala.

„Už tomu nevěříte, viďte? Myslíte, že bych měla odejít, že je normální, když mě vyhodí jako banánovou slupku?“

„Ale ne, Iphigénie… Ale ne…“

„Tak co teda? Pusťte se do toho! Jestli chcete, půjdu s vámi, budu mlčet, jen vedle vás budu stát jako sama Spravedlnost…“

„Ach ne! Jen to ne…“

Chci jít sama. Chci k němu vejít, sednout si a potichu, potichoučku mluvit. Chci, aby mě poslouchal a aby mi pak řekl… aby mi řekl… ano, paní Cortèsová, vyprávějte ten příběh, vyprávějte můj příběh, ale neříkejte, že jsem to já. Nechci, aby mě v něm někdo poznal. Vymyslete si jiného muže, který vyhodil svůj život do popelnice…

„Takže… takže…,“ opakovala Iphigénie, „půjdete?“

„Ano, půjdu a uvidíme.“

Uvidíme.

Zavolala otce a zeptala se ho: „Půjdeš se mnou? Nenecháš mě v tom? Ach, dej mi znamení, jakékoliv, zařiď, ať najednou zhasne žárovka, ať se televize sama zapne, ať ve výtahu začne blikat tlačítko nebo ať na schodišti vypukne požár…“

Žádné znamení jí nedal.

Začala manžely Mersonovými. Pan Merson nebyl doma, ale buclatá paní Mersonová s cigaretou přilepenou mezi rty řekla: „Samozřejmě, podepíšu, Iphigénie je super, moc se mi líbí, jak každý týden mění barvu vlasů, je mi z toho veselo…“

Syn Pinarelliových rovněž podepsal. „Správcová? Je mi totálně ukradená, ale musím přiznat, že svou práci dělá dobře. Mohla by být baculatější… Ale člověk nemůže po správcové chtít, aby víc vrtěla zadkem, viďte, paní Cortèsová?“

Yves Léger také podepsal. Zrovna telefonoval, neměl čas diskutovat. „Kde to mám podepsat, kvůli komu to je? Kvůli správcové? Je perfektní…“

Zbývali už jen manželé Boissonovi. Iphigénie se rozplývala nadšením: „Vidíte, vidíte? Já vám to říkala, jsem super, dělám svou práci jako nikdo. A víte co? Když se podepíšou všichni z bloku A, požádám o zvýšení platu. A bum! Do držky tomu úředníkovi, který si sem chce strčit svou slepici, aby si tady o pauzách válela šunky, protože jenom o to jim jde, paní Cortèsová, o nic jiného!“

„Za panem Boissonem zajdu zítra… Už je pozdě, Iphigénie, je čas večeře. Určitě sedli ke stolu…“

„Blablabla, přece to nevzdáte těsně před cílem? No tak! U Boissonových jsem tuhle čistila ucpanou výlevku, dluží mi to!“

Celá napjatá čekala. Začínala být nervózní.

„Ale no tak, paní Cortèsová, už to skoro máme!“

„Dobře,“ vzdychla Joséphine, protože další argument už nenašla. „Tak já jdu. Ale počkáte mě doma, nevím, co říkat, když na mě tak tlačíte.“

„Ještě že na vás tak tlačím, najednou mi totiž připadá, že se vám moc nechce. Vrtá mi hlavou, čeho se bojíte. Že studoval Polytechniku? Vy jste přece taky dlouho studovala…“

„Tak já jdu, ale počkáte mě ve své kukani…“

„Dobře,“ řekla Iphigénie a zatroubila. „Ale mám takové tušení, že mě necháte na holičkách…“

„Ne, Iphigénie! Řekla jsem, že jdu, tak jdu!“

Iphigénie začala odcházet dolů po schodech, ale otáčela hlavu, aby se ujistila, že Joséphine neuteče.

Byl to okamžik pravdy. Okamžik, kdy jde o všechno…

Okamžik, kdy Joséphine získá nebo možná nezíská právo napsat knihu, která v ní rostla. Stála před velkými zelenými dveřmi se dvěma měděnými koulemi.

Zazvonila.

Čekala.

Uslyšela mužský hlas, který se ptal, kdo to je.

„Tady paní Cortèsová z pátého patra…“

Na špehýrku se přitisklo oko.

Slyšela, jak někdo odemyká a sundává řetízek. Zámek cvakl jednou, dvakrát, třikrát, jedna závora, druhá závora, řetízek a další závora…

Muž otevřel.

„Pan Boisson?“

„Ano…“

„Musím s vámi mluvit…“

Podrbal se na krku. Měl na sobě domácí vlněné sako v bordó barvě přepásané páskem a kolem krku uvázaný šedivý šátek. Byl bledý, skoro průsvitný a pod napjatou kůží mu byly vidět kosti. Držel dveře pootevřené a pozoroval ji.

„Je to kvůli správcové…“

„O takové věci se stará moje žena, ale teď tady není… Přijďte jindy.“

„Je to důležité, pane Boissone, potřebuji jen váš podpis. Všichni se už podepsali, jedná se o nápravu nespravedlnosti…“

„Ale…“

„Jenom jeden podpis, pane Boissone.“

Hleděla mu do tváře. Tak to je on, Malý mladý muž, který skákal radostí po chodbách metra, protože našel lásku… Který líbal knírek Geneviève, chodil za školu, pil šampaňské s Cary Grantem, kupoval kašmírovou šálu člověku, který žil v teplém prostředí, a prosil ho, aby si ho najal jako šoféra nebo muže pro všechno?

Zavedl ji do salonu. Byla to velká smutná místnost s nesourodou směsicí slavnostního nábytku. Prosklený příborník, v němž si všimla seřazených skleniček na šampaňské. Upjatá křesla s nepohodlnými opěradly a na navoskovaných parketách orientální koberce. Byla to studená a smutná místnost. Na pohovce ležely rozložené noviny. Pokoj osvětlovala jediná lampa. Zřejmě ho vyrušila při čtení.

„Moje žena odjela do Lille k sestře… Jsem sám, obvykle je tu uklizeno…“

„Ach, vždyť tu uklizeno je!“ odpověděla Joséphine. „Měl byste vidět, jak to vypadá u mě!“

Neusmál se. Zeptal se, co může pro Iphigénii udělat.

Vyposlechl ji a řekl, že podepíše, že je se správcovou moc spokojený. Jen by měla nosit trochu míň barevné vlasy. Pousmál se, jako by opakoval něco, o čem není přesvědčen. U správcové není moc vhodné, když má vlasy červené, zelené, modré, žluté… Ale jinak se jí nedá nic vyčítat. Kam se má podepsat? Joséphine mu podala petici. Přečetl si ostatní jména a připojil svoje. Vrátil jí pero. Doprovodil ji ke dveřím.

„Děkuji vám, pane Boissone, napravíte jednu nespravedlnost…“

Neodpověděl a chystal se otevřít dveře.

Když ne teď, tak nikdy, pomyslela si Joséphine. Jeho žena tady není, bude se mnou moct mluvit svobodně.

„Pane Boissone, mohl byste mi věnovat ještě chvilku?“

„Zrovna jsem se chystal ohřát si večeři. Manželka mi uvařila…“

„Je to důležité, velmi důležité…“

Zatvářil se překvapeně.

„V domě existuje ještě další problém?“

„Ne, je to mnohem choulostivější… Prosím, musíte mě vyslechnout… Je to důležité pro mě.“

Znovu se rozpačitě usmál. Joséphinino naléhání se mu nelíbilo.

„Já vás neznám…“

„Ale já vás znám…“

Zvedl překvapeně hlavu.

„Neviděli jsme se tuhle v lékárně? To jste byla vy, viďte?“

Joséphine přisvědčila.

„Tomu ale já neříkám, že se známe,“ dodal odtažitě.

„A přesto vás znám… Znám vás víc, než si dovedete představit…“

Zdálo se, že váhá, a pak jí pokynul, aby se vrátila zpátky do salonu. Ukázal na židli. Sám se strnule a vzpřímeně posadil do křesla. Sepnul ruce na kolenou a prohlásil, že poslouchá.

„Takže…,“ řekla Joséphine a zrudla.

A všechno mu vyprávěla. O Zoé, o jejím zoufalství, když ztratila černý sešit, o tom, jak prohrabávala odpadky a našla jiný sešit. Přiložil si ruku k ústům a začal kašlat. Byl to suchý, srdcervoucí kašel, jenž mu vibroval v bocích. Vzal skleničku vody, stojící na nízkém stolku, několikrát z ní upil, bílým kapesníkem si otřel ústa a rukou jí dal znamení, ať pokračuje.

Dalo mu práci sedět v křesle klidně a přerývaně dýchal.

„Vaše vyprávění je nádherné, pane Boissone. Měla jsem pocit, že jsem tam s vámi. Oba jsem vás poslouchala a byla jsem dojatá, tak dojatá, že si to ani neumíte představit…“

„Vaše slova určitě předhánějí vaše myšlenky…“

„Byla jsem úplně bez sebe. Uznejte, že to není banální příběh…“

„Proto jste mě chtěla vidět? Chtěla jste vědět, jak vypadám.“

„To jsem si představit dokázala… Potkávala jsem vás v domě…“

„To je pravda… Tuhle v lékárně jste na mě upřeně hleděla! Uvedla jste mě do rozpaků.“

„Prosím o prominutí…“

„Nikdo ten příběh nezná, paní Cortèsová, nikdo! A byl bych rád, aby nikdo…“

„Já vás neprozradím, pane Boissone. Chtěla jsem vám jen říct, že je to úžasný příběh… Že mi toho hodně dal.“

Užasle na ni hleděl.

„Vždyť je to smutný příběh…“

„To záleží na tom, jak si ho vyložíte…“

Smutně se usmál.

„Je to krásný příběh, příběh krásného přátelství,“ řekla Joséphine.

„Který trval tři měsíce…“

„Přátelství s výjimečným mužem…“

„To je pravda. Byl výjimečný…“

„Málo lidí něco takového prožilo.“

„To je taky pravda.“

Jestli začne vzpomínat, nechá se obměkčit.

„Byl jsem tak mladý…“

„Já vás ale chci požádat o něco jiného, pane Boissone.“

„Poslyšte, paní Cortèsová, poslouchám vás s velkými rozpaky… Zazvoníte pod záminkou nějaké petice…“

„Ale to nebyla záminka. Iphigénii opravdu hrozil vyhazov…“

„A teď už ne, viďte? Protože jsem podepsal a se mnou všichni obyvatelé domu. Podepsali jsme… Vyřídíme to s úředníkem při domovní schůzi. Ta bude brzy, viďte?“

Pořád říkal „viďte“. Zdůrazňoval tím slovem konce vět.

„Ano. Za čtrnáct dní…“

„Tak vám řeknu sbohem, paní Cortèsová. Prosím, nenaléhejte na mě. Jsem unavený, mám za sebou těžký den…“

Uprostřed věty ho zase přerušil záchvat kašle, rukou si zakryl ústa. Další lok vody. Joséphine čekala, až popadne dech, a pak se zeptala:

„Můžu přijít zítra?“

„Hlavně mi ten sešit vraťte. Tentokrát ho spálím…“

„Ach ne! To nesmíte, nespálíte ho!“

„Ale ano, paní Cortèsová, udělám s ním, co chci. Patří mně…“

„Už nepatří jen vám, protože jsem ho četla i já a zamilovala se do každé řádky. Patří i mně…“

„Přeháníte, paní Cortèsová. Slušně vás žádám, abyste odešla… A abyste mi slíbila, že mi ten sešit vrátíte, abych s ním mohl nakládat podle svého…“

„Nedělejte to, pane Boissone! Pro mě je to otázka života a smrti…“

Ironicky zvedl obočí.

„Opravdu? Myslím, že používáte silná slova.“

„Ten deník mi změnil život. Ujišťuji vás. Neplácám nesmysly.“

„Jsem unavený, paní Cortèsová, unavený… Chtěl bych se navečeřet a jít si lehnout…“

„Musíte mi dovolit znovu vás navštívit. Chci vás požádat o velkou, velkou laskavost.“

„O další petici?“

„Ne, o něco velmi zvláštního.“

„Poslyšte, paní Cortèsová, už mě unavuje neustále vám opakovat totéž. Máte můj podpis, tak odejděte!“

„Nemůžu…“

„Jak to? Jak nemůžete…“

Vypadal rozčíleně a netrpělivě, chtěl, aby už byla pryč. Vstal a ukázal na dveře.

„Umřu, jestli mě vyhodíte…“

„To je vydírání?“

„Ne, to je pravda…“

V bezmocném gestu zvedl obě ruce a chtěl začít mluvit, když ho opět přepadl záchvat kašle. Zapotácel se a musel si sednout. Ukázal prstem na lahvičku na stole a zamumlal: „Třicet kapek, nakapejte třicet kapek do skleničky s vodou.“ Vzala lahvičku, odpočítala třicet kapek, přilila vodu a sklenku mu podala. Vedle skleničky ležel recept s dlouhým seznamem léků.

Dopil a vyčerpaně jí vrátil skleničku.

„Nechte mě, prosím, rozvířila jste strašlivé vzpomínky… Nedělá mi to dobře.“

„Od chvíle, kdy jsem ten deník začala číst, neuběhl jediný den, aniž bych na něj nemyslela, aniž bych nemyslela na vás… Žiju s vámi a vy to nechápete. Nemůžu odejít, dokud si s vámi nepromluvím… Stačí, když budete mlčet a odpovídat můžete jen gesty…“

Byl tak slabý a bledý, že vypadal jako z vosku. Jako by z něj vyprchal život.

„Pane Boissone, nepřeháním, když říkám, že mi ten sešit změnil život… Nemluvte. A já vám řeknu proč.“

Vyprávěla. O tom dni na pláži v Landes, jak málem umřela, jak se z toho dostala, jak ale celý život prokulhala, jak si sama sebou nikdy nebyla jistá a nevěřila, že dokáže něco dobrého, a jak obyčejná si vždycky připadala. Vyprávěla o Antoinovi, Hortense, Zoé a o Iris a její smrti…

„Říkali mi, že jeden z těch zločinců v tomhle bytě bydlel,“ zamumlal a chytil se za prsa.

„To je pravda…“

Mluvila o matce, o Iris a o její kráse, v níž ona pohasínala. Že si taky myslela, že je jen obyčejný zemský červ a že se taky nedokáže udržet zpříma… Teprve když si přečetla černý sešit, vyšla z vody úplně sama. Jako se Archibald Leach stal úplně sám Cary Grantem. Mluvila o své knize Tak pokorná královna.

„Dokonce jsem nedokázala uvěřit, že jsem tu knihu napsala já…“

„Moje žena ji četla… Moc se jí líbila.“

Chtěl mluvit dál, ale dusil se a oběma rukama si svíral hruď.

„Nemluvte. Nic neříkejte. Chci vás poprosit o laskavost, o velkou laskavost… Říkám vám to radši předem, protože bych nechtěla, abyste dostal další záchvat kašle.“

Držel se rukama za hruď a obtížně dýchal.

„Podle vašeho černého sešitu bych chtěla napsat knihu. Vyprávět váš příběh, příběh mladíka, který se zamiluje do slavného herce, s nímž chce utéct…“

„To nebude nijak zajímavé…“

„Ale bude. Co vám Cary Grant říkal, co jste cítil vy… Je to úžasné. Čtenáře to nadchne, strhne…“

Hleděl na ni s nepatrným úsměvem.

„Byl jsem směšný, ale nevěděl jsem…“

„Nebyl jste směšný, miloval jste ho a bylo krásné, jak jste ho miloval…“

„Nevadilo by vám, kdybych se natáhl? Vsedě se dusím.“

Šel si lehnout na žluto-zelenou proužkovanou pohovku ve stylu Napoleona III. Poprosil ji, aby mu podala dvě tabletky a skleničku vody. Na čele se mu perlily kapky potu.

Čekala, až se natáhne a napije vody. Pohledem přelétla salon. Po odchodu Van den Brocka ho nechali vymalovat, ale podél trubek topení byly zdi zčernalé a strop popraskaný. Vypadalo to tu opuštěně. Poprosil ji, aby mu podala deku a polštář, který si zastrčil pod hlavu. Dech se mu zklidnil, zavřel oči. Joséphine si myslela, že usnul… Čekala. Neprotestoval, když jsem mu říkala, že chci podle jeho deníku napsat knihu. Slyšel to vůbec?

Otevřel oči. Naznačil jí, aby si židli přisunula blíž.

„Kdo jste?“ zeptal se a hleděl na ni překvapeně, se zábleskem laskavosti v očích.

„Žena…“

Usmál se. Přitáhl si deku pod bradu. Konstatoval je to lepší, je to lepší, když ležím…

„Už jste ho nikdy neviděl?“ zeptala se Joséphine.

Zavrtěl hlavou a vzdychl.

„Viděl jsem ho dlouho poté. Jel jsem do Ameriky s Geneviève… Budete se smát, když vám řeknu, že to byla naše svatební cesta! Nejeli jsme na ni hned, odložili jsme ji na později… Vzal jsem ji s sebou na návštěvu Cary Granta… Je to směšné, viďte? Sehnali jsme jeho adresu a našli jeho dům. Stáli jsme u mříží plotu. Oženil se s tou Dyan Cannonovou…“

„Vy jste Dyan Cannonovou neměl moc rád…“

„Ne. Ostatně se s ní rozvedl. Nezůstali spolu dlouho. Měl s ní dceru Jennifer… Všechno jsem o něm věděl z novin. Když se zamilujete do někoho slavného, je to výhoda… Máte o něm zprávy, i když je nechcete.“

„Je to výhoda i nevýhoda, protože na něj nemůžete zapomenout…“

„Ale já na něj nechtěl zapomenout! Vystřihoval jsem si všechno, co jsem o něm našel. A Geneviève taky… Koupili jsme si tlustý sešit a lepili jsme do něj fotografie a novinové výstřižky. Když jsem se podruhé oženil, spálil jsem ho… Moje druhá žena by ho nesnášela, stejně jako nesnášela Geneviève… Geneviève…“

„Hodně vás milovala?“

„Ten den jsme na něj nečekali sami. Ale mně to bylo jedno, říkal jsem si, že mě uvidí a řekne hello, my boy. A já budu šťastný… Geneviève stála vedle mě, stejně vzrušená jako já… Nakonec se z ní stala stejná fanatička jako ze mě. Byla skvělá a já jsem si vedle ní připadal ubohý. Byla krásná, tedy chci říct, že měla krásnou duši…“

„Byli jste něco jako spiklenci…“

„To ráno bylo krásně, jako je v Kalifornii vždycky, pokud si člověk odmyslí závoj mlhy zakrývající obzor. Bylo nás tam asi deset a čekali jsme dlouho. Pak přijel nějaký mladík v autě a troubil, jako by se rozčiloval, že mu hned neotvírají, a on přitom nesnáší čekání. Vystoupil a zazvonil u brány. Vrata se neotevřela. Vrátný měl asi něco jiného na práci… Mladík tedy zaparkoval a čekal s námi. Myslel jsem si, že jen předstírá, že se s někým vevnitř zná a že nás bude chtít předběhnout. Postavil jsem se až k mřížím, abych byl první…“

Zase z něj byl ten mladík, tentokrát přešlapující před domem Cary Granta. Tvář se mu uvolnila, usmíval se a nastavoval obličej kalifornskému slunci.

„Asi za hodinu vyjel ven Cary v autě. Byl to krásný zelený kabriolet se stříbrnými křidýlky a červenou kůží na sedačkách. Tenkrát se ještě vyráběla krásná auta, myslím, že to muselo být tak v roce 1970 nebo 1972… Zamával nám, musím říct, že velmi vstřícně. Široce se usmíval, měl důlek na bradě a vřelé, laskavé a něžné oči… Trochu jsem od Geneviève poodstoupil. Chtěl jsem, aby mě viděl samotného, dokonce jsem si říkal, že je to možná šance, aby…“

Joséphine pozorně poslouchala.

„Že mi řekne hello, my boy! Co tady děláš? Čím ses stal? Pojď se mnou… A já s ním půjdu. Nezaváhal bych ani na sekundu! Nechal bych tam Geneviève a šel bych! Takovou jsem měl představu. Že se budu chovat, jako by tam Geneviève nebyla. Sice jsme se neviděli víc než deset let, ale on mě pozná! Měl jsem nohy přibité k zemi, jako bych ochrnul. Trvalo to jen několik sekund, ale pro mě to byl rok, dva roky, deset let. V jediném mrknutí oka jsem spatřil celý svůj život. Říkal jsem si, že opustím Paříž, Francouzské doly, Geneviève, opustím všechno a budu žít s ním. Přes plot jsem si prohlížel jeho dům a myslel jsem si: Vida, tohle je můj nový domov, můj nový život, támhleten kus střechy budu muset nechat opravit, chybí tam tašky… Byl jsem šťastný, měl jsem pocit, že mi vybuchne srdce, už jsem ho nemohl udržet hrudi… A v tu chvíli mě předběhl ten netrpělivý mladík. Cary vystoupil z auta, vzal ho za ruku a řekl: ,Come on, my boy. Co tady děláš? Neotevřeli ti? Baldini měl asi něco na práci, máme problém s bazénem…‘ Vůbec mě neviděl! Prošel těsně kolem mě a toho netrpělivého mladíka vzal za ruku… Dotkl se mě. Cítil jsem, jak o mě zavadil rukávem… Sklopil jsem oči, nechtěl jsem zachytit jeho pohled, nechtěl jsem, aby po mně jeho pohled jen sklouzl. Aby se na mě automaticky usmál tím svým filmovým úsměvem… Bylo to příšerné! Nemohl jsem pak vůbec řídit naše pronajaté auto. Do hotelu nás musela odvézt Geneviève. Proměnil jsem se v hadr. Bez dechu, bez života, bez všeho… celý pobyt jsem zůstal upoutaný na lůžko, nechtěl jsem nic vidět, nic jíst, nic dělat… Myslel jsem, že jsem mrtvý…“

Dlouze chraplavě vzdychl, začal kašlat, vytáhl kapesník a plivl do něj. Pak ho strčil zpátky do kapsy.

„A teď umřu, ale je mi to jedno, kdybyste věděla, jak je mi to jedno…“

„To ne! Neumřete! Já vám pomůžu žít!“

Dal se do nervózního smíchu.

„Jste domýšlivá.“

„Ne. Mám plán. Plán s vámi, Cary Grantem a se mnou…“

„Umřu. Lékař mi to potvrdil. Rakovina plic. Zbývají mi už jen tři měsíce. Přinejlepším šest… Ženě jsem to neřekl. Je mi to jedno. Je mi to úplně jedno. Svůj život jsem promarnil a ani nevím, jestli to byla moje vina… Nebyl jsem na to setkání připravený, nebyl jsem připravený převzít vládu nad svým životem. Naučili mě poslouchat.“

„Jako spoustu dětí v té době…“

„Pro něj jsem měl odvahu, pro sebe žádnou. Byl bych jeho sluha, řidič, sekretář, chtěl jsem být pořád s ním… Když odjel z Paříže, byl konec. Konec mého života. Bylo mi sedmnáct… Je to hloupé, viďte? Zůstaly mi jen vzpomínky a ten černý sešit, v němž jsem si potají čítával… Moje žena, chci říct moje druhá žena, ta neví nic. Neví o mně ostatně spoustu věcí. Dokonce ani nevím, jestli se nějak znepokojuje, když mě slyší kašlat. Vy jste byla před chvílí mnohem pozornější… Možná proto s vámi mluvím… A pak… je zvláštní nazývat vás cizím člověkem, když znáte moje nejintimnější tajemství. Běhá mi z toho mráz po zádech…“

Joséphine si vzpomněla na Garibaldiho, který pátral v Boissonově minulosti, a nebyl z toho nijak nadšený.

„Život s námi hraje divnou hru… Mám intimní vztahy s cizími lidmi a životy mých nejbližších jsou pro mě záhadou. Je to bizarní, že?“

Usmál se jako člověk, jenž musí šetřit silami, aby se nerozkašlal.

„Je mi jedno, že umřu… Jsem unavený životem, unavený předstíráním. Smrt pro mě bude vysvobozením, konec lží. Celý život jsem jen předstíral. Jenom Geneviève věděla, kdo jsem. Když jsem ji ztratil, přišel jsem o hodně. Byla to moje jediná přítelkyně… Před ní jsem nemusel nic předstírat… Chcete, abych se vám přiznal s něčím hrozným? Teď už je mi všechno jedno, můžu říkat, co chci… Nikdy jsem se s Geneviève nemiloval. Nikdy… Když umřela, vzala minulost s sebou. V jistém smyslu se mi ulevilo. Říkal jsem si, že konečně můžu obrátit list… S ní zmizel poslední nepříjemný svědek! Jen Cary byl pořád naživu, měl jsem o něm zprávy z novin, věděl jsem, že odešel od filmu a začal pracovat pro značku Fabergé, stal se elegantní tváří kosmetiky… Znovu se oženil. Popáté!“

„Už jste se pak nikdy nezamiloval?“

„Nikdy. Soustředil jsem se na práci. Potkal jsem jednoho muže, který mi hodně pomohl s kariérou a poradil mi, abych se znovu oženil. Tvrdil, že osamělí muži nepůsobí důvěryhodně. Vzal jsem si Alici, svou současnou ženu. Nevím, jak se mi podařilo udělat dvě děti. Určitě jen proto, abych byl jako ostatní… Mám dva syny, stejně uhlazené a vyhaslé, jako jsem já. Podobají se mi a mně je z toho úzko… Nechtěl jsem, aby našli můj černý sešit. Jejich otec a zamilovaný do muže! To by pro ně byl šok! Manželka je mi po pravdě lhostejná. Může si myslet, co chce, to není důležité… Jste vdaná?“

„Jsem vdova…“

„Ach, promiňte…“

„Neomlouvejte se… Jsem rozvedená a zároveň vdova po jediném muži. Taky nevím, proč jsem se vdala… Byla jsem ostýchavá holčička, která věřila, že nemá právo dýchat. Hodně se vám podobám. Proto bych chtěla napsat váš příběh a přála bych si, abyste mi pomohl a vyprávěl mi, co v tom černém sešitu není…“

Chvíli na Joséphine hleděl a pak k ní natáhl ruku. Vzala ji do dlaní; byla studená, hubená a jemná. Stiskla ji, aby ji ohřála.

„Je příliš pozdě,“ řekl pan Boisson, „příliš pozdě…“

***

Josiane a Junior mířili k náměstí Pereire. Chaval si s nimi dal schůzku na šestnáctou hodinu.

Josiane ho upozornila: „Přijdu se synem, jsou mu tři roky…“

„Je to nutné?“ zeptal se Chaval.

„Nebude nám překážet,“ odpověděla Josiane.

Šli po rue de Courcelles. Junior ve světlemodrém kočárku Maclaren a Josiane v nařasených růžových šatech. Řídila kočárek rukou odborníka a byla šťastná.

„Jak krásný tým tvoříme!“ zvolala, když spatřila jejich odraz v jedné z výkladních skříní.

„Nezapomeň, že je to výjimečná chvíle,“ řekl Junior, natěsnaný do bleděmodrého oblečku. Upřeně hleděl na své barevné botičky. Na jedné byla vyvedena královská hlava lva, na druhé hubená chobotnice.

„Jak můžou děti nosit takové příšernosti, matko? Je to urážka jejich citu…“

„Naopak, probouzí je to, učí, co je život. Lev a chobotnice… Lev žere chobotnice, ale chobotnice je lstivá a unikne mu… Jeden představuje sílu, druhý šikovnost. Kdo je vítěz?“

Junior radši neodpověděl a zvolal:

„Nezapomeň, co jsme si řekli… Necháš ho přijít, budeš na jeho otázky odpovídat vyhýbavě a budeš to zdržovat, dokud mu neproniknu do hlavy a nepřečtu si jeho myšlenky… Zpočátku si nebude dávat pozor, jeho mysl bude otevřená a já do ní proniknu snadno. Jenomže až ti začne vykládat svůj plán, jeho neurony se zahřejí a vytvoří překážku. Pak se do jeho okruhů budu dostávat obtížně… Domluvíme se na nějaké větě, kterou budu žvatlat miminkovským jazykem, a ty budeš vědět, že se mi to podařilo… Co říkáš tatamamabobo?“

„Tatamamabobo? Dobře, šéfe!“

„Jakmile řekne nějakou lež, udělám na okraj knížky červenou značku… Stačí, když se na ni jen roztržitě podíváš, ano?“

„Tatamamabobo, Juniore! Ňuňuňu, bum bum, provedu, jásám, třesu bránicí, skotačím! Jsem velkovévodkyně von Hohenzollern a vezu na procházku svého prince!“

Josiane si nové spojenectví se synem vychutnávala. Vydali se spolu na válečnou stezku, aby zachránili svého vlka před nebezpečím.

„Výborně, matko! Ale pozor, teď se musím vrátit do dětství!“

Chaval na ně už čekal. Sluneční brýle, rozepnutá košile, těsné džínsy, černé kovbojské boty a jemný, dokola oholený knírek. Klidný a prosperující muž. Hladil si krk rukou s dokonalou manikúrou. Josiane se v duchu ptala, co se za tou jeho drzou uvolněností skrývá.

Zaparkovala kočárek, vzala Juniora do náruče a posadila se k jeho stolu.

„Mluví to v jeho věku?“ zeptal se Chaval a ukázal na Juniora prstem.

„Ne celými větami, ale mluví… A má křestní jméno, jmenuje se Junior.“

„Ahoj, chlape!“ nemohl se ubránit Junior a hleděl Chavalovi zpříma do očí. Jemu se také nelíbilo, že ho zredukoval na pouhé „to“.

„Slyšelas?“ trhl sebou Chaval. „Ten tvůj kluk je řízek!“

„Je ve věku, kdy opakuje, co slyší…,“ tvrdila Josiane a pod stolem štípla syna do stehna.

Junior popadl knihu, kterou mu matka podala, a požadoval pastelky. Josiane je chvíli hledala ve své velké kabelce. Zařval, že je chce hned. Má se chovat jako mimino, tak to bude dělat. Děti jsou dneska tak nevychované… Žena u vedlejšího stolu vrhla na Josiane zamračený pohled, kterým zcela evidentně odsuzovala její výchovu. Josiane podala synovi barevné pastelky a on se zklidnil.

Zavládlo rozpačité ticho. Chaval hleděl na Juniora s odporem. Josiane počítala ubíhající sekundy a začínala být netrpělivá.

„K pití si dáš co?“ zeptal se Chaval, který se v přítomnosti Juniora necítil dobře.

Ten kluk na něj divně kouká. Jeho oči jím pronikaly jako šroubováky.

„Dám si čaj a pro Juniora pomerančový džus…“

„Všechno tady poleje!“

„Ne. Je čistotný.“

„Hele, je to normální, že je tak rudý?“

„Kreslí, soustřeďuje se…“

Junior právě pronikal Chavalovi do mozku. Dostal se přes mozkovou klenbu a narazil na septum lucidum, dvojitou a jemnou membránu, oddělující vnitřní část obou mozkových hemisfér. Způsobilo mu to překrvení, protože tlačil, jako by seděl na nočníku.

„A ty jeho červené vlasy jsou taky normální?“

„Ano, protože je to vlastně klaun… Nevšiml sis?“ odpověděla ironicky Josiane. „Červený klaun s červenými tvářemi, červenými vlasy a červeným nosem… A když ho zapojíš, začne blikat. Na Vánoce je to geniální, ušetříme za ozdoby… Občas ho někomu pronajímám na oslavu narozenin. Zajímá tě to? Udělám ti cenu…“

„Promiň,“ řekl Chaval a dal se na ústup, „nejsem na děti moc zvyklý.“

„A já bych chtěla vědět, jestli je normální nosit pod nosem proužek exkrementů?“

„To není hovno, ale jemný knírek!“

„S Juniorem je to totéž… Není klaun, je to můj milovaný syn, tak drž zobák. Varuju tě, jestli se takhle budeš dál k lidem chovat s tím svým trpasličím přezíráním, do ráje se nedostaneš.“

„Mám rezervované místo jinde…“

Junior díky slovnímu souboji mezi Chavalem a matkou získal čas, dostal se skrz mozolovitou vrstvu septum lucidum a konečně navázal přímé spojení s Chavalovým mozkem.

„Tatamamabobo!“ vykřikl, když dosáhl cíle.

Josiane si přihladila naondulované vlasy, navlhčila rty, přitáhla si růžové šaty a zeptala se:

„Takže proč jsi mě chtěl vidět? Snad aby ses seznámil s mým synem?“

„To úplně ne,“ odpověděl Chaval a na tváři se mu objevil lehký úsměv, jenž mu zdeformoval levou tvář. „Vzpomněl jsem si na tvůj talent při vyhledávání nových projektů pro Casamii… Budu k tobě upřímný, Josy…“

Josy… V Josianině hlavě se rozezněl alarm. Snaží se jí vlichotit tím, že ji oslovuje něžným jménem, kterým ji oslovoval u automatu na kávu, když ji chtěl obejmout. Junior namaloval na okraj knížky velkou červenou čáru.

„… rád bych se vrátil do firmy. Myslím, že Marcel někoho potřebuje. Už na tu práci nestačí. Tvůj manžel se vyčerpal.“

Josiane mlčela a chovala se podle Juniorových rad. Nechala ho mluvit.

„Potřebuje někoho aktivního, schopného a chytrého, potřebuje mě!“

„A ode mne chceš, abych tě doporučila?“

„Chtěl jsem vědět, jestli budeš té myšlence nakloněná…“

„Musím si to rozmyslet,“ řekla Josiane a nalila si čaj. „Nemůžu říct, že bych tě nějak zvlášť milovala…“

„Velmi dobře vím, že když budeš proti, Marcel mě nikdy nepřijme…“

„A kdo mi zaručí, že ses změnil, Chavale? Že už nejsi ten podvodník, který se nás pokusil zničit, jakmile přešel ke konkurenci?“

„Změnil jsem se. Je ze mě poctivý člověk. Beru na lidi ohledy…“

Junior nakreslil na okraj knihy tři velké červené čáry a na pastelku tlačil ze všech sil.

„Vážím si jich a respektuji…“

Červená, červená, červená.

„Mám tvého manžela rád.“

„Nikdo od tebe nechce, abys ho miloval…“

„Nechtěl bych, aby se mu něco přihodilo…“

Červená, červená, červená.

„Ani nedopatřením, víš? Nepřál bych si, aby dostal infarkt… A jestli bude dál pracovat jako posedlý, tohle riziko existuje. To by mě trápilo…“

Červená, červená. Juniorovy prsty úplně zbělely, jak tlačil na pastelku.

„Takže ty mi pomůžeš dostat to místo a já ti slíbím, že na něj budu dávat pozor, že mu pomůžu nést ten jeho náklad a že ti ho uchovám v dobrém stavu. Jako smlouva mi to přijde docela poctivé, ne?“

Josiane si hrála se sáčkem čaje. Lžičkou ho o stěnu šálku vymačkala, pak ho rozložila a zase složila.

„Budu o tom přemýšlet…“

„Když se budeš snažit najít nějaký projekt, můžeš mi pomoct ještě víc… Máš na to čuch, vzpomeň si…“

„Já si hlavně vzpomínám, žes mě pokaždé obral a přivlastnil sis mé dobré nápady. Nechala jsem se vždycky napálit jak malá holka.“

„Potřebuju tě naposled… Stokrát ti to vrátím, jestli mi pomůžeš!“

Červená, červená, červená. Juniorova knížečka se už červenala celá.

„Ale já tě nepotřebuju, Chavale. Věci se změnily… Teď jsem Marcelova žena.“

„Vzali jste se?“

„Ne, ale je to totéž.“

„Může potkat nějakou mladší a rozejít se s tebou…“

Josiane se sarkasticky zasmála.

„To ani ve snu!“

„Nebuď si tím tak jistá…“

„Jsem přesvědčená, že to se nikdy nestane. Já nejsem Henrietta!“

„Henrietta?“ zachvěl se Chaval. „Proč mluvíš o Henriettě?“

Červená, červená, červená. Junior dělal vzteklé čáry a hrozně přitom slintal. Kniha už byla celá počmáraná širokými čárami, jako by je udělal rtěnkou. Dáma s vyčítavým výrazem ve tváři, sedící u vedlejšího stolu, ho nepokrytě pozorovala. „To dítě je vážně divné,“ pošeptala příteli, „vidíš, jak slintá a čmárá? Dělá červené čáry.“

„Jenom ti říkám, že nejsem Henrietta,“ opakovala Josiane.

„A co má Henrietta společného se mnou?“ zeptal se Chaval, který se necítil ve své kůži a hladil si knírek.

Červená, červená, červená.

„Marcel ji opustil… Ale měl k tomu sakra důvod! Je to zlá zmije, vyschlá a zamčená na dva západy. Čarodějnice na koštěti… Já jsem sladká, něžná, zamilovaná, smyslná a velkorysá… Dort se šlehačkou! Takže mně nikdy kopačky nedá! To je jasná věc, Chavale!“

„Dobře, dobře,“ vzdychl Chaval přesvědčeně. „Ale vraťme se k naší záležitosti. Přemýšlej. Mysli na Marcelovo zdraví a nezapomínej, že má pro mě slabost… Udělal za minulostí tlustou čáru. Vrhněme se tedy vstříc budoucnosti…“

Prohrábl si vlasy a potom se pohladil pod rozhalenou košilí. Josiane ho pobaveně pozorovala. Teď je na ní závislý. Je jí vydán napospas, ruce a nohy má spoutané. Jak krásná odplata za minulost! Za tu ubohou holku, kterou kdysi bývala…

„Musíme vytvořit tým… Abychom zachránili Marcela,“ opakoval a zvedal k ní znepokojený pohled, do něhož vkládal starost o Marcela. „Naučil jsem se mít tvého muže rád, víš…“

Junior znásobil počet červených čar. To je zvláštní, říkal si Chaval v duchu, ten kluk musí být pošahanej. Je to dítě starce, takže je to asi normální. Je to zmetek. Není jako má vysoká víla s pozlacenýma očima, krásnými vlasy, tělem jako divoká liána a s pohlavím jako vějíř, jenž se roztahuje a stahuje…

Junior náhle zvedl hlavu, upřel na Chavala pohled a potom pronesl jediné slovo:

„Hortense!“

A Chavalův mozek vybuchl. Mozkové záhyby a závity zalila vlna horka. Šedá mozkomíšní hmota se ocitla v plamenech. Vnitřní a vnější rohovitá část lebky se zachvěla, mozkovou plenu zaplavila krev. Chavalův mozek vzplanul a Junior měl pocit, že se mu pastelka rozpustí v prstech. Odhodil ji na stůl. Zachytil dva strašlivé zdroje horka: Henrietta a Hortense. Jenomže Henrietta zmobilizovala zónu vyhrazenou strachu, obavám a všemu, z čeho se člověku obvykle ježí vlasy hrůzou, Hortensino jméno se dotklo zón rozkoše, fyzického vzrušení a rozžhavené smyslnosti. Chaval se bál Henrietty a toužil po Hortense.

Junior se rozhodl v pátrání pokračovat, ze všech sil se soustředil a pronikl do třetí zóny mozkového záhybu, v níž se nachází rozkoš, a tam našel podivně zdeformovaný Hortensin obraz, který jako by byl namalovaný Francisem Baconem. Dvě malá pevná ňadra, ploché břicho, dlouhé štíhlé nohy a obrovské pohlaví, dlouhou rudou trubici, jež se klikatila, deformovala a napínala a v níž pluly purpurové houbičky ve tvaru pružiny. Vnitřek Hortensina pohlaví. Takže Chaval tu dlouhou trubici znal a její obraz si otiskl rozžhaveným železem do mozku. To přece není možné! Moje Hortense nemohla kopulovat s touhle troskou, s tímhle nagelovaným darebákem, dychtícím po neřesti!

Vyrazil dlouhý výkřik, zhroutil se na stůl, sténal, bušil čelem do desky a drásal si tváře. Vyděšená matka ho vzala do náruče, kolébala, kvílela: „Copak se stalo, děťátko? Řekni mi to, řekni mi to…“

Junior nedokázal promluvit, celého jej zaplavila bolest, křičel, zmítal se a protestoval: „Ach ne, ach ne!“

Josiane vstala, klepala ho po zádech, dýchala mu do vlasů a otírala spánky. Nic nepomáhalo, křečovitě se svíjel, dusil se a po tvářích mu kanuly velikánské slzy. Rozloučila se s Chavalem, posadila syna do kočárku a pospíchala pryč. Zadýchaný Junior se nechal připoutat do kočárku Maclaren a pro tentokrát byl šťastný, že se vrací domů na čtyřech kolech. Nohy měl jako z vaty.

Josiane čekala, až z náměstí Pereire zahnou za roh na avenue Niel, a potom se k synovi naklonila.

„Copak se ti stalo, lásko moje? Copak jsi uviděl, že tě to tak rozrušilo?“

„Maminko, maminko… Rychle, rychle, dej mi svůj mobil, musím zavolat Hortense…,“ koktal Junior.

„Hortense? Co ta má s našimi záležitostmi společného?“

„Maminko, prosím tě, na nic se mě neptej… Srdce mi krvácí…“

„Vzpamatuj se, lásko moje. Uklidni se…“

„Nemůžu, maminko, jsem strašně nešťastný… Třesu se po celém těle.“

„Ale proč, lásko moje?“

„Ach, maminko! V Chavalově mozku jsem viděl Hortense…“

„Hortense?“

„Její vaginu jako dlouhou rudou kaučukovou trubku… Dotýkal se jí, maminko, pronikal do jejích vnitřností… Ach, maminko, já toho muže nenávidím!“

„Juniore, vzpamatuj se, je to už dávno…“

„Jenomže ona byla tenkrát ještě mlaďounká, něžňounká. Proč to udělala?“

„Já nevím, miláčku… Víš, děláme spoustu věcí, na které pak nejsme moc pyšní… Třeba si chtěla dokázat, že svede zralého muže…“

„Kdy to bylo? Vzpomínáš si?“

„Asi těsně před tvým narozením…“

Junior se s šílenou nadějí vztyčil.

„Takže mě ještě neznala?“

„Ne…“

„Tak proto… Dneska by to už neudělala!“

„Určitě ne! Teď si vzpomínám, že ho úplně zničila. Už se pak z toho nikdy nevzpamatoval… V hlavě mu přeskočilo. Ale řekni mi, lásko, co jiného jsi v mozku toho žalostného člověka viděl?“

„Ten muž je nebezpečný, matko,“ ujistil ji Junior. „Ukradl by ti nos mezi očima. S pomocí Henrietty právě chystá nějaké spiknutí proti tatínkovi. Nějakou intriku, v níž jde o bankovní účty. Ve skutečnosti hraje na obě strany. Chtěl by se vrátit do podniku a využít situace, ale zároveň připravuje nějakou intriku s Henriettou… V záhybech jeho mozku jsem viděl nějaké peníze, ukradené kódy, bankovní účty a trumpetu…“

„Trumpetu?“ vykřikla Josiane.

„Ano, matko, určitě tam byla trumpeta… A dželaba!“

„Dželaba? Patří k Al-Káidě?“

„To nevím, matko, to nevím…“

Pomaličku se vzpamatovával. Hortense je už jiná, odpustí ji mladickou nerozvážnost. Je to nenasytná dobyvatelka. Chaval je jen jeden stupínek. Nic víc… Náhle pochopil, že bude muset počkat, než si začne představovat budoucnost s ní. Bude se taky muset naučit chránit. Ale co, řekl si, život je jako kolo, člověk musí pořád šlapat, aby neztratil rovnováhu.

„Být zamilovaný bolí,“ zašeptal a zvedl oči k matce, „vždycky to takhle bolí?“

„Záleží na tom, do koho jsi zamilovaný, dítě. Hortense jistě nikomu nedopřeje moc klidu… Ale teď na ni musíš zapomenout a soustředit se na otcovo štěstí. Co uděláme, Juniore? Všechno je tak nejasné…“

Junior se v kočárku posadil a hleděl na své botičky. Hortense a Chaval. Královský lev a hubeňoučká chobotnička. Lev se chystá chobotničku pozřít. Stačí mu jednou polknout.

„S Hortense držíme v ruce trumf. Očarovala Chavala a on kvůli ní promluví… Neodolá jí. Svěří se jí se svými plány. Musíme ji okamžitě zkontaktovat. Je konec školního roku, určitě se vrátí do Francie. Uspořádáme válečnou poradu a ona nám pomůže viníky demaskovat. Jsou nejmíň dva… Chaval a Henrietta. Teď jsem si tím jistý, Chaval a Henrietta… A možná nějaký kompars…“

Josiane ho pohladila po hlavě a prohrábla mu prsty rozcuchanou rudou kštici.

„Co bychom si bez tebe počali, děťátko?“

„Maminko, jsem vyčerpaný. Myslím, že si trochu zdřímnu…“

Položil si bradu na bleděmodrý obleček a usnul, kolébán koly kočárku.

***

Shirley Wardová milovala déšť.

Milovala londýnský červnový déšť. Červnový déšť ráno, když vstává den, listí na stromech se chvěje, větve mávají a sluneční světlo proniká skrz kapky a ve váhajícím dešti zapaluje malé plamínky. Člověk musí přimhouřit oči, hledět skrz okno do jednoho bodu, aby si byl vůbec jistý, že prší, čekat a čekat, dokud nerozezná vertikální a takřka neviditelné čáry, a říkat si, že chodníky budou mokré, když bude chtít jít ven… musím si vzít deštník nebo klobouk…

Shirley Wardová milovala klobouky do deště. Měla jich celou sbírku. Z voskovaného plátna, bavlny, plsti i háčkované. Hromadila je ve velkém koši v předsíni a vybírala si těsně před odchodem. Vždycky ho dlouho tvarovala, než si ho posadila na hlavu. Zastrčila pár blonďatých kadeří, které jí kolem obličeje vytvářely svatozář. Rtěnkou přejela rty a hotovo. Stala se z ní krásná žena. V dešti natahovala dlouhé nohy, kráčela ulicemi, nevšímala si červené na semaforech a ignorovala chodce. Jakmile přestalo pršet, sundala klobouk, srolovala ho do kapsy, upravila si vlasy a nastavila obličej slunci.

Když člověk žije v Londýně, je lepší milovat déšť a klobouky do deště.

Pohlazení deště, bledé teplo slunce, vůně chvějícího se zeleného listí a kapky, jež člověk odhání hřbetem ruky… Shirley Wardová milovala déšť, klobouky do deště a vysoké stromy v Hyde Parku. Dnes ráno se tam šla projít.

Vyšla z domova.

Nebyla venku deset dní.

Deset dní byla zavřená a probírala tisíce myšlenek a vzpomínek běžících jako zrychlený film.

Deset dní v pyžamu, se slanými mandlemi a sušenými meruňkami. Jedla hořkou pomerančovou marmeládu a pila čaj nebo měla po ruce láhev whisky.

Whisky pila večer. Od devatenácti hodin. Dřív ne. Nechtěla si připadat jako alkoholik. Brala ji jako odměnu. Dávala si ji s ledem. Ve skleničce chrastila kostkami ledu. Ten zvuk jí připomínal, že je naživu, skutečně naživu, že jen musí žít se všemi těmi vzpomínkami, které jí jedna za druhou poletovaly v paměti.

Se vzpomínkami má člověk na výběr. Může je ignorovat nebo se jich každý den zmocňovat, jako by byly něčím novým, anebo je jednu po druhé vyndávat, hledět jim do tváře a identifikovat je… Hrabe se v temnotách, aby našla světlo.

Zakroužila skleničkou a poslouchala píseň kostek ledu. V životě všechno přichází náhle, radosti, trápení i maličkosti. Člověk si klidně šlape městem a najednou přijde záchvěv…

Syn odešel…

Potkala muže.

Muže, jenž otevřel krabičku minulosti.

Kostky ledu ve skleničce dozpívaly. Vstala, šla do kuchyně a otevřela ledničku. Potřebovala zvuk ledu, aby slyšela, jak minulost naříká. Vrátila se zpátky do křesla, přehodila nohu v pyžamu přes druhou a spustila ji dolů. Kostky ledu změnily oktávu.

Otec se vrátil…

Červené chodby Buckinghamského paláce. Koberce, na nichž nebyly slyšet kroky, šeptalo se tam a nikdo nesměl zvyšovat hlas, protože lidé mluvící hlasitě jsou přece tak vulgární! Vulgární jsou i ti, kteří mluví o bouřích ve svých srdcích… Never explain, never complain.

Hněv před zavřenými dveřmi a ohnutá záda.

Zůstala v pyžamu ještě jeden den a potom další. Nechtěla pochopit. Musela pochopit.

Kývala dlouhýma nohama. Změnila polohu. Šla si sednout do velkého koženého křesla u okna. Dívala se, jak po stropě tančí stíny aut a stromů zvenčí.

Stmívalo se…

Vzala si láhev whisky, nalila si další skleničku a šla sníst sušenou meruňku a slané mandle. Položila bosé nohy na zem, ucítila suky a přitiskla k nim chodidla

Utišit hněv… Svůj hněv už teď znala. Mohla na něj zapisovat slova. Vzpomínky. Barvy. Hledět mu do tváře a posílat ho do minulosti.

Dny ubíhaly. Někdy ráno pršelo a ona mhouřila oči, aby se o tom ujistila. Jindy svítilo sluníčko a dlouhé paprsky jí v posteli olizovaly nohy. Říkala hello, sunshine, natáhla nejdřív ruku, pak nohu. Uvařila si čaj, namazala sušenky hořkou pomerančovou marmeládou, vrátila se do postele, položila si tác na kolena a povídala si se sušenkami. Co mohl nejvyšší komoří dělat jiného? Co mohl udělat jiného? Byl to bezbranný a bezmocný muž, který napsal: „Jak ti mám vysvětlit něco, čemu sám nerozumím?“

Musí člověk všechno vysvětlovat a všemu rozumět, aby mohl milovat?

Pozorovala slunce putující dvěma vysokými okny. Říkala si, že se bude muset s tím hněvem naučit žít. Nezbývá mi než si na něj zvyknout, a když mě polechtá na špičce nosu, vysmrkat se…

Nastal čas dát si whisky. Vstala, vyndala kostky z nádoby na led, nasypala je do skleničky, udělaly cink cink cink, poslouchala jejich píseň, poslouchala déšť, komíhala jednou nohou, pak druhou.

Desátý den do ní sestoupil mír, jemný jako déšť.

Myslím, že vlna je pryč, řekla si překvapeně a šla si napustit vanu. Nevěděla přesně, jestli pochopila nebo jestli se něčemu naučila. Věděla jen, že právě prožívá první den nového života. Vzala si účet a zaplatila.

Usmívala se, když do vany sypala koupelovou sůl. Ještě neměla úplně jasno, ale opravdu toužila, aby to bylo tak průhledné? Jen měla chuť se při koupeli smát. Pustila si Chopinův Smuteční pochod a vklouzla do vany…

Zítra si zajde do města.

Vezme si klobouk do deště, zastrčí pár kadeří, přejede si rtěnkou rty a vyjde do ulic, do parků a k jezírkům, jako to dělávala dřív…

Nevěř, že se tím všechno vyřešilo, děvče, ještě jsi se svými černými myšlenkami neskoncovala…

Zavolala Olivera.

Zeptala se ho, jestli za ní nemůže přijít do jejich oblíbené hospody Spaniard’s Inn v Hampsteadu. Nechala kolo na zahradě, ani ho nezamkla a vešla. Dojatá a nervózní. V hlavě si udělala místo na zřízení celnice pro černé myšlenky.

Seděl až vzadu v tmavém baru, před ním stálo pivo a hřívu vlasů měl špatně učesanou. Na židli vedle sebe odložil velký zelenožlutý batoh. Vstal a přitiskl své rty na její tak silně, že měla pocit, že se v tom polibku úplně celá ztratila. Vysoká a hubená barmanka, s příliš červenými tvářemi a řídkými vlasy, pustila hudbu, aby zaplnila ticho. Byli to Madness.

„Je to lepší?“ zeptal se.

Neodpověděla. Moc se jí tahle otázka nelíbila. Co si myslí? Že byla nemocná a že se musela léčit? Odtáhla se a odvrátila pohled, aby neviděl v jejích očích záblesk podráždění.

Zůstali stát proti sobě se svěšenýma rukama jako nejistí začátečníci.

Pak dodal: „Není to tak trochu klišé?“

Ona se usmála, city na bodu mrazu.

„Tak už nemám odcházet?“ zeptal se a vykouzlil široký úsměv, na kterém by se dalo štípat dřevo.

Slyšela v jeho hlase něhu. Slyšela podrobení. Jako by mu záviděla, že dokáže milovat tak silně, tak prostě a bez duchů, kteří by mu podtrhávali nohy…

Rozevřel náruč.

Opatrně se k němu přivinula.

„Myslíš, že mě budeš jednoho dne milovat?“

„Zase ta silná slova,“ vzdychla a zvedla k němu hlavu, „copak nevidíš, že se právě vzdávám. Je to velké vítězství, víš…“

„Jenomže já to nevím. Nevím o tobě nic. Celé ty dny jsem si to říkal…“

„Já o sobě taky nic nevím. To ty mě nutíš pátrat…“

„Měla bys mi poděkovat…“

„Ještě nevím… Jsem unavená…“

„Vrátila ses a já jsem šťastný… Nebyl jsem si jistý, jestli se vrátíš…“

„A co bys udělal?“

„Nic. To je tvoje rozhodnutí, Shirley…“

Přitiskla se k němu a přestala se hýbat. Sbírala odvahu, aby se mohla vzpouzet. Naklonil se k ní, políbil ji a přitom ji uvěznil pažemi, aby se nemohla bránit. Po těch deseti dnech, kdy se užírala bolestí a hněvem, jí to připadalo tak něžné, že se polibku oddala jako odpočinku. Líbej mě, líbej, zbav mě starostí myšlení, už nechci myslet na nic, chci se vrátit do přítomnosti, cítit tvá ústa na svých, tvé pevné, pružné rty, otvírající ty moje. A tím hůř, jestli to bude jen jediný polibek a pomíjivá rozkoš, já se jí stejně oddám a vychutnám si ji. Dlouze a zkušeně se líbali, dávali si načas a ona si myslela, že se jejich polibek spíš podobá šťastnému boji než polibku na usmířenou. Ještě silněji ji k sobě tiskl, drtil ji svou vahou, objímal ji jako kmen těžkého stromu, vdechoval ji, rozvíral, bral si ji, klepal jí na hlavu, říkal psst… psst… a znovu ji líbal, jako by nebyli v anglickém pubu, ale někde ve velké otevřené posteli.

Sledovala, jak v ní stoupá hněv.

Věděla, že jen tak neodejde.

Začala dlouhou rekonvalescenci.

***

Henrietta čekala, až René a Ginette nastoupí do auta a až si Ginette zapne pás a položí krabici s dortem na kolena. Až si začne hrát s červenou stuhou, kterou cukrář krabici převázal. Zpátečka, jednička, otevření a zavření vrat. Jeli na večeři ke Ginettině matce. Budou tam večeřet a dívat se v televizi na Milionáře. Cesta je volná.

Musela ještě chvíli počkat, až se víc setmí, aby se pak rozplynula ve tmě odcházejícího dne, v onom nejistém šeru, v němž jsou si všechny kočky podobné… Seděla na terase kavárny naproti Casamie a čekala. Měla spoustu času. Chtěla si vychutnat minuty, které jí zbývaly, než se vrhne do útoku.

Chci mu ublížit, myslela si, když hleděla na dláždění. Na dláždění dvora na opačné straně ulice, který byl kdysi jejím královstvím. Když do něj tenkrát vešla, všichni se klaněli a báli se jí. Ráda četla strach z jejich ohnutých zad. Strach v očích Marcela, jenž netušil, jak přetrhnout ten řetěz, který jsem pevně držela v rukách. Ach! Myslí si, že se mě zbavil… Myslí si, že tu veš může usadit na mé místo! Jenomže to mu neprojde. Chci vybrat podíl z každého jeho výdělku. Všechno, co se v těchto kancelářích nachází, mi patří. Je to můj trezor, moje starobní pojištění. Jediným tahem se mě zbavil, vyškrtl mé jméno z nové společnosti. Okradl mě a zaplatí za to.

Vědomí, že je tak blízko naplnění své pomsty, v ní vyvolalo zvláštní, velice příjemné mrazení. Do suchých úst se jí vrátily sliny, srdce jí bušilo ve spáncích a bledé tváře zrůžověly. Pomstěná! Pomstěná! Začnu pomaličku, oberu ho o pár stovek eur a teprve pak půjdu crescendo a roztančím jeho účty. Nikdy je nekontroluje a Trumpeta je zaměstnaná jinde. Účetními bilancemi z Pekingu, Sofie, Bombaje, Milána… Bilancemi mluvícími nejrůznějšími jazyky. Trumpeta neví, kam dřív skočit. Soukromé účty nikdy neověřuje. Říká si, že je to jeho starost. A on… Nestačí mu čtyřiadvacet hodin, aby udělal všechno, nechává opratě držet někomu jinému. Je přetažený, ospalý a už na to všechno nemá nervy. Zatímco já jsem pořád energická, nenasytná, posílená svou touhou po pomstě… Naučila jsem se obsluhovat počítač, používám Google, ťukám do klávesnice, rozšiřuju si obzory, mám internetové bankovnictví a ověřuji investice. Učím se a nepřestávám. Obchody dělám potají. Chaval musí být ve střehu, neustále se vyptávat Trumpety a v případě nebezpečí mě varovat. Je to nová výzva. Otázka cti. Jen napravuji nespravedlnost…

Peníze jsou teplé, něžné, blikají a prokrvují vás, když kůže zšedne a rty zblednou. Ukrást peníze, to je jako hodit udici do klidné vody. Rozkoš spočívá jak v čekání, tak v samotné akci… Ti, kteří s penězi zacházejí ledabyle, to nevědí. Opájejí se tím, že je utrácejí. Neznají to čekání, ono lehké chvění, když se ryba zakousne a začne se točit kolem sítě… O jakou radost se připravují! Ty peníze, které na mě čekají, to je můj ctitel, můj vroucí milenec, moje vysvobození. Stanu se ženou, ženou všemocnou!

Tak blouznila, zatímco hleděla na hodinky. Sledovala slábnoucí denní světlo. Tiskla úzké rty a kabelku, v níž měla klíče od podniku a tajný kód.

Vstala.

Nastala hodina H.

Přešla ulici a proklouzla malými dvířky vedle hlavní brány. Klap klap klap, přeběhla dlážděný dvůr. Vyťukala vstupní kód. Ticho mrtvého města. Vklouzla do chodby. Otevřela dveře Trumpetiny kanceláře. Spatřila psací stůl. Vzala klíček. Otevřela zásuvku. Prohledala spisy. Přečetla si štítky. Hořela, hořela. Na okamžik se zarazila, nesmí se dopustit chyby a nechat po sobě stopy nebo nepořádek. Navlékla si rukavice. Objevila desky s nápisem „Marcel Grobz – osobní“. Bylo na nich položené ořezávátko. Otevřela je. Kódy tam byly. Napsané velkými červenými písmeny, červeným fixem. „Osobní kódy“ napsala Trumpeta pečlivým písmem. Henrietta je vzala a položila na kopírku. Přejel po nich světelný paprsek. Stroj vyplivl vytištěný list. Vzala desky, vrátila je zpátky do zásuvky a na štítek pečlivě umístila ořezávátko. Zavřela zásuvku a dveře od kanceláře. Nastavila alarm. Zamkla dveře. Klap klap klap, přešla dlážděný dvůr. Na okamžik se schovala pod glycínie, aby si ověřila, že ji nikdo neviděl. Nadechla se vůně květin a nafoukla se štěstím.

Vyklouzla ven postranními dvířky vedle brány.

Dětská hra…

Byla skoro zklamaná.

Řekla si, že si zvykla na nebezpečí, na drzost.

Ještě dnes večer uskuteční první převod peněz. Dostane první výkupné…

„Myslím, že jsme zapomněli na jeden detail, paní Grobzová,“ řekl Chaval, klečící vedle Henrietty.

Opět si dali schůzku v kostele svatého Štěpána v kapličce Panny Marie. Byli sami. Kostel byl prázdný. Svíčky hořely a vysílaly k nebesům tiché modlitby, vadnoucí gladioly lechtaly bosé nohy Panenky Marie. Měli by ty kytky vyměnit, pomyslel si Chaval, který byl náhle velkorysý, když byl bohatý.

„Všechno šlo jako po másle… Co byste ještě chtěl?“ zeptala se Henrietta Grobzová, s hlavou skloněnou a sepnutýma rukama, jako by se modlila.

„Jen jsme zapomněli stanovit procenta mé odměny…“

„Procenta?“ vykřikla Henrietta rozhořčeně a pod širokým kloboukem se zachvěla.

„Ano, madam, procenta! Myslím, že mám jistý nárok na část toho, co dostanete…“

„Ale vždyť jste skoro nic neudělal!“

„Jak to, že jsem nic neudělal? Kdo vám dal klíč od šuplíku? Kdo svedl Trumpetu? Kdo dával pozor, aby všechno proběhlo dobře? Já a zase já!“

„A kdo vnikl do kanceláře? Kdo otevřel počítač a převedl eura z jednoho účtu na druhý? Kdo riskuje, že ho chytí? Já a zase já!“

„Přesně tohle říkám, jsme dva… Dva spiklenci. Kdyby jeden porušil dohodu, druhý se chytí do pasti jako krysa…“

„Kontrolujte se, Chavale! Vaše metafory se mi nelíbí …“

„Opakuji, jsme spolu svázani a jeden bez druhého bychom nedokázali nic. Tak v tom pokračujme i nadále a rovnocenně a bratrsky si rozdělme peníze… Padesát na padesát. To je moje poslední slovo…“

Henrietta se málem zalkla. Otočila k Chavalovi obličej zkřivený vztekem.

„Nestydíte se? Vydírat ubohou ženskou?“

„A co mé svědomí? Myslela jste na něj? Kolik stojí mé svědomí? Aspoň padesát procent, myslím…“

„Vaše svědomí!“ štěkla Henrietta bez sebe vzteky. „Nestojí vůbec za nic… Je líné jako veš a probudí se jen tehdy, když ho chytnete za ocas… A to ještě vážím slova!“

„Klidně je važte, drahoušku, važte, jestli vás to baví, ale já neustoupím!“

„Odmítám vám dát polovinu svého zisku!“

„Našeho zisku!“ ušklíbl se Chaval, šťastný, že ji tak rozvzteklil.

Baba ztrácí půdu pod nohama a dusí se. Nemyslela si, že bude takový gurmán. Naklonil se k ní a rádoby sladkým hlasem jí pošeptal:

„Nemáte na výběr… Nepokoušejte se mě napálit. Všechno si ověřím. Mám taky klíč. Nechal jsem udělat dvě kopie. Nejsem hlupák… A kdo má klíč a kódy? Myslíte, že bych vás nechal jednat jen tak? Že bych nechal oškubat starého Marcela a sebe taky? Že byste mi dala jen pár stovek eur, abych koupil parfém pro Hortense a vzal ji na večeři do dobré restaurace? Že mi čas od času předhodíte nějakou almužnu a přidáte trochu omáčky?“

Ano, řekla si v duchu Henrietta a zaskřípala zuby. Přesně to jsem chtěla udělat. Občas mu předhodit pár drobných a držet ho v napětí.

„Jste hrozná naivka… Zkontroluju každý pohyb na všech účtech. Teď vás tady nechám samotnou, drahoušku, a půjdu si koupit sako, které jsem objevil u Armaniho, a potom se stavím u svého prodejce mercedesů a objednám si kabriolet SLK… Znáte sportovní kabriolet SLK 350? Ne? Měla byste se na něj podívat na internetu, když už s ním umíte zacházet… Nádherné auto! Úžasné linie. Nevím, jestli si mám vybrat šedou nebo černou metalízu. Ještě váhám. Sním o něm už dlouho…Chtěl bych vzít svou starou maminku do Deauville, projít se s ní po promenádě, pozvat ji na ústřice a toulat se po plážích… Je ve vašem věku, už jí moc let nezbývá a já ji chci rozmazlovat. Mám ji moc rád…“

„Nikdy! Nikdy! Nikdy!“ vybuchla Henrietta vztekle. „Nedostanete žádná procenta, Chavale! Za vaši snahu vás odškodním. Dostanete provizi, ale to je všechno… Je konec dobám, kdy jsem závisela na nějakém muži. A na vás každopádně závislá být nechci.“

„Uvidíme, madam, uvidíme… Ale přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl. Jestli neustoupíte, řeknu všechno Trumpetě a svedu to na vás. Řeknu jí, že jsem to udělal kvůli ní, abych si zasloužil její lásku, a vás označím za jediného viníka. A ona půjde, ba přímo poběží… Zařídí, aby Marcel Grobz změnil kódy a všechno uvedl do pořádku. Ta ubohá holka mě miluje, je do mě blázen! A udělala by pro mě cokoli… Myslete na to, paní Grobzová… Zítra se tady sejdeme ve stejnou dobu…“

Po těch slovech vstal. Pozdravil Henriettu Grobzovou a před Panenkou Marií naznačil pokleknutí.

Když vyšel z kostela, čerstvý teplý vzduch ho pohladil po tvářích.

Po schůzce s Josiane si říkal, že nemá žádnou naději, aby ho Marcel Grobz přijal zpátky. Josiane se s ním nikdy nesmíří. Pro přežití mu tedy zbývalo přesvědčit Henriettu. Musí znovu nabýt sil, obnovit garderobu, zlepšit zdraví, zajet se nadechnout mořského vzduchu, zapsat se do posilovny, ulít si prachy, a jakmile se vzpamatuje, musí přemýšlet. Proč by vlastně měl hledat nějakou práci? Brzy pro něj budou pracovat dvě ženy. Nepotřebuje se pachtit za prací. Ukradené peníze bude investovat. Anebo si založí vlastní podnik… Má na přemýšlení spoustu času.

Nepospíchá.

Včera večer zkontroloval Marcelovy účty. Málem omdlel. Musel zamrkat a podívat se na tu sumu ještě jednou. Vzal si tužku a papír. Přepisoval. Počítal. Štípal se a říkal si, že se mu to nezdá. Celkem to dělalo několik stovek tisíc eur. Okamžitě ho přešla touha jít pracovat. Nechá se tou babou pěkně polehoučku živit. Převede peníze z jednoho účtu na druhý a polovičku mu pak dá.

Přesně tak se to odehraje…

Stavil se u Hédiarda. Chtěl si koupit paštiku a láhev dobrého bílého vína. Chléb poilâne, aby si ho mohl osmažit a namazat paštikou. Husí, nebo kachní? Kterou si má vybrat? Zase se nemohl rozhodnout… A úplně nakonec koupil kytici gladiol pro Panenku Marii.

Ne snad proto, že by byl najednou nějak zbožný.

Chtěl jen mít na své straně všechny šance.

***

Hortense ležela v posteli a snila. Pohybovala nohama v kotnících. Otočka doprava, otočka doleva. Uvolňovala svaly a posilovala klouby. Celý den chodila a sháněla byt. Všechny byly buď moc ošklivé, nebo moc drahé. Začínala být zoufalá.

V ruce držela vysvědčení z druhého ročníku na Saint-Martin’s. Získala 87 procent. To bylo víc než „velmi dobře“. „Velmi dobře“ začínalo na osmdesáti procentech. Na okraj hodnocení napsal její profesor „pozoruhodné“ a doplnil to vykřičníkem. Její ročníková práce, v níž musela navrhnout model pro řetězec lidových obchodů, byla vybrána jako nejlepší projekt roku. Napadlo jí to v metru, když si uvědomila, jak znovu přišly do módy zipy. Byly všude, na kabelkách, botách, bundách, rukavicích, šálách a čepicích. Byl to módní hit sezóny. Řekla si, proč bych nemohla navrhnout elegantní černé šaty s dlouhým zipem? The zip dress! Dlouhý zip vpředu a dlouhý zip na zádech. Zip změní černé šaty v něco zhýralého. Dva kusy rovné látky. Může si pohrát s materiálem a délkou. Budou se moct nosit rozepnuté vpředu a vzadu zapnuté až ke krku nebo úplně zapnuté. Verze vážná nebo svůdná. Látka musí být pružná, aby vytvarovala tělo, nebo splývavá, kdyby šlo o model pro silnější ženu. Černé šaty vyrobené za nízkou cenu a prodávané za třicet devět liber. Ideální pro řetězec prodejen H&M. Utíkala za Adèle, která vlastnila second hand nedaleko jejího bytu v Angelu. Nakreslila jí model a Adèle ho okamžitě zrealizovala. „Dojdeš daleko, holčičko,“ řekla jí.

„To doufám,“ odpověděla Hortense.

Skoro se třásla, když četla lichotivé poznámky svých učitelů, kteří jí předpovídali skvělou budoucnost, pokud bude v oboru pokračovat. To je fajn, říkala si a hleděla na svoje nohy, ale na léto pořád nemám žádnou stáž… Když zůstanu ležet v posteli a budu jen točit nohama, žádnou nenajdu. Musím se obléknout, jít ven, načančat se… Takovou stáž nenajdete na inzertní tabuli ve škole nebo v novinách. Musíte ji hledat po večerech v barech a nočních podnicích. A já se tu válím v posteli a koukám na nohy! Chybí mi chuť.

Nicholas jí nabídl, že může pracovat v Liberty, ale odmítla. Toužila po něčem lepším, exotičtějším. Odskočit si z Anglie, překročit hranice. Miláno, Paříž, New York… A navíc se mi nelíbí myšlenka, že bych ti měla pořád děkovat… Tak si dělej, co chceš! Jenomže nic jiného nemáš… Představila si, jak je u něj. Celé léto s ním. Nelíbil se jí jeho klidný majetnický výraz.

V tu chvíli se jí nelíbil ani život. Nedokázala vysvětlit proč. Chybělo nějaké vzrušení. Nebo jsem možná jen unavená… Nebo… Nevěděla a ani to netoužila vysvětlovat.

A tak ležela v posteli, protáčela kotníky a přemýšlela, jak stráví dlouhé prázdniny, když vtom zazvonil telefon. Volala spolužačka Anastasia. Zvala ji, aby přišla do nového módního podniku s názvem Sketch. Zaskočila tam na skleničku s jedním kamarádem.

„Dostalas vysvědčení?“

„Ano,“ odpověděla Hortense a prohlížela si na nehty u nohou.

„Jsi spokojená?“

„Osmdesát sedm procent… A moje černé šaty byly vybrány jako projekt roku…“

„Tak přijeď za námi. Oslavíme to.“

„Dobře.“

Vstala a otevřela šatník. Měla chuť si jít zase lehnout. Co to se mnou je? Co to se mnou je? Přejela rukou po ramínkách, na nichž visely džíny, šaty, saka, kabáty a dlouhá bílá blůza. Dotýkala se jich. Úplně vzadu byla džínová bunda, kterou jí jednou koupil Gary v Camdenu. Procházeli se po camdenských ulicích a narazili na second hand. Džínová bunda byla vystavená ve výkladní skříni. Vybledlá, úzká a obnošená bunda pro malou holčičku, která si ještě hraje s panenkami. Chtěla ji. Byla jako stvořená pro ni. Otevřela peněženku a počítala, jestli má dost peněz. Ještě nezaplatila zálohu na elektřinu. Devadesát liber… Pohladila bundu očima, odvrátila hlavu, pokračovala v chůzi a odnášela si ji s sebou v paměti. Je ušitá pro mě, takovou už celé měsíce hledám, přesně takovou chci… Myslela na ni tak silně, že zakopla. Gary ji chytil: „Hej, zůstaň tu se mnou, nechci tě ztratit.“ Vzal ji do náruče. Nechala se obejmout.

Zastavili se na pizzu. Gary řekl: „Objednej mi pizzu se spoustou sýra, umírám hlady, jdu na záchod.“ Dívala se za ním, jak odchází. Líbila se jí jeho záda, způsob chůze, to, jak obchází stoly a nevšímá si lidí. Mám ho moc ráda, protože nikoho nepotřebuje. Mám ho moc ráda, protože si nestěžuje. Protože si na sebe dokáže obléknout cokoliv, ale přitom je elegantní. Mám ráda elegantní lidi, kteří nekalkulují a netráví celé hodiny před zrcadlem. Ta džínová bunda by mi hrozně slušela, nosila bych ji k červeným botám na vysokém podpatku a černým šatům nebo k černým přiléhavým kalhotám a teniskám. Ach, jak po té bundě toužila! Až se jí tajil dech. Jenomže ještě nezaplatila elektřinu, ajatolláh by jí zase kázal o morálce a otrávil by jí život.

Objednala dvě pizzy a dvě kávy. Na papírový ubrus nakreslila opuštěnou bundu ve výkladní skříni. Přidala k ní dvě napřahující se paže. Byla vybledlá tak akorát. A límec? I za ten krátký okamžik si límce všimla… Dokonalý. A rukávy taky. Dokonalé rukávy… Mohla by si je vyhrnout.

Už mám plné zuby toho, že pořád nemám peníze. Odložila tužku, utrhla kus papírového ubrusu, udělala z něj konfety a rozsypala je po zemi.

Kde je Gary? Copak je na záchodě fronta? Měla bych mu štípnout šálu…

Vrátil se s tmavohnědou papírovou taškou a položil ji na stůl.

„Našel jsem to na záchodě,“ řekl, „podívej se, co je vevnitř.“

„Jsi blázen,“ odpověděla a pokrčila rameny. „Objednala jsem pizzy a dvě kávy.“

Konečky prstů a se znechuceným výrazem otevřela papírovou tašku. Byla v ní ta džínová bunda. Měla slzy v očích.

„Ach, Gary… Jak jsi uhádl, že…“

„Myslíš, že ti bude?“

Oblékla si ji.

„Není ti trochu malá?“ zeptal se.

„Je perfektní! Zakazuji ti o mé bundičce říkat cokoliv ošklivého!“

Nechala si ji na sobě celé odpoledne a celou noc.

A nesvlékla ji ani v následujících týdnech.

Vytáhla džínovou bundičku. Strčila do ní nos. Chtěla si připomenout ten den. Drželi se za ruce a chodili spolu po camdenských dlážděných ulicích. V bazarech hledali ten nejbizarnější předmět. Starou vrtuli z letadla nebo maketu lodě. Gary sháněl dárek pro kamaráda k narozeninám. Jak se ten kamarád jmenoval? Už se nepamatuju. Ale pamatovala se na lesknoucí se dlažbu, po níž klouzala, na svou ruku v Garyho dlani a na džínovou bundičku, která ji trochu škrtila v ramenou. Pomyslela si, co asi teď dělá? Proč nezavolá? Proč s ní musí pořád válčit? Vybrala si černé šaty se zipy. Nechala si jeden prototyp udělat pro sebe. Pružná látka obepínající tělo. Nemohla se skoro ani nadechnout. Oblékla si je. Učesala si dlouhé vlasy, udělala si dvě černé linky na víčkách, zdůrazňující její zelené oči, přepudrovala bílou pleť a rty přejela rudou rtěnkou. Obula si růžové sandály s vysokým podpatkem. Co dalšího, řekla si a pozorovala se v zrcadle. Nějaký malý detail, který všechno zdůrazní. Kde jsi, malý detaile? Vyhrnula si rukávy bundy, vybrala pár kožených černých rukavic, odhalující zápěstí a velkou brož z Topshopu, kterou si připnula na límec bundičky. O krok ustoupila. Perfektní. Vzala si velkou kabelku. Pověsila si ji na rameno, aby posoudila její efekt. Víc než perfektní.

Dlouhá černobílá šála. Černé brýle.

A vzhůru za slávou!

Skočila do taxíku a nechala se odvézt před Sketch. Pozdravila vyhazovače u vchodu, který ji nechal předběhnout frontu a jít dovnitř. Zavolal na ni: „Hi honey, pořád tak krásná a rajcovní!“ Věnovala mu dokonalý úsměv, úsměv kočky, jež z bezprostřední blízkosti zabíjí. Měl pravdu, je krásná a rajcovní, cítila to, když kráčela, všechno bylo dnes večer perfektní, jen srdce měla pořád těžké. Těžké a prázdné zároveň. Dostala jsem osmdesát sedm procent a moje šaty byly vybrány jako projekt roku, řekla si, aby se přinutila k optimismu. Když vešla do dveří, zhoupla se v bocích, jako by se chtěla zbavit toho příliš těžkého nebo příliš prázdného srdce.

Ve dveřích narazila do nějakého muže. Omluvil se. Řekl: „My se známe?“

„To je starý trik, ne?“ vypálila Hortense.

Usmál se. Prohlížel si ji od hlavy až k patě. Nespěchal. Ještě jednou se na ni krátce a suše usmál.

„Líbí se mi, jak jste oblečená. To jste vybírala sama?“

Zmateně na něj pohlédla.

„Chci říct… Černé šaty, zip vepředu, zip vzadu, krátká džínová bundička, rukavice, brož a velká šála…“

Vytřeštila na něj oči.

„No a co… Šaty jsem navrhovala sama… Pro H&M,“ zalhala drze. „Objednali si je u mě… Počítali, že z nich udělají klíčový model zimní kolekce.“

Hleděl na ni s respektem.

„Vždyť jste ještě mladá…“

„No a?“

„Máte pravdu, je hloupé říkat něco takového.“

„Nenutila jsem vás…“

„Pracuji u Banana Republic. Řídím oddělení návrhářství. Moc se mi líbí, jak vypadáte… Nabídnu vám job… Strávíte u nás dva měsíce, přijdete s nějakými nápady a já vám za ně zaplatím. A velmi dobře…“

„Máte vizitku?“

„Ano…,“ podal jí ji.

Přečetla si jeho jméno, titul a Banana Republic.

„Můžu si ji nechat?“

„Neodpověděla jste mi…“

„Zavolá vám můj agent a sdělí vám podmínky.“

„Dáte mi jeho jméno a spojení na něj? Zavolám mu hned zítra ráno. Musíme začít v červenci. Budete volná?“

Dala mu Nicholasovo jméno a číslo jeho telefonu. Stačí ho na to upozornit.

„Stará se o všechny moje smlouvy…“

„Dáte si se mnou skleničku?“

Hortense přemýšlela. Muž vypadal velmi slušně a vizitka seriózně.

„Řeknu kamarádce, čeká na mě. Kde vás najdu, u baru?“

Odkráčela, ověřila si, že ji pohledem nesleduje, zabočila a zamířila na záchod, zavřela se tam a zavolala Nicholase.

„Mám na léto pracovní nabídku! Našla jsem, našla jsem! Dva měsíce navrhování modelů pro Banana Republic! Ne skládat krabice někde v podzemí a lepit etikety, ale přicházet s nápady na jejich kolekci. Není to geniální, Nico, není to geniální? A to se mi dneska večer nikam nechtělo! Málem jsem zůstala doma…“

Chtěl znát detaily.

„Víc nevím. Řekla jsem mu, že jsi můj agent, a on slíbil, že ti hned zítra ráno zavolá a prodiskutuje s tebou můj plat, podmínky a všechno ostatní. Zavoláš mi hned, jak se s ním domluvíš, ano? Štípni mě, štípni mě, nemohu tomu uvěřit!“

„Vidíš, miláčku, člověk si nesmí zoufat… Když jsem ti říkal, že ve světě módy se může stát cokoliv a okamžitě…“

„Počkejme, až podepíšeme smlouvu… Prodej mě jako stoupající hvězdu, nech ho slintat…“

„Spolehni se na mě!“

Našla muže u baru. Jmenoval se Frank Cook. Byl vysoký, štíhlý, s jemnými rysy, s vlasy, které mu spáncích lehce šedivěly, a měl pronikavý pohled koňského handlíře. Muselo mu být tak čtyřicet, maximálně pětačtyřicet. Měl snubní prsten a bleděmodré plátěné sako.

„Nemám moc času, mám schůzku,“ řekla Hortense, když lezla na barovou stoličku. Na vysokou červenou barovou stoličku s opěradlem ve tvaru srdce.

Její sebevědomí na muže zapůsobilo. Objednal láhev šampaňského.

„Už jste pro nějaký velký podnik pracovala?“

„Jsem možná mladá, ale zkušenosti mám. Naposled jsem pracovala v Harrods. Aranžovala jsem dvě výkladní skříně na téma detail v módě… Celé jsem to vymyslela sama, veškerou režii, bylo to úžasné. Mé jméno bylo napsáno na těch skříních velkými písmeny. Hortense Cortèsová. Zůstalo tam dva měsíce a dostala jsem spoustu nabídek… Právě je se svým agentem probíráme…“

„Harrods?“ vykřikl muž. „Tak to budu muset přehodnotit váš plat.“

V očích mu sice poťouchle, ale nikoliv zle zablesklo.

„Máte zájem?“ zeptala se Hortense. „Nejsem holka, která jen sbírá drobky.“

„To je mi jasné. Nevypadáte jako někdo, kdo by se dal snadno doběhnout.“

„Taky mě ještě nikdy nikdo nedoběhl.“

„Promiňte… Už jste někdy byla v New Yorku?“

„Ne, proč?“

„Protože naše kanceláře jsou v New Yorku, a jestli se dohodneme, tak budete pracovat tam… Na Manhattanu, v našem návrhářském ateliéru.“

New York! Jako by dostala ránu pěstí do břicha. Byl to takový šok, že se musela zády opřít o opěradlo. Málem se zalkla.

„Neříkal jste něco o skleničce?“

Potřebovala se napít, aby uvolnila ten svírající uzel. New York. New York. Central Park. Gary. Veverky bývají v pondělí smutné.

„Barmane,“ zavolal na muže za pultem, „dostaneme tu láhev, nebo ne?“

Barman odpověděl, že už jde, a vzápětí před Hortense a Franka Cooka postavil láhev a dvě skleničky.

„Napijeme se na náš úspěch?“ zeptal se muž a rozlil šampaňské do skleniček.

„Na můj úspěch…,“ opravila ho Hortense, která v duchu přemýšlela, jestli se jí to nezdá.

Srdce už neměla ani prázdné, ani těžké.

***

Vyvinul se z toho zvyk. V úterý a ve čtvrtek odpoledne chodila Joséphine za panem Boissonem do velkého salonu se smutným, bohatě zdobeným nábytkem. Ve čtrnáct hodin. Paní Boissonová odcházela na partii bridže a cesta byla volná. Joséphine zazvonila, pan Boisson jí přišel otevřít. Připravil tác s pitím. Bílé víno, ananasový džus a červené martini. Sám si nalil starý bourbon. Zvláštní značku, která se jmenovala Můj žluťásek.

„Když je moje žena doma, pít nesmím. Říká, že na pití musí být správná hodina, a já jsem se jí nikdy neodvážil zeptat, která to je…“

Usmíval se. Díval se na ni. Dodal:

„Už je to skoro padesát let, co jsem se neusmíval!“

„To je škoda…“

„S vámi je mi lehko, mám chuť říkat hlouposti, zapálit si cigaretu, napít se…“

Natáhl se na pruhovanou pohovku ve stylu Napoleona III., vzal si sklenici, prášky, obojí smíchal dohromady, pak se uvolnil, strčil si pod zátylek polštářek a začal povídat. Mluvil o dětství, o rodičích a jejich salonu a o nábytku, který zdědil a který se mu nelíbil. Joséphine překvapilo, jak snadno se jí otvíral, jako by mu to dělalo opravdu radost.

„Ptejte se mě na všechno, co chcete vědět… Co chcete vědět?“

„Jaký jste byl, když vám bylo sedmnáct?“

„Malý, smutný měšťáček. Omezený. V bleděmodrém blejzru, šedivých kalhotách, s kravatou a ve vlněných svetrech, které pletla matka… Ve strašných svetrech. Bleděmodrých nebo šedivých. Nedovedete si představit, jaká Francie a svět v té době byly… Ostatně… Cítil jsem se doma v bezpečí… Myslím, že určitě existovali lidé, kteří se tehdy výborně bavili, ale při pohledu z našeho salonu bylo všechno truchlivé a škrobené. Úplně jiné než dnes. Francie pořád ještě žila jako v devatenáctém století. V jídelně jsme měli velké rádio a poslouchali jsme zprávy. Nesměl jsem při tom mluvit. Poslouchal jsem. V duchu jsem se ptal, jak se mě to týká, měl jsem pocit, že s tím nemám nic společného. Neměl jsem ani vlastní myšlenky, ani vlastní názory. Byl jsem jako cvičená opice a jen jsem opakoval, co říkali mí rodiče. Na tom nebylo nic veselého… Právě byly podepsány Evianské dohody a alžírská válka spěla ke svému konci. Nevěděl jsem, jestli je to dobře nebo špatně… Pompidou byl předsedou vlády a generála de Gaulla málem zabili v Petit-Clamart… Vzpomínám si na jméno Jean Bastien-Thiry, což byl organizátor atentátu a přívrženec francouzského Alžíru. Popravili ho 11. března 1963. Generál mu odmítl dát milost. Jeho rodiče byli zapálení gaullisté a tvrdili, že generál je v právu. Ministr kultury se jmenoval André Malraux. Nechal vozit Monu Lisu po celém světě. Otec tvrdil, že to francouzské poplatníky stojí miliony… Válka ve Vietnamu ještě ani nezačala, John Kennedy byl prezidentem Spojených států a Jackie jejich ikonou. Ženy nosily její slavné kloboučky a úzké, velmi přiléhavé sukně. V té době byly ženy buď matkami, nebo sekretářkami. Nosily podvazkové pásy a špičaté podprsenky jako nábojnice. Viceprezidentem byl Lyndon Johnson. Začínala kubánská krize. Chruščov si v OSN sundal botu a tloukl s ní do řečnického pultu. Vysílali to v televizi. Černobílý obraz, který navíc poskakoval. Byli jsme uprostřed studené války a světu se tajil dech. Na lyceu nás učili o světovém konfliktu a atomové válce a tvrdili, že se musíme připravit na nejhorší. Mladí neexistovali, džíny neexistovaly, hudba byla stejná pro mladé i jejich rodiče: Brassens, Brel, Aznavour, Trenet, Piaf. V novinách se objevily první reklamy na punčocháče a matka říkala, že je to nechutné. Proč? Nevím… Všechno nové bylo nechutné. Rodiče četli Le Figaro, Paris Match a Jours de France. Já jsem jako dítě mohl číst jen Mickey Mouse, jinak nic… Byl to svět určený pouze dospělým. Kapesné prakticky neexistovalo a mladí si nemohli nic kupovat. Poslouchali jsme. Učitele, rodiče… A přesto to začínalo vřít. Lidé měli obrovskou chuť žít, ale zároveň byli přesvědčení, že se nikdy nic nezmění. Kouřili jako tovární komíny a nikdo nevěděl, že to je nebezpečné pro zdraví. Já se ládoval bonbóny a čokoládovými koulemi. Když k nám přišel někdo na návštěvu, rodiče mu pouštěli desky s třiatřiceti otáčkami… Existovaly taky desky se čtyřiceti pěti otáčkami. Koupil jsem si jednu od Raye Charlese Hit the Road jen proto, abych rozčílil rodiče. Matka říkala, že je to slušný černoch, protože je slepý. Poslouchal jsem za dveřmi. Někdy tančili. Ženy nosily na hlavách drdoly, na sobě twin-set a na nohou jehlové podpatky. Otec si koupil panharda. V neděli jsme se s ním projížděli po Champs-Elysées. Malraux nechal omítnout černé pařížské fasády a lidé křičeli, že je to skandál. Pohyboval jsem se mezi konvenčním světem svých rodičů a světem, o němž jsem sice tušil, že se právě rodí, ale jehož jsem nebyl součástí. Idolem byl Johnny Hallyday, všichni si prozpěvovali jeho Retiens la nuit. Claude François zpíval Belles, belles, belles, Beatles triumfovali s Love me do a vystupovali v Olympii, kde v první části zpívala taky Sylvie Vartanová a Trini Lopez. Mně tam zakázali jít… Potají jsem ve svém pokoji poslouchal Salut les Copains. Schovával jsem tranzistorák za obrovským Gaffiotovým slovníkem pro případ, kdyby náhodou přišla matka. Ta zase poslouchala pořad Ça va bouillir Zappyho Maxe na rádiu Luxembourg, ale jakživ by se k tomu nepřiznala. V kině se promítaly dnes už kultovní filmy jako West Side Story, Lawrence z Arábie a Jules a Jim. Truffauta s jeho milostným trojúhelníkem pokládali za člověka rozvracejícího morálku. Tehdy byla slavná Bardotová a mně připadala strašně krásná. Bezstarostná a lehkomyslná. Říkal jsem si, že je určitě svobodná a šťastná a má spoustu milenců, ale pak jsem se dozvěděl, že se pokusila o sebevraždu… 5. srpna 1962 zemřela Marilyn. Vzpomínám si, jaký to byl šok. Byla sexy a zároveň smutná. Myslím, že právě proto ji lidé zbožňovali. Všechno jsme to prožíval intenzivně, ale jakoby zdálky… Do našeho salonu vlny vnějšího života nepronikly. Byl jsem jedináček a dusil jsem se… Dobře jsem se učil, maturitu jsem složil s vyznamenáním a tatínek prohlásil, že půjdu na Polytechniku. Jako on… Neměl jsem žádnou přítelkyni a po večerech jsem sedával doma… Vzpomínám si na svůj první mejdan. Seděl jsem na zadní sedačce otevřeného kabrioletu jednoho kamaráda, lilo jako z konve a já tam přijel úplně promočený. První deska, kterou jsem slyšel, když jsem přišel dovnitř, byla I Get Around od Beach Boys, a já najednou dostal strašnou chuť tančit. Ale neodvážil jsem se… Opakuju, že jsem neměl vůbec žádnou odvahu… A potom mi jeden přítel mých rodičů nabídl, abych vypomáhal při natáčení filmu Šaráda, a mí rodiče mi to, nevím proč, dovolili. Myslím, že moje matka měla moc ráda Audrey Hepburnovou, která jí připadala elegantní, rafinovaná a jemná. Hrozně se jí chtěla podobat… A pak jsem ho potkal.“

Joséphine poslouchala. Koupila si velký blok a dělala si poznámky. Chtěla vědět všechno. Až do posledních podrobností. Zapamatovala si slova Cary Granta: „Je třeba mít nejméně pět set malých detailů, aby člověk mohl mít jeden dobrý pocit.“ A tak chtěla stovky detailů, aby její postavy ožily. Aby měla pocit, že je vidí, jak se hýbají. Věděla, že pokud chce, aby byl příběh uvěřitelný, musí ho zaplnit detaily. „Žádná abstraktní, ale jen konkrétní slova,“ tvrdil Simenon. Přečetla si jeho Intimní paměti. Vysvětloval v nich, jak na základě detailu každou postavu vystavěl. Jakmile byly postavy vytvořeny, příběh se jako nějakým zázrakem začal odvíjet sám. Muselo to vyjít zvnitřku postav, nikoliv zvenčí. Počítala s tím, že jí pan Boisson tyto detaily poskytne, aby Malý mladý muž mohl ožít.

Vyprávěl. Ležel na pohovce s podloženýma nohama a s polštářem pod hlavou, vždycky jej zachytil rukou, když mu sklouzl. Na dosah měl tác s láhví bourbonu, kapkami a prášky. Střídal skleničky vody, prášky a alkohol a podobal se neduživému mladíkovi, který pije potají, aby to rodiče nevěděli… Dívala se na jeho řídké vlasy na zátylku a průsvitnou kůži. Dojímala ji jeho křehkost. Vzpomněla se na jednu Stendhalovu větu: „Musíme zatřást životem, jinak nás pozře.“ Pan Boisson se podobal pozřenému člověku. Rybí kostřičce.

Měla často dojem, že se ztrácí v minulosti. Zavřel oči a okamžitě se přenesl na natáčení a kráčel s Cary Grantem do hotelu nebo spolu stáli na balkoně, z něhož se dívali na Paříž. Chvíli počkala a pak se tiše zeptala: „Mluvil s vámi o své vlasti, o svých současnících, režisérech a o jiných hercích a herečkách?“

Neodpověděl na otázku hned. Dál se probíral svými sny a mluvil sám pro sebe:

„Když jsem se někdy večer od něj vracel domů, úplně jsem se dusil štěstím a ani jsem neměl sílu zapsat si zážitky do černého sešitu… A navíc jsem si zapisoval jen to, co bezprostředně souviselo se mnou. Ostatní nebylo důležité. Myslím, že jsem žárlil na všechno, co ho obklopovalo. Styděl jsem se za toho nešiku, jímž jsem byl. Vzpomínám si, že jsem si třeba nezapsal, jak mě jednou vzal na večírek. S úsměvem se mě zeptal: ,Chceš poznat lidi od filmu? Tak já ti je ukážu…‘ Ocitl jsem se v nějakém velkém bytě v rue de Rivoli. Byl velký, bílý a na stěnách visela spousta obrazů. Byl jsem tam jediný mladý člověk. Všichni mluvili anglicky. Byli velmi dobře oblečení, ženy měly koktejlové šaty, muži kravaty, obleky a lakované boty. Hodně pili a mluvili nahlas. Povídali si o lásce jako o velmi důležitém filozofickém tématu a neustále opakovali slovo sex. Dělali si legraci z měšťáckých konvencí a z absurdního pocitu vlastnictví, který člověku brání skutečně milovat. A já měl pocit, že tím myslí mě. Jako by mi vyřvávali do tváře, jak jsem pošetilý. Pozoroval jsem je. Pili, kouřili, hovořili o malířích, jejichž jména jsem neznal, o jazzových deskách a divadelních hrách. Byla tam jedna žena, která se smála, jakmile jsem pronesl cokoliv. Viděla mě vejít s Carym a okamžitě jsem jí připadal zajímavý. Černovláska s polodlouhými vlasy a tlustými černými očními linkami. Na sobě měla svetr s flitry. Mluvila o Paříži, Římě a New Yorku a vypadala hodně zcestovale. Znala spoustu lidí od filmu a nabízela mi, že mi pomůže, pokud bych si chtěl sehnat další brigádu… Odpověděl jsem, že ano, a myslel jsem si, že bych chtěl být jako ona – sebevědomý a sofistikovaný. Působila na mě dojmem, že se o mě opravdu zajímá, takže jsem se cítil jako někdo zajímavý. A je to! Patřím sem stejně jako tito lidé, stal jsem se součástí jejich světa. Srdce mi bušilo. Představoval jsem si mezi nimi zářivou budoucnost, kdy i já budu vystupovat nesmlouvavě a sebejistě a na všechno budu mít vlastní názor… A potom… Do toho velkého bílého bytu vešel nějaký muž a všechny oči se k němu obrátily. Cary mi později řekl, že to je jeden filmový producent, velmi důležitý muž, který Hollywoodu diktuje své vlastní zákony. Všichni se k němu okamžitě seběhli. Se mnou už nemluvil nikdo. Procházeli kolem mě, bez omluvy do mě strkali a nikdo se mi nepodíval do očí. Stal jsem se neviditelným. A tak jsem si říkal, co tady proboha děláš? Vedle mě se posadil nějaký vousatý chlap a zeptal se mě, kolik je mi let, co studuji a co jsem dělal v posledních deseti letech, jako by mě dobře znal. Neměl jsem ani čas mu odpovědět. Vstal a šel si nalít skleničku. O deset minut později se vrátil a zase se mě zeptal, kolik je mi let, co studuji a co jsem dělal v posledních deseti letech… Už jsem toho měl dost. Carymu jsem nic neřekl, vzal jsem si kabát a odešel jsem. Musel jsem jít pěšky, protože metro už nejezdilo… Byl to hrozný večer. Pochopil jsem, že se nikdy nestanu součástí jeho světa. Nikdy jsme o tom spolu nemluvili a už nikdy mě na žádný večírek nevzal… Stejně jsem byl radši, když jsme spolu byli sami. V jeho přítomnosti jsem se nikdy necítil jako hlupák… I když jsme nemluvili, i když jsme mlčky seděli vedle sebe… Stávalo se to čím dál častěji, a když mě to překvapilo, plácl mě přes rameno a vykřikl: ,Člověk přece nemá pořád chuť mluvit, my boy.‘“

„A neměl pravdu?“

„Dokázal mlčet celé hodiny. S Howardem Hughesem trávili mlčením celé večery. Hughes k němu přišel, popíjel, kouřil cigarety a četl knihu, aniž by si řekli jediné slovo! A pokud promluvili, dával mu Hughes rady. Říkal mu, že si příliš idealizuje ženy, že ho nemilují, ale že je přitahují jeho peníze a sláva. Myslím, že měl vždycky blíž k mužům než k ženám. Ale nic takového mi neřekl, zřejmě si myslel, že jsem na to ještě příliš mladý. Ve skutečnosti byl mnohem komplikovanější, než dával navenek najevo.“

„To vám přece řekla už jeho oblékačka, vzpomínáte si? Vidět znamená milovat a milovat znamená nikdy nepoznat…“

„Čím víc jsem se s ním stýkal, tím míň jsem věděl, kdo vlastně je, ale o to víc jsem ho miloval… Úplně jsem ztrácel půdu pod nohama. Jednou se mi přiznal, že v Hollywoodu existuje jeden člověk, který ho nenávidí. Šlo o Franka Sinatru…“

„A proč?“

„Točili spolu film Pýcha a vášeň režiséra Stanleyho Kramera. Natáčení začalo v dubnu 1956 a už během prvního týdne se Cary bláznivě zamiloval do své partnerky Sophie Lorenové. Bylo to vzájemné. Jí tehdy nebylo ještě ani čtyřiadvacet, on byl o třicet let starší a ona už v té době chodila s Carlem Pontim. To ovšem Carymu nijak nevadilo. Požádal ji o ruku. Neodmítla ho hned… Prožili spolu šíleně vášnivý vztah. Nebyli schopní zastavit scény, v nichž se objímali. Režisér křičel ,stop, stop‘ a oni se líbali dál. Frank Sinatra zelenal žárlivostí. Jemu se krásná Sophie taky líbila a toužil ji dostat do postele. Proto začal všude vyprávět, že Cary je skrytý homosexuál… Lorenová pak Sinatrovi před celým štábem vrazila facku, křičela na něj: ,Drž hubu, ty italský hajzle!‘ Vzteklý Sinatra natáčení opustil. Nechal je ve štychu! Nikdy se nevrátil… Cary musel zbývající záběry natáčet tak, že místo k Sinatrovi mluvil k věšáku. Vyprávěl mi to ve svém hotelovém apartmá se smíchem a já jsem se najednou ocitl v hrozných rozpacích, nevěděl jsem ani proč. Říkal jsem si, že Sinatra měl možná pravdu a že Cary skutečně dává přednost mužům… Přitom se pořád ženil. Měl pět manželek…“

„To nic neznamená,“ řekla Joséphine. „V Hollywoodu se na homosexualitu pohlíželo zle… Řada herců kvůli tomu uzavřela falešné sňatky.“

„Já vím a myslím, že jsem to věděl už tenkrát… Byl jsem strašně naivní. Některé věci mi ale hrozně vadily. Jako třeba jeho dlouhé přátelství s Randolphem Scottem. Dokonce spolu deset let bydleli a stala se z nich nerozlučná dvojice… Vzal Scotta s sebou i na svatební cestu s první manželkou Virginií Cherrillovou! Ale myslím, že jsem to vědět nechtěl. Už tak bylo pro mě hrozné připustit si, že miluji muže. Nejradši jsem měl chvíle, kdy jsme se smáli. Byl nesmírně vtipný. Sebemenší maličkost proměňoval v komedii. Tvrdil, že se člověk musí na život usmívat, aby se život usmíval na něj. Opakoval to neustále. Měl na to talent… Když jsem si stěžoval na rodiče, třásl se mnou a říkal: ,Přestaň tu naříkat! Přivoláš na sebe veškerá neštěstí, která se potulují kolem…‘ Chtěl mě rozptýlit. Učil mě, co je to elegance. Sám měl v tomto ohledu velkého učitele ve Fredu Astairovi. Tvrdil, že na světě neexistuje elegantnější muž. Fred Astair si leštil boty směsí hlíny z Central Parku, slin a vosku a Cary dělal totéž. Obleky si objednával u londýnského krejčího ze Savile Road. Vždycky je vybalil, pak je smotal a házel jimi po místnosti. Ty šaty musí žít, musí vypadat obnošeně, nechci, aby vypadaly jako nové, takové nosí jenom křupani. I tomuhle triku ho naučil Fred Astaire. A tak do nových obleků kopal jako do balónu, házel jimi po pokoji, skákal po nich, muchlal je a mačkal a nakonec je vyčerpaně odhodil na zem a radoval se, že s těmi domýšlivými a afektovanými obleky zacházel tak špatně… Dostaly na zadek, viď, my boy? Už nikdy nebudou arogantní! Měl v sobě onen vzácný dar, jak učinit život lehčím. Když jsem se od něj vracel domů k rodičům, do našeho pochmurného bytu, měl jsem pocit, že lezu do rakve… Pokládal jsem si spoustu otázek. Už jsem nevěděl, kdo vlastně jsem a do jakého světa patřím. Doma jsem hrál roli vzorného syna a s Carym jsem objevoval život. Bylo to drsné, víte? Celý ten příběh je drsný… A ten konec! Panebože! Ta obálka, kterou mi dal recepční v hotelu… Nikdy jsem podobný dopis nečetl! Dopis od muže, kterého jsem miloval… Jeho čtení jsem proměnil v obřad. Nevím, jak jinak by se měl číst dopis od milovaného člověka… Chtěl jsem, aby mou četbu nic nerušilo. Někteří lidé čtou milostné dopisy a přitom mluví do telefonu, baví se s kamarády, dívají se na fotbal, nalévají si pití, jedí kuřecí stehno, přeruší čtení a pokračují až za chvíli, čtou ho prostě s odpornou lhostejností… Já jsem se na něj absolutně soustředil. Byl jsem sám v pokoji… Bez jediného zvuku, nebylo tam nic, co by mě rozptylovalo. Četl jsem každé slovo, každou větu a do srdce a do očí mi stoupaly emoce…“

Ruka mu sklouzla a visela do prázdna. Pokrčil nohy.

„Potom jsem byl strašně zoufalý. Složil jsem přijímací zkoušky na Polytechniku, přijali mě. Studoval jsem jako ve snu, ovšem špatném snu. Na to, abych se mohl ke Carymu připoutat, mi zůstala jen Geneviève. Vzali jsme se… Pokračování znáte. Byla se mnou nešťastná… A mně to bylo jedno. Kromě bolesti z pocitu, že mi život proklouzl pod rukama a že musím zbytek života strávit jako živoucí mrtvola, neexistovalo nic…“

Vzal si bourbon, napil se a spolkl dva prášky.

„Berete moc prášků.“

„Ano, ale aspoň už nekašlu… Můžu si s vámi povídat, vracet se k těm nádherným vzpomínkám… Život utekl tak rychle. Bylo mi sedmnáct a hop, najednou je mi pětašedesát… Život utekl takhle…“

A luskl prsty.

„Nic jsem neudělal. Byly to naprosto prázdné roky. Nepamatuji si nic. Ale ano, vzpomínám si na Genevièvin malý knírek a na její zamyšlený výraz, když mě poslouchala… Na naši cestu do Kalifornie a na ten krátký okamžik, kdy jsem znovu ožil…“

„A co vaše děti…? K nim nic necítíte?“

„Samozřejmě mě překvapilo, že jsem je zplodil. Ale kromě tohoto pocitu překvapení nic… Pozoroval jsem, jak se břicho mé ženy zakulacuje, a připadalo mi to nevhodné. V duchu jsem se ptal, jestli jsem to opravdu udělal já? A pak se narodily… Vzpomínám si, že hodně trpěla. Nechápal jsem. Zeptal jsem se jí, čemu se ta bolest podobá. Zdrtila mě pohledem. Je pravda, že… My muži si nedokážeme představit, jaké to je… Když mi je poprvé ukázali… Bylo to, jako by nebyly moje, jako by byly abstraktní. Nikdy jsem se s nimi nesblížil. Vždycky jsem na ně hleděl s jakýmsi odstupem… Miminka mi připadají ošklivá. A ani později mí synové neudělali nic, aby si mě získali a sblížili se se mnou.“

„Ale to samé by mohly vaše děti vyčítat vám!“ vykřikla Joséphine pobouřeně. „Miminka jsou přece krásná!“

„Myslíte? Ve mně to nikdy žádné pocity nevyvolalo… Hrozné, viďte…? Ale tak to prostě bylo… Necítil jsem nic. Vůči nikomu. Nevím, jak naložíte s tím, co vám tady vyprávím. Opravdu nejsem zajímavý. Budete potřebovat hodně talentu, aby…“

Nastal čas odejít. Jeho žena se za chvíli vrátí…

Podíval se na hodinky. Joséphine vstala. Složila blok s popsanými papíry a propisku. Tác odnesla do kuchyně. Umyla skleničky, usušila je a schovala láhve, aby si jeho žena ničeho nevšimla.

Pozoroval ji a pomalu dýchal. Řekl: „Točí se mi hlava, asi si trochu zdřímnu…“

Potichu zavřela dveře a nechala ho ležet i s jeho vzpomínkami, které se dál točily jako stará promítačka promítající film na bílé prostěradlo.

Znovu se vracela a pokračovali v rozhovoru. Vždycky naprosto přesně věděl, kde skončili. Své emoce si dokonale pamatoval, jako by je seřadil do šanonu a teď je postupně vyndával. Říkala si, že zřejmě prožil svůj život vzpomínáním.

Sice se vracela, ale měla čím dál tím menší chuť posadit se v tom pochmurném salonu proti němu. Vyndala blok, propisku a dělala si poznámky. Pil bourbon a někdy si zapálil i cigaretu. Camelku.

„Pane Boissone, neměl byste kouřit!“

„V životě už mě nic nečeká…“

Vzal si dlouhou špičku, ukázal zapalovač vykládaný zlatem, zapálil si cigaretu a rozkošnicky se nadechl kouře. Následoval záchvat kašle.

„Vidíte, nedělá vám to dobře…“

„Je to jediná rozkoš, která mi ještě zbývá,“ řekl s výrazem rozmrzelého účetního. „Už jsem vám říkal, jak si Cary vzal LSD?“

„Ne.“

„Kvůli psychoterapii. Chtěl zapracovat na svém dětství, na svých vztazích s rodiči a zjistit důvody svých neustálých sňatků. Myslel si, že díky drogovým halucinacím najde bolestné vzpomínky a vymýtí je. Tenkrát to byla běžná a povolená technika. Vyzkoušela ji řada známých osobností, jako třeba Aldous Huxley nebo Anaïs Ninová. Cary tvrdil, že to s ním dělá úžasné věci a že se podruhé narodil. Během těch zvláštních seancí se prý naučil nést odpovědnost za své činy a nesvalovat vinu na jiné a zjistil o sobě spoustu věcí, které by si jinak vůbec nepřipustil. Tvrdil, že sebepozorování je zcela zásadním aktem odvahy. Nebál se ničeho…“

Tahle slova řekl pan Boisson tónem, do něhož se mísila závist. Tónem, v němž jako podtext znělo „on měl štěstí, nebál se ničeho“.

Přesně tohle mi na tom vadí, pomyslela si Joséphine, když si psala poznámky do bloku.

Ta slova pronesená hořkým tónem, tónem člověka, který závidí svobodu jiným, ale místo aby je napodobil, se na ně zlobí. Nebylo to řečeno ani velkoryse, ani s obdivem. Pan Boisson podvědomě odsuzoval používání LSD, Caryho opakovaná manželství i tichá přátelství s muži. Odsuzoval tajemství Cary Granta.

Protože mu Cary Grant unikl…

Protože před plotem svého losangeleského domu dal Cary Grant přednost jinému mladému muži…

Ten den pan Boisson definitivně zahořkl.

Nevyslovil to, ale bylo to cítit z intonace hlasu, fragmentu myšlenky i ze zamlčené výčitky…

Je moudřejší rozsvítit malou lampičku než naříkat ve tmě, pomyslela si Joséphine, když si vzpomněla na větu Hildegardy de Bingen. Pan Boisson lampičku nerozsvítil… Jeho život proběhl bez jediného záblesku světla, bez lásky. Obviňoval své dětství, vzdělání a rodiče. Nikdy neobvinil svůj nedostatek odvahy.

Dala by přednost větší velkomyslnosti a jasnozřivosti a menší sebelítosti, nikoliv té odrhovačce se zemským červem zamilovaným do hvězdy, jež zářila příliš vysoko… Okusovala konec propisky a netrpělivě čekala, až se bude moct vrátit domů.

Čím víc pan Boissona poslouchala, tím víc si říkala, že její Malý mladý muž, ten z jejího románu, bude velkorysejší, a ne tak sebestředný. Že si z toho nádherného vztahu vezme víc než jen věčné srovnávání, naříkání a neustále se opakující refrén, že neměl štěstí.

Čím víc ho poslouchala, tím menší měla chuť ho slyšet.

Čím víc ho poslouchala, tím víc milovala Cary Granta.

Paní Boissonová se za chvíli vrátí.

Mlčky spolu povečeří. Podívají se na nějaký program v televizi, budou vedle sebe sedět v křeslech, nebudou spolu mluvit a pak si půjdou lehnout.

A on brzy umře.

Na svém životě nic nezmění a nevezme na sebe žádné riziko.

***

Trumpeta se nenechala obalamutit. Někdo se jí hrabal v šuplíku.

„V jakém šuplíku?“ zeptal se Chaval, který seděl proti ní v restauraci na rue Poulbot, hned vedle náměstí du Tertre.

Tiskla mu ruku. Zavolala mu odpoledne. Naříkala: „Já vás už nevídám, nechal jste mě být, co jsem udělala, že jsem si zasloužila tak náhlé pohrdání?“

„Ale nic, drahoušku, nic, je toho na mě jen trochu moc, to je všechno, má ubohá matka slábne, užírá mě nicnedělání a ubíhající čas… Lidi říkají, že čas běží, a čas říká, že se lidé odebírají na věčnost. Bolest je pes kousající jen chudé…“

Vzdychl, aby vyjádřil velikost své bolesti a ospravedlnil svůj náhlý obrat. Naléhala. Potřebuje jeho pomoc. Pronásleduje ji neustále jeden detail, musí si o něm promluvit s někým zkušeným. Chaval nastražil uši. Nějaký detail týkající se podniku? Ano, vzdychla do telefonu. Okamžitě ji pozval do restaurace Butte en Vigne. Sejdou se, až zvon na bazilice odbije osmou.

„Jaký šuplík?“ opakoval Chaval, který nechtěl rozumět, i když rozuměl velmi dobře.

„V mé kanceláři… Ten, do kterého ukládám důležité dokumenty, osobní kódy a hesla k účtům pana Grobze. A právě ten spis někdo prohledával, jsem si tím jistá.“

„Kdepak!“ protestoval Chaval. „To přece není možné… René a Ginette podnik hlídají, a navíc je tam alarm…“

„Někdo se mi hrabal v šuplíku,“ opakovala Trumpeta, špičatou bradu vystrkovala dopředu a prázdnýma očima hleděla na jídelní lístek. „Jsem si tím jistá.“

„Čtete moc knih o spiknutích, výkupných a únosech… Musíte tu svou horečnatou fantazii trochu zchladit,“ odpověděl a mávnutím ruky smetl její slova. „Soustřeďte se spíš na celní nařízení, to vás postaví zpátky na nohy!“

„Myslíte, že si to namlouvám?“

„Nemyslím, vím to!

Pak zjihl.

„Už sis vybrala, má zlatá broskvičko?

Přeběhla jídelní lístek nevidoucíma očima a opakovala:

„Jsem si tím jistá… Vždycky dávám ořezávátko na písmeno O ve slově Grobz… Ale když jsem dneska ráno šuplík otevřela, ořezávátko leželo na písmeně A ve slově Marcel. Nemohlo se přemístit samo.“

„Vyber si předkrm a hlavní jídlo, moje zlatá broskvičko! Zapomeň na kancelář… Není pro mě moc lichotivé, že sis přinesla své pracovní starosti sem, na toto půvabné místo, kde jsem tě chtěl zahrnout něžnými slovíčky. Jen se podívej, jak se tváříš! Myslíš, že je to příjemné?“

Podrážděným gestem zavřel jídelní lístek.

Denise Trompetová sklopila hlavu. Přinutila se přelouskat názvy jídel. Usmála se nad názvem jednoho předkrmu, který se jmenoval „Vajíčka jako oslí kulky à la Creuse“.

„To vypadá dobře.“

„Tak už? Vybrala sis?“

„Ještě ne…“

Vždycky když ráno přišla do kanceláře, sundala klíček pověšený na krku a otevřela šuplík, aby z něj vyndala spisy, které potřebovala. Každé ráno si ověřila, že černé ořezávátko se dvěma otvory se skutečně nachází na písmenu O slova Grobz, a každé ráno se ujistila, že je všechno v pořádku. Obava z krádeže a strach z obžaloby ze zpronevěry či porušení zákonů zmizely. Posadila se a vydechla úlevou: Nebude muset prožít stejnou ostudu jako po zavření Zlatého prasátka a znak Auvergne, červená korouhev na zlatém poli, nebude znovu pošpiněn.

Zvedla zoufale hlavu a pokusila se ospravedlnit:

„Nedovedete se představit, co jsem jako dítě prožila. Ta ostuda vypálená rozžhaveným železem na mém čele… Už to nechci nikdy zažít. Nikdy!“

Tvář jí zrudla a vyděšené oči se upřely do prázdna. Chaval ji znepokojeně pozoroval.

„To nic není! Uklízečka asi horlivě vysávala a chtěla přestěhovat psací stůl, aby sebrala nějaký papír…“

„To není možné! Váží tunu! Nikdo s ním ani nehne. Pan Grobz mu z legrace říká Fort Knox…“

„Tak jste otevřela šuplík moc prudce…“

„To taky není možné. Dávám si velký pozor…“

„Rozhodla jste se nám zkazit večer za každou cenu, Denise?“ řekl přísně a odvrátil tvář.

Tlusté a šedivé spáry mezi velkými kameny na zdi v něm vyvolaly představu vězení a touhu utéct.

„Ach, ne,“ omluvila se rychle, „jsem šťastná, že jste mě sem pozval…“

„Tak už o tom nemluvme, ano? Přestaňte s těmi dětinskostmi. Už jste si vybrala?“

Poraženě sklopila hlavu a náhodně si z jídelního lístku vybrala limousinský salát s kaštany a hovězí dušené maso.

„Výborně,“ zapískal Chaval, „můžeme si objednat…“

Zamával na číšníka a nehtem palce si uhladil knírek. Necítil se dobře a byl nervózní. Těch padesát procent bude fakt zasloužených, říkal si a prohlížel si Trumpetin třesoucí se výstřih a jemný perlový náhrdelník visící na rozměklé kůži a dělající červený otlak. Henrietta nakonec přijala jeho podmínky. Nebylo to snadné. Vehementně se tomu u nohou Panny Marie a čerstvých gladiol, které tam při vstupu do kostela položil, bránila. Bila se jako Avar střežící svůj poklad. Odporně kvičela a třásla se po celém těle. „Chcete mě oškubat a obětovat starou, ubohou ženskou, které zbudou jenom oči pro pláč.“ Pokračovala v mučednickém monologu a Chaval na ni upřeně hleděl ledovýma očima.

„Nesnažte se mě podvést! Budu vás kontrolovat,“ uzavřel a vstal. „Převedete mi peníze pravidelně každých čtrnáct dní, dám vám číslo bankovního účtu.“

Podpatky svých kovbojských bot klepl do kostelní dlažby a odešel pryč. Opustil starou plačící ženu a vzápětí ji vyměnil za jinou starou ženu.

Co jsem komu udělal, že mě potkalo takové neštěstí, naříkal v duchu a špulil své jemné rty.

Trumpeta se snažila tvářit příjemně a zapomenout na své obavy. Měla na sobě příšerné šaty jakoby ušité z nějakých starých záclon, které sundala z garnyží v nějaké zřícenině. V nabíraných rukávech vypadala jako oškubaná krůta. Zpocené řídké vlasy se jí lepily na šedivé spánky. Dneska má skvrny úplně všude, řekl si znechuceně. To dělají emoce, už si představuje, že ji budou někde ve věznici pálit rozžhaveným železem a krysy jí budou ožírat kotníky. Mlčky a umíněně mačkala ubrousek. Chaval přímo slyšel, o čem přemýšlí. V mysli se jí motalo kdeco – šuplík, spisy, ořezávátko, O na slově Grobz, A na slově Marcel, Zlaté prasátko, které začalo chrochtat a připomínalo jí otcovu potupu, prosby matky a exil v rue de Pali-Kao.

„Nějak jste ztichla,“ řekl a zpražil ji pohledem uraženého vládce.

„Promiňte, nevím, čí jsem… Tolik se bojím, že se budou opakovat scény z mého dětství! Ach! Umřela bych! Umřela bych! Slyšíte? Nevíte, co to je, když si na vás lidi ukazují prstem. Když vás špiní jejich pohledy. Neslyšel jste pomluvy za zády, obviňování… Jste příliš ušlechtilý, než abyste něco takového znal.“

„Přestaňte si konečně vymýšlet, Denise…“

Sommelier jim přinesl vinný lístek. Chaval bedlivě zkoumal seznam. Musím vybrat nějaké silné víno s vysokým obsahem alkoholu, abych ji přinutil mluvit. Ukázal prstem na španělskou značku s obsahem čtrnáct promile. Sommelier, překvapený jeho výběrem, se lehce uklonil.

„Uvidíte, je to delikátní odrůda…“

„Vím, co udělám,“ řekla náhle Denise Trompetová, která se probrala ze své bolestné letargie, „řeknu panu Grobzovi, aby změnil kódy svých účtů… Ano, to je ono! Řeknu mu, že je dobré je měnit pravidelně, že se tím předchází nebezpečí, že by se do jeho účtů nabourali nějací hackeři. Poslechne mě. Nechá mě ta nová čísla i vybrat. Je toho teď na něj moc. Chudák, úplně se v té práci topí.“

Chaval usilovně přemýšlel. Vida, to je zajímavá informace, řekl si a pozoroval špičatou Denisinu bradu, chvějící se vzrušením. Starý jí tedy důvěřuje absolutně! Změnit kódy… Naprosto nechtěně mi dala do rukou zbraň. Nechám babu, jen ať si s účty chvíli hraje, a pak Trumpetě podsunu myšlenku na změnu kódů a nové si nechám jen pro sebe… Poradím jí taky, aby změnila kódy alarmu. Henrietta Grobzová bude mimo hru a já budu mít sto procent, mercedesy, holky do postele s jemným prádlem, pružnou kůží, smyslnými výkřiky a divokými přírazy. Při představě této zářivé budoucnosti se narovnal.

Jenomže předtím bude muset odvrátit nebezpečí plynoucí z Trumpetina podezření.

„Já vám tedy řeknu všechno, Denise… Přestaňte se mučit. V tom vašem šuplíku jsem se hrabal já.“

„Vy?“

„Ano, moje zlatá broskvičko… Nebo spíš můj démon. Pamatujete se na ten večer, kdy jsem vám váš klíč zabavil?“

„Ano,“ koktala Trumpeta vyděšeně.

„Tenkrát jsem si myslel, že mi lžete… Že v psacím stole schováváte milostné dopisy, vyznání nějakého soka, který vám klečí u nohou. Když jste ten večer odešla jemná a něžná do metra, šel jsem spát do hotelu, abych neprobudil svou drahou matku. Ale když říkám spát…“

Slabě vzdychl, jako by se hrozně trápil.

„Celou noc jsem nezamhouřil oka. Pokaždé, když jsem už usínal, jsem se trhnutím probudil a spatřil jsem před sebou soka, jak se mi vysmívá, jak se směje mým zbožným snům a vroucím přáním… A tak jsem se dopustil zločinu. Nechal jsem si udělat náhradní klíč a přísahal jsem si, že jednou večer ten šuplík prohledám…“

Trumpeta se zachvěla. Bylo to tak dojemné a tak romantické. Ten krásný, elegantní muž, objekt jejích tužeb a snů, se přeměňoval v někoho jiného, v člověka usilujícího o její přízeň.

Třásly se jí ruce, když zašeptala:

„Vy mě tedy milujete?“

„Jestli vás miluji?“ vykřikl Chaval a předstíral rozhořčení. „Já vás nejen miluji, já vás uctívám jako světici, jste moje madona, nepokořitelná panna, chvějící se bolest…“

Poprvé v životě bylo Denise takřka na omdlení. Požádá ji o ruku… A jestli ho bude dál odmítat, jestli se bude dál zabývat temnými myšlenkami, které ji od něj vzdalují, zahrne ji hněvem a odejde, práskne za sebou dveřmi a ona se zavře do svého pokoje a bude bušit hlavou o zeď, dokud se nezhroutí…

„Ach, Bruno… Neříkejte mi, že…“

„Ano… Denise, miluju vás, chci vás, toužím po vás, hořím nemilosrdným ohněm. Prohledal jsem ten prokletý šuplík, abych získal důkazy vaší zrady. Žárlivost je neúprosná paní. Svírá vás. Zmítá vámi. Vyhloubí ve vás černý potok bahna… Nechal jsem se tím bahnem unést. Ponořil jsem ruku do toho kalu a otevřel jsem šuplík…“

Ukázal bílou ruku s čerstvou manikúrou. Obrátil k Denise oči plné slzí.

„Nic jsem nenašel. To byl můj trest. Dopustil jsem se dvojí proradnosti. Pochyboval jsem o vás a vylekal jsem vás tím, že jsem přemístil ořezávátko… Odpustíte mi, andílku?“

„Bruno… Ach, Bruno…“

Cítila, jak jí celým tělem prolétl čerstvý vánek, a začala se zalykat. Kolem ní se všechno točilo a musela se oběma rukama zachytit stolu, aby neupadla.

Chaval vzal její ruku a přiložil si ji ke rtům.

Jakmile se Brunovy rty dotkly její pokožky, tělem jí proletěl blesk rozkoše, jako když dítě poprvé v životě ochutná kousek čokolády.

„Odpustíte démonovi, kterého si nesu v srdci?“

„Jste můj anděl…“

„Trpěl jsem, Denise, trpěl… Věříte mi?“

Slabě pokývala hlavou.

„A nezlobíte se na mě?“

Slabě zavrtěla hlavou.

Naznačila, že ne, a za cenu nesmírného úsilí se snažila vzpamatovat.

„Vy mě milujete! Vy mě milujete! Říkejte mi to ještě… Nemůžu se toho nabažit…“

Mlčky na ni hleděl a ona si to ticho vybrala pro další prohlášení.

„Ach, Bruno, udělám pro vás všechno… Všechno, abych vás ujistila, abych vám vrátila mužskou hrdost. Budu pracovat, budu uklízečka, děvka, nosička vody, nádenice, akrobatka, polykačka ohně, budu žebřík, po kterém vylezete ke slávě, rohožka, o kterou si budete otírat boty, vaše ponížená služka, budu vším, čím budete chtít… Mluvte! Poslechu vás…“

Sakra, baba zařadila pětku, pomyslel si Chaval. Z hrudi mu uniklo temné zavrčení.

„Myslíte to všechno vážně, moje milovaná?“

„Myslím a slibuji, že vás budu celý život uctívat jako věrná a oddaná manželka.“

Bruno Chaval sebou při slově manželka škubnul. Kruciš, co mi to tu povídá? Jde na to nějak rychle. Do čeho jsem se to zapletl? Musím šlápnout na brzdu…

Brzdu však nemohl najít a Trumpeta ho horečnatě a vroucně celý večer hltala očima a limousinského salátu a dušeného hovězího se ani nedotkla.

Když vstali a vyšli z Butte en Vigne, u první pouliční lampy se k němu přivinula, zaklonila hlavu a nabídla mu své svrasklé rty. Španělské víno mělo větší účinek, než Chaval doufal.

„Pojď, pojď,“ šeptala a nenasytnýma rukama ho objímala. „Odnes mě do postele, zapomeneme na tuto chvíli, zapomeneme na všechno. Chci se chvět pod tvými doteky… Chci zbožňovat každý centimetr tvé kůže a poznamenat ji svou spalující horkostí.“

Vyděšeně ji doprovodil až do rue de Pali-Kao.

Už se nedokázala ani udržet na nohou a potácela se.

Začala slabě kvičet, když se jí chtěl vymanit. Přitiskla se k němu celým tělem, protestovala: „Nenechávej mě tady, chyť mě!“ Sténala a visela na něm jako přísavka. Pokoušel se bránit. Znovu ho popadla a koktala mu do ucha…

Vklouzni do mě, pronikni do mého panenského těla, které čeká jen na tebe, udělej, ať sténám, udělej, ať se chvěji, vraž do mého lůna svůj spalující úd jako ostruhu…

Ovinula ho celým tělem, třela se o něj, chroptěla, vyrážela výkřiky, vzdechy a celá se svíjela. Vůbec nevěděl, co má dělat s tím horkým tělem, které se ho zmocňovalo. Vzpomněl si na šuplík a na klíč. Řekl si, že jí aspoň jednou musí poskytnout rozkoš, aby na epizodu s otevřeným šuplíkem definitivně zapomněla.

Šel k ní, povalil ji na postel, zhasl světlo, obličej jí zakryl polštářem, a aniž by vůbec pomyslel na to, že je ještě panna, otevřel mezi jejími stehny zakázaný vchod a přirazil k němu svým beranidlem…

Myslel na klíč, na peníze, které brzy dostane, myslel na kabriolet v šedé metalíze s červenými sedačkami, na kalhotky holek, které bude stahovat… Říkal si, že ho zase moc neubude, když několikrát zuřivě přirazí do útrob staré panny, která se zmítala pod polštářem.

Stal se mužem osudovým a brutálním, plným semene a vibrujícím jako napjatá kuše, jíž kdysi býval…

Dokud mu rozpálená Hortense nevzala z beder všechen oheň…

Jakmile si vzpomněl na jméno své milované, úd mu klesl, změkl a žalostně visel mezi Trumpetinými stehny, která se pod polštářem dusila rozkoší a děkovala Bohu…

***

Hortense Cortèsová balila zavazadla. Opouštěla Londýn.

Hortense Cortèsová se dotýkala nebes a nebesa neměla žádné hranice.

Hortense Cortèsová sledovala trasu, po níž poletí, a opájela se brázdou, která po ní zůstane.

Hortense Cortèsová o sobě mluvila už jen ve třetí osobě.

Končil červen, škola končila a smlouva s Banana Republic byla podepsána. Nicholas sehrál roli jejího agenta dokonale. Získal pro ni velkolepý kontrakt: pět tisíc dolarů týdně, byt na Manhattanu v domě s doormanem a s výhledem na Central Park a dvouměsíční angažmá s možností prodloužení, pokud by si to obě strany přály.

Začít měla 8. července. V deset hodin dopoledne. V čísle 107 E na 42. ulici, hned vedle nádraží Grand Central a Park Avenue.

Měla chuť zpívat, hrát na elektrickou kytaru, chodit bosá po červeném koberci, tančit na písničku Cola Portera, schovat se pod děravý slunečník, bořit prsty do čokolády, solit ocas pestrobarevného ptáka, adoptovat červené rybičky, učit se japonsky…

Než odletí do New Yorku, zastaví se v Paříži. V Paříži…

Bude mít tak akorát čas políbit matku a sestru, projít se po ulicích, posedět na terase nějaké kavárny, pozorovat lidi a vnímat tisíce detailů, které rozvine, jakmile se usadí na Manhattanu v ateliéru Banana Republic. Neexistuje žádné jiné město na světě, kde by měly holky takovou invenci, čich a eleganci, jako je Paříž. Ukradne jejich vzhled, siluety, posbírá obrazy a plná nápadů odletí do New Yorku.

Zpívala si, když balila zavazadla, a oči přitom nespouštěla z mobilu.

Předem královsky zaplatila ajatolláhovi dvouměsíční nájem a oznámila mu, že odjíždí. Že opouští dům. Že vyhrála jackpot…

„Dobře se na mě podívej, zbytečný a bezvýznamný človíčku, protože mě už neuvidíš! Nikdy! Přečteš si o mně v novinách, ale to je všechno. Už mě nikdy nebudeš peskovat kvůli nezaplaceným fakturám, nebudeš mě pronásledovat svými malichernými počty a trpasličím libidem.“

Zbledl a zakoktal: „Ty mě opouštíš?“

„Ano, ano… Už si nebudeš moct hrát s mým telefonem, vymazávat z něj zprávy, budeš se nudit.“

Protestoval, přísahal na všechny velké bohy, že by se něčeho takového nikdy nedopustil! „Věříš mi, Hortense, viď, že mi věříš?“ Vypadal upřímně…

„Tak kdo to udělal, když ne ty?“

„To nevím, ale já to nebyl…“

„Když ne ty, tak tvůj bratr!“ zanotovala Hortense na slova bajky La Fontaina. „Beďar? Smradlavá ponožka? Ten magor s těmi svými špagetami se sýrem? Já na to každopádně kašlu! Bim bam bum, tady končím a už tě nikdy neuvidím! Ani tebe, ani ty ostatní…“

„Ale kde budeš žít?“

„Všude, kde ty nebudeš.“

„Miluju tě, Hortense, tolik se mi líbí, jak se na mě díváš…“

„To jsem si asi musela nasypat do očí sůl, je to zvláštní, ale já si tě nikdy nevšímala…“

„Necítíš ke mně vůbec nic?“

„Obrovský odpor k tvé krysí povaze…“

A protože se ji naposled snažil zadržet a začal slibovat, že už ji nikdy nebude otravovat s council tax, plynem, elektřinou a špagetami se sýrem, zapnula zip na velké tašce a vyrazila ho z pokoje.

Vystoupila na Severním nádraží, vzala si taxík a dala řidiči spropitné deset euro za to, že jí odnesl zavazadla až k výtahu. Peníze ji pálily v prstech. Pět tisíc dolarů týdně! Dvacet tisíc měsíčně! Čtyřicet tisíc za dva měsíce! A když vymyslím něco skvělého, dostanu dvojnásobek, možná i trojnásobek! Jsem královna světa a král není můj bratranec!

Zazvonila triumfujícím prstem. Otevřela jí matka. Zatoužila ji obejmout, a tak ji objala.

„Mami! Mami! Kdybys věděla, co se mi stalo!“

Natáhla ruce, zatočila se dokolečka a klesla na pohovku.

Vyprávěla.

Vyprávěla to Joséphine…

Vyprávěla to Zoé…

Vyprávěla to Josiane a Juniorovi, když je zašla navštívit.

Junior jí zatelefonoval:

„Hortense, je to důležité, musím tě vidět. Potřebuju tě!“

„Potřebuješ mě, drobečku?“

„Ano… Přijď k nám dnes na večeři. A přijď sama… Jedná se o spiknutí!“

„Spiknutí?“

„Yes, Milady! A nezapomeň, I’m a brain…“

„I’m a brain too…“

Zastihla Josiane a Juniora u stolu v kuchyni, zamračené a rozhněvané. Marcel se ještě nevrátil z práce.

„Chodí čím dál později,“ vzdychla Josiane, „a je úplně zahlcený starostmi…“

Objala Josiane. Juniorovi dala pusu do rudých vlasů…

„Víš, že Vivaldi měl taky rudé vlasy?“

Neodpověděl.

Muselo to tedy být vážné.

Sedla si a poslouchala.

„Takže,“ začal Junior, oblečený jako anglický lord na zámku v Sussexu, s ulízanými vlasy, rovnou pěšinkou a motýlkem, jenž mu zakrýval celou bradu, „máme s matkou důvodné podezření, že si někdo na otce brousí zuby…“

Pak vyprávěl o rozhovoru s Chavalem, o četbě v jeho mozkových závitech a o objevení následujících fenoménů: „Henrietta“, „tajné kódy“, „krádež“, „bankovní účty“, „trumpeta“, „Hortense“, „dželaba“…

„Tvou přítomnost v mozkové kůře toho odporného člověka ti odpouštím… Neřeknu ti, v jaké formě tam figuruješ, ale musím přiznat, že to moc lichotivé není, a přísahám, že v mém mozku jsi zachycena mnohem líp…“

„Děkuji, drobečku…“

„Maminka mi o Chavalovi vyprávěla. Považuji to za mladickou nerozvážnost…“

„Opravdu jsem byla hodně mladá!“

„Co se týče toho ostatního, jsme bezradní a potřebujeme tvou pomoc…“

„Z toho, co říkáš, nechápu vůbec nic,“ odpověděla Hortense. „Chceš říct, že dokážeš lidem číst v mozku?“

„Ano. Není to snadné, ale jde to. Musím na to vynaložit strašné úsilí. Všichni vysíláme kmitočty a všichni máme v hlavě tranzistor. Nepoužíváme ho, protože nevíme, čeho všeho je náš mozek schopen… Stačilo napojit moje kmitočty na Chavalovy, abych mu pronikl do hlavy a přečetl si jeho myšlenky…“

„Chápu,“ zamumlala Hortense, „myslím, že je to velice užitečný trik…“

„Není to trik, ale fyzický a vědecký fenomén…“

„Promiň…“

„S maminkou jsme se snažili jednotlivé dílky skládanky z Chavalova mozku složit dohromady a došli jsme k závěru, že Henrietta s Chavalem ukradli tajné kódy k otcovým bankovním účtům a chtějí je vykrást… To dává smysl, ne?“

„Ano…,“ uznala Hortense. „Jsi si jistý, že v tom je namočená Henrietta?“

„Víc než jistý…“

„Ale vždyť jí nic nechybí… Marcel se zachoval velkoryse…“

„Lakomec nemá nikdy dost a to je prostě fakt, Hortense… Lakomec miluje zlato, nikoliv to, co s ním může dělat. Miluje ho jako živoucí, teplou bytost. A Henriettu navíc užírá nenávist, proto je tak nenasytná. Je mi to líto, nerad vidím lidskou bytost tak černě, víš? Musíme ale té krádeži zabránit…“

„A změnit kódy…“

„Samozřejmě! To je první věc, na kterou jsme pomysleli…“

Pokrčil rameny, zklamaný Hortensinou poznámkou.

„Ale to nestačí,“ pokračoval. „Musíme vymýtit zlo v samotných základech a zjistit, jak Henrietta s Chavalem k těm kódům přišli. Samozřejmě že nás něco napadlo, ale potřebujeme si to ověřit… A to můžeš udělat jenom ty.“

„A co vás napadlo?“

„V tatínkově podniku pracuje jedna žena jako vedoucí účetní. Jmenuje se Denise Trompetová…“

„Tak proto ta trumpeta?“

„Ach! Stoupáš vzhůru po mém hodnotovém žebříčku! Myslíme si, že Denise Trompetová je pro Chavala Trumpeta. Jenomže… Jak se v této pochybné aféře ocitla? Maminka ji velmi dobře zná a tvrdí, že je to ta nejčestnější ženská na světě… Navíc je mému otci oddána a uctívá ho jako nějaký kult. Byla zmanipulována? Jednali Henrietta a Chaval za jejími zády? Nebo s její účastí? To je dílek skládanky, který nám chybí…“

„Nechci ji obviňovat, pokud je nevinná,“ prohlásila Josiane s pažemi zkříženými na prsou. „To by bylo hrozné. Je to věrná, pečlivá ženská a z profesní stránky jí nelze vytknout nic. Pracuje v podniku už dvacet let a nikdy se žádné chyby nedopustila. Její účetnictví je vzorem přehlednosti. Marcel se na ni absolutně spoléhá… Jenomže Junior ji viděl v Chavalově hlavě. Nemůže to být nikdo jiný než ona.“

„To je překvapivá schopnost,“ řekla Hortense a hleděla na Juniora. „Opravdu mě překvapuješ, jsi génius, virtuóz… Klaním se, drahý mistře!“

Junior zčervenal a na obličeji mu vyskákaly rudé fleky. Odolal touze se poškrábat. Právě se změnil z drobečka v mistra.

„A co čekáte ode mne?“ zeptala se Hortense.

„Abys šla s Chavalem na skleničku a všechno z něj vytáhla…“

„Cože… Co?“ vykřikla Hortense.

„Jenom ty ho můžeš přinutit mluvit…“

„A jak? Zavolám mu, řeknu, že ho chci vidět, a on okamžitě přicválá? To mi připadá přehnaně optimistické…“

„Uchoval si na tebe nehynoucí vzpomínku… Jakmile se k tobě nějaký muž přiblíží, Hortense, okamžitě ho sežehneš touhou nebo láskou, říkej si tomu, jak chceš… A Chavala zvlášť… Od chvíle, co jsi ho opustila, chřadne, viděl jsem to ve třetím čelním laloku jeho levé hemisféry…“

„S dželabou?“

„Ne, kousek nad ní…“

„Když to říkáš…“

„Každý muž v tvé přítomnost roztaje a ztratí kontrolu nad svým mozkem… Bude to dětská hra, přinutit ho mluvit!“

„A ty si myslíš, že mi všechno řekne?“

„Myslím, že se před tebou bude chtít naparovat, že ti bude vyprávět o svých nadějích a penězích, které mu spadnou do klína. A ty v tu chvíli nedbale zmíníš jméno Trumpeta a uvidíš, jak bude reagovat…“

„A jak to, že vím o Trumpetě?“

„Uděláš to jako to dělají poldové… Řekneš mu, že Trumpeta všechno vyprávěla Marcelovi a že on teď uvažuje, jak ho potrestat… Že tomu nechceš uvěřit a chceš to slyšet z jeho vlastních úst, protože ať se stalo cokoliv, máš pro něj jistou slabost, a dokonce k němu něco cítíš… On se přestane vytahovat, vrhne se ti k nohám a poskytne ti důkaz, který nám chybí…“

„Hmmm…,“ řekla Hortense. „Myslíte, že to bude tak snadné?“

„Myslím, že pro tebe není nic nemožného,“ odpověděl Junior. „Říkám ti, že stačí, abys šla na tu schůzku, a Chaval promluví a začne se ti se vším svěřovat. Uvidíš, že prozradí všechno…“

Hortense rychle přemýšlela. Nic za to nedá, když půjde na schůzku s tím červem, který jí kdysi posloužil jako milenec… A jestli to Marcelovi, Josiane a Juniorovi pomůže… Život se k ní chová velkoryse a ona měla chuť se o to podělit…

Tahle reakce ji překvapila. Nezačínám se měnit? zeptala se znepokojeně v duchu sama sebe.

„Když to udělám… Když Chavalovi strhnu masku… Můžu na oplátku požádat o službu já?“

„Žádný problém…,“ odpověděl Junior, potěšený, že záležitost je vyřízena. „Matko! Přines občerstvení… Dnes je hrozné horko. Bonbóny se mi lepí k papíru…“

„Přestaň mluvit jako tvůj otec!“ zahřměla Josiane, která jako matka dbala na to, aby Marcel i syn mluvili slušně.

Junior ji ignoroval, naklonil se k Hortense a zeptal se:

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Chci, abys pronikl do mozku Garymu a řekl mi, co tam vidíš…“

Junior se odtáhl.

„To tě tolik zajímá, co má Gary v mozku?“

Hortense se na něj svůdně usmála.

„Teď jsi mě zklamal, Juniore… Myslela jsem, že jsi důvtipnější…“

„Vím, že se s ním chceš v New Yorku sejít, a ptáš se, co si o tobě myslí, abys náhodou nenarazila…“

„Přesně tak…“

„Předtím ti ale musím něco říct, Hortense…“

Josiane cítila, že její přítomnost synovi vadí, a tak se vymluvila, že si musí jít zatelefonovat.

Junior se vztyčil, upřel pohled do Hortensiných očí a prohlásil:

„Za sedmnáct let se vezmem.“

Hortense se málem vyprskla smíchy.

„Vezmeme se?“

„Ano, jsi žena mého života… S tebou dokážu úžasné věci. Ty jediná máš nezbytnou vnitřní svobodu, abys dokázala snést akrobacii mých myšlenek…“

„To mě velice těší…“

„Ale zatím jsem moc malý…“

Hlava mu klesla do dlaní. Chvíli mlčel a vyčerpaně se opíral o kuchyňský stůl…

„Och, jak mě to dětské tělo tíží! Jak bych si přál mít dlouhé ruce a chlupaté nohy! Když jsem zavřený v tomhle dětském krunýři, nemůžu udělat nic… Ale za sedmnáct let ze mě bude muž a požádám tě o ruku… Budu trpělivý a smířím se s tím, že mezitím budeš cestovat, bavit se, a že dokonce navážeš citové vztahy s jinými chlapci…“

„Jsi velkorysý, drobečku,“ řekla Hortense ironicky.

„Ale za sedmnáct let tě požádám, abys mi dala šanci… Nechci, abys mě hned zahrnula láskou, ale abys šla se mnou na večeři, na koncert, do kina… A pokud se mezi námi narodí nějaký vztah, abys ho neodmítala… To je vše.“

„Poslyš, Juniore, uvidíme, co bude za sedmnáct let… Všechno, co mi tu teď vyprávíš, mi připadá trochu bizarní, ale dobrá… V tuto chvíli bych si ale moc přála, aby ses prošel po Garyho mozku…“

„Budu potřebovat jeho fotku…“

„Máme fotky, které jsme pořídili o Vánocích,“ vmísila se do rozhovoru Josiane, jež poslouchala za dveřmi, a vrátila se po špičkách zpátky.

„Výborně,“ řekl Junior. „Zavřu se do pokoje, budu se soustředit se a řeknu ti, co jsem viděl… Ale pamatuj si, že je to ode mne velkomyslné a šlechetné, Hortense… Tím se tě nezříkám.“

„To přece nemyslíš vážně, Juniore! Za sedmnáct let ze mě bude stará bréca…“

„Ty nikdy nebudeš stará bréca. A já budu tvým manželem…“

„Četl jsi to v mém mozku?“ zeptala se znepokojeně.

„Nic ti neřeknu, protože kdybych odhalil překvapení a tajemství, zabil bych touhu a já chci, abys pro mě hořela… Pokud se nebudeš vymlouvat, že je něco zakázané nebo předem dané, vytvoříme ohromný pár… Můžeme, Hortense! Důvěřuj mně, důvěřuj sobě…“

„Och, v tom jsem neporazitelná!“ vykřikla Hortense.

„Právě to se mi na tobě líbí… Kromě dalších věcí!“

„Poslyš,“ řekla Hortense a otočila se na Josiane, „nezačíná být ten tvůj kluk trochu megaloman?“

Josiane pokrčila rameny. Juniorovo citové blouznění ji nechávalo chladnou. Na synovo fantazírování si zvykla. Důležité bylo zachránit Marcela. Pozorovala Hortense, její andělský a zároveň krutý úsměv, oblá ramena, jemné boky, vlasy přichycené sponkou, poslouchala její dialog s Juniorem a říkala si, že život to vždycky zařídí tak, aby vás něčím překvapil. Postaví se na číhanou, aby vám pak mohl skočit po krku, takže je lepší ho akceptovat a nevstupovat mu do cesty…

***

Příběh Malého mladého muže a Cary Granta v Joséphinině hlavě rostl…

Někdy nabyl takové velikosti, že musela jít ven a nadechnout se na ulici vzduchu, aby okysličila svou ubohou hlavu zaplněnou slovy, pocity, dekoracemi, situacemi, zvuky, vůněmi… Byl to neuvěřitelný bazar!

Vzala Du Guesclinovo vodítko. Vyšli do pařížských ulic. Kráčela rychle, kadence jejích kroků odpovídala kadenci myšlenek. Du Guesclin šel vpředu, otvíral cestu a odháněl chodce.

Šla, šla a všechno do sebe zapadalo jako na divadelním jevišti, kde byla velkou režisérkou.

Vlevo v rohu na scéně Malý mladý muž…

Ještě pro něj nenašla jméno…

Představovala si ho nešikovného a nepřirozeného, oblečeného do tmavošedého pleteného svetru, bílé košile se světlemodrou kravatou a dlouhých šedých flanelových kalhot. Nosní dírky roztažené, lesknoucí se čelo, na bradě jemné chlupy. Oči má bledé, skoro průhledné. Kroutí se, chodí strnule, je znepokojený a dělá nepřirozené pohyby. Všechno je na něm špatně.

Pan a paní Boissonovi sehrají role rodičů Malého mladého muže. Chladní a strnulí, s klidným sobectvím lidí, kteří si nikdy nekladou žádné otázky a netečně pozorují, jak kolem nich ubíhá život.

Jejich byt bude sloužit jako dekorace: skleničky na šampaňské zavřené v proskleném příborníku, tác s láhvemi aperitivu, jenž se vyndává jen v neděli v poledne, když přijdou přátelé nebo příbuzní, polštářek, který si paní Boissonová dává pod záda, aby se jí pohodlně sedělo, velké rádio, na němž poslouchají události ze světa, projevy generála de Gaulla, zprávy o prezidentských volbách, o konci války v Alžíru, o smrti Édith Piaf, o volbě papeže Jana XXIII., o Tour de France, v níž vyhrává Eddy Merckx, o stavbě berlínské zdi, o prvním černém studentovi na americké univerzitě, o právu žen pracovat bez manželova souhlasu…

Malý mladý muž si říká, že se svět sice právě mění, ale u nich doma se nemění nic, pan a paní Boissonovi vrtí hlavou a tvrdí, že svět spěje k horšímu a že místo ženy není v kanceláři! Kdo se bude starat o děti?

Její Malý mladý muž se nepodobá panu Boissonovi.

Každý den se od něj vzdaluje. Obléká si detaily a roste. Joséphine ho obdařuje odvážnou energií, zvědavostí a velkorysostí člověka, který se chce učit. Nepřipravuje se ke zkouškám na Polytechniku, ale na studia historie… Joséphine mu svěřuje své strachy, svůj komplex méněcennosti. Červená se jako ona, chybí mu všechno, co chybí jí, koktá.

Na levé straně jeviště se vedle Malého mladého muže nachází Geneviève. Joséphine ji má moc ráda. Listuje časopisem Modes et Travaux, aby ji oblékla, učesala její naondulované vlasy, přidala lokny a depilovala knírek, vymýšlí pro ni chůzi… Ale Geneviève zůstává ostýchavá a neohrabaná a drží se v ústraní.

Vpravo na scéně je Cary Grant a jeho svět. Jeho rodiče. Otec pije, huláká v hospodě a plácá holky po zadku. Je to brunátný chlap šířící kolem sebe pach čpavku, když se večer vrací z práce, prsty má rozežrané chemikáliemi, s nimiž pracuje… Matka je něžná, rafinovaná, krk jí šustí v krajkách, má dlouhé jemné ruce, které svědčí o konci těžkých měsíců, klade si je na hruď a přitahuje jimi šál z falešného kašmíru. Šetří, aby mohla synovi platit hodiny klavíru a udělat z něj gentlemana. Učí ho dobrým způsobům. Otec ho učí klít. Když se jeho rodiče večer hádají, malý Cary se schovává pod stolem a zacpává si uši polštářem, aby je neslyšel. Říká si, že je to jeho chyba. To on je příčinou všech jejich hádek. A když se otec někdy nevrátí večer domů, myslí si, že je mrtvý, a v posteli pláče… Je rozdělen mezi matčiny touhy a křik otce, který ho nutí prát se v hospodách, aby se z něj stal opravdový chlap. Neví, čí je. Žije dvěma životy… Joséphine přidává do bristolských ulic jemný déšť, nábřeží, kam se večer chodí procházet, aby viděl lodě vyplouvající na moře a snil o Americe. Občas vídá nastupovat na palubu slavné osobnosti. Jednou večer potká Douglase Fairbankse odplouvajícího do Hollywoodu…

Jednou bude točit filmy…

Joséphine si koupila čtyři černé sešity s umělohmotnými deskami. V každém je dvě stě čtyřicet stran nepopsaného papíru. Jeden je určen Cary Grantovi, jeden Malému mladému muži, další vedlejším postavám a poslední obecným údajům. Koupila si taky všechny knihy, které o Cary Grantovi vyšly. Žlutým zvýrazňovačem podtrhla veškeré použitelné detaily, zeleným hercova slova, která by měla reprodukovat, a růžovým peripetie jeho života, které je nutné zachytit. Udělala si kartotéku, ověřovala a řadila… Na dlouhé hodiny se zavírala a pracovala.

Její pracovna se podobala truhlářské dílně. Veškeré nářadí bylo na svých místech: počítač, kartotéka, papíry na poznámky, černé sešity, propisovačky a tužky, sponky, ořezávátko, gumy, nůžky, fotografie a malý tranzistor naladěný na stanici TSF Jazz.

Hudba byla určena Du Guesclinovi, ležícímu u psacího stolu s hlavou opřenou o přední packy. Když zazvonil telefon, vždycky zvedl hlavu, rozhořčený, kdo to ruší…

Musí být trpělivá a čekat, až všechno zapadne na místo, nic nesmí uspěchat. Musí nechat pracovat ticho, nebo aspoň to, co ona považovala za ticho, a zaplňovat bílá místa. Ale někdy byla nedočkavá… Brzy už bude všechno připraveno. Postavy budou dokončené, od hlavy až k patě oblečené, dekorace postavené …

Příběh začne.

„Tak co?“ zeptal se Gaston Serrurier v telefonu. „Je konec června. Jak pokračuje kniha?“

„Stavím základy,“ odpověděla Joséphine.

Hortense se Zoé odešly na nákup, posedět někde na kavárenské terase a den začínal. Poprosila je, aby se nevracely před pátou. „Anebo když se vrátíte, nechte mě v klidu pracovat a nemluvte na mě.“

„A můžu si ji přečíst kdy?“ ptal se Serrurier.

„Tak daleko ještě nejsem! Právě se snažím stavět postavy…“

„Ale příběh máte?“

„Ano, tím jsem si jista. Už mi neuklouzne…“

Znovu si v duchu připomněla ty dvě tlusté dámy na ulici. Nezapomene na ně a napíše o nich skvělou povídku. V tuto chvíli je však nechávala stranou. Matku a její hedvábnou blůzku s velkým výstřihem na překypujících ňadrech, věčný emailový úsměv s rudou rtěnkou, dceru utopenou v bleděmodrém gabardénovém kostýmku jako v zimní prošívané bundě. Nebo… A co kdybych je přivedla do rodiny Malého mladého muže? napadlo ji, když jednou stála ve frontě v pekařství. Ano! Správně! Tlustá teta a její tlustá dcera, sestřenice Malého mladého muže. Chodí k nim v neděli na oběd… Malý mladý muž je znepokojeně pozoruje. V duchu se ptá, jestli i jeho rodiče zaživa pozřou. Z toho bych mohla vytvořit paralelní příběh…

Chyběl jí nápad pro sešit „obecné údaje“ a čekala, až nějaký dozraje.

„A kdy myslíte, že začnete psát?“ pokračoval Serrurier.

„Nevím… O tom nerozhoduju já, ale mé postavy. Až budou hotové a složím poslední dílky na místo, oživnou a příběh nastartuje…“

„Mluvíte jako správce garáží.“

„Správce garáží nebo tesař, který zvedá nosný trám…“

„Měla byste čas na oběd? Mám sice plný diář, ale mohl bych se uvolnit…“

„Nemůžu. Udělala jsem si časový rozvrh. Jako bych se vrátila do školy…“

„Máte pravdu. Kdyby se člověk spoléhal jen na inspiraci, nepřekročil by první stránku… Tak nashle a informujte mě…“

Joséphine potěšeně zavěsila. Odmítla oběd s Gastonem Serrurierem! S mužem, který jí foukal kouř z doutníku přímo do obličeje. A ona se mu nevzepřela.

Šla se podívat do zrcadla. Vždyť se nezměnila… Stejné dobrácky oblé tváře, kaštanové vlasy, kaštanové oči, všechno kaštanové. Jsem vzorová Francouzka… Není na mně nic, co by přitahovalo pohledy, a je mi to fuk! Hučí mi v hlavě a mám tisíce napadů, které mě rozehřívají!

Serrurierovi nelhala. Udělala si rozvrh. Práce od jedenácti dopoledne do pěti odpoledne. Pak procházka s Du Guesclinem. Propiska pověšená na krku, zápisník v kapse. Stačila maličkost a v hlavě se jí okamžitě objevil nějaký nápad.

„Vždyť je to pravda!“ říkal jeden mladík v čepici s kšiltem své přítelkyni. „Proč pořád lidem říkáš ošklivé věci? Nikdy jsem neviděl velblouda dělat si legraci z kartáčku na zuby!“

Zastavila se a poznamenala si to. Měla chuť smeknout čepici a mladíka obejmout. Říct mu, že právě píše knížku a chce mu ukrást jeho větu. A co je to za knížku? zeptal by se… Ještě přesně nevím, ale…

Je to příběh o tom, jak najít místo za mlhou… Všichni máme svá místa za mlhou, jen to nevíme. Je to příběh dvou mužů. Jeden se jmenuje Cary Grant a celý život se snažil projít mlhou, ten druhý zůstal stát na startovní čáře… Je to příběh o tom, proč někdo má odvahu projít mlhou, zatímco druhý nikoliv…

Zapískala na Du Guesclina a pokračovala v procházce.

Kdyby ji Antoine neopustil kvůli Mylène a krokodýlům, kdyby Iris nenapadlo, že chce napsat knihu, a kdyby ji nepřinutila stát se spisovatelkou, nikdy by své místo za mlhou nenašla… Všechny tyto životní náhody vytvářely to místo. Někdy proti její vůli…

Zamyšleně se vracela domů…

Pan Boisson zazvonil u jejích dveří.

Nudil se. Její návštěvy se mu zalíbily. Spoustu věcí jsem vám ještě neřekl, upřesnil. Obchodoval se vzpomínkami jako prodavač koberců. Upřel na ni svůj jasný a tvrdý pohled. Vyžadoval její přítomnost. Chtěl se znovu stát středem jejího světa. Jeho ústa se pánovitě ušklíbala, dlouhá úzká brada říkala, že má právo na větší ohledy. Vyžadoval pozornost jako člověk, jenž se cítí být nadřazený ostatním. Ve způsobu, jakým žádal, byla obsažena arogance. Jeho výraz říkal „dlužíte mi to“ a Joséphine měla chuť mu odpovědět, že mu nedluží nic. To vy jste vyhodil ten černý sešit do popelnice, protože jste se styděl a nechtěl jste svůj obraz ušpinit. A já z něj chci udělat krásný příběh… Ten příběh vám už nepatří, teď je můj.

Odpověděla, že toho má moc, že pracuje na knize a že jí to zabírá veškerý čas. Zůstal stát mezi dveřmi a naléhal:

„Zneužila jste mě, teď už mě nepotřebujete… A odhazujete mě! To není správné, to není správné…“

Trochu se styděla. Myslela si, že má tak trochu pravdu. Chystala se ustoupit, říct, že přijde zítra.

A on plačtivým tónem dodal:

„Už mi moc života nezbývá… A vy to víte…“

Pocítila hroznou touhu prásknout mu dveřmi před nosem. Netroufala si říct mu pravdu: Nechci vás vidět, protože můj Malý mladý muž právě roste a je mnohem dojemnější, mnohem otevřenější a mnohem velkomyslnější než vy… A nechtěla bych, abyste ho ovlivňoval. Je ještě křehký…

Zoé a Hortense vyběhly nahoru po schodech. Výtah nejezdí! Pohlédly na pana Boissona a on se před nimi celý scvrkl, šel domů a vláčel za sebou nohy.

Joséphine zavřela dveře a Zoé se zeptala:

„Vypadal smutně… Cos mu udělala?“

„Řekla jsem mu, že nemám čas s ním mluvit, že pracuju, a on se zlobil…“

„Fíha, mami! To jsi mu fakt řekla? Já tě nepoznávám! Snědla jsi lva, nebo co?“ vykřikla Zoé.

Vyhodila Iphigénii, která se jí dvakrát denně chodila ptát: „Jste si jistá, že mi zůstane to domovnictví, paní Cortèsová? Jste si jistá?“

„Ale ano, Iphigénie, volilo se na schůzi spoluvlastníků… Městský úředník zůstal na suchu jak ryba. Už se nemáte čeho bát!“

„Budu si tím jistá, až dostanu oficiální dopis,“ zamumlala Iphigénie. „Bylo by to hloupé, kdyby…“

Joséphine tiše zavřela dveře.

Hortense se chystala na odlet do New Yorku a ptala se, kde jsou její oblíbené džínsy… Chtěla vědět, jestli v Americe funguje francouzská platební karta a jestli si má vzít svůj mobil. Jaké je v New Yorku v létě počasí? Je tam všude klimatizace, nebo ne?

Joséphine odpovídala: „Nemám čas! Nemám čas! Zjisti si to sama! Už jsi velká, Hortense!“

Zoé seděla v tureckém sedu v kuchyni na židli a hltala nutellu.

„Ty jo!“ řekla a imitovala přitom Homera Simpsona. „Už maminku nepoznávám! Se všemi tady zametá!“

Jednou večer jí zavolala Mylène.

„Vrátila jsem se do Francie, paní Cortèsová. Z Číny. Už jsem nemohla dál, hrozně se mi stýskalo. Našla jsem si místo v malém salonu krásy v Courbevoie, tam, kde jsem dělala předtím, paní Cortèsová, vzpomínáte si? Tam, co jsem Hortense ošetřovala nehty, když byla malá…“

Navíc tam potkala Antoina, pomyslela si Joséphine. Kvůli ní mě opustil…

Znovu se v duchu viděla v kuchyni v Courbevoie. Věděla, že Antoine má milenku. Řekla mu to při loupání brambor. Řízla se a krvácela…

Ten den si myslela, že umře bolestí a strachem.

A když přišel pro dcery, aby je s sebou vzal na prázdniny… První prázdniny, které netrávili společně… Jel s dcerami a s Mylène.

Mylènin loket vystrčený z okénka auta.

Znovu viděla červený trojúhelník, který nakreslila…

Balkon, z něhož se dívala, jak odjíždí auto, vezoucí její dvě dcery, manžela a jeho milenku. Ten den klesla na zem na balkoně bytu v Courbevoie a plakala…

Když se člověku něco takového stane, hroutí se a proklíná, ale neví, že díky takové zkušenosti vyroste a dostane se jinam. Nechce to vědět. Bolest je příliš silná, než aby v ní objevil nějaký klad. Teprve když pomine a člověk se vrátí zpátky do života, může se nad ní zamyslet a je překvapený, jak dlouhou cestu kvůli ní urazil. Díky Antoinově odjezdu jsem změnila život… Pochopila jsem, že musím víc myslet na sebe. Předtím jsem vlastně neexistovala, byla jsem jenom manželka…

Kdyby se Mylène ve své růžové blůze manikérky neobjevila, byla bych pořád ta hodná paní Cortèsová, která pracuje ve výzkumném ústavu a nikdo si jí neváží…

Mylène chtěla vědět, jestli by ji nemohla přes známosti dostat do nějakého luxusnějšího salonu.

„Určitě znáte elegantní a drahá místa, kde se bohaté ženy nechávají rozmazlovat… V malém salonu v Courbevoie se nudím. Víte, v Číně jsem se zabývala obchodem, vydělávala jsem spoustu peněz a teď tu trčím v růžové blůze, dělám ženským nehty a napravuju klouby. Uznejte, že to není moc povznášející…“

„Ne, žádný salon neznám…“

„Ach,“ řekla Mylène rozhořčeně, „myslela jsem, že…“

„Je mi líto, že vám nemůžu pomoct…“

„A… poslyšte, paní Cortèsová, neznáte někoho, kdo by koupil šperky od Chaumeta? Jsou pravé. Koupila jsem je kdysi v Paříži, říkala jsem si, že je to dobrý způsob, jak investovat peníze… Podařilo se mi je vyvézt z Číny. Ráda bych je prodala. Potřebuji peníze…“

Joséphine opakovala, že nikoho nezná.

Mylène váhala. Ještě měla chuť si povídat.

Joséphine zavěsila. Dcery se ptaly, kdo to byl? Kdo to byl?

„Mylène Corbierová… Chtěla, abych jí našla práci…“

„Je pěkně drzá!“ řekla Hortense. „Když si pomyslím, co všechno udělala!“

„To je pravda,“ připustila Joséphine.

„Ta ženská je fakt drzost sama!“

„Ale máma jí zavěsila!“ vykřikla Zoé. „Ty jo! Vyměnili mi maminku!“

Hortense se otočila k Joséphine a řekla:

„Měla bys být k lidem vlídnější…“

Pak se obrátila k Zoé:

„A ty přestaň jíst tu nutellu! Je to nezdravé a dělají se po tom pupínky!“

„Ano, ale uklidňuje mě to…“

Zoé pozorovala matku znepokojeně.

A co když mě už brzy přestane mít ráda?

Co když v ní kniha zabere veškeré místo a pro mě už žádné nezbude?

Naštěstí je tu Gaétan…

Přijel na den do Paříže. Tam a zpátky, jen aby se zapsal na lyceum…

Jeho matka hledala byt. Našla si místo prodavačky hodinek v rue de la Paix a vypadala šťastně. Gaétan se starostlivým výrazem ve tváři říkal: „Doufejme, že to bude trvalejší, doufejme. Budeme bydlet v malé garsonce, jíst těstoviny a rýži a nebudeme mít moc peněz, ale to nevadí…“

Znovu se viděli…

Dali si schůzku nedaleko nádraží Montparnasse.

Čekal na ni, vysoký a jakoby vlající ve fialové mikině na zip. Ještě vyrostl… Skoro ho nepoznala. Vykročil jí naproti a políbil ji. Vydechla a vypustila ze sebe všechen vzduch jako z nafukovacího balonku, jemuž se rozváže uzel. Měla pocit, že létá. Letěla na vrchol montparnasské věže, z jejíhož vrcholu se chtěla podívat na Paříž, letěla díky velké čokoládové a malinové zmrzlině, kterou olizovali oba, letěla díky jeho náhlým výbuchům smíchu i jeho ostýchavostí… Letěla na Montmartre, do obchůdků se čtverečkovanými a pruhovanými látkami a pestrobarevnými stužkami, letěla do zahrady Královského paláce, kde strčili unavené nohy do fontány, letěla do ráje kiwi a pomerančů, ochutnávaných v Les Halles. Proletěla s ním Paříž nejvyšší rychlostí. Svýma velkýma nohama běhal po jezdících schodech v metru, byl jako obr a ona maličká utíkala za ním. Je takový, jakého jsem si představovala, něžný, legrační, milý, statečný a usměvavý. Mluvili o následujícím roce, plánovali, co budou dělat, domlouvali si místa v Paříži, kam budou chodit na procházky. Ukazoval jí město, jako by jim patřilo. Poslouchala ho a nemohla se ho vůbec nabažit, zvedala k němu oči. Měla chuť říkat ještě, ještě další plány. Ještě další polibky… Utíkali, aby nezmeškal zpáteční vlak, nastoupila s ním do vagonu a zeptala se: „Tak je to jisté, uvidíme se na začátku školního roku?“ Políbil ji a odpověděl: „Je to jisté, je to jisté.“ Pak vystoupila a dívala se, jak vlak odjíždí.

Jestli matku kniha úplně pozře, nezůstane sama, bude tady Gaétan…

A pustila se do nutelly.

***

Becca byla velmi zaměstnaná.

Odcházela každý den brzy ráno a vracela se pozdě večer. Odmítala říct, kam chodí, a když se jí Philippe nebo Alexandr vyptávali, odpovídala: „Not your business! Řeknu vám to, až bude co říkat, ale teď je to předčasné…“

Annie se vrátila k vaření a stěžovala si na bolavé nohy. Chystala se na tři týdny do Francie k příbuzným a objednala se k flebologovi.

„Mám pocit, že se mi mění tělo,“ říkala a hleděla na své nohy, jako by to byly dva oddělené kusy.

„Všichni se měníme,“ odpovídal Philippe s tajemným výrazem.

Alexandr se chystal na prázdniny. Pojede na měsíc do Portugalska ke kamarádovi, jehož rodiče mají dům v Portu. Rozkládal na zemi mapu Evropy, aby se podíval, kam pojede. Počítal kilometry a etapy, které absolvují autem… Zastavíme se tady a tady… Annie říkala, že je moc mladý, než aby cestoval bez otce. Philippe odpovídal, že žádné riziko neexistuje.

„Musí se naučit postarat sám o sebe… A pak, Annie, přemýšlej trochu, nebude úplně sám, znám rodiče toho jeho kamaráda a jsou moc prima…“

Hudrovala, že o nich nic neví. Vídal se s nimi jen na třídních schůzkách ve francouzském lyceu, tomu se přece nedá říkat, že je „zná“. A dodávala, že Alexandr je ještě malý.

„Není malý. Je mu skoro šestnáct…!“

„Svět je dneska hrozně nebezpečný!“

„Přestaňte mít ze všeho strach, Annie!“

„Proč nejedete s ním?“

„Tak především mě nikdo nepozval, a navíc mi přijde docela dobré, když bude měsíc žít svůj život…“

„Doufám, že se mu nic nestane… ,“ vzdychla s výrazem špatného proroka.

Večer všichni čtyři večeřeli v kuchyni.

Becca se dál nesvěřovala s tím, co dělala celý den, a Annie naříkala, že pórkový koláč přesolila…

Alexandr se ptal, co se stalo s Dottie a proč odešla. Chyběla mu…

Philippe odpověděl, že si našla práci a že to je tak správné.

Takže do ní nebyl zamilovaný opravdově, říkal si Alexandr v duchu a pozoroval otce. Ani nevypadá smutně… Dokonce vypadá veselejší než předtím. Možná ho její přítomnost tížila. Možná je zamilovaný do někoho jiného… Jako já. Měním lásky každý den, nedokážu být zamilovaný jen do jedné. Ano, jenomže on je starší a měl by už vědět, co chce… A ví vlastně starý člověk přesně, co chce, nebo musí počkat na smrt, aby se to dozvěděl? Kdy já budu vědět, že někoho skutečně miluju? Musím lhát Salice, když se mě zeptá, jestli ji miluju? Je to na člověku vidět, když lže? Podobá se prodavačům ojetých aut, které vídá v televizi? Ale otec je šťastný a to je důležité. Dottie jednoho krásného dne odešla a tvářila se jako funebrák na pohřbu. Popřála jim hodně štěstí, pevně přitom svírala rukojeť svého růžovofialového kufříku a hrála si s etiketami. Měl Dottie moc rád. Naučila ho hrát backgammon a pít pomerančový džus, do něhož potají přilévala kapku vodky…

Jednou večer Becca konečně promluvila.

Čekala, až zůstane v salonu sama s Philippem. Vysoká okna vedoucí do parku byla otevřená. Bylo teplo a noc byla klidná. Philippe zrušil večeři ve městě. Nechtělo se mu ven.

„Už nerad chodím někam ven. Mám čím dál menší chuť vídat se s lidmi… Je to vážné, doktorko Becco? Skončím jako starý pitomec…“

Becca nasadila šibalský výraz a odpověděla, že jí to vyhovuje. Že její projekt je hotov a že o něm teď může promluvit.

„Našla jsem… severně od Londýna… kostelík s prázdnou přilehlou budovou… Pastor nám ji chce dát k dispozici… Dlouho jsem hledala. Chtěla jsem najít čtvrť, v níž by mělo smysl zřídit útulek…“

„Co chcete udělat?“

„Zřídit útulek pro opuštěné ženy. Ty patří na ulici k těm nejubožejším. Bijí je, okrádají a znásilňují, když jsou mladé. Bijí je, když jsou staré. Vyrážejí jim zuby. Neumějí se bránit… Začneme s patnácti postelemi, a pokud všechno půjde dobře, jejich počet zvýšíme… Zřídíme taky jídelnu. Teplé jídlo v poledne i večer. Ale dobré jídlo, ne ty hnusné blafy, které vám kydnou na plastikový talíř. Ráda bych tam měla čerstvou zeleninu a ovoce. A čerstvé maso, ne zkažené… Chtěla bych, aby tam lidi nemuseli stát frontu jako čísla. Na stoly dáme bílé ubrusy. V hlavě jsem už všechno zorganizovala. Posloucháte mě?“

„Poslouchám, Becco,“ odpověděl Philippe s úsměvem.

Becca se rozehřívala a rozvíjela svůj plán, jako když stavitel katedrál popisuje tvary lomených oblouků, klenby, pilířů, lodí a bočních lodí.

„Chtěla bych vytvořit místo, kde se budou ženy z ulice cítit jako doma. Místo, které by tak trochu připomínalo rodinný dům, a ne studený a anonymní útulek, kde musí člověk každý den střídat pokoje a postele… Nechci, aby se tam ženy cítily jako zvířata na pozorování. Chtěla bych, aby se mohly setkávat s ,normálními‘ ženami…“

Klopýtla o slovo „normálními“ a zarazila se.

„Pokračujte, Becco,“ povzbudil ji Philippe.

„Aby si tam ženy mohly vyměňovat zkušenosti. A aby to nebyla jen čistá charita… Budeme pořádat kurzy malování, kreslení, tance, keramiky, klavíru, jógy a vaření. Mně vždycky dělalo vaření dobře… Budeme je odměňovat za to, když něco vyrobí nebo dokážou. Mohly by třeba platit za jídlo tím, že upečou dort, upletou šálu nebo vytvoří z pálené hlíny sošku. Je to samozřejmě utopie, ale mám chuť to vyzkoušet… Když začnu v malém, nebudu zklamaná, pokud se to nepovede…“

„A co budu dělat já? Tedy kromě toho, že vám na otevření vašeho centra poskytnu peníze?“

„Potřebuju vás, abyste vedl účetnictví a všechno organizoval. Bude těžké naučit ty lidi žít pohromadě…“

„Pracuju jen na půl úvazku. Dopoledne budu v kanceláři a odpoledne s vámi.“

„A bylo by taky ideální, kdybychom jim pak mohli najít práci. Aby dokázaly převzít osobní odpovědnost, byly samy sebou, prosadily se a mohly dělat jakoukoliv práci. Tak by se pro ně ten útulek stal jen jednou z etap jejich života… Když v noci spíte na dešti a neustále vás někdo obtěžuje, bije nebo vám nadává, přestanete být sami sebou, nevíte, na koho se obrátit, přestanete vědět, jak se chovat a mluvit… Cítíte se špinavý… To všechno bychom mohli společně udělat… Potřebuju člověka, který to pohlídá z právní stránky…“

„Budu muset mít ostré lokty?“

„Ne nutně… Víte, autoritu si člověk získává i jinak než jen pěstmi.“

„Ten projekt se mi moc líbí, Becco, opravdu… Kdy začneme?“

„Ehm… Až budeme mít peníze…“

„Předpokládám, že nějaký nápad máte…“

„Ano, s pastorem Greenem jsme připravili rozpočet a tady je…“

Ukázala čísla na měsíc, na půl roku, na rok…

„Nejlepší bude, když vyjdeme z hypotetického rozpočtu na jeden rok…“

Philippe hleděl na čísla. Becca si počínala dobře. Rozpočet byl jasný, přehledný a podrobný. Znepokojeně ho sledovala.

„Necouvnete, že ne?“

Usmál se a řekl, že ne. Nikdy…

„V tom případě,“ dodala Becca, „jestli tomu obětujeme celé léto, budeme v září připraveni.“

Philippe pozval k sobě domů zástupce aukčních síní Sotheby’s a Christie’s.

Nabídl jim obraz Butterfly painting Damiena Hirsta, oceněný na osm set tisíc dolarů, a svícen Davida Hammonse, oceněný na milion tři sta.

Prodeje se ujala aukční síň Sotheby’s.

Pak zavolal velmi ceněného londýnského obchodníka s uměleckými předměty a přítele Simona Leeho a požádal ho, aby prodal fotografii Cindy Shermanové.

A vypsal Becce šek.

Když si ho přečetla, musela si sednout.

„Ale to je moc! Moc!“

„Víte, prostudoval jsem váš projekt a zjistil jsem, že budete potřebovat hodně peněz… Musíte zařídit pokoje, vybudovat toalety, sprchy, topení, celou kuchyň… Bude vás to stát spoustu peněz.“

„Ten šek nevypisujte na moje jméno, ale na jméno nadace,“ řekla Becca, „musíme pro ni najít název a otevřít bankovní konto.“

Na okamžik zmlkla a pak vykřikla:

„Philippe! Konečně! Uvědomujete si, že máte dárek, který jste chtěl rozdat lidem?“

„Kdybyste věděla, jak dobře se cítím! Předtím jsem měl kolem hrudi svěrák a nemohl jsem se nadechnout… Zmizel. Všimla jste si? Teď dýchám, dýchám!“

Udeřil se do prsou a usmál se.

„Můj život se letos změnil a já si toho skoro nevšiml… Myslel jsem, že je to jen předehra, že se teprve pomalu rozhýbám… Musel jsem být strašně otravný!“

„Stává se to často. Člověk se změní a vůbec si toho nevšimne…“

„Víte, teď je na prodej ta nejvhodnější doba, ceny vyletěly vysoko, ale dlouho to trvat nebude… Obchod s uměním se proměnil prostě jen v obchod. Slovo umění z názvu zmizelo… Po obtížném roce následovaly spekulace. Prodej překonává všechny rekordy. Umění se stalo útočištěm.“

„Copak na to umělci nemůžou reagovat? Protestovat?“

„Známí umělci začali produkovat víc děl, aby uspokojili požadavky trhu. Například Richard Prince, znáte ho?“

Becca zavrtěla hlavou.

„V moderním umění se vůbec nevyznám.“

„Jeho obraz Nurse Painting se v roce 2004 prodal za šedesát tisíc dolarů, ale v květnu roku 2008 dosáhl v Sotheby v New Yorku částky devíti milionů. Když to Richard Prince zjistil, začal malovat jak na běžícím pásu. Jeho práce ztratily originalitu a standardizovaly se. Spousta známých umělců to na úkor kreativity a kvality udělala stejně jako on… A přitom galerie, které se skutečně snaží najít nové mladé umělce, živoří. Nemají peníze…“

„Váš sen se rozplynul… V dolarech…“

„Ano… Sen postavený jen na dolarech je špatný sen… Jako dítě jsem snil, že vstoupím do obrazu, jako dospělý sním, že z něj vycházím…“

Vyprávěl jí o prvních pocitech, které prožíval před Caravaggiovým plátnem v Římě.

Becca poslouchala a sbírala kousky jeho rozbitého snu.

Ukázala Philippovi kostel a přilehlou malou budovu na Murray Grove. Celek postavený z červených cihel obklopovala zahrada se dvěma vysokými platany. Místnosti byly velké, stropy klenuté a podlaha vydlážděná velkými bílými dlaždicemi.

V obrovském prázdném prostoru si představovala kuchyň, pokoje, sprchy, jídelnu, místnost pro televizi, poličky pro knihy, místo, kde bude stát klavír, závěsy… Otvírala dveře a každou místnost zabydlovala svými plány.

Připojil se k nim pastor Green. Byl to mohutný muž s živým pohledem, špičatým nosem, bílými vlasy a pokožkou červenou jako cihla. Podobal se svému kostelu. Poděkoval Philippovi za jeho velkorysost. Philippe mu odpověděl, že tohle slovo už nechce nikdy slyšet.

V prvním patře objevil malou místnůstku a rozhodl, že si v ní zřídí kancelář. Na zdi tam bylo velkými písmeny ručně napsáno: „Až člověk porazí poslední strom, otráví poslední kapičku vody, zabije poslední zvíře a uloví poslední rybu, uvědomí si, že peníze nejsou k jídlu.“

Rozhodl se, že větu na stěně své kanceláře nechá.

Cestou domů ho Becca vzala v podpaží a prohlásila, že je šťastná.

„Našla jsem své místo… Mám pocit, že jsem ho hledala celý život. Je to zvláštní. Jako bych všechny ty roky žila jenom pro tento okamžik … Co to podle vás znamená?“

„Je to intimní jako myšlenka…,“ odpověděl Philippe a stiskl jí paži. „Jen vy sama víte, co se ve vás odehrává… Často se říká, že už sama cesta je cíl…“

„Úplně překypuju štěstím a mám potřebu to říkat nahlas…“

Pohlédl na ni. Z obličeje jí zářilo světlo.

„A vy?“ zeptala se. „Jste šťastný?“

„To je zvláštní,“ odpověděl, „takovou otázku jsem si ještě nepoložil…“

***

Hortense přišla na schůzku s Chavalem schválně o dvacet minut později.

„V šestnáct hodin v Mariage vedle sálu Pleyel,“ řekla mu do telefonu, „poznáš mě, jsem nejkrásnější na světě.“

Přijde čtvrt hodiny předem, desetkrát si uhladí sako a knír a bude se na sebe dívat v odrazu na malé stříbrné lžičce jako koketa… Po půlhodinovém čekání znervózní a já si ho pak omotám kolem prstu jako prasklou gumu.

Chaval se nenamotal, ale zamotal, zauzloval a vytvářel arabesky, oči se mu protáčely jako vrtule a úsměv, napjatý bolestnou touhou, jako točité schodiště. Z celého jeho fyzického zjevu bylo pořád ještě cítit neštěstí. Nedržel se zpříma. Proměnil se v měkkého a podlézavého člověka s ochablými rysy.

Při pohledu na Hortense se mu rozproudila krev. Celého jeho těla se zmocnil nervózní třas, který nedokázal ovládnout.

Byla ještě krásnější než v jeho vzpomínkách. Zvedl se ze židle. Nohy se mu třásly a podlamovaly. Pohlédl na ni a měl pocit, jako by mu přímo do obličeje vybuchl granát. Dech se mu zadrhl. Oči vylezly z důlků. Pomyslel si, tuhle holku jsem kdysi měl, držel jsem ji za boky, na konci ocasu, drtil jsem ji, masíroval, lízal jsem její bradavky i hebkou kůži jejího břicha. Jako by mu najednou sťali hlavu. Jako by ho zasáhla dělová koule. Vůbec nebyl schopen se ovládnout. Bojoval s šílenou touhou přitáhnout ji k sobě a povalit na stůl.

„Jsem ráda, že tě vidím,“ řekla a klesla do světlého ratanového křesla.

„Já taky…,“ přinutil se vyslovit.

Ústa měl vyschlá a lepkavá. Jako by žvýkal sádru.

„Bál jsem se, že se mi to zdá, když jsi mi zavolala…“

„Udělals dobře, že sis nezměnil telefonní číslo.“

„A když jsem tě uviděl vejít… já… já…“

Koktal. Hortense připadal ubohý. Řekla si, že záležitost bude vyřízena rychle. Už se přestává kontrolovat. Byla skoro zklamaná, že nebude moct vyprávět Juniorovi nic vzrušujícího. Zároveň se jí však ulevilo. Nebyla přesvědčená o správnosti Juniorovy strategie. Necítila se dobře při představě, že by se měla chovat jako polda a kázat lež, aby získala pravdu. Radši bude důvěřovat svému instinktu, který jí napovídal, že se Chaval nechá chytit příslibem rozkoše. Znala muže a věděla jak na to.

Natáhla holé paže, vypnula na něj svá malá ňadra a prohlásila:

„Chtěla jsem vědět, co se s tebou stalo… Myslela jsem na tebe a říkala si, co asi děláš? Je to tak dávno…“

Hrdlo se mu stáhlo radostí. Myslela na něj! Nezapomněla! Ptal se, jestli se mu to nezdá, a opakoval stále stejná stupidní slova, slova lásky, svědčící o jeho štěstí.

„Myslelas na mě! Myslelas na mě! Panebože! Myslelas na mě…“

„A co je na tom tak překvapivého? Byls můj první milenec. Na první lásku se nikdy nezapomíná…“

„Byl jsem tvou první láskou, byl jsem tvou první láskou… A neřeklas mi to! Tvoje první láska…“

„Musí to člověk říkat?“ zamňoukala Hortense a hrála si s vlasy.

„A já to nevěděl! Panebože! Jak jsem byl hloupý!“

„Copak neznáš milostnou řeč žen?“

Zoufale na ni hleděl. Ruce se mu třásly.

„Jsi jako všichni ostatní muži, spokojíš se jen s tím, co slyšíš, co vidíš, a nikdy se nesnažíš zjistit, co se za tím skrývá. Někdy schováváme pravdu za lží, diamant v blátě…“

Tvářila se rozhořčeně, že ji špatně pochopil. Obrátila hlavu ke stropu, protože věděla, že je to její nejlepší profil.

„Promiň mi to, Hortense, promiň mi to…“

Proboha! Je to únavné, mlít takhle pořád dokola! Musím s ním co nejrychleji skoncovat, jinak mi tu umře v náručí.

Usmála se a opět potřásla svou těžkou hřívou.

„Odpouštím ti… Je to uzavřená věc…“

Chaval se zachvěl a vrhl na ni pohled spráskaného psa. Ach ne, není to ještě uzavřená věc, chtěl ji obejmout, přitisknout k sobě a nechat si odpustit, že byl tak hluchý, slepý a pitomý. Byl připravený ke všemu, jen aby u ní došel milosti. Natáhl se a vzal ji za ruku. Nechala mu ji s velkorysostí odpouštějící ženy. Stiskl ji a přísahal, že už o ní nebude pochybovat, nikdy…

„Ztratil jsem kvůli tobě hlavu, Hortense…“

Pohladila mu ruku a řekla: „To nic, netrap se tím.“

„Je to zvláštní, víš?“ řekl a zvlhly mu oči.

To je hrůza! Snad se mi tady proboha nerozbrečí, pomyslela si Hortense. Ten chlap je fakt odporný.

„Zvykl jsem si na myšlenku, že jsi nedosažitelná… Myslel jsem, že tě už nikdy neuvidím…“

„Proč?“

„Zmizela si tak nakvap…“

„Já dělám všechno nakvap,“ uznala. „To je tím věkem…“

Hop, teď jsem mu připomněla, že je starší než já a že mu už brzy bude čtyřicet. Že za mnou jaksi pokulhává.

„A navíc jsem hodně pracovala… Podepsala jsem smlouvu s Banana Republic v New Yorku, odjíždím za týden…“

„Ty odjíždíš do New Yorku?“

„Jo, měla jsem zajímavý telefonát…“

„Kdybych ti mohl nějak pomoct…“

„Chtěla bych vědět, jestli ten podnik znáš… Jaká je jejich silná zbraň? Jejich klientela? Na jakou módu se zaměřují? Kdybys mi mohl zjistit…“

Lichotit mu, aby jeho obrana definitivně padla a hruď se mu nadmula pýchou… Hortense tenhle zaručený recept ovládala dokonale. Hlavně s typem mužů, jako je Chaval. Vdechne poklonu jako dým zakázané cigarety a nafoukne se důležitostí.

„Moc dobře tu značku neznám, ale můžu se poptat…“

„Udělal bys to pro mě?“

„Udělal bych pro tebe všechno, Hortense…“

„Díky, nezapomenu na to… Jsi miláček…“

Řekla to něžně a Chaval měl pocit, jako by ho právě pasovala na rytíře. Panebože! Panebože! Jak dlouho mi to už nemyslí? Proč nechystám nějaký další skvělý plán? Z touhy se mi úplně zatmělo před očima. Pak stačí, aby Hortense vešla do čajovny, hodila kabelku na stůl a usmála se na mě a najednou mám zase hlavu a hrdlo v jednom ohni. Zapomněl jsem, jak úžasná a nebezpečná je to žena. Jakmile vámi opovrhne, otevře se vám pod nohama propast. Zatoužil se do té propasti vrhnout. Zapomněl na veškerou opatrnost, zůstala už jen jedna jediná touha: Svěří se Hortense se svými projekty a poví jí, jaké bohatství na něj čeká.

„A ty?“ navázala Hortense. „Co teď děláš?“

„Chystám něco velkého,“ řekl a vypnul hruď.

„Ach…,“ odpověděla Hortense a zatvářila se, jako by to nechtěla vědět.

Uraženého Chavala napadlo, že mu nevěří. A jako každý člověk, který je přesvědčený, že už má slíbené bohatství v kapse, se rázem přenesl přes všechny překážky, které mu kladla opatrnost, a vyrazil do útoku s tasenou šavlí.

„Ty mi nevěříš?“

„Ale ano…,“ odpověděla Hortense s výrazem někoho, kdo skutečně nevěří ani slovo.

„Budu velice bohatý! Chceš důkaz? Zrovna včera večer jsem si objednal poslední model kabrioletu značky Mercedes…“

„Až takhle bohatý?“ řekla Hortense chladně a studovala dezerty na jídelním lístku.

Předstírala, že váhá mezi našlehaným krémem s malinami a místní specialitou – zmrzlinovým pohárem s jahodami. Zeptala se ho na názor.

„Vidím, že mě nebereš vážně…“

„Už sis vybral zákusek? Možná si nedáš… Já pořád váhám. Mají tady velký výběr…“

„Myslíš, že jsem vyřízený… A to mě bolí, Hortense.“

„Ale ne… Poslyš, budu k tobě upřímná. Když jsem mluvila s Marcelem, myslím, že jsem pochopila, že konjuktura v této době roste. To mi řekl on. Vy přece pracujete ve stejné branži, ne?“

„V tom se mýlíš, drahoušku… Já teď dělám ve financích. Ve velkých financích! Spekuluju, spekuluju…!

„Se svými penězi?“

„Prostě s penězi…“

„A zbohatneš?“

„Velmi zbohatnu…“

„Netajím, že mě to zajímá, protože bych se chtěla prosadit se svou značkou a potřebuji základní vklad… Chtěla bych najít nějakého finančníka se solidním majetkem, který mě podpoří…“

„Máš ho před sebou! Já jsem tvůj muž!“

„Poslyš, Bruno…“

Jakmile uslyšel z Hortensiných úst své jméno, znovu se rozněžnil. Když byli spolu, oslovovala ho jen příjmením. Něha nepřicházela v úvahu. „Jen souložení a prachy!“ řekla mu jednou, když se jí odvážil říct, že je do ní blázen…

„Poslyš, Bruno,“ opakovala a pečlivě modulovala obě slabiky jeho jména, válela je v ústech a vlhčila si s nimi rty, „mluvím vážně a neříkám hlouposti…“

„Já taky ne!“

„Ráda bych ti věřila… Jenomže mám plné zuby lidí, kteří se vytahují, a když je pak požádáš o nějaký příspěvek, začnou se vykrucovat… Slova jsou snadná, důležité jsou činy!“

Napadlo ji, jak by ho ještě víc mohla povodit za nos.

„Máš na mysli někoho konkrétního?“

„Ano. Někoho, koho znáš… Zlobím se na něj. Jsem vzteky bez sebe.“

„Řekni mi, kdo to je, a já ho zabiju!“ řekl napůl vážně a napůl v legraci.

„Řeknu ti jedno… Kdybych našla způsob, jak mu ukrást prachy, bez sebemenších výčitek bych to udělala. Navíc by si toho ani nevšiml! Má jich mraky. Hrozně mi vadí, že nemám prachy, Bruno… Mám v hlavě spoustu nápadů, tolik plánů… Ale nemůžu. A nikdo mi nechce pomoct… Letos jsem byla nejlepší v ročníku a navrhla jsem několik modelů, které byly nabídnuty velkým značkám. A neměla jsem z toho nic. Ani co by se za nehet vešlo! A když jsem požádala jednoho chlapa, který neví co s penězi, aby mi půjčil… Jenom půjčil, vrátila bych mu to do posledního centu… Jenomže on odmítl! Řekl, že jsem moc mladá a že jsem se sotva zbavila plínek! Říkám ti, že ho nenávidím, nenávidím!“

„Uklidni se,“ řekl Chaval, který se náhle cítil být pánem situace.

„K čemu mi je, že mám tolik nápadů, že bych je mohla přehazovat lopatou? K čemu mi to je, když nemám ani pětník, abych je mohla realizovat…“

Vztekle udeřila do stolu.

„Já ti pomůžu, uvidíš… Pomůžu ti…“

Rozčileně vzdychla. Přišel číšník, aby si od nich vzal objednávky. Objednala si ovocný dort a pečený čaj. Poznamenal si to a odešel.

„Nechci skončit jako tenhle slouha!“ zašeptala Hortense tak hlasitě, aby to Chaval slyšel.

„Počkej chvilku,“ řekl Chaval, „počkej chvilku…“

Byl tak soustředěný na sebe, že ani na okamžik nepojal podezření, že by jej Hortense mohla chtít podvést. S nadutostí někdejšího krasavce si myslel, že se mu vrátila, že ho potřebuje a že znovu touží vychutnat si jejich objetí. Voněl se touto myšlenkou, vdechoval ji a opájel se ní. V hlavě se mu všechno popletlo. Chtěl se dozvědět víc a probrat to bod po bodu.

„Koho jsi o ty peníze požádala?“

„Proč bych ti to měla říkat? Nic bys na tom nezměnil… Kdybys věděl, jak jsem na něj naštvaná, jak hrozně jsem na něj naštvaná!“

„Říkala jsi, že ho znám.“

„Znáš spoustu lidí…“

„Není to náhodou Marcel Grobz?“ zašeptal Chaval s výrazem osvíceného spiklence.

„Jak jsi to uhodl?“ zvolala Hortense. „Ty mě překvapuješ, Bruno, přímo ohromuješ. A přitom mi tvrdil, že jsi totálně vyřízený a hodící se leda k vyhození do popelnice! Že by tě nechtěl ani jako rohožku!“

„To řekl?“

„Jsou to jeho vlastní slova.“

„Za to mi zaplatí!“

„Jenomže já mu nevěřila,“ dodala Hortense veselým tónem kočky, která chlemtá mlíčko a právě trošku drápkem vylila. „Důkaz? Přišla jsem za tebou, abys mi zjistil informace o Banana Republic…“

„Starej bude litovat, že něco takového řekl.“

Naklonil se k ní a naznačil, aby se přisunula blíž. Natáhla pod stolem nohu a stehnem se Chavala dotkla. Ten v tom okamžiku definitivně ztratil hlavu.

„Právě na něj mám políčeno. Díky němu zbohatnu!“

„A jak?“ zeptala se Hortense.

„Podařilo se mi získat kód k jeho účtům a vybírám z nich peníze… Tak jsem mohl zaplatit první splátku na ten auťák. A doufal jsem, že bych si díky všem těm penězům, které z něj vytáhnu, mohl založit vlastní podnik. A vidíš! Je rozhodnuto: pustím se do toho s tebou! Budeš pomstěna, drahoušku… Ach! Tak já že jsem vyřízený, vyždímaný a hodící se leda tak do popelnice? Teď uvidí, co udělám s jeho popelnicí! Já… Já… vysypu mu ji na hlavu!“

Hortense ho pohledem povzbuzovala. Nesouhlasit hned, chvíli otálet, aby se ještě víc rozčílil, a pak jí utajené detaily své kombinace prozradí.

„Jsi miláček, Bruno…“

Zdůraznila slovo „miláček“, zvýšila tlak stehna a viděla, jak zrudl.

„… ale je to riskantní. Chytí tě. A já budu namydlená…“

„Kdepak!“ ujišťoval Chaval. „Všechno jsem zařídil. Nenesu žádné riziko, všechna rizika na sebe vzala Henrietta. To ona převádí ty peníze a mně vyplácí polovinu. Já v tom nikde nefiguruju…“

„To ona ti sehnala ty kódy k účtům?“ vykřikla Hortense a předstírala, že tomu nemůže uvěřit.

„Ne, jiná… Taková ubohá holka, která se do mě šíleně zamilovala… Prozradila mi čísla. Aniž to věděla… Pracuje v Casamii. Jmenuje se Denise Trompetová. Mezi námi, říkáme jí Trumpeta…“

A je to! řekla si Hortense. Junior je opravdu hodně schopný. Už zbývá jen osvětlit záhadu s dželabou.

„Spal jsi s ní?“ zeptala se Hortense a ušklíbla se jako ubohá podvedená ženuška.

A sklopila hlavu, aby zakryla bolest.

„Kdepak, lásko, nespal jsem s ní, sváděl jsem ji očima, jenom očima, přísahám. A rozešel jsem se s ní…“

„Nic jsem neřekla,“ vzdychla Hortense, „vím velmi dobře, že ti žádná neodolá… Já první…“

„S Trumpetou to byla dětská hra.“

Vyprávěl všechno a sobě přisoudil nejdůležitější roli. Drtil Trumpetu pohrdáním, dělal si legraci z jejích šatů ušitých ze záclon, z její svrasklé a měkké kůže, minimalizoval roli Henrietty, nechal se unést a k ukradeným penězům přidal několik nul.

„Jsem bohatý, Hortense, bohatý… Už nikoho nehledej, svého finančníka jsi našla…“

„Je to příliš krásné,“ řekla Hortense a potřásla hlavou. „Je to příliš krásné… Ale Marcel na ten podvod přijde…“

„Absolutně důvěřuje Trumpetě a ta holka je do mě blázen. Držím všechno pevně v rukách…“

Rozpálil se a začal plánovat. Mluvil o modelech, o prodeji přes internet, v tom je budoucnost, miláčku, v tom je budoucnost.

„Zpočátku budeme postupovat co nejrychleji, pak otevřeme obchody, ale teprve až… Uvidíš, oba vyděláme spoustu peněz…“

Hortense se dál ušklíbala. Hlavně nechtěla vypadat nadšeně. Musí se dozvědět, jestli nechystá ještě něco jiného. A musí rozlousknout tu záhadu s dželabou.

„Opravdu si to myslíš?“

„Poslyš, chceš se Marcelovi pomstít?“

„Nenávidím ho.“

„Tak o tom přemýšlej… Máme spoustu času… Mezitím budu čerpat jeho peníze. Akce, reakce, akce, reakce!“ řekl Chaval a přejel si nehtem palce přes zuby.

Velmi elegantní, pomyslela si Hortense, velmi elegantní. Rozvášní se a úplně se zapomíná kontrolovat.

„Máš pravdu, budu přemýšlet… Ale nikomu o tom neřekneme, že?“ naléhala. „Musíme být opatrní, velmi opatrní.“

„To je jasné. Za koho mě máš? Komu bych o tom měl říkat?“

„Myslela jsem Henriettě. Hlavně jí nesmíš říct, že jsme se spolu sešli.“

„Neřeknu, slibuji.“

Opřel se lokty o stůl, hleděl na ni a vrtěl hlavou.

„Kdyby mi před třemi měsíci někdo řekl, že budu bohatý a znovu najdu milovanou ženu!“

„Štěstí přeje připraveným.“

„Co budeš dělat dnes večer? Mohli bychom…“

„Ach, to je škoda! Slíbila jsem matce a sestře, že s nimi povečeřím, po návratu z Londýna jsem je skoro neviděla… Ale jindy, ano?“

Vzala ho s něhou vděčné ženy připravené splatit dluh za ruku. Velkoryse jí odpověděl:

„To s tím dnešním večerem nevadí… Ale rezervuji si všechny večery, než odletíš. A… mohl bych za tebou přijet do New Yorku, ne? To by bylo skvělé. Mohli bychom vyjet na střechu Rockefellerova centra, projít se po Páté Avenue, ubytovat se v paláci…“

„To je jako sen, Bruno,“ řekla Hortense a něžně mu hladila prsty.

A běž do prdele, ty chudáku, pomyslela si.

***

Ten večer Hortense večeřela u Josiane a Marcela.

Marcel se vrátil z kanceláře poměrně brzy. Ve vaně poslouchal Luise Mariana, prozpěvoval si první noty Mexiko, Mexikóóóó, pak si oblékl domácí šaty z parmského sametu, rezavou hruď si natřel toaletní vodou a posadil se ke stolu šťastný, že na něj čeká klidný, mírumilovný večer, že si dá telecí ledvinky na koňaku, které uvařila Josiane, bude kouřit dobrý doutník a očima hladit manželku a syna… Byla to jeho nejoblíbenější část dne a stávala se čím dál tím vzácnější.

Posadil se ke stolu, podrbal se na břiše a prohlásil, že má hlad, že by snědl celého koně i s postrojem.

Slunce zapadalo za parkem Monceau a zdaleka byl slyšet čistý zvuk flétny tekoucí skrz překvapivé ticho, jako by se život zastavil. Zapomněl na to, kolik je hodin, zapomněl na celý den, zapomněl na všechny starosti. Je léto, říkal si, můžu si protáhnout pupek s holčičkou, rozezpívat ji v posteli, vyhnat z hlavy všechnu tu mlhu…

Josiane uklízela talíře. Junior chtěl zmrzlinu s kaštany. A makronky.

Marcel otevřel krabici s doutníky. Jeden si vybral. Přivoněl k němu. Poválel v prstech. Říhnul si. Omluvil se Hortense. Naklonil hlavu, podíval se kolem sebe a vzdychl: „Takhle bych chtěl prožít každý den… Bez problémů, bez mraků nad hlavou, s láskou svých nejbližších, abych se cítil v teple. Už nikdy nechci slyšet o žádných obchodech, tedy aspoň do zítřka…“

„Jenomže,“ začala Josiane a sedla si zpátky ke stolu, „si musíme promluvit, tlouštíčku. Jsou věci, které trápí tvého syna a mě… Je to jako lišej.“

„Dnes večer ne, holčičko, dnes večer ne… Je mi dobře, jsem uvolněný, chci si odpočinout… Cholesterol mi klesá, infarkt myokardu mi už nehrozí a mám chuť poslouchat jenom lichotky…“

Naklonil se k ní a s chlapáckým výrazem v obličeji ji štípl.

Odvrátila se od něj a tragicky prohlásila:

„Jenomže je něco shnilého ve státě dánském, Marceli Grobzi, něco velmi shnilého.“

Josiane začala tím, že vyprávěla o schůzce s Chavalem. Pak Junior otci vysvětlil, co v Chavalově hlavě viděl. A nakonec o setkání s Chavalem vyprávěla Hortense. Marcel poslouchal, odklepával popel z doutníku a svíral čelisti.

„Je to neuvěřitelná historka, ale nic jsme si nevymysleli.“

„Jste si naprosto jistí, že to není výmysl?“ zeptal se Marcel a strčil si doutník do pusy.

„Chaval mi všechno vysvětlil,“ odpověděla Hortense. „Stačí, když si na svých soukromých účtech ověříš pohyby… To je důkaz!“

Marcel uznal, že to je skutečně důkaz.

„Nikdy to s tou ženskou neskončí, můj velký vlku! Bude nás navždycky nenávidět. Nesnese pocit, že jsme ji vystrnadili. Tisíckrát jsem ti říkala, že jsi na ni byl až moc hodný… Místo toho, aby to ocenila…“

„Jenom jsem se snažil chovat slušně. Nechtěl jsem, aby se ocitla na ulici…“

„Ona respektuje jenom sílu. Když jí ukážeš velkorysost, ponížíš ji a ona se proti tobě vzepře…“

„Maminka má pravdu,“ řekl Junior. „Musíš jí zasadit pořádnou ránu. Musíš na ni tvrdě… Má všechno, co chce, uchovala si velký byt, platíš jí apanáž a zřídil jsi jí bankovní účet na důchod, ale v jejích očích to pořád není dost. Musíš přestat být velkorysý! Neexistuje žádný důvod, proč by její jméno mělo figurovat na tvých soukromých bankovních účtech. To je absurdní…“

„Vím, co je to být chudý, vím, jaké to je, když se člověk v noci bojí, když mu v břiše hlodá strach, vím, co to je, bát se otvírat poštu, co znamená šetřit, když má člověk prázdnou peněženku. Nechtěl jsem, aby se dostala do takové situace,“ vysvětloval Marcel.

„Ta ženská nehne prstem a celou tu dobu jenom přemýšlí o pomstě,“ řekl Junior. „Když jí přestaneš platit, bude muset udělat to co všichni, bude muset jít do práce…“

„V jejím věku?“ vykřikl Marcel. „Nemůže!“

„Je silnější, než si myslíš! Je to odporná kuna, ale zdatná…“

„Přece ji nevyženu na ulici…,“ řekl Marcel a dál cumlal doutník.

„Ona by neváhala ani sekundu!“ vykřikla Josiane.

„Já vím, já vím… A už mě ta velkorysost unavuje… Takže ona nikdy nepřestane?“

„Nikdy!“ vykřikla Josiane. „Bude tančit, i když housle už dávno přestanou hrát.“

„Doufal jsem, že se uklidní… Copak se nemůže chovat jako jiné ženy v jejím věku? Hrát bridž, plést, chodit na koncerty, dělat si herbář, chodit na čaj s bývalým milencem, číst Prousta a Chateaubrianda, učit se hrát na klavír nebo na klarinet anebo chodit na kurzy stepování, co já vím! Dělám všechno, aby se měla dobře, dělím se s ní o peníze. A ona mi plivne do tváře!“

Rozpaloval se, rozpaloval, snažil se skrýt bolest, kterou mu způsobovalo vědomí, že ho pronásleduje nenávist ženy, kterou kdysi miloval. Ženy, jíž se dvořil a vážil si jí.

Zvedal a spouštěl ruce, mával jimi, plival tabák, supěl, rudl a bledl a přes mlhu obrovského zklamání bylo vidět, jak moc sám sebou pohrdá.

„Přestaň se tak rozčilovat a předělávat svět, otče! Henriettu nezměníš! Nenávidět tě se stalo smyslem jejího života, její jedinou zábavou. Je toho plná…“

„Právě nám to dokázala,“ řekla Josiane, „musíme ji vyhnat z našeho života. Začni tím, že jí zredukuješ alimenty, a zruš ten její soukromý účet. Jste rozvedení… Rozsudek byl vynesen, tak se striktně drž zákona…“

„Přece ji neudám policii… To bych nikdy nedokázal,“ řekl Marcel a zavrtěl hlavou.

Flétna přestala hrát, ale on doufal, že bude pokračovat ve zpěvu, aby utišila tu jeho svíravou bolest. Nelíbila se mu myšlenka, že bude muset s Henriettou válčit. Pohlédl na Josiane a pak na syna. Mají pravdu. Nenávistnou ženu nelze vyléčit soucitem. Musí jí zasadit ránu, aby se had v ní zkroutil a zahynul. Ať si vezme moje peníze, to je mi fuk, ale nikdy mi nesmí vzít mé štěstí, to bych zešílel…

„Pozvi si ji k sobě i s Chavalem… Zkonfrontuj je. Řekni, že jsi uvědomil policii, že probíhá vyšetřování a že jim hrozí vězení, prostě něco jim řekni, ale hlavně jim nažeň strach, zasaď jim ránu, kterou pochopí… Naženeš strach lidem, kteří si to zaslouží, můj velký vlku.“

Marcel vzdychl.

„Pořád musím s někým válčit… Jsem unavený.“

„Bylo by zbabělé je nepotrestat,“ řekl Junior a zvedl ukazováček jako Marcus Aurelius vynášející rozsudek.

„A co s Denise Trompetovou?“ zeptal se Marcel.

„Ta za nic nemůže,“ odpověděla Josiane. „Nic neudělala. Tu netrestej… Jsem si jistá, že je to poctivá ženská. Chaval ji jenom zneužil. A chceš, abych ti ještě něco řekla, můj velký vlku? Všechno to nezvládneš, jsi unavený. Vem mě zpátky do podniku. Junior mě tady nepotřebuje a já se nudím, když nic nedělám. Jenom se motám po domě. Hledáš pravou ruku? Budu tvou pravou rukou… A dohlédnu na zisk. Už jsme s Juniorem začali a našli jsme nový produkt, něco skvělého. Stačí jen podepsat kontrakt a obchod máme v kapse!“

„Ale co Junior? Nemůže přece ve svém věku zůstávat doma sám!“ vykřikl Marcel a pohlédl na syna, zpříma sedícího na opačné straně stolu.

„Maminka by mohla pracovat na půl úvazku,“ navrhl Junior. „Dopoledne se bude starat o mne a odpoledne půjde do kanceláře. Potřebuje si zaměstnat mozek a já mám odpoledne hodiny s Jeanem-Christophem. Je to vědec. Učí mě skvělé věci. Dělám s ním pokroky.“

„To vidím, synu. Každý den mě znovu a znovu překvapuješ…“

„A pak,“ pokračoval Junior, „rád bych sledoval chod tvého podniku. Zajímá mě to. Všechno se mění a ty možná nebudeš mít dost sil adaptovat se na ty chystané změny, které obrátí svět vzhůru nohama… Čekají nás strašlivé otřesy, otče.“

„Jak tohle víš?“

„Vím to, věř mi… Takhle dál pokračovat nemůžeš. Udřeš se k smrti a necháš nás samotné… Černí ptáci nám létají nad hlavami a my předstíráme, že jsme čím dál menší, aby nás nesežrali…“

Marcel vzdychal. Potřásal hlavou jako kůň odmítající přeskočit přes překážku a nemající sílu běžet dál. Hortense poslouchala matku s dítětem. Oba tvrdohlavě trvali na svém, protože měli na mysli jedinou věc: Marcelovo dobro. Byla takřka dojatá a musela zadržet dech.

„Máte pravdu,“ řekl Marcel. „Pozvu si Chavala a Henriettu. Zařídím to tak, aby Chaval navždy zmizel. Řeknu mu, že má padáka, že už nikdy nenajde práci a že je jako člověk vyřízený… Co se týče Henrietty, nechám jí byt a apanáž, to je všechno. Musí se o sebe postarat sama…“

„A to jsi ještě pořád velkorysý, můj velký vlku.“

„Víš, je mi to hloupé. Myslel jsem, že bych měl platit za štěstí… Byl jsem jako pes držený na řetězu tak dlouho, že jsem si na ten řetěz nakonec zvykl. Dlouho jsem žil pod vládou té ženy a otroctví se mi stalo zvykem… Ale budu reagovat, slibuju. Hortense je mi svědkem. Děkuji ti, krasavice, za to, co jsi pro nás udělala… Jsi opravdu statečná holka.“

Hortense neodpověděla. Nelíbilo se jí být statečnou holkou, ale chápala, co tím Marcel chce říct.

Marcel se zavrtěl na židli a pak vstal.

„Tak tedy válka! Povedu ji bez výčitek svědomí…“

Přisvědčili.

„Fajn,“ řekl Marcel. „Věc je uzavřena. Mám dva nové společníky a budu se moct klidně dloubat v nose. A mezitím, holčičko, pojďme do postele oslavit tvůj návrat do zaměstnání.“

Josiane zvedla hlavu a zeptala se:

„Necouvneš? Slib mi to.“

„Budu neoblomný… Krutý a krvelačný.“

„A necháš mě vedle sebe pracovat?“

„Budeš mít půlku mé postele i mé práce.“

„A nebudeš mi nic vyčítat a ani mě z ničeho vinit?“

„Dostaneš plat nejvyššího pokladníka.“

„A já dostanu taky nějaké místo v tvém podniku?“ zeptal se Junior.

„Vytvoříme triumvirát.“

Josiane, zalykající se štěstím, mu nabídla náruč.

Marcel ji objal, zvedl, přitiskl k sobě, vedl ji do ložnice a cestou chrochtal štěstím.

„Jsou oba hrozně milí,“ řekla Hortense a hleděla, jak odcházejí chodbou.

Marcel Josiane odhalil rameno, hladil ho a kousal a Josiane protestovala: „Počkej chvilku, počkej chvilku, dívají se na nás.“

„Jsou to velké děti,“ řekl Junior. „Mám je moc rád. Když jsem byl malý, poslouchal jsem u dveří jejich ložnice a slyšel jsem, jak sténají rozkoší. Prokážu ti tu čest, že tě naučím všemu, co jsem za těmi dveřmi slyšel, má krásko.“

„Díval ses do Garyho hlavy?“ zeptala se Hortense, která raději změnila téma rozhovoru.

„Ano…“

„No a? Nenapínej mě, Juniore, buď tak hodný…“

„Jsi zamilovaná?“

„To se tě netýká. Jen mi řekni, cos viděl…“

„Viděl jsem spoustu věcí. Letenku připíchnutou nad stolem v kuchyni na jméno Hortense Cortèsová, Londýn – New York, datovanou před několika měsíci. Má ji pořád… Když je rozčílený, strefuje se do ní šipkami.“

„Chtěl mě vzít s sebou,“ zašeptala Hortense.

„To mi připadá pravděpodobné…“

„Volal mi a nechal mi vzkaz… Maminka měla pravdu. Mobily ne vždycky fungují…“

„V tvém případě neobviňuj operátora, ale nějakého strašně ošklivého kluka s hrozným akné… Vidím všude po obličeji boláky.“

„Jean Beďar!“

„To on vymazal ten Garyho vzkaz. A řadu dalších.“

„A já podezřívala ajatolláha… Tak to byl on! A kromě té letenky vidíš co?“

„Nějaký srub v parku. Je to dost zvláštní, protože je to srub v nějakém zastrčeném koutě, ale kolem je spousta lidí… Jezírka, mrakodrapy, žluté taxíky, rikši, veverky… Gary tam často chodí. Je to jeho skrýš. Poslouchá Bachovo Adagio a cvičí tak, že hraje na imaginární klavír.“

„Je sám?“

„Ano. V tom srubu je sám. Mluví s veverkami a hraje na klavír… Vidím nějaký problém a nějaký zámek.“

„Zámek v Central Parku?“

„Ne, zámek na nějakém opuštěném místě, kde muži nosí sukně.“

„To je ve Skotsku! Jeho otec! Jel do Skotska hledat otce! Poslyš, jsi fakt hustej…“

„Krásný zámek, ale v rozvalinách. Bude se muset opravit… Balkony se hroutí a donjon padá…“

„Řekni mi ještě o tom srubu.“

„Nachází se v parku. Na konci cestičky vysypané bílými kamínky. Není snadné ho najít. Musí se ujít kus cesty. Přejít můstek. Můstek je dřevěný. Šedé nosníky… Cesta stoupá a klesá. Kroutí se… Když je člověk v tom srubu, má pocit, že je sám na celém světě, na vrcholu nějaké hory v Himálaji… Je to otevřená chata na bocích a kulatá…“

„Jsi si jistý, že je tam sám?“

„Poslouchá hudbu a krmí veverky…“

„Myslí na mě?“

„Já vidím věci, Hortense… Ne pocity…“

„Nikdy ses nezmýlil?“

„Ta schopnost je úplně nová. Přišel jsem na ni náhodou… Studoval jsem fenomén vln a jejich přenosu. A uvědomil jsem si, že člověk by taky mohl vysílat a přijímat magnetické vlny… Ještě nevím úplně všechno. Víš, že v roce 1948 byl průměr tranzistorového vlákna velký jako setina lidského vlasu? Což je fenomenální redukce oproti prvním tranzistorům, které měly velikost tabletky vitamínu…“

„Děkuju, Juniore,“ přerušila ho Hortense, „to mi stačí. O zbytek se už postarám sama. A co s tou dželabou v Chavalově hlavě, na nic jsi nepřišel?“

„Ne, to jsem žalostně selhal… Musím se ještě hodně učit, víš?“

„Tak si dáme schůzku za sedmnáct let?“ zeptala se Hortense, aby ho vrátila do reálného světa.

„Dobře,“ vzdychl, „ale zavolám ti do New Yorku, abys mi řekla, co je nového.“

Políbila ho do rezavých vlasů a šla pryč.

***

Když Hortense přišla domů, všimla si, že se v matčině pracovně svítí. Otevřela dveře. Joséphine seděla na zemi a měla před sebou do sloupečků složené červené, modré, bílé a žluté lístečky. Jeden vzala, přendala ho jinam, vzala další, vložila ho mezi dva jiné… Du Guesclin s hlavou položenou na předních packách ji bez hnutí pozoroval.

„Co děláš?“

„Pracuju…“

„Na knize?“

„Ano.“

„A co zamenají ty lístečky?“

„Červené představují Cary Granta, žluté Malého mladého muže, bílé dialogy Cary Granta nalezené v biografických knihách a modré popisovaná místa a vedlejší postavy.“

„To je šílené!“

„Až si to v hlavě všechno ujasním, začnu psát… Přijde to úplně samo! Dávej pozor! Nešlapej mi na to!“

Du Guesclin zavrčel. Hlídal Joséphinino dílo a varoval, že by kousl každého, kdo by snad chtěl zničit tu krásnou stavbu. Hortense klesla na pohovku v rohu místnosti. Zula si boty a protáhla se.

„Fíha, to byl den! Pořád jsem jenom chodila!“

„Kdes byla?“

„Říkala jsem ti to, mami… Zapomnělas? Byla jsem u Marcela a Josiane…“

„Promiň, teď zapomínám všechno… Bylo to fajn?“

„Ano… Junior je fakt úžasný, víš? Chce se se mnou oženit. To je jeho nová posedlost…“

„Proboha!“

„A čte lidem v hlavě. Říká, že máme v hlavě tranzistorové vlny. Snažil se mi udělat přednášku o průměru vláken, ale nic jsem nepochopila.“

„A v čí hlavě si četl?“

Hortense váhala, jestli to má matce říct. Nechtěla se zmiňovat o roli Henrietty. Matka se s babičkou neviděla od Irisina pohřbu. Henrietta z jejich života prostě zmizela. Vlastně do něj nikdy nepatřila. Vzpomínám si, že když jsme byly malé, Zoé naříkala, že nemá žádné příbuzné. Mně naopak připadal takhle život snazší. Vždycky jsem nenáviděla skupiny… Zkreslují názor idividua a dělají z něj bečící ovci.

„V Marcelově… Tvrdí, že Marcel musí restrukturalizovat podnik… Všechno mu vysvětlil, Marcel se nechal přesvědčit a rozhodl se ho přijmout do práce. A Josiane taky…“

„To je pro Josiane moc dobře, doma se nudila… Když jsem s ní naposled mluvila, říkala, že by chtěla další dítě. Nepřipadalo mi to moc rozumné.“

Joséphine si promnula nos. Dřív jsem tohle gesto nesnášela, pomyslela si Hortense, připomínalo mi, že život je tvrdý, že nemáme peníze, že táta odešel a máma je smutná.

„Poslyš, miláčku, neměly bychom si chvilku promluvit? Ta pracovní nabídka z New Yorku je seriózní?“

„Velmi seriózní…“

„Jsi si tím jistá?“

„Bojíš se, abych nepadla do rukou nějakých obchodníků s drogami nebo bílým masem?“

„Odjíždíš a já o tom nic nevím… Kde budeš bydlet? Kdo ti tu práci nabídl? Kdo je ten člověk…“

„Frank Cook…“

„Já ho neznám. A co když se ti něco stane?

„Nestane se mi nic a je to seriózní chlap… Nicholas, můj anglický přítel, pamatuješ si na něj?“

Joséphine přisvědčila.

„Mluvil s ním. Podepsal s ním smlouvu a informoval se o něm… Budu mít svůj byt, adresu a číslo telefonu. Můžeš mi volat. Dokonce mě můžeš přijet navštívit, když budeš chtít… Budu mít pokoj pro hosty. Všechno bude v pořádku. Navíc jsem požádala Philippa, aby se i on informoval, jestli je všechno OK… Už jsi klidnější?“

Jméno Philippe vyslovené Hortensinými ústy Joséphine úplně otřáslo. Srdce se jí rozběhlo jako zblázněné. Zakoktala:

„Tys viděla Philippa?“

„Ano… Vídáme se často, chodíme spolu na oběd, radí mi, to on mi našel toho finančníka pro mé výkladní skříně…“

„Ach…“

Hortense hleděla na matku, jak si nervózně uždibuje kůži kolem nehtů.

„No tak, mami, polož mi všechny otázky, na které hoříš touhou dostat odpovědi.“

„Ne, ne…“

„Ale ano… Víš velmi dobře, že nic nedokážeš skrývat, člověk v tobě čte jako v otevřené knize…“

Joséphine se omluvně usmála a řekla:

„To jsem tak průhledná?“

„Určitě nejsi Mata Hari! Takže… Co chceš vědět?“

„Má se dobře?“ zeptala se ostýchavě Joséphine.

„A to je všechno?“

„Ehm… Já…“

„Tak poslouchej: má se dobře, žije sám, je krásný, inteligentní, úžasný a svobodný jako vzduch… Měla bys toho využít, protože po takovém muži touží všechny ženy…“

„A Dottie?“

„Vrátila se domů a podle mého názoru do ní vůbec, ale vůbec nebyl zamilovaný. Jenom jí pomohl ve chvíli, kdy to potřebovala.“

„Mluvil o mně? Ptal se, co je se mnou nového?“

„Ne…“

„Je to špatné znamení?“

„Ne nutně… Je to taktní člověk. Říká si, že jsem tvoje dcera, a že tedy nemůžu sloužit jako schránka na dopisy. A navíc jste oba dospělí a můžete si to vyřešit sami…“

„Předtím mi posílal květiny, knihy a pohledy s několika tajemnými slovy… Na tom posledním byl citát z Camuse: ,Půvab je způsob, jak si odpovědět ano, aniž byste si položil jakoukoliv otázku.‘“

„A cos mu odpověděla?“

„Neodpověděla jsem mu…,“ přiznala Joséphine.

„Tys mu neodpověděla?“ zrudla Hortense. „No tak, mami! Co chceš? Aby ti lezl u nohou s řetězem na krku?“

„Věděla jsem, že nežije sám…“

„Jestli jsi mu nikdy neodpověděla, tak ho to nakonec muselo vyčerpat! Muži nejsou svatí… A ty jsi blázen! Možná máš univerzitní diplomy, ale o lásce nevíš nic!“

„Jsem začátečnice, Hortense, chybí mi tvoje sebevědomí… Celý život jsem strávila v knihách…“

„Tak teď, když Dottie vypadla ze hry, odpovíš mu?“

„Ne… Představovala jsem si, že…“

„Jen do toho! Bojím se nejhoršího!“

Hortense se opřela o polštáře na pohovce a chystala se vyposlechnout příběh z červené knihovny.

„Říkala jsem si, že jednou večer půjdu k jeho domu a že… Ty se mi budeš smát.“

„Nebudu, pokračuj!“

„Hodím mu kamínky do okna a… On vystrčí hlavu z okna, já potichu řeknu ,to jsem já‘ a on sejde dolů…“

„To je směšné!“

„Věděla jsem, že přesně tohle řekneš.“

Joséphine sklopila hlavu. Hortense se zvedla na lokti.

„Proč to děláš tak komplikované, když to může být jednoduché? Zavoláš mu a dáte si schůzku. Žijeme v době internetu, speed dating a mobilních telefonů! Ne v časech Cyrana a balkonů! A ani Cyranovi vlastně balkon moc štěstí nepřinesl! Na tvém místě bych byla opatrná!“

„Aspoň bych ve tmě neměla takový strach… A kdyby nepřišel dolů, mohla bych si říct, že to třeba není kvůli tomu, že se mnou nechce mluvit, ale že mě možná neviděl, a nebyla bych pak tak smutná…“

„Mami! V tvém věku a říkáš takové hlouposti!“

„Když je člověk zamilovaný, tak je hloupý a je fuk, kolik mu je…“

„Ale není to pravidlo…“

„Podívej se na Shirley. Myslela si, jak je silná a nezranitelná… Jenomže od té doby, co potkala Olivera, neví, na které noze tančit. Udělá krok dopředu a krok dozadu, dopředu, dozadu. Volá mi a všechno mi vypráví. Umírá strachy při myšlence, že ji Oliver opustí i že zůstane… Pomalu už ani neví, jak se jmenuje, jí bonbóny a láduje se obřími milk shakes. Nejsme všichni stejní, Hortense, ani ty taková nejsi! Nechceš si to připustit, předstíráš, že nic nevíš. Ale uvidíš… Jednoho dne se ti roztančí srdce a nikomu se nebudeš moct svěřit, tak se budeš stydět!“

„Nikdy! Nikdy!“ zvolala Hortense. „Mám hrůzu z třesoucích se a podřízených žen. Nejdřív chci mít úspěch, a co se týče lásky, uvidí se potom…“

„Ale ty budeš mít úspěch, miláčku, vždyť pro to obětuješ všechno… Je ti sotva dvacet a právě jsi podepsala smlouvu století!“

„Nepřeháněj. Je to jen Banana Republic. Mířím výš…“

„Ale už tak je to skvělé. Uvědomuješ si, že si za týden vyděláš víc než já za měsíc po letech studií? Že budeš moct žít pro to, co miluješ, co je tvou vášní? O tom přece všichni sní a tobě se to podařilo ve dvaceti!“

„Ano… Možná… Když se na to podívám tvýma očima, tak je to pravda… Ale já chci víc! A dosáhnu toho!“

„Nebuď jako Shirley. Chtěla ignorovat lásku a nakonec do ní spadla rovnýma nohama. Nech si místo pro city. Dozvíš se, jak je krásné chvět se pro nějakého muže a myslet na něj, jak je krásné, když se ti klepou nohy a potí ruce.“

„Fuj! Fuj! Podej mi deodorant! Poslyš, seš si jistá, že jsi moje matka? Někdy si kladu takovou otázku…“

„Jestli existuje něco, o čem nemám žádné pochybnosti, miláčku, tak je to tohle.“

„Budu si to muset nějak zdůvodnit…“

Joséphine na ni hleděla a myslela si: A přesto je to opravdu moje dcera. Mám ji ráda, mám ji ráda, ačkoliv je úplně jiná než já. Učím se její odvaze, učím se její troufalosti, cílevědomosti, zuřivé touze žít… A vím, že někde hluboko v ní tluče srdce, jenomže ona ho nechce poslouchat. Natáhla k ní ruku a řekla: „Mám tě ráda, miláčku. Mám tě ráda z celého srdce. A fakt, že tě mám ráda, mě naplňuje radostí a silou. Hodně jsem se díky tobě naučila, hodně jsem se naučila díky tomu, jak jsme odlišné…“

Hortense po ní mrskla polštář a prohlásila:

„Já tě mám taky ráda, mami. A takhle to úplně stačí.“

***

Na letišti JFK v New Yorku čekalo na Hortense auto.

Muž v čepici s kšiltem držel ceduli, na níž bylo napsáno: „Miss Hortense Cortèsová, Banana Republic.“

No konečně, ta cesta byla peklo, pomyslela si Hortense, když ho spatřila… Příště budu chtít místo v první třídě. Co říkám, místo! Celou řadu…

Přijela do Roissy o dvě hodiny dřív. Musela absolvovat osobní prohlídku a pečlivou kontrolu zavazadel. Sundat si boty, deset náhrdelníků, dvacet náramků, kreolské náušnice, iPod. „A mám si smazat i rtěnku?“ zeptala se zoufale muže, který ji prohledával. Jen znásobil úsilí. Málem zmeškala letadlo.

Měla tak akorát čas nastoupit, nemohla si ani projít obchody duty free a nakoupit si zásoby voňavek Hermès a Serge Lutens a pudru Shiseido v modré krabičce. Praskl jí pásek na růžových sandálech a do letadla dokulhala.

Letadlo bylo plné dětí, které vřískaly a honily se v uličce. Jednomu podrazila nohy a následoval vodopád řevu a slz. Dítě vstalo, z nosu mu tekla krev a ukázalo na ni prstem. Matka se k ní vrhla, obvinila ji, že chtěla její dítě zabít, a žádala oko za oko a zub za zub. Dítě řvalo „mesante, mesante“. Vyplázla na něj jazyk a ono jí zaťalo nehty do obličeje, až jí začala téct krev. Skočila na něj a jednu mu ubalila. Musela je od sebe odtrhnout letuška… A vydezinfikovat jí ránu.

Jídlo podávali zmrzlé. Požádala o sekáček na led, aby si mohla rozříznout maso. Bylo spoustu turbolencí a na hlavu jí spadla taška s golfovými holemi. Muži sedícímu vedle ní se udělalo zle a vyzvracel zmrzlou tresku. Přesadili ji a ona se ocitla vedle mormona cestujícího se třemi ženami a sedmi dětmi. Jedna holčička si ji prohlížela a pak se zeptala, kolik máš maminek, já mám tři, to je super, ne? A kolik máš bratříčků a sestřiček? Protože já jich mám šest a na Vánoce čekám další dva. Prorok řekl, že je třeba se množit, abychom osídlili Zemi a udělali ji lepší… A co děláš ty pro osídlení Země a pro její zlepšení? Já? Právě jsem uškrtila matku a sestru, protože nesnáším holky, které se moc vyptávají a které do mě nepřestávají hučet. Holčička se rozplakala. Zase si musela přesednout.

Let dokončila na sedadle vedle záchodu, kde do ní strkali lokty lidé stojící frontu a kde musela dýchat všechny výpary.

Potom si musela vystát hodinovou frontu před celnicí a poslouchat, jak nějaký rotmistr štěká rozkazy…

Následovalo hodinové čekání na zavazadla… A svraštělé obočí amerického celníka, který se jí zeptal, co bude se všemi těmi zavazadly dělat.

„Udělám z nich konfety a rozházím je po celém světě.“

„Please, miss… Be serious!“

„Mám být vážná? Jsem agentka bin Ládina a převážím zbraně…“

Jenomže on se tomu vůbec nezasmál a odvedl ji stranou do boxu, kde ji vyslýchal spolu se dvěma dalšími šibeničníky. Musela jim dát jméno Franka Cooka. Ten s těmi šibeničníky musel půl hodiny vyjednávat, než ji pustili. Dozvěděla se, že v Americe se s pořádkovými silami nežertuje.

A tak, když spatřila řidiče s cedulí, kterého pro ni poslal Frank Cook, se jí ulevilo, že se k ní konečně někdo chová, jak si zaslouží.

Požádala chlápka v čepici, aby ji vyfotografoval před limuzínou, a fotku potom poslala matce, aby ji uklidnila.

Natáhla se na zadní sedačku, dívala se, jak kolem defiluje newyorské předměstí, a říkala si, že je stejné jako ostatní předměstí. Uzly dálnic z šedivého betonu, domky, vypelichané trávníky, oplocená baseballová hřiště, zubaté živé ploty, potulující se podivné existence a obří reklamy na hygienické tampóny a perlivé nápoje. V limuzíně byla zima a ona pochopila, co to znamená „klimatizace“. Zeptala se řidiče, jestli ví o globálním oteplování zeměkoule a o ekonomiích, které jsou z toho obviňovány. Podíval se na ni do zpětného zrcátka a požádal ji, aby mu všechna komplikovaná slova hláskovala.

Projeli Lincolnovým tunelem a ocitli se na Manhattanu.

První obraz, který si z města odnesla, byl černý chlapec sedící na chodníku a krčící se ve stínu stromu. Objímal si hubené černé nohy vyčuhující z béžových šortek a chvěl se vedrem.

Začala si prozpěvovat New York, New York, a aniž si toho všimla, zamíchala do zpěvu slova Gary, Gary. Ohromeně přestala. Co jsem to řekla? Vzpamatovala se. Rozhodně za ním nepoběžím hned! Počkám, až přijde můj čas… A nebudu se mu potulovat pod okny jako máma Philippovi…

To určitě ne!

Limuzína vyjela na nábřeží a pokračovala podél řeky Hudson.

Hortense se snažila skrz tónované sklo auta odhadnout, jak město vypadá, a okamžitě věděla, že ho bude mít ráda. Slyšela šílené troubení, sledovala vrcholky mrakodrapů, rýsujícící se proti modrému nebi, u nábřeží uviděla zakotvenou válečnou loď, opuštěná skladiště, jeřáby a červená světla na křižovatkách. Limuzína jako by se houpala na vlnách ulic a poskakovala po nerovné vozovce.

Konečně řidič zastavil před domem s majestátním vchodem. Do ulice čněl bílý baldachýn. Ukázal jí, ať jde dovnitř, a sám za ní nesl zavazadla. Za dlouhým pultem z bílého dřeva stál vrátný v modré uniformě.

Představil se. José Luis. Představila se. Hortense.

„Nice to meet you, Hortense…“

„Nice to meet you, José Luis…“

Měla pocit, že se stala součástí města.

Řekl jí číslo bytu, v jakém je patře, a podal jí svazek klíčů.

Byt se jí okamžité zalíbil. Velký, světlý a moderní. Ve čtrnáctém patře. Obrovská jídelna, úzká kuchyň vypadající jako laboratoř a dva velké pokoje. U každého koupelna.

Frank Cook věděl, jak zacházet s lidmi, s nimiž pracoval.

Zařízení jako v luxusním hotelu. Dlouhá béžová pohovka, béžová křesla, kulatý skleněný stůl a čtyři červené židle, potažené lesklou koženkou. Zdi byly bílé, vyzdobené rytinami zobrazujícími vylodění Pilgrim Fathers na východním pobřeží, pole, modlitby, společný oběd. Nevypadalo to, že Pilgrim Fathers žertují. Většinou to byli vysocí starci s bílými vousy a přísnými tvářemi.

Luxusní byt s výhledem na park a řetěz mrakodrapů na obzoru. Cítila se jako princezna města, prima ballerina, Coco Chanelová a měla chuť vytáhnout tužky, pastelky, blok a dát se do práce. Hned teď.

Na kulatém skleněném stole na ni čekal vzkaz: „Doufám, že jste měla příjemnou cestu. Přijedu pro vás kolem sedmé hodiny a zajdeme na večeři…“

Výborně, řekla si. Mám čas se vybalit, dát si sprchu a uvařit si kafe. Nebyla unavená, byla příšerně vzrušená a nevydržela na místě.

Otevřela ledničku a našla v ní kelímek peanut butter, láhev pomerančového džusu, chleba v sáčku, dva citrony a máslo Land O’Lakes s malou indiánkou, která se na ni usmívala z obalu. Malá indiánka stála na zelené louce u modrého jezera. Vypadala přátelsky a něžně. Dvě velké černé oči, péro ve vlasech, dva černé copy, tyrkysová čelenka a šaty squaw přidržované čtyřmi sponami. Hortense na ni mrkla a řekla: „Nice to meet you, malá indiánko.“ Měla chuť říkat hlouposti. Zapnula televizi. Vysílali místní zprávy. Redaktoři mluvili strašně rychle a ona ničemu nerozuměla. Poslouchala zprávy až do konce. Byl to zvláštní přízvuk, americký přízvuk. Nosový přízvuk, který duněl ve spáncích. Měla chuť jim vyškubat vlasy, a tak televizi radši vypnula.

Frank Cook pro ni přijel přesně v sedm.

Zeptal se jí, jestli něco nepotřebuje.

„Obrovského hamburgera a kolu!“ odpověděla a hleděla mu při tom přímo do očí.

Odvezl ji do PJ Clarke’s na rohu Třetí Avenue a 55. ulice. Nejstarší bar v New Yorku, jednopatrový dům z červených cihel, postavený v roce 1898, nejlepší chilli a měkké hamburgery servírované v malých košíčcích se spoustou opékaných brambůrků a obalovaných koleček cibule, chutnajících jako bonbóny. Na starém jukeboxu tam hrály staré desky. Dívky měly blonďaté hřívy a bílé zuby, muži s vyhrnutými rukávy pili velká piva. Bavlněné ubrusy byly červeno-bílé, ubrousky také a červená stínítka vydávala jemné světlo.

Rozhodla se, že sem bude chodit jíst denně.

Začínala každé ráno v deset.

Frank Cook jí ukázal její místo v rozlehlé průchozí kanceláři. Velký malířský stojan u okna, police, tužky, trojúhelník, kružítko, gumy, barevné fixy, barvy na akvarely, bílé tlusté papíry a bloky se čtverečkovaným papírem. Modely navrhovalo asi deset lidí, odtud šly návrhy do dílen a výsledné výrobky do obchodů. Neměla žádné omezení, jen musela vymyslet oblečení, které by dosáhlo úspěchu v sériové výrobě.

„Pusťte se do toho. Kreslete, vymýšlejte… Já si pak vyberu!“ řekl jí Frank Cook poté, co ji představil ostatním dívkám a chlapcům, kteří podobně jako ona kreslili a vybarvovali modely.

Byla tam Sally, milá lesbička, která ji hltala očima a navrhovala doplňky. První den se nabídla, že s ní půjde na oběd. Potom zajdou nakoupit. Hortense jí velmi mile odpověděla, že nemá ráda ženy. Nebo spíš – jak upřesnila, když spatřila v modrém Sallyině pohledu stín – nerada spí se ženami.

„Nevěděla bych, co dělat se svým tělem, jak bych ho měla brát.“

„Ale já bych udělala všechno sama,“ odpověděla Sally, „uvidíš, změníš názory.“

Velmi slušně jí poděkovala a dodala, že by to v ní nic nezměnilo, ale že na oběd spolu jít můžou.

„Nemám vůbec nic proti lesbičkám,“ dodala, aby zmírnila odmítnutí, „a myslím, že by lidi měli mít na výběr, vezmou-li si muže nebo ženy, jak se jim zlíbí. V lásce by mělo být dovoleno všechno. A kdyby se někdo zamiloval do kočky na okapu, tak co? Měl by mít právo si ji vzít… Mně by to vůbec nevadilo.“

Příklad asi vybrala špatně, protože Sally zrudla.

„Vidím, že se na mě vytahuješ,“ řekla. „Lidi si rádi vždycky vyberou někoho, s kým se mohou srovnávat a nad koho se povyšují… Cítí se tak důležitější.“

Hortense se odmítla ospravedlňovat a vzala si pastelky.

Byl tam Japonec Hiroši, ten strašně trpěl horkem. Volný čas trávil pod sprchou. Nesnášel sebemenší tělesný pach. Holil si tělo a ramena a zeptal se Hortense, co si myslí o jeho depilaci a čistotě. Hortense prohlásila, že má ráda jemnou mužskou vůni. Osobní vůni, abych – když položím nos na jeho krk a zavřu oči – okamžitě věděla, s kým mým tu čest. A protože na ni Hiroši znechuceně hleděl, dodala, že to musí být jemná vůně čistoty. Odvrátil hlavu.

Paul, belgický albín, který neustále jedl a vydával při tom zvuky jako drtička… Všude v kanceláři se válely kousky tuňáka, šunky, kolečka rajčat a okurků. Na dosah ruky měl neustále velký kornout popcornu a strkal do něj prsty, jako by si je chtěl umýt. Používal je jako řezný nástroj a pak si vždycky otíral čelo, na němž mu zůstávaly široké červené pruhy.

Rozhodla se, že si od něj bude držet odstup.

Sylvana, Rumunka s dlouhými černými a lesklými vlasy, jíž všichni říkali Pocahontas. Měla ráda jen staré, velmi staré a milé, velmi milé muže. „Komu dáváš přednost, Robertu Redfordovi, nebo Clintu Eastwoodovi?“ zeptala se a kreslila přitom tričko s perlami.

„Ani jednomu,“ řekla Hortense.

„Pro mě,“ pokračovala Sylvana, „je ideálním mužem Lincoln, ale ten je už mrtvý…“

„Když mluvíme o mrtvých,“ skočila jí do řeči Sally, „tak já bych si vybrala Gretu Garbo.“

Julian, vysoký, hnědovlasý a zamračený muž, jenž psal knihy. Váhal mezi kreslením a psaním a za každou cenu chtěl, aby si Hortense přečetla jeho povídky.

„Už jsi spala se spisovatelem?“ zeptal se jí a cucal u toho konec tužky.

„Nesnáším zvědavé lidi.“

„No, tak bys měla spát se mnou, protože až budu slavný, budeš se moct vytahovat, že mě znáš a že jsi mě možná k některému příběhu inspirovala. Dokonce budeš moct tvrdit, že jsi byla moje múza!“

„Už jsi něco publikoval?“ zeptala se Hortense.

„Jednou… V Literární revui.“

„A vydělal jsi tím nějaké peníze?“

„Ano. Trochu… Ale ne na živobytí… proto kreslím…“

„Já chodím jen s úspěšnými muži,“ řekla Hortense, aby utnula jeho otázky. „Tak na mě zapomeň.“

„Jak chceš…“

Nazítří se k ní vrátil.

„Máš přítele? Milence?“

Hortense opakovala, že nesnáší, když jí někdo klade důvěrné otázky. Má pocit, jako by jí někdo sahal do kalhotek. Vzepřela se a odmítla odpovědět.

„Chceš zůstat nezávislá a svobodná?“ pokračoval Julian a okusoval tužku.

„Ano…“

„Ale ať je to, jak chce, jednou najdeš…“

„Co najdu?“

„Jednou najdeš kluka, ke kterému budeš toužit patřit.“

„Blbost,“ řekla Hortense.

„Ne, najdeš místo, věci a kluka. Všechno to přijde najednou. A ty si řekneš: Tady je mé místo. Všechno do sebe zapadne a v tobě se ozve tichý hlas, který ti řekne…“

„A ty jsi našel holku, ke které chceš patřit?“

„Ne, ale vím, že se to jednou stane. A ten den se taky dozvím, jestli chci psát, nebo kreslit.“

Když už měla plné zuby podobných otázek a chtěla poslouchat jen ticho ve své hlavě a hluk New Yorku, šla se najíst k PJ Clarke’s. To ji okamžitě uklidnilo. Měla pocit, že se jí nemůže stát nic špatného a že opravdu patří městu. Byl to prvotřídní podnik. Číšníci nosili dlouhé bílé zástěry, u krku motýlky, oslovovali ji honey, pokládali před ni košík s brambůrky, říkali enjoy a na stranu přidávali špenátovou omáčku. Poslouchala staré desky z jukeboxu a čistila si hlavu od všech protivných otázek.

Volala jí Zoé.

„Už jsi viděla Garyho?“

„Ještě ne… Mám práce nad hlavu!“

„Lhářko! Bojíš se!“

„Ne, nebojím.“

„Ale ano. Kdyby ses nebála, tak bys za ním docela přirozeně zašla. Znáš jeho adresu, mohla by ses mu projít pod okny a zazvonit. Určitě má na zvonku jméno. Gary Ward. Stačí zazvonit na zvonek Gary Ward a je to…“

„Přestaň Zoé…“

„Ty se bojíš… Hraješ si na teroristku, ale přitom máš srdce v kalhotách.“

„To nemáš nic jiného na práci než mě otravovat telefonem?“

„Mám to zadarmo! A navíc jsem tady sama. Kamarádky odjely na prázdniny a já se nudím.“

„Ty nikam nejedeš?“

„Až v srpnu. Pojedu k Emmě do Étretat. A uvidím Gaétana, protože ten tam bude taky. A šup! Já se nebojím!“

Nicholas se zeptal:

„Našlas ji?“

„Koho?“

„Tu geniální myšlenku, která způsobí, že se vzepřeš osudu. Proč ti asi dali kancelář? Abys mohla v klidu pracovat…“

„Geniální myšlenky existují jen ve filmech.“

„Takže jsi ji ještě nenašla. TO!“

„Přestaň na mě tlačit, jinak to nenajdu nikdy! A pak, tady pro génie kancelář nemají. Jsme všichni spolu, pracujeme a oni přitom žvaní. Žvaní neustále. Leze mi to na nervy!“

„Věřím ti, sweetie. Londýn se bez tebe nudí…“

Ona se bez Londýna nenudila. Líbilo se jí tady všechno. Cesta, kterou chodila každé ráno do práce. Žlutý taxík, jímž jezdila, když bylo příliš velké horko a když se koupala v potu a teniskami značky Repetto šlapala po rozpáleném asfaltu. Chrysler Building, Citygroup, stánky na rohu ulice, v nichž prodávali hotdogy a ovoce, saxofonisté, kteří se kroutí nad klapkami a vydělávají drobné, kolportéři prodávající kabelky Chanel nebo Gucci po padesáti dolarech, Pákistánci, kteří roztahují na chodnících pestrobarevné šátky a rychle je skládají, jakmile spatří policisty.

A dokonce i ta teplá, tmavá tekutina, kterou tu vydávají za kávu a jež chutná jako černá voda…

Ve velké kanceláři na 42. ulici mlčky cucala konečky vlasů a kreslila.

Skicáře si přivezla z Paříže. Připravila si modely, kostýmky, černé úzké šaty, krátké lichoběžníkové svetry odhalující pupík a dlouhé lichoběžníkové svetry pro ženy, které pupík nechtějí ukazovat. Frank Cook se skláněl nad jejími kresbami. „Pro každý model uděláme dvě verze,“ říkala Hortense, „jednu pro ženu liánu a druhou pro ženu, která není jako liána.“

Krčil obočí a říkal: „Rozviňte to, rozviňte to.“

„Bude to tak, že žena, která není liána, uvidí model pro ženu liánu, koupí je oba a začne držet dietu. Ženy strašně rády drží diety, a když jsou baculaté, představují si, že jsou štíhlé…“

Frank souhlasil, a tak se do toho pustila.

Nápady měla pořád…

Stačilo se projít po neworských ulicích, slyšet sirény sanitek, křik cyklistů, kteří se na ni řítili, pozorovat autobusy se stříbrnými střechami, vlajky vlající na hotelech a muzeích, kulaté parkovací hodiny a prosklená domovní průčelí. V tomto městě tryskala energie přímo ze země do nohou, stoupala do beder a vzhůru do hlavy a přinášela s sebou gejzír nápadů.

Říkala si, že už nikdy odtud nedokáže odjet…

New York je její město.

Myslela na to, co říkal Julian. Jednou najdeš místo, věci a kluka… Všechno přijde najednou. A ty si řekneš, tady je mé místo.

Odložila tužku a myslela na Garyho.

Jednou večer se líbala s klukem, jmenoval se José. Byl úžasnou směsicí tmavé pokožky a zelených, zářících očí. Měl na sobě bílý lněný oblek, kráčel s rukama v kapsách a houpal se v bocích.

„Ty nechodíš,“ říkala mu Hortense, „ty tančíš rumbu.“

Pocházel z Portorika a chtěl se stát hercem. Vyprávěl, jak se ženy na jeho ostrově snaží vypadat na jednatřicet. Staré i mladé, chudé i krásné. Vzal ji za ruku a dodal, že děti nosí ve vlasech pestrobarevné čelenky, tančí po ulicích, a když se ulice postříkají, objeví se duha.

Hortense přitom napadl model brýlí a byla mu za to vděčná.

Povečeřeli spolu na Broadwayi a pak kráčeli po Sedmé Avenue.

Znovu jí vyprávěl o svém ostrově a o Barcelonetě, kde žila jeho rodina. Líbilo se jí, jak vyslovoval O a A a jak polykal slabiky. Měla chuť tancovat, a tak šli tancovat.

Doprovodil ji domů pěšky. Nabídla mu, že mu ukáže pohled na mrakodrapy.

Nelíbilo se jí, jak ji při líbání píchal špičatým nosem. Vyhodila ho. Šla si lehnout, aniž by se odlíčila. Neměla to ráda, ale byla unavená.

Brzy ráno jí zavolala Zoé a zeptala se:

„Tak co? Už jsi viděla Garyho?“

„Vůbec ne! Dej mi pokoj!“

„Blablabla! Bojíš se! Bojíš se! Moje nebojácná sestřička couvne před klukem, který hraje na klavír a mluví s veverkami…“

Práskla jí s telefonem.

Odlíčila se zbytkem mléka, které tu zapomněla předcházející nájemnice. Zapálila svíčku, kterou našla na poličce. Otevřela ledničku a ocitla se tváří v tvář malé indiánce z másla Land O’Lakes.

„Co si o tom všem myslíš ty?“

Malá indiánka se usmívala, ale mlčela.

Nazítří nakreslila návrh na psychedelické brýle a nazvala je „Barcelonita“.

Jednou večer jí zavolala Zoé a řekla:

„Du Guesclin zvracel, co mám dělat?“

„Zeptej se mámy. Já nejsem veterinářka… V tuhle hodinu bys měla spát.“

„Maminka tady není. Před dvěma dny odjela do Londýna. Řekla mi, že jede hodit kamínky… Nepřipadá ti v poslední době trochu divná?“

„A ty jsi doma sama?“

„Ne, je tady Shirley… Ale šla ven. Přijela na týden do Paříže s Oliverem. A když maminka odjela do Londýna, zůstala tady, aby na mě dohlídla, maminka mě tu nechtěla nechat samotnou.“

„Ach, je tam Shirley?“

„Ano a je hrozně šťastná, protože Gary jí zavolal. Prý spolu nemluvili několik měsíců. A tak teď vidí všechno růžově. Pořád se směje. Jíme jenom pizzu a zmrzlinu.“

„Shirley ti dává k jídlu pizzu a zmrzlinu?“

„Říkám ti, že je jako ve snách… Řekla Garymu, že jsi v New Yorku. Musíš mu zavolat. Jinak to bude hrozné, Hortense, bude si myslet, že ho nemiluješ…“

„Můžeš už tu obehranou písničku zastavit, Zoétonečko? Už je to únavné, víš?“

„Byla bych šťastná, kdybyste byli spolu… Gaétan a Zoé a Gary a Hortense. Všimni si, že křestní jména našich miláčků začínají na G. Není to znamení?“

„Přestaň! Přestaň! Nebo tě uškrtím!“

„To nemůžeš! To nemůžeš! A já si můžu říkat, co chci! Poslyš, Hortense, myslíš, že maminka jela házet ty kamínky do okna Philippovi?“

Když následující den přišla Hortense do kanceláře, čekal na ni Frank Cook. Požádal ji, aby ho doprovodila. Chtěl s ní projít všechny obchody Banana Republic, aby mu řekla svůj názor na výkladní skříně, na rozmístění zboží a na prostředí v obchodech. Hortense šla a nastoupila s ním do velké klimatizované limuzíny.

„Ale já se v tom vůbec nevyznám…“

„Možná, ale máte čich a nápady… Potřebuju někoho, aby se na to podíval zvenčí. Pracovala jste pro Harrods. Informoval jsem se, vaše výkladní skříně byly úžasné. Navrhla jste a realizovala koncept a detaily a já bych chtěl, abyste udělala totéž…“

„Měla jsem spoustu času si to rozmyslet, ale tady jste na mě moc hrrr…“

„Já od vás nechci hlášení, ale okamžité dojmy.“

Objeli obchody. Hortense mu řekla svůj názor.

Vzal ji do kavárny a poslouchal. Pak ji odvezl zpátky do kanceláře.

„Tak co? Tak co?“ zeptala se Sylvana. „Co ti řekl?“

„Nic. Neřekl mi vůbec nic. Poslouchal. Byli jsme všude a řekla jsem mu přesně to, co jsem si myslela… Ty obchody, ty butiky jsou mrtvé. Není v nich život, není v nich pohyb, člověk má pocit, že vstoupil do muzea. Prodavačky jsou jak voskové figuríny, strašně konvenční. Člověk má přímo strach, že je obtěžuje. Šaty visí na ramínkách, trička a kalhoty jsou srovnané, saka vyžehlená… Musí se tomu dát život, vyvolat v lidech touhu všechno koupit, nabídnout jim oblečení, ze kterého budou šílet a o němž budou snít. Američanky zbožňují, když je oblékají od hlavy k patě… V Evropě si každá holka vytvoří svůj look. Tady si všechny holky vyberou uniformu, aby se podobaly kamarádce nebo šéfové. V Evropě se chceš odlišit, tady se chceš podobat.“

„Ty určitě!“ řekla Sylvana. „A jak tě to všechno napadlo?“

„Nevím, ale chci zvýšit svou cenu… A dneska ráno jsem mu řekla, že ho to bude stát majlant…“

Jednou v neděli ráno se šla projít do Central Parku.

Bylo krásně. Na trávnících leželo spoustu lidí na dekách. Telefonovali, jedli melouny, hráli hry na noteboocích. Milenci se otáčeli zády. Dívky si vyprávěly historky z kanceláří, o kus dál si jedna vyhrnula kalhoty a lakovala si nehty na nohou a cvičila přitom břišní svaly.

Děti si hrály s míčem.

A jiné baseball…

Jeden kluk měl na sobě tričko s nápisem „Rodiče na prodej, jsou opotřebovaní“.

Hortense spatřila hráče pétanque, oblečené v bílém. Házeli velké, tmavé, dřevěné koule na dokonalý trávník, mluvili potichu a skrývali se za bílými klobouky. Elegantně se skláněli pro koule a házeli je vyčerpaným gestem, jako by nešlo o hru ani o soutěž.

So british, řekla si a obdivovala jejich nenucenost.

A pomyslela na Garyho. Nechtěla si to přiznat, ale očima hledala dřevěný můstek a cestičku vysypanou bílými kamínky.

Když nad parkem začalo zapadat slunce, vrátila se domů. Vysprchovala se.

Telefonicky si objednala suši a do DVD přehrávače vložila Mad Man. Chtěla se podívat na konec třetího dílu. Don Drapper se jí moc líbil…

On byl taky so british…

Když televizi vypnula, byly tři hodiny ráno.

Kde je ten zatracený dřevěný můstek, ptala se v duchu.

Uprostřed noci ji probudila Zoé.

„Zase ty?“

„Je to vážné… Maminka mi volala. Byla s Philippem v kostele. Úplně zpívala štěstím. Řekla mi, že je šťastná a že chce, abych byla první, kdo se to dozví. Myslíš, že se vezmou?“

„Zoé! Víš, kolik je hodin? Tady je šest ráno!“

„Ups! Špatně jsem si to spočítala.!

„JÁ SPÍM!“

„Hele, Hortense, co to znamená, že volala z kostela?“

„Mně je to fuk, Zoé! Mně je to fuk… Nech mě spát! Ráno jdu do práce!“

„Začala jsem psát knihu,“ řekla Joséphine ve Philippově náručí. Seděli opřeni o platan na trávníku před kostelem.

„Budeš psát tady…“

„Ale co Zoé?“

„Půjde do francouzského lycea.“

„Je zamilovaná…“

„Koupím jí předplatné Eurostar a bude za ním moct jezdit, kdy bude chtít… A on sem taky…“

„A Du Guesclin?“

„Budeme s ním chodit na procházku do parku… V Londýně jsou krásné parky…“

„A co univerzita? Nemůžu jen tak odejít…“

„Paříž je od Londýna vzdálená dvě hodiny, Joséphine! To nic není… Přestaň pořád hledat důvody, proč bys nemohla… Řekni ano.“

Zvedla k němu hlavu. Políbila ho. Sevřel ji v náručí.

„Máš ještě hodně podobných otázek?“

„Ale já…“

„Chceš skončit sama?“

„Ne…“

„Co by sis sama počala? To jsem nebyl já, kdo říkal, že život je valčík a že je třeba s ním tančit,“ řekl Philippe s ústy v Joséphininých vlasech. „Na valčík musí být dva…“

„Ano.“

„Tak se mnou tanči, Joséphine, už jsme čekali příliš dlouho.“

***

Jednou večer, muselo to být někdy na začátku srpna, se Hortense vrátila domů, když předtím odmítla Julianovo pozvání na večeři, chtěl jí přečíst svou poslední povídku.

Byl to příběh dívky, která v dětství hodně trpěla a teď své milence vraždila dýkou z másla. Hortense si nebyla jistá, jestli ji chce slyšet. Slušně odmítla.

Bylo horko, teploměr ukazoval 88 stupňů Fahrenheita a 99% vlhkost. Rozhodla se jít domů pěšky, ale sotva ušla tři bloky, už si zavolala žlutého taxíka.

Dala si sprchu a potom se natáhla na béžovou pohovku s vymačkanou šťávou z citronu s medem a ledem. Otevřela knížku o Matissovi, protože chtěla studovat barvy a představovat si kolekci modelů typu „ovocná mísa“ na příští léto.

Obracela stránky, poslouchala v rádiu Milese Davise, srkala limonádu a vychutnávala Matissovy barvy. Vida, večer to může být nakonec příjemný, řekla si a zvedla skleničku na zdraví Pilgrim Fathers, kteří na ni přísně hleděli ze zdi. „Mám právo na trochu odpočinku,“ řekla jim, „vždyť pracuju pořád! Dnes večer nebudu dělat nic…“

Nic nedělat…

Zabořila se do béžové pohovky, zvedla jednu nohu, protáhla ji, pak druhou…

A pak se s nohou nataženou ve vzduchu zarazila…

Vůbec nevěděla proč, ale najednou se jí udělalo nevolno. Srdce se jí sevřelo a začala se dusit. Myslela si, že jen zvolila špatnou polohu, a tak se začala na pohovce otáčet z jednoho boku na druhý, jenomže pak uslyšela, jak jí srdce buší čím dál hlasitěji. Chvělo se a začala se v něm znovu ozývat píseň z limuzíny, v níž se prolínala slova New York a Gary… New York, New York, Gary, Gary… Bušila v ní jako velká bedna o zem.

Vztyčila se a nahlas řekla: „Musím ho vidět…“

Musím ho absolutně vidět!

Zoé má pravdu! Ví, že jsem v New Yorku, ví, že mám jeho adresu, bude si myslet, že už ho vidět nechci!

CHCI HO VIDĚT!

Tuhle večer jsem se vůbec netoužila líbat s tím špičatým nosem. A přitom nebyl ošklivý, jenomže čím víc se ke mně blížil, tím víc jsem si říkala, že to není Gary! A měla jsem šílenou chuť líbat se s Garym.

Líbat se s Garym!

Napila se citronové šťávy a obvinila horko. Mám po té chůzi úžeh. To přece nejsem já. Ale písnička se vrátila a tentokrát už v ní nebyl New York, ale jen Gary, Gary. A byla hlasitá, tak hlasitá… Bušila jí v hlavě, v hrudi i v nohách.

Dusila se.

Zvrátila se dozadu a nabrala dech.

„Fajn, přiznávám, bojím se ho vidět, bojím se, že se do něj zamiluju, a myslím, že už zamilovaná jsem! Jsem zamilovaná…,“ řekla si nahlas.

Jsem zamilovaná do Garyho.

Posadila se do tureckého sedu a škrábala se na prstech u nohou. Nevolnost se proměnila ve strach. Bylo to strašně silné.

„Fajn,“ řekla zase nahlas, „půjdu za tebou…“

Zítra je pondělí, udělám si volno, najdu omluvu, abych nemusela do práce, řeknu, že potřebuju pracovat a že na to musím být sama doma, a půjdu za ním do toho srubu v Central Parku.

Budu předstírat, že se jen tak procházím a že jsem na něj náhodou narazila…

Jako náhodou za ním půjdu do toho srubu…

Jako náhodou…

Vykročím po té cestičce vysypané bílými kamínky, přejdu dřevěný můstek a vejdu do srubu.

Měla chuť zavolat Juniora a zeptat se ho, kde se nachází ten zatracený dřevěný můstek z šedivých prken. Juniore! Juniore! Soustřeď se a řekni mi, kde se nachází ten můstek!

Nezavolala.

Půjde tam sama. Nebude Juniora obtěžovat…

Slyšela, jak se srdce zpomalilo a začalo zase tlouct normálně.

Už aby bylo zítra…

V půl jedné v noci zazvonil telefon.

Vstala a vzala sluchátko.

Byl to Junior…

„Tys mi volala, Hortense?“

„Ne…“

„Ale ano, volalas. Jsem na tebe napojený a slyšel jsem tě…“

„Ty ses na mě napojil?“

„Ano. Jsem čím dál silnější. Vidím tvou kancelář, vidím tvé kolegy, líbí se mi Julian…“

„Ale nejde o Juliana, Juniore…“

„Já vím… O Garyho, viď?“

„Ano,“ špitla Hortense jako by s lítostí. „Včera jsem měla záchvat strachu. Říkala jsem si, že ho absolutně musím vidět, a je pravda, že jsem si vzpomněla na tebe…“

„Mělas mi zavolat!“

„Netroufala jsem si…“

„Běž za ním, Hortense! Běž! Jinak onemocníš… Vidím nějakou žlutou chorobu se spoustou hnisu. Budeš mít psychické problémy… Ten špičatý nos se mi nelíbil.“

„Toho jsi taky viděl?“

„Ano…“

„Juniore! Přestaň mi číst v hlavě! Je to nepříjemné!“

„Nefunguje to pořád… Jenom když na mě myslíš, tak to vyvolá frekvenci, ale to je všechno. Ale když na mě nemyslíš vůbec, tak to nejde…“

„To se mi líbí víc…“

„Tak půjdeš za ním?“

„Ano, zítra, v pondělí…“

„To je dobře…“

Dlouho mlčeli. Slyšela jeho dech. Chtěl jí ještě něco říct.

„Mluvil Marcel s Chavalem a s Henriettou?“ zeptala se Hortense, aby přerušila ticho,

„Ano, bylo to grandiózní! Události se ženou rychleji, než jsme čekali. Svět se teď řítí plnou rychlostí. Musíme s ním udržet krok. Chystané změny už jsou tady. Proto nesmíme ztrácet čas…“

„No a? Povídej…“

„Henrietta přišla o všechno! Otec byl neoblomný. Dokonce ji vyhodil i z bytu. Zjistil, že nájemní smlouva končí, a neobnovil ji. Nechal jí jenom alimenty. A víš, co udělala? Přijala místo správcové.“

„Místo správcové?“

„Vždyť jsem ti přece říkal, že je pořád ještě statná a plná síly! Správcová u nich v domě dala výpověď, aby mohla být se svým synem, který bude pokračovat ve studiu někde na vzdáleném předměstí, a Henrietta si řekla, že by to byl bezpečný způsob, jak ušetřit. Byt, topení a telefon zdarma a všichni nájemníci vydíratelní! Ujišťuji tě, že tam zavede teror! Můžu ti říct, že si zaslouží můj obdiv.“

„A Chaval?“

„Ten je úplně na dně. Ztratil svou starou matku a s ní i svou hlavu!“

„Umřela náhle?“

„Přejelo ji auto na avenue de la Grande-Armée! Nějaký syn diplomata jel na červenou. Chaval pláče ještě teď… Když si ho otec pozval, aby mu řekl, že s ním skončil, ani nevěděl, co mu říká. Jenom plakal a prosil o prominutí. Hotová bačkora! Bačkora!“

„A Trumpeta?“

„Vzala Chavala k sobě a on teď u ní bydlí… Úplně z ní prýští štěstí a je z ní docela půvabná žena… Ukázala tatínkovi fotku: Chaval v dželabě, jak ji objímá v rue de Pali-Kao!“

„Tak to byla ta dželaba?“

„Smutný konec smutného páníčka!“

„Ale celé se to odehrálo hrozně rychle.“

„Čas se neustále zrychluje, Hortense. Změníme svět. Uvidíš… Překvapení ještě neskončila. Všechno se strašně rychle vyvíjí… Proto se musíš změnit i ty a musíš si přiznat, že jsi do Garyho zamilovaná.“

„Bojím se, Juniore, umírám strachy…“

„Musíš svůj strach překonat… Jinak zůstaneš pořád stejná a já ti opakuju… To bude tvůj konec. Nechci to omílat pořád dokola, Hortense, zlatíčko… Nikdy jsi přece strach neměla, tak se neboj tomu poddat. Nauč se milovat, uvidíš, je to skvělé…“

Teď zase zmlkla Hortense. Uhlazovala si rozcuchané vlasy, hrála si se stránkami knížky a prstem je otáčela. Pak se zeptala:

„A jak to mám udělat, Juniore, jak to mám udělat?“

„Nejdřív najdeš ten můstek z šedivých prken a pak půjdeš do toho srubu… A uvidíš, proběhne to dobře…“

„Jenomže kde je ten zatracený srub? Tuhle jsem se po parku procházela a nenašla jsem ho…“

„Je to velmi jednoduché. Šel jsem alejí na Google Earth a tu cestičku jsem uviděl. Musíš vejít do parku vchodem, který se nachází naproti tvému činžáku… Pak se dáš velkou alejí, asi po pěti stech metrech uvidíš stánek, ve kterém prodávají koblihy a pití. Tam zabočíš doleva a půjdeš pořád rovně… Až k velké zelené ceduli, na které je napsáno Chess and checkers… Zatočíš doprava a uvidíš prkenný můstek. A potom je to pořád rovně…“

„Ale nenapojíš se na mě, slibuješ? Byla bych nervózní. Už tak to bude pro mě těžké…“

„Slibuju. Jen na mě přestaň myslet… Když na mě hodně myslíš, tak se na tebe napojím!“

V pondělí ráno se přichystala.

Vysprchovala se, umyla si vlasy, rukou si je vysušila a nalakovala, aby se leskly. Potřásla hlavou a bylo to jako oblak světla. Udělala si hnědé oční stíny, přidala trochu tmavohnědé řasenky, oblak pudru, trochu červeně na tváře a rtěnku v barvě černého rybízu. Vklouzla do krátkých černých šatů. Už jí jednou přinesly štěstí, když potkala Franka Cooka, a přinesou jí štěstí ještě jednou. Sepnula ruce. Zvedla oči k nebesům a poprosila, aby nad ní bděla. Nijak příliš v Boha nevěřila, ale neškodilo to vyzkoušet.

Obula si tmavozelený sandál, který si koupila předchozí den. Nemohla si vzpomenout, kam dala druhý, začala ho hledat a poskakovala po jedné noze. Pak si klekla, zašátrala pod postelí, zvedla mračno prachu, kýchla, zašátrala ještě jednou a konečně ho našla…

Sfoukla prach.

Zvedla se a stoupla si před zrcadlo. Panebože! Panebože! Jestli mě bude takhle dál bušit srdce, tak naše romance dlouho nevydrží a odnesou mě na nosítkách do nemocnice.

Bude mě milovat tolik, aby mě objímal i na nosítkách?

Gary…

Svěsila ruce podél těla.

Garyho úsměv…

Úsměv vzdácný jako jeho záda v davu…

Úsměv sebejistého muže, ale ne zas tak sebejistého… Sebejistého s důvěrou, ale nikoliv s arogancí.

Úsměv velkorysého muže objímajícího celý svět. A potom se na vás podívá a ten svět vám nabídne… Jenom vám. Jako byste byla jediná, kdo je hoden toho, aby vám ten svět položil k nohám.

A tak nad celým světem budete jen vy, vy a vy…

Úsměv, který člověk zahlédne jen dvakrát nebo třikrát v životě. Otočí se a vy víte, že na tohoto muže nikdy nezapomenete…

Ona na toho muže i na ten úsměv málem zapomněla.

Uhodila se malou kabelkou do hlavy a řekla si, že byla jak puklý džbán bez vody.

Nasadila si černé brýle, kolem krku si uvázala růžový mušelínový šátek s bílými tečkami, narovnala ramena, třikrát se nadechla, popřála si hodně štěstí a vyšla ze dveří.

Vrátný ji spatřil přicházet a křikl na ni have a good day!

Zašvitořila odpověď a slyšela, jak se jí chvěje hlas…

Vešla do parku vchodem naproti jejímu domu.

Šla až ke stánku, v němž prodávali koblihy a pití.

Zabočila doleva. Pokračovala rovně. Uviděla zelenou ceduli s nápisem Chess and checkers… Zatočila doprava a kráčela a kráčela. Zastavila se, aby si ověřila, jestli se jí neleskne nos nebo jestli se jí nerozmazala řasenka, energicky zavřela modrou pudřenku, navlhčila rty, zvedla hlavu a zastavil se jí dech. Přímo před ní, ve vzdálenosti asi deseti metrů, se nacházel můstek z šedivých prken.

Přešla můstek a spatřila srub.

Srub z kulatých šedivých klád s vlnitou střechou. Pokrytou lisím a větvemi. Srub otevřený východním a jižním větrům.

Vešla dovnitř a uviděla ho.

Seděl na lavici, nakláněl se a podával veverce oříšek.

Veverka ji spatřila a utekla.

Gary se otočil.

„Hortense!“

Nejdřív vypadal překvapeně. Pak se zamračil a řekl:

„Co tady děláš?“

„Šla jsem kolem…“

Posměšně na ni hleděl.

„Náhodou?“

„Šla jsem kolem a chtěla jsem se podívat dovnitř… Často se v parku procházím, bydlím hned vedle… Na Central Park South.“

„Už měsíc. Já vím…“

Z hlasu mu zněla výčitka, která říkala: už jsi tady měsíc a nesnažila ses za mnou přijít…

„Já vím, co si myslíš,“ řekla Hortense.

„Tak to jsi dobrá…“

„To je pravda…“

Dívala se na něj, sundala si černé brýle, zabořila pohled do jeho očí a pečlivě začala vyslovovat, oddělujíc každé slovo, aby ho pochopil:

„Poslouchej mě dobře, Gary… Nikdy jsem nedostala tvůj vzkaz, když jsi odlétal z Londýna. Nikdy. Musíš mi věřit… Dozvěděla jsem se až mnohem později, žes mě chtěl vzít s sebou… Byla jsem strašně smutná, že jsi odjel a nic mi neřekl… Hodně jsem se na tebe zlobila, hodně… A zatím…“

Hrál si s oříšky, které zůstaly v pytlíku, drtil je mezi prsty, drolil je a vyhazoval na zem…

„Vím, že jsi pro mě koupil letenku… Ale dozvěděla jsem se to až nedávno. Zlobila jsem se na tebe tak, že jsem potřebovala čas, než jsem ti odpustila. Říkala jsem si: Tak dobře, to je válka, pořád spolu my dva válčíme, ale pak jsem najednou ztratila chuť v té válce pokračovat…“

Rozkousl oříšek. Potom další. Nakonec řekl:

„Tak ses rozhodla tu válku ukončit a řekla sis: Zajdu za staroušem Garym, určitě bude s kámošema v parku…“

„Tak nějak to bylo… Tvoje matka mi řekla o těch veverkách, které jsou v pondělí smutné…“

„A srub jsi našla náhodou…“

„Ne. Hledala jsem ho…“

„A co čekáš, Hortense?“

V hlase se mu ozýval vztek. Špičkou boty ryl do země a ruce vrazil do kapes.

Opřela se o stěnu srubu, odložila kabelku a odpověděla:

„Říkala jsem si, že bych se ráda dozvěděla, co to se mnou udělá v tvé náruči…“

Pokrčil rameny a natáhl nohy, jako by nepřipadalo v úvahu nechat se obejmout.

Hortense k němu přistoupila. Klekla si. Dávala si pozor, aby se ho ani nedotkla. A dodala:

„Chtěla jsem říct v náručí klavíristy z Juilliardu. Ze slavného Juilliardu v New Yorku…“

Gary odvrátil hlavu a zabručel:

„Můžu ti říct, že je to jako náruč kohokoliv jiného…“

„To si myslíš ty… Ale já to nevím… Mě nikdy žádný klavírista ze slavné školy Juilliard z New Yorku neobjímal …“

„Přestaň, Hortense, říkáš hlouposti…“

„Možná… Ale dokud jsem to nezkusila, nevím, jaké to je… Nic by se nestalo, kdybychom to zkusili, ne?“

Znovu pokrčil rameny. Vyhýbal se jejímu pohledu. Seděl upjatý, nepřátelský a podezřívavý.

„Mám se ti plazit u nohou?“ zeptala se Hortense.

„Ne,“ odpověděl a trochu se pousmál. „Máš moc pěkné šaty a lesklé vlasy.“

„Ach! Ty sis všiml? Takže se na mě tak úplně nezlobíš?“

„Já jsem se na tebe taky hodně zlobil…“

„Měli bychom se smířit, protože jsme v tom byli oba nevinně…“

„To se snadno řekne!“ zamumlal. „Ty zapomínáš rychle, já ne.“

Hortense vstala a řekla:

„Tím hůř pro mě! Nikdy se nedozvím, jak objímá kluk z Juilliardu!“

Nasadila si černé brýle, zvedla kabelku, nechala ji viset na ruce za zády a předstírala, že se dává na ústup. Zamířila do parku, ale ruku pořád držela vzadu, kdyby si to rozmyslel. A tak kráčela, nedbale, s rukou za zády…

Už málem překročila hranici mezi stínem srubu a plným sluncem v parku, když ucítila, jak ji Garyho ruka chytila za paži, jak ji jeho ruce tisknou k sobě a jak se jeho ústa blíží k jejím rtům.

Objímal ji, objímal a ona se k němu tiskla a vzdychala.

Opřela si hlavu o jeho rameno, hrála si s límcem jeho košile, zvedla hlavu, široce se na něj usmála a řekla:

„Měls pravdu… Není to nic zvláštního objímat se s chlapcem z Juilliardu.“

Odtáhl se od ní, překvapeně a vztekle.

„Jak jsi to myslela, není to nic moc?“

„Nijak. Obvyklá rutina… Dokonce si myslím, že dávám přednost Garymu z Paříže nebo z Londýna…“

„Ach…“

Mlčky na ni chvíli podezřívavě hleděl a v duchu se ptal, jestli si dělá legraci, nebo ne. Ona si broukala, hrála si s knoflíky jeho košile a ušklíbala se, jako by byla trochu zklamaná.

Zrudl.

„Já se z tebe zblázním, Hortense Cortèsová, já se z tebe zblázním!“

Přitiskl ji k sobě a líbal ji, jako by na tom závisel celý jeho život.

Šedivá veverka seděla ve dveřích srubu, louskala oříšek a pozorovala je.

Asi si říkala, že veverky z Central Parku nejsou v pondělí zase až tak smutné…

6 Obyčejní smrtelníci (lat.)

BIBLIOGRAFIE

Knihy o Cary Grantovi:

Cary Grant: A biography, Marc Elliot.

Cary Grant: A class apart, Graham McCann.

Cary Grant: The Wizzard of Beverly Grove, Bill Royce.

Všechny promluvy, které jsem vložila do úst Cary Grantovi v románu, jsou skutečně jeho, jsou to výňatky z těchto tří knih.

Knihy o středověku:

Croisade et pèlerinages. Chroniques et voyages en Terre sainte XIIe – XVIe siècles. Kolektiv vedený Danielle Régnierovou-Bohlerovou, Paříž, nakladatelství Robert Laffont.

Histoire des femmes en Occident. II. Le Moyen Âge, Georges Duby a Michelle Perrotová, pod vedením Christiane Klapischové-Zuberové, Paříž, nakladatelství Perrin.

La Femme au temps des croisades, Régine Pernoudová, Paříž, nakladatelství Stock.

Les Croisades, Anthony Bridge, Paříž, nakladatelství Denoël.

Dames du XIIe siècles, Georges Duby, Folio.

A konečně…

Sherry Thomasová a její kniha Private arrangements, Bantam Books, která ve francouzštině vyšla pod názvem Arrangements privés v Paříži v nakladatelství J’ai lu.

Pintades à Londres, Virginie Ledretová, Paříž, Livre de Poche.

Le Guide de routard (Anglie a Skotsko).

Byronova biografie od Andrého Mauroise Don Juan ou la vie de Byron (Životopis lorda Byrona), Paříž, nakladatelství Grasset, edice Les Cahiers rouges.

Myšlenky Alberta Einsteina, který často promlouvá Juniorovými ústy, jsou převzaty z Einsteinových knih.

A last but not least, finální scéna je napsána na počest Cary Granta z filmu Howarda Hawkse I Was a Male War Bride…

Díky, Gary a Rosalindo!

PODĚKOVÁNÍ

Spisovatel je zeď se dvěma velkýma ušima a kyklopským okem.

Psát znamená poslouchat, pozorovat, čenichat, stát se kaštanovníkem, stínítkem nebo pavučinou. Napínat uši, oči, nos a udělat v sobě prázdno, aby dovnitř pronikl život a vytvořil tam nánosy…

Zapomenout na sebe a stát se všemi postavami, smíchem a slzami, nadějemi a nedočkavostmi, ponořit se na dno a najít zlatou minci…

Vložit ji do příběhu a začít…

Když píšu, rozevírám dokořán náruč a hltám život…

Překračuji moře a hory, pronásleduji detaily, hltám kila dokumentů, poslouchám…

Díky vám všem, kteří jste mi poskytli podrobnosti, barvy, úvahy, něhu, jemnost, bouře i čerstvé vánky!

Patricii… a nábřeží aux Fleurs!

Réjane a Michelovi, vždycky jste byli tady…

Huguette… smekám!

Thierrymu, strážnému andělovi!

Marii, návrhářce z Londýna…

Andymu, budoucímu nejvyššímu komořímu…

Domovi, který se pozná v jistých detailech.

Lydii, Laurencovi, Marii, Faithě, Dominiquovi, Jeanovi, Thierrymu a jejich mailům se spoustou informací.

Jacqueline, která sbírá ježky na cestách a ošetřuje je.

Aude a jejím dlouhým tureckým cigaretám v obálce…

Sophii, která mi posílala vzácné knihy a cups-cakes z Londýna…

Françoisovi, geniálnímu vynálezci…

Beatrice a jejím kurzům jógy…

Sarah, která mi přinesla Diderota a poslala spoustu užitečných mailů.

Samantě…

Robertě…

A všem vašim vzkazům na netu, díky nimž jsem mohla cestovat, smát se, díky nimž jsem měla chuť vás vymazat nebo vám nafackovat…

Díky Huguesovi a Alvisé v Londýně…

Maggy a Marianne v New Yorku. I’am a brain! You’re a brain…

Díky Michelovi… a jeho detailům povýšeneckého inspektora.

Brunovi a Gouldovým CD… napořád.

Jeanu-Christophovi, vzdělanému, puntičkářskému a inteligentnímu muži…

Béatrice, která mě provedla po uměleckých galeriích v Paříži, Londýně a New Yorku…

Sharon z Edinburghu…

Richardovi a Jeanu-Érikovi z Číny…

Michelu Enneserovi za jeho útulek pro bezdomovce v New Yorku…

Louisovi, za naše dlouhé rozhovory o životě a truhlářství.

Pusu posílám Romainovi, něžnému Daddymu, Georgovi, Laurentovi…

Díky Cary Grantovi, který mi půjčil kus svého života a základní látku…

Elisabeth, která mě naučila všechno o křížových výpravách…

Lise, která mě informovala o labyrintu habilitace a o intrikách v CNRS…

Pierrovi Nádhernému za jeho pohled, který na mě upřel…

Octavii, mé tak jemné i nabroušené kamarádce…

Díky, Clémente, můj krásný synu… Díky, Chacho, má krásná dcero.

Díky, Coco, domácí vílo… Jste moje věrná a velkorysá základna a já vás líbám na nos, čelo a bradu!

Tři malé hudební poznámky.

Glenn Gould joue Bach… Columbia.

Russian Romantic Songs, Kaïa Urb… Harmonia Mundi Brazilian Sketch, Jim Tomlinson… Candid Production.

Petite messe Solenelle, Rossini… Harmonia Mundi.

Ballads, Enrico Pieranunzi, Marc Johnson, Joey Baron… Cam Jazz.

Mare nostrum, Paolo Fresu, Richard Galliano, Jan Lundgren… Blue Note.

In my Dreams et Samba tzigane, Dusko Goykovich… Enja.

To jsou desky, které jsem při psaní poslouchala. A rovněž TSF Jazz a Radio Classique.

A Du Guesclin taky.

Katherine Pancolová

VEVERKY

z CENTRAL PARKu bývají V PONDĚLÍ SMUTNÉ

Z francouzského originálu
Les écureuils de Central Park sont tristes le lundi poprvé publikovaného nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2010

přeložil Jiří Žák Odpovědná redakce Martina Křížová Sazba Libor Jelínek Obálka René Senko Technická redakce Petr Kovář Tisk a knihařské zpracování Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín Jako svou 1544. publikaci vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno tel.: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz www.jota.cz V Brně roku 2013

První vydání ISBN 978-80-7462-472-8

znáte se už s božským?

Christina Laurenová

Božský bastard

Jedna

Můj táta vždycky říkal, že když se chcete naučit práci, kterou byste rádi dělali, je nejlepší trávit každou vteřinu pozorováním toho, jak se jí věnuje někdo jiný.

„Abys získala místo na vrcholu, musíš začít na dně,“ říkal mi. „Staň se člověkem, bez kterého se nadřízení neobejdou. Buď jejich pravou rukou. Nauč se znát jejich svět a oni po tobě chňapnou v okamžiku, kdy dostaneš diplom.“

A já se opravdu stala nenahraditelnou. A rozhodně jsem se stala Pravou rukou. Akorát že v tomhle případě se to vyvrbilo tak, že jsem byla pravou rukou, která měla většinu času sto chutí přistát dotyčnému v obličeji.

Mému šéfovi, panu Bennettu Ryanovi. Božskému bastardovi.

Při pomyšlení na něj se mi bolestně svíral žaludek: vysoký, krásný a neskutečně protivný. Byl to ten nejpokrytečtější, nejnafoukanější šmejd, co jsem kdy potkala. Slýchala jsem, jak si ostatní holky v kanceláři špitají o jeho milostných aférkách, a přemítala, jestli je za tím jenom ten jeho hezký ksichtík. Jenže můj táta taky říkal: „Brzy ti dojde, že krása ulpívá jen na povrchu, zato ošklivost jde až na dřeň.“ Za posledních pár let jsem už potkala pěkných pár nepříjemných chlapů, s několika málo jsem i na střední škole a na vysoké randila. Ale tenhle byl něco extra.

„No tak vás tu vítám, slečno Millsová!“ Pan Ryan stál ve dveřích mé kanceláře, která sloužila jako předpokoj té jeho. Hlas měl samý med, jenže to bylo celé nějak špatně… jako kdybyste nechali zmrznout med a rozbili ho na ledové kostky.

Poté, co jsem málem utopila telefon, hodila náušnice do koše na odpadky, na mezistátní do mě někdo zezadu narazil, a ještě jsem musela čekat, až přijedou policajti a řeknou nám to, co jsme oba stejně věděli – že to byla chyba toho druhého chlapa – byl nevrlý pan Ryan tou poslední věcí, kterou jsem dneska ráno ještě potřebovala.

Mám zkrátka pořádnou smůlu, že nedorazil v trochu lepší náladě.

Popřála jsem mu obvyklé „Dobré ráno, pane Ryane“, a doufala, že mi to oplatí obvyklým zdvořilým pokývnutím.

Jenže když jsem se pokusila proklouznout kolem něj, zavrčel: „Vážně? ‚Ráno‘, slečno Millsová? Kolik hodin vlastně máte v tom svém malém světě?“

Zarazila jsem se a pohlédla do jeho chladných očí. Byl o dobrých osm palců vyšší než já, a než jsem pro něj začala pracovat, nikdy jsem si nepřipadala takhle prťavá. Dělala jsem pro Ryan Media Group šest let. Ale od chvíle, kdy se před devíti měsíci vrátil do rodinného podniku, jsem začala nosit podpatky, které jsem do té doby považovala spíš za cirkusácké chůdy, jen abych se co nejvíc přiblížila úrovni jeho očí. I tak jsem musela zaklánět hlavu, pokud jsem se mu chtěla dívat do tváře, a on si to očividně užíval, oříškové oči mu jen blýskaly.

„Dneska mám za sebou přímo katastrofální ráno. Už se to víckrát nestane,“ řekla jsem a ulevilo se mi, že můj hlas zazněl pevně. Nikdy dřív jsem se neopozdila, ani jednou, ale to byl zkrátka celý on, že z toho udělal hned napoprvé hotovou aféru. Podařilo se mi kolem něj protáhnout, uložila jsem kabelku a kabát do skříně a rozjela počítač. Snažila jsem se chovat, jako kdyby nestál ve dveřích a nesledoval každý můj pohyb.

„Katastrofální ráno je dost trefný popis toho, s čím jsem se tady potýkal během vaší nepřítomnosti. Musel jsem si osobně promluvit s Alexem Schafferem, abych nějak srovnal fakt, že nedostal podepsané smlouvy, jak měl slíbeno: v devět ráno východoamerického času. Musel jsem osobně zavolat Madeline Beaumontové, abych ji ujistil, že ve věci toho návrhu opravdu pokračujeme, jak bylo dojednáno. Jinými slovy, dělal jsem dneska ráno práci za vás i za sebe. Určitě byste to i při katastrofálním ránu mohla stihnout na osmou, ne? Někteří z nás vstávají a začínají pracovat ještě před brunchem.“

Když jsem k němu vzhlédla, tvářil se nepřátelsky, ve tváři zachmuřený výraz a ruce zkřížené na široké hrudi – a to všechno jen proto, že jsem dorazila o hodinu později. Párkrát jsem zamrkala a velice usilovně se snažila nezírat, jak se mu tmavý, na míru šitý oblek napíná na ramenou. První měsíc, co jsme spolu pracovali, jsem se dopustila té chyby, že jsem během jedné konference navštívila hotelovou posilovnu, a když jsem tam vešla, našla jsem ho zpoceného a do půl těla nahého vedle běžeckého trenažéru. Měl obličej, pro který by kterýkoli mužný manekýn zabíjel, a ty nejúžasnější vlasy, co jsem kdy na chlapovi viděla. Čerstvě vyšukané vlasy. Tak tomu říkaly holky pod náma, a podle nich si tohle označení plně zasloužily. Obraz toho, jak si otírá hrudník do košile, se mi vpálil do mozku jednou provždy.

Pochopitelně to ale musel pokazit tím, že otevřel pusu: „Rád vidím, že se konečně zajímáte o svoji fyzickou kondici, slečno Millsová.“

Debil.

„Omlouvám se, pane Ryane,“ řekla jsem teď jen s mírným nádechem jízlivosti. „Chápu, jaké břemeno jsem na vás naložila tím, že jsem vás donutila obsluhovat fax a zvedat telefon. Jak už jsem se zmínila, víckrát se to nestane.“

„To máte pravdu, nestane,“ odpověděl se samolibým úšklebkem ve tváři.

Kdyby tak jenom dokázal držet hubu chvíli zavřenou, byl by přímo dokonalý. Takový kousek instalatérské pásky by dokázal divy. Měla jsem jednu ve stole a občas jsem ji vytáhla, mazlila se s ní a doufala, že jednoho dne pro ni najdu vhodné využití.

„A jen aby vám tenhle incident náhodou nevypadl z paměti, rád bych viděl do pěti na stole kompletní tabulkové přehledy k Schafferovu, Coltonovu a Beaumontovu projektu. A pak si nadděláte tu hodinu, o kterou jste se dneska ráno připravila tím, že mi v konferenční místnosti předvedete cvičnou prezentaci Papadakisova účtu. Pokud se vám ta zpráva povede, dokážete mi, že víte, co sakra děláte.“

V očích mi blýskalo, když jsem sledovala, jak se obrátil a práskl za sebou dveřmi kanceláře. Sakra dobře věděl, že jsem s tím projektem, který mi měl současně posloužit jako diplomová práce pro MBA, hodně popředu. Na definitivní přípravu slidů mi ještě zbývalo několik měsíců, až budou smlouvy podepsané… což se dosud nestalo – zatím nebyly kompletní ani návrhy. A on po mně teď, jako bych toho neměla na práci už tak dost, ještě chtěl, abych dala dohromady cvičnou prezentaci, a to za… Koukla jsem se na hodinky. Báječné, sedm a půl hodiny, pokud vynechám oběd. Otevřela jsem Papadakisovu složku a pustila se do toho.



Zatímco se ostatní jeden po druhém vytráceli na oběd, já zůstala trčet u stolu s kávou a pytlíkem oříškové směsi, který jsem si koupila v automatu. Normálně bych si přinesla jídlo z domu nebo bych šla něco zdlábnout s ostatními stážisty, jenže dneska jsem neměla čas na své straně. Zaslechla jsem, jak se vnější dveře kanceláře otevřely, vzhlédla jsem a usmála se, protože dovnitř vstoupila Sara Dillonová. Sara byla u Ryan Media Group ve stejném praktikantském programu MBA jako já, ale pracovala v účetním oddělení.

„Chystáš se na oběd?“ zeptala se.

„Budu ho muset vynechat. Tohle je naprosto příšerný den.“ Omluvně jsem se na ni podívala a její úsměv se proměnil v úšklebek.

„Příšerný den nebo příšerný šéf?“ Posadila se na krajíček mého stolu. „Slyšela jsem, že dneska ráno běsnil jako tajfun.“

Věnovala jsem jí významný pohled. Sara pro něj nepracovala, ale o Bennettu Ryanovi věděla všechno. Jako nejmladší syn zakladatele společnosti Elliotta Ryana a člověk, o kterém bylo notoricky známo, že má sakra krátkou roznětku, se stal v budově živoucí legendou. „I kdybych se snad rozdvojila, nestihla bych tohle dodělat včas.“

„Víš určitě, že nechceš, abych ti něco přinesla?“ Oči jí zajely směrem k jeho kanceláři. „Boxera? Trochu svěcené vody?“

Zasmála jsem se. „Jsem v pohodě.“

Sara se usmála a vyšla z kanceláře. Dopila jsem zbytek kafe a pak se shýbla, protože jsem si všimla, že mi na punčoše běží oko. „A navrch ještě tohle,“ spustila jsem, když jsem uslyšela, jak se Sara vrací, „ke všemu jsem si někde zatrhla punčochu. Teda, pokud půjdeš někam, kde mají čokoládu, přines mi jí tak padesát liber, ať si později můžu trochu spravit náladu.“

Když jsem ale zvedla hlavu, zjistila jsem, že ve dveřích nestojí Sara. Tváře mi zrudly a rychle jsem sukni zase stáhla.

„Omlouvám se, pane Ryane, já –“

„Slečno Millsová, vzhledem k tomu, že máte vy i ostatní kancelářské síly evidentně spoustu času rozebírat problémy se spodním prádlem, tak kromě toho, že dáte dohromady tu Papadakisovu prezentaci, ještě potřebuju, abyste zaběhla do Willisovy kanceláře a přinesla analýzy trhu a segmentace pro Beaumonta.“ S pohledem upřeným na svůj odraz v okně si narovnal vázanku. „Myslíte, že to zvládnete?“

Fakticky mě právě nazval „kancelářskou sílou“? Jasně, v rámci své praxe jsem pro něj často vyřizovala běžné povinnosti asistentky, ale sakra dobře věděl, že jsem pro tuhle společnost pracovala už roky předtím, než jsem dostala stipendium J. T. Millera na Severozápadní univerzitě. A teď mi chyběly jenom čtyři měsíce, než získám titul MBA.

Jakmile budu mít ten diplom v ruce, beru odsud kramle, pomyslela jsem si. Zvedla jsem hlavu a setkala se s jeho planoucím pohledem. „Velice ráda se zeptám Sama, jestli –“

„To nebyl návrh,“ přerušil mě stroze. „Chci, abyste je vyzvedla.“ Chvíli se na mě se zaťatou čelistí nasupeně mračil, načež se obrátil na podpatku, odsupěl zpátky do své kanceláře a drsně za sebou přirazil dveře.

Co má krucinál za problém? To bylo to pubertální prásknutí dveřma fakt nutné? Popadla jsem sako přehozené přes židli a vyrazila k naší satelitní kanceláři o pár budov dál.

Když jsem se vrátila, zaklepala jsem na jeho dveře, ale žádná odpověď nepřišla. Zkusila jsem kulovou kliku. Zamčeno. Nejspíš si dopřával pozdně odpolední rychlovku s nějakou princeznou se svěřeneckým fondem, zatímco já jako šílená pobíhala po Chicagu. Prohodila jsem manilovou složku štěrbinou na poštu a jen tiše doufala, že se papíry rozletí všude možně a on je bude muset osobně sesbírat a roztřídit. Dobře mu tak. Dost mě těšila představa, jak klečí na kolenou na podlaze a sbírá rozházené dokumenty. Jenže pak mi došlo, protože ho znám, že by si mě nejspíš zavolal do toho svého sterilního brlohu, abych to uklidila, zatímco on by jen spokojeně přihlížel.

O čtyři hodiny později jsem měla aktualizované přehledy hotové, slidy z větší části uspořádané a málem dostávala záchvaty hysterického smíchu, jak je tenhle den úděsný. Přistihla jsem se, jak spřádám velice krvavou a hodně vleklou vraždu toho kluka v The Copy Stop. Jednoduchý úkon, nic víc jsem po něm nežádala. Pořídit několik kopií, svázat pár stránek. Měla to být přece hračka. Zaběhnout tam a zpátky. Ale ne. Zabralo mi to dvě hodiny.

Rozběhla jsem se potemnělou chodbou teď už prázdné budovy, nazdařbůh poskládané materiály pro prezentaci pevně sevřené v náručí, a koukla se na hodinky. Šest dvacet. Pan Ryan mě pěkně sprdne. Měla jsem dvacet minut zpoždění. A jak už jsem dneska ráno zakusila na vlastní kůži, on zpoždění nesnáší. „Zpoždění“ bylo slovo, které se v Debiloidním slovníku Bennetta Ryana nenacházelo. Podobně jako „srdce“, „laskavost“, „soucit“, „pauza na oběd“ a „děkuji“.

Takže jsem utíkala prázdnými chodbami v těch cirkusáckých italských lodičkách a hnala se vstříc svému popravčímu.

Zhluboka dýchej, Chloe. On dokáže vycítit strach.

Když jsem se přiblížila ke konferenční místnosti, pokusila jsem se zklidnit dech a zvolnit do normální chůze. Zpod zavřených dveří prosvítalo tlumené světlo. Rozhodně byl uvnitř a čekal tam na mě. Pokusila jsem se co nejpečlivěji upravit vlasy i oblečení a taky si trochu srovnala svazek dokumentů v rukách. Zhluboka jsem se nadechla a zaklepala na dveře.

„Vstupte.“

Vešla jsem do teple osvětleného prostoru. Konferenční místnost byla obrovská a jednu zeď zabírala od podlahy až po strop okna, která skýtala překrásný výhled na panorama města od osmnáctého poschodí výš. Obloha venku potemněla soumrakem a mrakodrapy vroubily horizont flíčky osvětlených oken. Ve středu místnosti stál velký těžký dřevěný konferenční stůl a z jeho čela na mě hleděl pan Ryan.

Seděl tam, sako od obleku přehozené přes židli za zády, vázanku povolenou, rukávy sněhobílé košile srolované k loktům a bradu podepřenou o věžičku z prstů. Zavrtal se do mě očima, ale neříkal nic.

„Omlouvám se, pane Ryane,“ spustila jsem hlasem, který se ještě chvěl zadýcháním. „Ta záležitost s tiskem trvala –“ Zarazila jsem se. Omluvy by mi v mé situaci nepomohly. A kromě toho jsem mu nehodlala dovolit, aby mi něco dával za vinu. Tohle jsem nemohla nijak ovlivnit. Ať mi klidně políbí prdel. Vyzbrojená nově nalezenou odvahou jsem zvedla bradu a došla k místu, kde seděl.

Aniž bych mu pohlédla do očí, urovnala jsem svoje papíry a kopii prezentace položila na stůl před nás. „Připravený, můžu začít?“

Nahlas nic neřekl, jen se mi očima snažil provrtat tu odhodlanou fasádu. Bylo by to daleko snazší, kdyby nevypadal tak skvěle. Nakonec ukázal na materiály před sebou a pobídl mě, abych pokračovala.

Odkašlala jsem si a zahájila prezentaci. Zatímco jsem procházela různé aspekty návrhu, mlčel a hleděl přímo do své kopie. Proč byl tak klidný? S jeho zvraty nálad jsem se srovnat dokázala. Ale tohle záhadné ticho? Dost mě to vyvádělo z míry.

Zrovna jsem se nakláněla nad stolem a ukazovala mu sadu grafů, když se to stalo.

„Jejich časový harmonogram pro první fázi je trochu ambi –“ Najednou jsem v půlce věty umlkla, dech se mi úplně zarazil v hrdle. Jeho ruka se mi jemně přitiskla na spodní část zad a klouzala dolů, až se usadila na křivce mého zadku. Za celých devět měsíců, co jsem pro něj pracovala, se mě nikdy záměrně nedotkl.

Tohle ovšem rozhodně záměrné bylo.

Žár jeho ruky se mi propaloval skrz sukni až do kůže. Každý sval mého těla se napínal a měla jsem pocit, jako by se mi rozpouštěly vnitřnosti. Co to sakra dělá? Mozek na mě ječel, abych tu jeho ruku okamžitě odstrčila, abych mu řekla, ať už se mě nikdy víc nedotýká, jenže tělo mělo na věc poněkud jiný názor. Bradavky mi ztvrdly a já v reakci na to pevně zaťala zuby. Zrádcovské bradavky.

Srdce v hrudi se mi prudce rozbušilo. Uplynulo přinejmenším půl minuty a ani jeden z nás nic neřekl, jen jeho laskající ruka se zvolna posouvala dolů k mému stehnu. Náš dech a tlumený hluk města pod námi byly jediné zvuky, které zaznívaly v nehybném vzduchu konferenční místnosti.

„Otočte se, slečno Millsová.“ Jeho naléhavý hlas prolomil to ticho a já s očima upřenýma před sebe narovnala záda. Zatímco jsem se pomalu obracela, přejížděla mi jeho ruka kolem těla a klouzala k mému boku. Cítila jsem, jak se jeho dlaň táhne od konečků prstů na zadku až do místa, kde se mi jeho palec tiskne na měkkou kůži před kyčelní kostí. Sklonila jsem hlavu a podívala se mu do očí, které mi můj pohled pátravě oplácely.

Všimla jsem si, jak se mu zvedá a klesá hrudník, každý nádech byl o něco hlubší než ten předchozí. V ostře řezané čelisti mu zacukal sval, když se jeho palec začal pohybovat a pomalu klouzal nahoru dolů, aniž by ze mě třeba jen na okamžik spustil oči. Čekal, že ho zastavím; měla jsem spoustu času ho odstrčit nebo se jednoduše obrátit a odejít. Jenže jsem napřed potřebovala roztřídit příliš mnoho vlastních pocitů, než jsem vůbec mohla nějak zareagovat. Nikdy dřív jsem tohle neprožila a rozhodně by mě nikdy nenapadlo, že bych tohle mohla cítit právě k němu. Chtělo se mi vrazit mu facku, a pak si ho zase přitáhnout za košili a přejet mu jazykem po krku.

„Na co myslíte?“ zašeptal, pohled tak nějak posměšný i dychtivý současně.

„Na to se pořád snažím přijít.“

S očima stále upřenýma na mě začal klouzat rukou níž. Jeho prsty mi sjely po stehně k lemu sukně. Zvedl ji a konečky prstů přejížděl po sponce podvazkového pásu a krajkovém lemu punčochy. Prostředníkem vklouzl pod jemnou tkaninu a zlehka ji stáhl dolů. Ostře jsem nasála vzduch; najednou jsem měla pocit, jako bych se celá postupně rozpouštěla.

Jak jsem mohla dopustit, aby moje tělo reagovalo takhle? Pořád jsem měla sto chutí mu vrazit facku, ale právě teď jsem si ještě víc než to přála, aby pokračoval. Mezi nohama mi zvolna narůstala tíživá bolest. Dospěl až k okraji mých kalhotek a vklouzl prsty pod látku. Cítila jsem, jak mi klouže po kůži a zlehka se dotýká poštěváčku. A pak do mě vrazil prst a já se zakousla do rtu v neúspěšném pokusu potlačit zasténání. Když jsem k němu zvedla hlavu, všimla jsem si, že mu na čele vystoupily kapičky potu.

„Do prdele,“ zachrčel tiše. „Vy jste vlhká.“ Zavřel oči a já měla najednou pocit, že vybojovává stejnou vnitřní bitvu jako já. Sklouzla jsem pohledem do jeho klína a všimla si, že mu tam cosi vzdouvá hladkou látku kalhot. Aniž by otevřel oči, vytáhl prst zase ven a pevně sevřel tenký materiál mých kalhotek v ruce. Celý se třásl, když ke mně zvedl hlavu, a v jeho výrazu byl jasně patrný vztek. A pak ty kalhotky jediným rychlým pohybem roztrhl a zvuk povolující tkaniny se ozvěnou rozezněl v tichu.

Hrubě mě popadl za boky, vyzvedl mě před sebe na studený stůl a roztáhl mi nohy. Bezděčně jsem zasténala, když se jeho prsty vrátily, sklouzly mi po kůži mezi nohama a znovu se vtlačily do mě. Z celého srdce jsem toho chlapa nesnášela, jenže moje tělo mě zrazovalo; zoufale jsem toužila, aby v tom, co dělal, pokračoval. Šlo mu to zatraceně dobře. Žádné takové ty něžné milující doteky, na které jsem byla zvyklá. Tenhle chlap vždycky dostal, co chtěl, a v tuhle chvíli jsem to podle všeho byla já. Hlava mi přepadla na stranu, zapřela jsem se dozadu o lokty a cítila, jak se rychle blíží orgasmus.

A pak jsem ke svému absolutnímu zděšení zcela vážně zakňourala: „Ano, ještě.“

Zarazil se, vytáhl prsty ven a sevřel je před sebou v pěst. Zvedla jsem se do sedu, popadla ho za tu jeho hedvábnou kravatu a drsně si přitáhla jeho ústa ke svým. Jeho rty chutnaly stejně dokonale, jako vypadaly, byly pevné a hladké. Nikdy dřív mě nelíbal nikdo, kdo by tak bravurně znal každičký úhel, prohlubeň a dráždivý pohyb, že jsem kvůli tomu málem přicházela o rozum.

Skousla jsem jeho spodní ret a moje ruce se mu zatím rychle propracovaly k poklopci a začaly vyškubávat pásek z poutek. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že jste připravený dotáhnout do konce, co jste začal.“

Z hlubin jeho hrdla vyrazilo jakési tiché vzteklé zachrčení. Chytil mě oběma rukama za halenku a prudce za ni trhnul, až se stříbrné knoflíčky rozlétly po dlouhém konferenčním stole.

Vyjel mi dlaněmi nahoru přes žebra až k ňadrům a začal palci přejíždět tam a zpátky po vztyčených bradavkách. Svůj temný pohled přitom celou dobu upíral na můj obličej. Ruce měl velké a hrubé, že to skoro až bolelo, ale já se namísto abych ucukla nebo se odtáhla, tiskla k jeho dlaním, chtěla jsem víc, a chtěla jsem to drsnější.

A pak zachrčel a stisk jeho prstů zesílil. Napadlo mě, že mi nejspíš udělá modřinu, a na jeden šílený okamžik jsem dokonce zadoufala, že se to stane. Hrozně jsem toužila si tenhle pocit zapamatovat, abych s naprostou jistotou věděla, co mé tělo vlastně chce, pokud se zbaví všech zábran.

Naklonil se těsně ke mně, zlehka mě kousnul do ramene a zašeptal: „Vy potvoro provokatérská.“

S pocitem, že se snad ani nemůžu dostat dost blízko k němu, jsem urychlila práci na jeho zipu a stáhla mu kalhoty i boxerky až na podlahu. Tvrdě jsem sevřela jeho penis, až jsem v dlani cítila, jak pulzuje.

To, jak zasyčel moje příjmení – „Millsová“ – by ve mně mělo spíš probudit záchvat vzteku, ale v tu chvíli jsem cítila jen jedinou věc: čirý, nefalšovaný chtíč. Hrubě mi vykasal sukni nad stehna a zatlačil mě zpátky na konferenční stůl. Než jsem stihla pronést jediné slovo, sevřel mi kotníky, popadl svého ptáka, přistoupil o krok blíž a vrazil ho hluboko do mě.

Ani jsem se nestačila zděsit nad hlasitým stenem, který mi vyrazil z hrdla – nic tak úžasného jsem v životě nezažila.

„Jaké to je?“ zasykl skrz sevřené zuby, zatímco jeho boky pleskavě narážely o má stehna a posouvaly ho hluboko dovnitř. „Takhle vás nikdo ještě nikdy neošukal, co? Nechovala byste se jako taková mrcha, kdyby vás někdo pořádně opíchal.“

Kdo si sakra myslí, že je? A proč mě kruci tolik vytáčí, že má pravdu? Nikdy jsem neměla sex nikde jinde než na posteli a nikdy to nebylo takovéhle.

„Už jsem zažila lepší,“ popíchla jsem ho.

Zasmál se a byl to tichý, posměšný smích. „Podívejte se na mě.“

„Ne.“

Vytáhl ho právě ve chvíli, kdy už jsem se skoro udělala. Napřed jsem si myslela, že se mě opravdu chystá prostě nechat být, dokud mě nepopadl za ruce, trhnutím mě nezvedl ze stolu a nepřitiskl mi rty na rty, jazyk na jazyk.

„Podívejte se na mě,“ řekl znovu. A v tu chvíli, když už jsem ho neměla v sobě, jsem to konečně dokázala. Pomalu přivřel oči, dlouhé tmavé řasy se mi otřely o tváře, a pak řekl: „Poproste mě, abych to dotáhl do konce.“

Jeho tón byl přímo odporný. Znělo to skoro jako otázka, ale jeho slova byla stejná jako on – skrznaskrz zparchantělá. Fakticky jsem chtěla, aby mě udělal. Víc než co jiného. Jenže bych snad radši umřela, než abych ho kdy o něco takového požádala.

Oplatila jsem mu jeho upřený pohled a ztišila hlas. „Jste hajzl, pane Ryane.“

Z jeho úsměvu jsem poznala, že ať už ode mne potřeboval cokoli, dosáhl toho. Měla jsem sto chutí vrazit mu kolena do koulí, jenže pak už bych od něj nikdy nedostala to, po čem jsem skutečně toužila.

„Řekněte prosím, slečno Millsová.“

„Jděte, prosím, do prdele.“

Další věc, kterou jsem ucítila, bylo chladné sklo na mých ňadrech a ten prudký kontrast teploty mezi sklem a jeho kůží mi z hrdla vyloudil sten. Byla jsem jako v ohni; každičký kousek mého těla toužil po jeho hrubých dotecích.

„Aspoň že jste zásadová,“ zavrčel mi do ucha, kousl mě do ramene a pak mě kopl do chodidla. „Roztáhněte nohy.“

Dala jsem nohy od sebe a on si bez váhání přitáhl moje boky k sobě, chytil ptáka do ruky a vrazil ho do mě.

„Líbí se vám, jak to studí?“

„Ano.“

„Vy potměšilá malá couro. Líbí se vám, když na vás při tom někdo kouká, co?“ zamumlal a sevřel můj ušní lalůček v zubech. „Rajcuje vás, že celému Chicagu stačí zvednout hlavu a uvidí, jak vás tu píchám a vy si užíváte každou minutu s těma pěknýma kozama přimáčklýma na sklo.“

„Přestaňte mluvit, kazíte to.“ Akorát že to nebyla pravda. Ani zdaleka. Jeho chraplavý hlas se mnou dělal příšerné věci.

Jenže on se mi jenom zasmál do ucha a nejspíš si všiml, jak jsem se při tom zvuku zachvěla. „Chcete, aby viděli, jak se uděláte?“

Namísto odpovědi jsem jenom zasténala, neschopná zformulovat jediné slovo, zatímco on mě s každým dalším přiražením mačkal víc a víc na to okenní sklo.

„Řekněte to. Chcete se udělat, slečno Millsová? Odpovězte, nebo toho nechám a donutím vás, abyste mi ho namísto toho vykouřila,“ zasyčel a přitom pronikal stále hlouběji a hlouběji do mého těla.

Ta moje část, která ho nenáviděla, se rozplývala jako cukr na jazyku, zatímco ta část, která dychtivě toužila po všem, co mi dával, narůstala, horká a žádoucí.

„Stačí když to řeknete.“ Naklonil se blíž, vtáhl můj ušní lalůček mezi své rty a pak se do něj ostře zakousl. „Slibuju, že vám to dám.“

„Prosím,“ řekla jsem a zavřela oči, abych z mysli vypudila všechno ostatní a vnímala jen jeho. „Prosím. Ano.“

Natáhl ruce dopředu a začal mi dokonale vyváženými pohyby, v dokonalém rytmu přejíždět konečky prstů po klitorisu. Cítila jsem, jak se mi usmívá do zátylku, a když otevřel ústa a přitiskl své zuby na mou kůži, byla jsem hotová. Teplo se mi rozlilo páteří, podél boků a mezi nohama a smýklo se mnou dozadu proti němu. Rukama jsem udeřila do skla, celé tělo se mi otřásalo orgasmem, který mne zaplavoval tak prudce, až jsem lapala po dechu. Když to konečně opadlo, odtáhl se, obrátil mě tváří k sobě, sklonil hlavu a začal mě líbat na krk, na bradu, na spodní ret.

„Řekněte děkuji,“ zašeptal.

Zajela jsem mu rukama do vlasů a hrubě za ně zatáhla v naději, že se mi z něj podaří vydolovat nějakou reakci. Chtěla jsem vědět, jestli to má pod kontrolou, nebo se v tom topí. Co to děláme?

Zasténal, poddal se mým rukám a se ztopořeným penisem přitisknutým na mé břicho mi zasypal krk polibky. „A teď udělejte dobře vy mně.“

Vyprostila jsem jednu ruku, natáhla ji dolů k jeho ptákovi a začala ho hladit. Byl těžký a dlouhý a dokonale mi padl do dlaně. Měla jsem sto chutí mu to říct, ale to radši ať zcepením, než bych mu kdy prozradila, jak úžasný je na omak. Namísto toho jsem se odtáhla od jeho rtů a zadívala se na něj zpod přivřených víček.

„Postarám se, aby vám ztvrdl tak, že zapomenete na to, že jste ten největší hajzl na světě,“ zamumlala jsem, sklouzla zády po skle a pak pomalu vtáhla celého jeho ptáka až dozadu do krku. Ztuhl a z úst mu vyšel hluboký sten. Když jsem zvedla hlavu, opíral se dlaněmi a čelem o sklo, oči pevně zavřené. Působil zranitelně a v tom svém odevzdání vypadal nádherně.

Jenže on nebyl zranitelný. Byl to ten největší kretén na téhle planetě a já tady před ním klečím na kolenou. Tak to teda do prdele rozhodně ne.

Takže místo abych mu dala to, po čem, jak jsem dobře věděla, toužil, zvedla jsem se, stáhla si sukni zase dolů a pohlédla mu do očí. Teď už to bylo snazší, když se mě nedotýkal a nenutil mě cítit věci, na které neměl právo.

Vteřiny odtikávaly a ani jeden z nás neuhnul očima.

„Co si kurva myslíte, že děláte?“ zachroptěl. „Na kolena a otevřete pusu.“

„To ani náhodou.“

Přitáhla jsem si rozepnutou halenku k tělu a s tichou modlitbou, aby mě moje roztřesené nohy nezradily, odkráčela z místnosti.

Ve své kanceláři jsem popadla ze stolu kabelku, hodila na sebe sako a zoufale se pokusila rozechvělými prsty pozapínat knoflíky. Pan Ryan zatím nedorazil, a když jsem utíkala k výtahu, modlila jsem se k bohu, abych se tam dostala dřív, než mu budu muset znovu pohlédnout do tváře.

Nedovolila jsem si dokonce ani pomyslet na to, co se stalo, dokud odtamtud nebudu pryč. Dopustila jsem, aby mě opíchal, aby mi dopřál ten nejúžasnější orgasmus za celý můj život, a pak ho nechala s kalhotama u kotníků ve společnosti konferenčního stolu v tom nejotřesnějším stavu nadrženosti, o jakém kdy lidstvo slyšelo. Kdyby tohle byl život někoho jiného, s chutí bych si s ním teď na oslavu plácla. Velká škoda, že nebyl.

Do prdele.

Dveře se otevřely, já vstoupila dovnitř, rychle stiskla tlačítko a pak už jen sledovala, jak se odpočítávají jednotlivá podlaží. Jakmile sjel výtah do vestibulu, vyrazila jsem ven a rozběhla se chodbou. Krátce jsem zaslechla chlapa z ochranky, jak říká něco o přesčasech, ale jen jsem mu zamávala a proběhla kolem.

S každým dalším krokem mi bolestný tlak mezi nohama připomínal události poslední hodiny. Když jsem dorazila ke svému autu, odemkla jsem ho dálkovým ovládáním, otevřela dvířka a zhroutila se do bezpečí koženého sedadla. Podívala jsem se na sebe do zpětného zrcátka.

Co to krucinál bylo?

Dva

Prokrista. Jsem tak kurevsky nadržený.

Zírám na strop od té doby, co jsem se před třiceti minutami probudil. Mozek: totální maglajz. Pták: tvrdý.

No dobře, už zase tvrdý.

Zamračil jsem se na ten strop. Bylo úplně jedno, kolikrát jsem si ho vyhonil od chvíle, co ode mě včera večer utekla, stejně se zdálo, že to nikdy nepřejde. A i když jsem myslel, že to ani není možné, bylo to ještě horší než v těch stovkách případů předtím, kdy jsem se takhle probudil. Protože tentokrát jsem věděl, co mi chybí. A ona mě ani neudělala.

Devět měsíců. Devět zasraných měsíců ranního ztopoření, masturbace a nekonečného fantazírování o někom, koho jsem vlastně ani nechtěl. No, tohle nebyla tak docela pravda. Chtěl jsem ji. Chtěl jsem ji víc než kteroukoli jinou ženu, co jsem kdy potkal. Velký problém ovšem spočíval v tom, že jsem ji současně nenáviděl.

A ona mě nenáviděla taky. Tím myslím opravdu nenáviděla. Za celých jednatřicet let mého života jsem nikdy nepotkal nikoho, kdo by mě provokoval tolik jako slečna Millsová.

Jen při vzpomínce na její jméno mi zaškubalo v péru. Hnusný zrádce. Zadíval jsem se dolů do míst, kde mi zvedal přikrývku. To právě tenhle pitomý přívěšek mě do těchhle sraček vůbec dostal. Přejel jsem si rukama po obličeji a posadil se.

Proč jsem ho jednoduše nedokázal udržet v kalhotách? Dařilo se mi to skoro rok. A fungovalo to. Držel jsem si odstup, buzeroval ji, sakra, dokonce i já si musím přiznat, že jsem se choval jako bastard. A pak jsem to normálně podělal. Stačil k tomu jediný okamžik, kdy jsem seděl v té ztichlé místnosti, obklopený její vůní a s tím jejím zadkem v té zatracené sukni přímo před obličejem. Prostě jsem ujel.

Skálopevně jsem věřil, že kdybych ji dostal, třeba jen jednou, přineslo by mi to zklamání a ta touha by zmizela. Konečně bych došel trochy klidu. Jenže namísto toho ležím tady ve své posteli a ptáka mám tvrdého, jako bych se neudělal už celé týdny. Podíval jsem se na budík a byly teprve čtyři.

Dal jsem si rychlou sprchu a pořádně se vydrhnul, jako bych chtěl odstranit i tu sebenepatrnější stopu po ní, která mi snad na těle po včerejší noci zůstala. Tohle přestane, tohle musí přestat. Bennett Ryan se nikdy nechová jako nějaký nadržený puberťák, a rozhodně by ho nenapadlo spát s někým z vlastní kanceláře. Poslední, co jsem potřeboval, byla neodbytná ženská, která by všecko zničila. Nemohl jsem slečně Millsové dovolit, aby mě takhle ovládla.

Všechno bývalo o tolik lepší, než jsem zjistil, co mi chybí. Protože i když to předtím bylo už tak dost děsné, teď jsem si připadal ještě milionkrát hůř.

Zrovna jsem mířil do své kanceláře, když vstoupila dovnitř. Podle toho, jak včera v noci odešla, totiž prakticky prosprintovala, dveřmi, jsem si spočítal, že na mě čeká jeden ze dvou možných scénářů. Za prvé, bude na mě dělat oči a myslet si, že ta minulá noc něco znamenala nebo že mezi námi něco je. Nebo za druhé, mi udělá ze života peklo.

Kdyby se rozneslo, co jsme prováděli, nejenom že bych přišel o práci, ale taky bych ztratil všechno, na čem jsem celý život dřel. A přece, i když jsem ji tak hrozně nenáviděl, nedokázal jsem si představit, že by udělala něco takového. Pokud jsem o ní vůbec něco zjistil, pak to, že je spolehlivá a loajální. Možná to byla protivná semetrika, ale nemyslím, že by mě předhodila lvům. Pracovala pro Ryan Media Group od vysoké a z jakéhosi důvodu byla považována za cennou součást společnosti. Teď už jí zbývalo jen několik měsíců, než získá MBA, a pak si bude moct po libosti vybrat budoucí zaměstnání. Tohle by v žádném případě neohrozila.

Jenže ona mě k mému úžasu naprosto ignorovala. Vešla do kanceláře v trenčkotu po kolena, který zakrýval všechno, co měla pod ním, ale zato se mu fantastickým způsobem dařilo předvádět ty její úžasné nohy.

Ale do prčic… pokud má na sobě tyhle boty, je tu slušná šance… Ne, ty šaty ne. Prosím, pro lásku boží, ty šaty ne. Věděl jsem s jistotou, že na takovou kalamitu nemám dneska rozhodně dost silné vůle.

Zamračil jsem se na ni, když si věšela kabát do skříně a sedala ke stolu.

No to mě poser, ta ženská je fakticky ta největší provokatérka na celém světě.

Byly to ty bílé šaty. Hluboký výstřih zdůrazňoval měkkou hebkou pleť jejího krku a klíčních kostí a bílá látka dokonale přiléhala k překrásným ňadrům. Ty šaty byly hotovým prokletím mé existence, nebem i peklem zabalenými do jediného úchvatného balíčku.

Jejich lem jí spadal těsně pod kolena, a byl to ten nejvíc sexy hadřík, co jsem kdy viděl. Ty šaty nepůsobily v žádném ohledu provokativně, ale na jejich střihu a na té zpropadené bělobě bylo něco, z čeho mi prakticky celý den tvrdnul. A když si je oblékla, vždycky nosila vlasy rozpuštěné. Jedna z mých často se vracejících fantazií spočívala v tom, jak jí vytahám z vlasů všecky ty zatracené vlásenky a pak ji popadnu za pačesy a pořádně ji ojedu.

Bože, jak ta mě dokázala rozfajrovat.

Jelikož mě stále nebrala na vědomí, otočil jsem se, vřítil se do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi. Proč na mě pořád takhle působí? Nikdy dřív mě nikdo a nic nedokázal rozptýlit od práce a já ji nenáviděl za to, že je první.

Jenže kdesi v hloubi duše jsem si pořád vychutnával tu vzpomínku na její vítězný výraz, když se obrátila a nechala mě tam, hekajícího a prakticky prosícího, aby mi ho vykouřila. Ta holka měla páteř z oceli.

Kousl jsem se do rtu, abych zaplašil úsměv, a raději se zaměřil na to, jak moc ji nenávidím.

Práce. Měl bych se jednoduše soustředit na práci a přestat na ni myslet. Přistoupil jsem ke stolu, posadil se a pokusil přesměrovat svou pozornost k čemukoli jinému než ke vzpomínkám na to, jak báječný to byl pocit, když mi ty úžasné rty včera večer svíraly přirození.

Tohle nikam nevede, Bennette.

Otevřel jsem svůj laptop, abych si zkontroloval program na dnešní den. Můj program… do hajzlu. Ta mrcha měla aktualizovanou verzi ve svém počítači. Doufejme, že dneska dopoledne žádnou schůzku nezmeškám, protože se nehodlám obracet na Ledovou královnu, pokud to nebude absolutně nutné.

Zrovna jsem si procházel tabulky, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Vstupte,“ zvolal jsem. O stůl mi práskla bílá obálka. Když jsem zvedl hlavu, spatřil jsem před sebou slečnu Millsovou, která na mě upřeně hleděla se vzpurně nakrčeným obočím. Bez jediného slůvka vysvětlení se otočila a z kanceláře zase odešla.

Chvíli jsem se na tu obálku v panice mračil. Nejspíš je to oficiální dopis, ve kterém detailně popisuje moje chování a oznamuje, že má v úmyslu podat žalobu kvůli sexuálnímu obtěžování. Očekával jsem firemní hlavičku a její nadrápaný podpis na dolním okraji stránky.

Co jsem ovšem nečekal, byla účtenka z internetového obchodu s oděvy… uhrazená firemní kreditkou. Vystřelil jsem ze židle a vyběhl z kanceláře za ní. Právě mířila ke schodišti. Dobrá. Nacházeli jsme se na osmnáctém podlaží a nikdo, možná kromě nás dvou, ty schody jaktěživo nepoužíval. Mohl jsem na ni klidně řvát, jak jsem chtěl, a nikdo se nic nedozví.

Když se dveře s těžkým zaduněním zavřely, spatřil jsem ji kousek před sebou, jak míří dolů po schodech a klapot jejích podpatků se hlasitě rozléhá.

„Kam si sakra myslíte, že jdete, slečno Millsová?“

Kráčela dál, aniž by se po mně ohlédla. „Došla nám káva,“ zasykla. „Takže coby vaše kancelářská síla pro ni jdu dolů do kavárny na čtrnáctém patře. Přece nemůžu dopustit, abyste přišel o svoji pravidelnou dávku kofeinu.“

Jak může být někdo tak sexy taková kráva? Dostihl jsem ji na odpočívadle mezi patry, popadl ji za ruku a přitlačil ke zdi. Pohrdavě přivřela oči a se zasyknutím zaťala zuby. Zamával jsem jí tou účtenkou před obličejem a zamračil se na ni. „Co má tohle znamenat?“

Potřásla hlavou. „Víte, na to, že ze sebe pořád děláte ohromného všeználka, občas působíte jako pěkný pitomec. Jako co to vypadá? Je to účtenka.“

„To vidím,“ zavrčel jsem skrz zuby a zmačkal papír v zaťaté pěsti. Jeho ostrý konec jsem jí zabodl do jemné kůže těsně nad ňadry a vzápětí jsem ucítil, jak mi v ptákovi zacukalo, když zalapala po dechu a rozšířily se jí zorničky. „Proč nakupujete oblečení na kreditní kartu naší společnosti?“

„Nějaký darebák mi roztrhl blůzu.“ Pokrčila rameny a pak naklonila obličej blíž ke mně a zašeptala: „A taky kalhotky.“

A do prdele.

Zhluboka jsem nosem natáhl vzduch, hodil papír na podlahu a sklonil se k ní. Přitiskl jsem své rty na její, zabořil jí prsty do vlasů a přimáčkl ji ke zdi. Můj pták, tisknoucí se na její břicho, zapulzoval, když jsem ucítil, jak její ruka napodobila tu moji, popadla mě za vlasy a hrubě je sevřela v dlani.

Vykasal jsem jí šaty přes stehna a zasténal jí do úst, když moje prsty znovu nalezly krajkový lem punčoch na stehnech. Dělala to, aby mě mučila, určitě. Cítil jsem, jak mi jazykem přejíždí po rtech, zatímco jsem konečky prstů hladil teplou a vlhkou látku jejích kalhotek. Pevně jsem je sevřel v prstech a hrubě za ně trhnul.

„Poznamenejte si, abych pak objednal ještě jedny,“ zasykl jsem a pronikl jazykem mezi její rty.

Z hrdla jí vyrazil hluboký sten, když jsem do ní vrazil dva prsty. Pokud to vůbec bylo možné, byla snad ještě vlhčí než včera večer. Tahle situace začíná být zatraceně vážná. Zalapala po dechu a prudce se odtrhla od mých rtů, zatímco jsem ji tvrdě ojížděl těmi prsty a palcem současně horečnatě kroužil kolem jejího poštěváčku.

„Vytáhněte ptáka,“ řekla. „Potřebuju ho cítit v sobě. Hned.“

Přimhouřil jsem oči ve snaze zakrýt, jaký účinek na mě její slova měla.

„Řekněte prosím, slečno Millsová.“

„Hned,“ prohlásila o něco naléhavěji.

„Copak, je z vás teď velká šéfka?“

Věnovala mi pohled, ze kterého by slabší povaze zvadlo péro, a já se proti vlastní vůli rozesmál. Millsová si dovede stát za svým. „Máte štěstí, že jsem zrovna ve velkorysém rozpoložení.“

Rychle jsem se vypořádal s páskem a kalhotami a pak jsem ji nadzvedl a tvrdě do ní pronikl. Prokrista, to byl úžasný pocit. Nic lepšího jsem nezažil. Pomohlo mi to vysvětlit, proč ji pořád nedokážu dostat z hlavy, a jakýsi tichý hlásek mi napovídal, že tohohle se nejspíš nikdy nenabažím.

„Sakra,“ zamumlal jsem.

Vyjekla, začala přerývaně oddechovat a já ucítil, jak se kolem mě svírá. Pak se mi přes sako zakousla do ramene a obtočila mi nohu kolem těla, zatímco já ji začal tvrdě a rychle přirážet ke zdi. Na schodiště mohl každou chvíli někdo vstoupit a přistihnout mě, jak ji tu píchám, ale mně to snad ani nemohlo být víc jedno. Potřeboval jsem ji jednou provždy dostat z hlavy.

Zvedla tvář z mého ramene, zlehka mě kousla do krku a pokračovala výš, až nakonec sevřela mezi zuby můj spodní ret.

„Už budu,“ zachroptěla a zesílila stisk své nohy, aby mě vtáhla hloub do sebe. „Už jsem blízko.“

Skvělé.

Zabořil jsem jí obličej do krku a vlasů, abych ztlumil sten, když jsem se tvrdě a zprudka udělal, a pevně jsem sevřel její zadeček v dlaních. A pak jsem ho z ní bez dalších průtahů vytáhl a postavil ji na nejisté nohy.

Zůstala na mě koukat s otevřenou pusou, ve tváři pobouřený výraz. Na schodiště se sneslo olověné ticho.

„Vážně?“ řekla a hlasitě vydechla. Hlava jí s temným zaduněním dopadla na stěnu.

„Díky, bylo to fantastické.“ Kalhoty jsem našel dole u kolen.

„Jste hajzl.“

„O tom už jste se zmínila,“ zamumlal jsem s pohledem upřeným dolů, zatímco jsem si zatahoval zip.

Když jsem k ní znovu zvedl hlavu, urovnávala si šaty, ale pořád vypadala božsky neupraveně, a jedna moje část pocítila bolestnou touhu natáhnout k ní ruku, hladit její tělo, dovést ji k orgasmu. Jenže větší část mého já si
vychutnávala tu neukojenou zlobu v jejích očích. „Co kdo zaseje, to taky sklidí, jak se říká.“

„Velká škoda, že jste takový děsný šmejd,“ odvětila suše. Obrátila se a znovu vykročila dolů po schodech, ale pak se zprudka zastavila, otočila a pohlédla mi do očí. „A velké štěstí, že beru pilulky. Díky, že jste se zeptal, pitomče.“

Sledoval jsem, jak mi mizí z dohledu dole pod schody, a pak nabručeně vyrazil zpátky do své kanceláře. S hlasitým zasupěním jsem dopadl do židle, prohrábl si rukama vlasy a vytáhl z kapsy její zničené kalhotky. Chvíli jsem zíral na tu bílou hedvábnou látku, kterou jsem svíral v prstech, potom jsem otevřel zásuvku u stolu a hodil je dovnitř k těm z předchozí noci.

Tři

Jak jsem se sakra dostala z těch schodů dolů, aniž bych se zabila, to je něco mimo mé chápání. Vyběhla jsem odtamtud, jako by mi za patami hořelo, a nechala pana Ryana na schodišti samotného s pusou dokořán, pomuchlanými šaty a vlasy v takovém zmatku, že vypadal, jako by ho právě přepadli.

Kolem kavárny na čtrnáctém jsem se jen prohnala, a když jsem jediným skokem překonala poslední odpočívadlo – což nebyl v těch botách zrovna snadný výkon – prudce jsem rozrazila kovové dveře a s těžkým oddechováním se opřela o zeď.

Co se to právě stalo? Fakticky jsem před chvílí souložila na schodišti se svým šéfem? Zalapala jsem po dechu a ruce mi vylétly k ústům. Že bych ho k tomu vyprovokovala? Ach, Ježíši. Co je to se mnou, krucinál?

Jako omámená jsem se odlepila ode zdi a klopýtavě vystoupala pár pater k nejbližší toaletě. V rychlosti jsem nakoukla pod všechny dvířka, abych se ujistila, že jsou kabinky prázdné, a pak jsem zamkla hlavní dveře. Když jsem přistoupila k velkému zrcadlu, vyděšeně jsem sebou škubla. Vypadala jsem, jako by mě někdo prohnal pračkou a pověsil ven uschnout.

Moje vlasy byly hotový zlý sen. Všechny ty pečlivě načesané vlny se teď proměnily v divoce zcuchanou změť. Panu Ryanovi se očividně líbí, když si nechávám vlasy rozpuštěné. Tohle si budu muset zapamatovat.

Počkej. Cože? Odkud se tohle sakra vzalo? Nic podobného si rozhodně do paměti ukládat nehodlám. Uhodila jsem pěstí do pultíku a přistoupila blíž, abych obhlédla škody.

Rty jsem měla nateklé, mejkap rozmazaný; šaty byly vytahané a prakticky na mě visely, a navíc jsem už zase postrádala kalhotky.

Ten. Hnusnej. Sráč. Tyhle už byly druhé. Co s nima vůbec dělá?

„Ach bože!“ vyjekla jsem v záchvatu paniky. Neleží teď někde na hromádce v konferenční místnosti, že ne? Možná je sebral a zahodil? Měla bych se ho pro jistotu zeptat. Ale ne. Neposkytnu mu tu satisfakci, že bych třeba jen reagovala na tohle… tohle… co to vůbec bylo?

Potřásla jsem hlavou a rukama si přejela po obličeji. Bože, já to ale zvorala. Když jsem sem dneska ráno přišla, měla jsem plán. Chystala jsem se vejít do jeho kanceláře, hodit mu tu účtenku do jeho pěkného ksichtíku a říct mu, aby se šel vycpat. Jenže když on vypadal tak zatraceně sexy v tom tmavošedém obleku od Prady a s rozježenými vlasy, které připomínaly neonový nápis vyřvávající Udělej mě, a já zkrátka úplně ztratila schopnost logického uvažování. Žalostné. Co to na něm je, že se mi z toho mozek mění na kaši a vlhnou kalhotky?

Tohle vůbec nebylo dobré. Jak se mu teď mám podívat do obličeje, aniž bych si ho představovala nahého? Tak jo, fajn, ne nahého. Technicky jsem ho zatím úplně svlečeného ještě neviděla, ale i z toho, co jsem zahlédla, dostávám třesavku.

Ach ne. Opravdu jsem právě řekla „zatím“?

Mohla bych dát výpověď. Na minutku jsem to zvažovala, ale ta představa se mi ani trochu nelíbila. Milovala jsem svoji práci a pan Ryan sice možná je ten nejgrandióznější pablb na světě, ale potýkala jsem se s ním devět měsíců a – pokud odhlédneme od těch posledních čtyřiadvaceti hodin – už jsem ho prokoukla a dokázala ho zvládat jako nikdo jiný. A přestože jsem ho příliš nenáviděla, než abych si to přiznala, hrozně ráda jsem ho pozorovala při práci. Choval se jako pitomec, protože se vyznačoval současně obrovskou netrpělivostí i posedlým perfekcionismem; uplatňoval na všechny stejná měřítka, jaká si stanovil pro sebe, a nespokojil se s ničím menším než s maximálním nasazením. Musela jsem si připustit, že jsem u něj vždycky oceňovala to očekávání, že si dokážu vést lépe, pracovat usilovněji a udělat vše potřebné, abych úkol splnila – i když se mi ne vždy zamlouvaly jeho metody. Ve světě marketingu to byl opravdový génius; stejně jako celá jeho rodina.

A to byla další věc. Jeho rodina. Můj táta žil doma v Severní Dakotě, a když jsem tu ještě na vysoké začínala jako recepční, choval se ke mně Elliott Ryan hrozně mile. I všichni ostatní. Bennettův bratr Henry byl další z vrcholných manažerů firmy a ten nejhodnější chlap, s jakým jsem se kdy setkala. Zbožňovala jsem tady všechny, takže výpověď jednoduše nepřicházela v úvahu.

Největší problém ovšem představovalo moje stipendium. Pokud jsem měla získat MBA, potřebovala jsem stipendijní komisi J. T. Millera prezentovat interní zkušenost, a chtěla jsem, aby moje diplomová práce byla opravdová bomba. Proto jsem taky zůstala u RMG: Bennett Ryan mi nabídl Papadakisův účet – marketingový plán pro multimiliardářského stavebního developera – což byl daleko větší projekt, než na jakém pracoval kdokoli z mých spolužáků. Čtyři měsíce byly málo, abych začala někde jinde úplně od začátku a dala dohromady něco slušného, co bych mohla komisi předložit místo toho… nebo ne?

Ne. Rozhodně nemůžu z Ryan Media odejít.

Když jsem se takhle rozhodla, uvědomila jsem si, že potřebuju nějaký akční plán. Musím zůstat profesionální a postarat se, aby se to mezi panem Ryanem a mnou už nikdy, nikdy neopakovalo, i když to byl ten zdaleka nejžhavější, nejintenzivnější sex, co jsem kdy v životě zažila… i když mi odepřel orgasmus.

Kretén.

Jsem silná, nezávislá žena. Buduji si kariéru a odedřela jsem nespočet hodin, abych se dostala tam, kde jsem. Moje mysl ani tělo rozhodně neovládá chtíč. Hlavně nesmím zapomínat, co je to za debila. Je to děvkař, arogantní, vypatlaný šmejd, který žije v přesvědčení, že všichni kolem něj jsou pitomci.

Usmála jsem se na sebe do zrcadla a v duchu si prolistovala sbírku vzpomínek na výlevy Bennetta Ryana z poslední doby.

„Vážím si toho, že mi přinesete kávu, když si ji chystáte pro sebe, slečno Millsová, ale kdybych stál o šlichtu, protáhl bych si dneska ráno hrnek korytem pro prasátka.“

„Pokud hodláte dál bušit do klávesnice, jako když doma tlučete sysly, slečno Millsová, ocenil bych, pokud necháte spojovací dveře mezi našimi kancelářemi zavřené.“

„Máte nějaký dobrý důvod, proč vám to trvá věčnost, než odnesete návrh smlouvy na právní? To vám všechen čas zabírá snění o farmářských syncích?“

Sakra, vlastně by to mělo být snadnější, než jsem si myslela.

Naplněna čerstvým odhodláním jsem si uhladila šaty, upravila vlasy a bez kalhotek suverénním krokem vypochodovala z toalety. Rychle jsem vyzvedla to kafe, pro které jsem původně šla, a zamířila zpátky do své kanceláře, i když tentokrát jsem se obezřetně vyhnula schodům.

Otevřela jsem vnější dveře kanceláře a vstoupila dovnitř. Kancelář pana Ryana byla zavřená a zevnitř se neozýval žádný zvuk. Možná někam odešel. Že bych snad měla až takové štěstí? Posadila jsem se na židli, otevřela zásuvku, vytáhla kosmetickou taštičku a ještě si upravila mejkap, než se vrátím zpátky k práci. Ani v nejmenším jsem netoužila postavit se mu tváří v tvář, ale protože jsem neměla v plánu dát výpověď, stejně k tomu dřív nebo později musí dojít.

Jak jsem procházela diář, vzpomněla jsem si, že pan Ryan má v pondělí prezentaci před ostatními členy vedení. Obličej mi stáhla grimasa, když mi došlo, že si s ním budu ještě dneska muset promluvit kvůli přípravě materiálů. Taky má příští měsíc konferenci v San Diegu, což znamenalo, že s ním budu nejen ve stejném hotelu, ale taky ve stejném letadle, firemním autě a na všech pracovních schůzkách. Ne, rozhodně nic trapného.

Během následující hodiny jsem se několikrát přistihla, že zalétávám pohledem k jeho kanceláři. A pokaždé, když jsem to udělala, se mi zachvěl žaludek. Tohle je směšné! Co je to se mnou? Zavřela jsem složku, kterou jsem se neúspěšně pokoušela pročíst, a složila hlavu do dlaní přesně v okamžiku, kdy jsem uslyšela, jak se jeho dveře otevřely.

Pan Ryan vyšel ven, ale nevěnoval mi jediný pohled. Oblek už měl srovnaný, přes ruku přehozený plášť a v ruce držel kufřík, ale na hlavě mu pořád trčelo to bláznivé vrabčí hnízdo.

„Po zbytek dne budu pryč,“ oznámil mi nepřirozeně klidným hlasem. „Zrušte veškeré moje schůzky a zařiďte všechno nezbytné.“

„Pane Ryane,“ zavolala jsem za ním a přinutila ho tak zastavit se s rukou na klice. „Nezapomeňte, prosím, že máte v pondělí v deset prezentaci před výborem vedení.“ Mluvila jsem k jeho zádům. Stál tam nehybný jako socha, svaly napjaté. „Pokud vám to tak vyhovuje, připravím tabulky, portfolia a slidy v konferenční místnosti na půl desátou.“

Tak jo, je pravda, že jsem si to svým způsobem užívala. Na jeho držení těla nebylo nic, co by křičelo do světa jsem v pohodě. Stroze přikývl a už pomalu vycházel ze dveří, když jsem ho ještě jednou zarazila.

„A pane Ryane?“ dodala jsem sladce. „Potřebuju, abyste mi ještě podepsal tyhle zprávy o výdajích, než odejdete.“

Ramena mu poklesla a on ostře vydechl. Obrátil se na podpatku, vrátil se k mému stolu, a aniž by mi jedinkrát pohlédl do očí, sklonil se a listoval papíry ke štítkům Zde podepsat.

Položila jsem na stůl pero. „Podepište to prosím tam, kde jsou ty štítky, pane.“

Nesnášel, když se mu říkalo, jak má dělat něco, co už znal, a já se musela hodně snažit, abych potlačila smích. Vyškubl mi to pero z ruky a pomalu zvedl bradu, takže se jeho oříškové oči dostaly na stejnou úroveň jako moje. Naše pohledy se do sebe zaklesly a celé minuty, jak mi to alespoň připadalo, ani jeden z nás neucukl. Na krátký okamžik jsem pocítila neodolatelné nutkání naklonit se k němu, vzít do úst ten jeho našpulený spodní ret a poprosit ho, aby se mne dotkl.

„Nepřepojujte mi hovory,“ vyštěkl, rychle podepsal poslední formulář a hodil pero na stůl. „Pokud to bude naléhavé, sežeňte Henryho.“

„Parchante,“ zamumlala jsem si pro sebe, zatímco jsem sledovala, jak odchází.



Říct, že můj víkend nestál za nic, by bylo zbytečně zdrženlivé vyjádření. Skoro jsem nejedla, spala minimálně a těch pár hodin dřímoty, co mi bylo dopřáno, přerušovaly fantazie o mém šéfovi, jak ho mám nahého nad sebou, pod sebou, za sebou. Divže jsem nezatoužila vrátit se zpátky do školy, abych měla něco, co by mě rozptýlilo.

V sobotu ráno jsem se probrala frustrovaná a podrážděná, ale nějak se mi podařilo dát se dohromady, obstarat domácí práce a nakoupit pár nezbytností. V neděli jsem už ale tolik štěstí neměla. Probudila jsem se leknutím, těžce oddechovala a třásla se, tělo jsem měla zpocené a zkroucené ve změti bavlněných prostěradel. Sen, který se mi zdál, byl tak živý, že mě doslova přivedl k orgasmu. Pan Ryan a já jsme byli znova na tom konferenčním stole, ale tentokrát oba úplně nazí. On ležel na zádech a já seděla obkročmo na něm, moje tělo klouzalo tam a zpátky, nahoru a dolů po jeho penisu. Dotýkal se mě všude možně: na tvářích, na krku, na prsou, na bocích, když dirigoval moje pohyby. Rozpadala jsem se na kousky, sotva se naše oči setkaly.

„Do prdele,“ zasténala jsem, když jsem se vyvlekla z postele. Tohle šlo od desíti k pěti, a pěkně rychle. Kdo by si pomyslel, že práce pro toho vzteklého osla mě nakonec dožene k tomu, že se nechám přímo v práci ojet opřená o studené okno, a ještě se mi to bude líbit?

Vlezla jsem pod sprchu, a zatímco jsem čekala, až se voda ohřeje, začaly mi myšlenky zase odbíhat. Chtěla jsem vidět jeho oči, jak je ke mně zvedá s hlavou mezi mýma nohama, chtěla jsem vidět, jak se tváří, když na mě vyleze, vrazí ho do mě a cítí, jak moc ho chci. Bolestně jsem toužila slyšet jeho hlas vyslovující moje jméno, když se udělá.

Srdce v hrudi mi pokleslo. Tyhle fantazie byly jednosměrná jízdenka do katastrofy. Měla jsem na dosah získání absolventského diplomu. On byl šéf. Neměl co ztratit, a já riskovala, že přijdu o všechno.

Rychle jsem se osprchovala a oblékla, protože jsme se měly na oběd sejít se Sarou a Julií. Sara a já jsme se vídaly každý druhý den v práci, zato odchytit Julii, moji nejlepší kamarádku už od základní školy, dalo dost dřiny. Pracovala jako nákupčí pro Gucciho a svědomitě plnila můj šatník vzorky a přebytky ze skladu. Díky ní a jejím slevám jsem vlastnila řadu těch vůbec nejkrásnějších hadříků, co se dají za peníze sehnat. I tak jsem za ně musela vypláznout pořádný balík, ale stálo to za to. V Ryan Media jsem si přišla na slušné peníze a moje stipendium pokrývalo veškeré školní náklady, ale ani já si nemohla dovolit utratit devatenáct set dolarů za šaty, aniž bych si musela jít hodit mašli.

Občas jsem si říkala, jestli mi Elliott náhodou neplatí tak dobře, protože ví, že jsem jediná, kdo dokáže zvládat jeho syna. Ach, kdyby tak jen věděl.

Usoudila jsem, že by nebyl dobrý nápad promluvit si s holkama o tom, co se děje. Vždyť Sara přece pracovala pro Henryho Ryana a každou chvíli na Bennetta narazila někde po budově. Rozhodně jsem od ní nemohla žádat, aby si takovéhle tajemství nechala pro sebe. Julia by mi zase pořádně nakopala zadek. Skoro rok musela poslouchat moje stížnosti, jaký je to kretén, a neudělalo by jí radost, kdyby zjistila, že s ním šoustám.

O dvě hodiny později už jsem seděla se svými dvěma nejlepšími kamarádkami, popíjely jsme mimózy na terase naší oblíbené restaurace a povídaly si o mužích, módě a práci. Julia mi přinesla jako překvapení šaty vyrobené z té nejluxusnější látky, jakou jsem kdy držela v ruce. Teď ležely ve vaku na šaty přehozeném přes židli vedle mě.

„Tak jak to jde v práci?“ zeptala se Julia mezi dvěma sousty melounu. „Ten protivný šéf ti pořád dává kapky, Chloe?“

„No jo, Božský bastard,“ povzdechla si Sara, zatímco já zaujatě studovala, jak se sráží kapky na vysoké sklenici. Strčila si do úst bobuli hroznového vína a s plnou pusou spustila: „Bože, měla bys ho vidět, Julie. V životě jsem neslyšela výstižnější přezdívku. On je to hotový bůh. A to myslím vážně. Po fyzické stránce nemá jedinou chybu. Dokonalý obličej, tělo, oblečení, vlasy… Ach, bože, ty vlasy. Nosí na palici ten nejrafinovaněji naaranžovaný rozcuch, cos kdy viděla,“ dodala a přejela si rukou nad hlavou. „Vypadá, jako by právě z někoho vyšukal duši.“

Zakoulela jsem očima. Připomínat mi v tuhle chvíli jeho vlasy rozhodně nebyl nejlepší nápad.

„Jenže – a nevím, co ti říkala Chloe – povahu má fakticky děsnou,“ pokračovala Sara teď už vážnějším tónem. „Abys rozuměla, po prvních patnácti minutách, co jsem ho poznala, jsem měla sto chutí propíchat mu kapesním nožem všecky čtyři pneumatiky. Je to ten největší ocas, na jakého jsem kdy narazila.“

Málem jsem se zadusila kouskem ananasu. Kdyby tak jenom Sara tušila. Pravda byla taková, že ten chlap byl v mužných partiích obdařen vskutku požehnaně. Tohle nebylo fér.

„Proč je to takový debil?“

„Kdo ví,“ řekla Sara a párkrát zamrkala, jako by vážně uvažovala, jestli pro to nemá nějakou solidní omluvu. „Třeba měl těžké dětství?“

„Copak ty neznáš jeho rodinu?“ zeptala jsem se skepticky.

„Pravda,“ připustila. „Možná je to nějaká forma obranného mechanismu. Třeba je zatrpklý a má pocit, že musí hrozně tvrdě pracovat a pořád všem něco dokazovat, protože je tak zatraceně hezký?“

Vyprskla jsem. „Nehledej za tím žádné hlubokomyslné důvody. Je přesvědčený, že všichni ostatní se musí snažit a dřít stejně jako on, jenže většina lidí to nedělá. A to ho nasírá.“

„Ty ho ještě bráníš, Chloe?“ zeptala se Sara s překvapeným úšklebkem.

„To rozhodně ne.“

Všimla jsem si, že si mě Julia pozorně prohlíží a přivírá modré oči jakoby v tiché výčitce. Dost jsem si na svého šéfa v posledních pár měsících stěžovala, ale zřejmě jsem se opomněla zmínit, jak úžasně vypadá.

„Chloe, ty máš přede mnou tajnosti? To je ten tvůj šéf vážně tak děsně sexy?“ zeptala se.

„Vypadá skvěle, ale jeho osobnost člověku dost ztěžuje to ocenit.“ Snažila jsem se působit tak nezaujatě, jak to jen šlo. Julia se vyznačovala tajemnou schopností přečíst každou moji myšlenku.

„No,“ řekla, pokrčila rameny a dlouze se napila ze sklenice, „třeba je pořád tak napružený, protože má tenkýho ptáka.“

Rychle jsem do sebe hodila zbytek šampaňského, zatímco mé dvě kamarádky se svíjely v záchvatech smíchu.



Když jsem v pondělí ráno vstupovala do budovy, byla jsem hotový uzlíček nervů. Už jsem se rozhodla: v žádném případě neobětuji svoje zaměstnání kvůli nedostatku soudnosti. Hodlala jsem tuhle pracovní pozici uzavřít hvězdnou prezentací před stipendijní komisí a pak odejít a rozjet vlastní kariéru. Už žádný sex, žádné fantazírování. Nemůže být přece takový problém koexistovat – čistě pracovně pochopitelně – s panem Ryanem ještě pár měsíců.

Protože jsem cítila potřebu trochu vzpružit sebevědomí, oblékla jsem si ty nové šaty, co mi dala Julia. Pevně obepínaly moje křivky, aniž by působily příliš provokativně. Mou tajnou zbraní pro zvýšení sebedůvěry ovšem bylo to pod nimi. Vždycky jsem se vyžívala v drahém spodním prádle a velice brzy jsem zjistila, kde pátrat po nejvýhodnějších slevách. Posilovalo mě, když jsem měla pod šaty něco sexy, a ta souprava, co jsem si oblékla dneska, dosahovala přesně požadovaného efektu. Vpředu černé hedvábí ozdobené krajkou a vzadu pár jemných překřížených tylových stužek, které byly na kostrči spojené něžnou černou mašličkou. Při každém kroku mě látka mých šatů laskala na holé kůži. Dneska dokážu snášet cokoli, co mi pan Ryan pocítí potřebu sdělit, a klidně mu to odservíruju zpátky.

Dorazila jsem brzy, abych měla čas připravit se na prezentaci.Nebyla to přísně vzato moje práce, ale pan Ryan si odmítal pořídit oddanou asistentku, a pokud to člověk nechal na něm, odváděl, pokud jde o zpříjemňování schůzí, katastrofální výkon: žádná káva, žádné pečivo, jen místnost plná lidí, dokonale připravených slidů a tištěných materiálů a jako vždy nekonečné práce.

Vestibul, rozlehlý prostor otevřený na tři patra do výšky a zářící nablýskanou žulovou podlahou a travertinovými zdmi, byl prázdný. Sotva se za mnou zavřely dveře výtahu, začala jsem si promlouvat do duše, vypočítávala jsem si pro sebe všechny hádky, co jsme spolu zažili, i poznámky, kterými mě ten pitomec častoval.

„Používejte laskavě počítač, nepište nic rukou. Váš rukopis připomíná žáka třetí třídy, slečno Millsová.“

„Kdybych si chtěl vychutnat celou vaši konverzaci s diplomovým vedoucím, nechal bych dveře své kanceláře otevřené a dal bych si přinést popcorn. Ztište laskavě hlas.“

Tohle zvládnout dokážu. Ten parchant si vybral na svoje buzerování špatnou ženskou, a já se od něj přece sakra nenechám jen tak zastrašit. Zajela jsem si rukou k zadku, nahmatala kalhotky a uličnicky se usmála… zdroj mé síly.

Přesně jak jsem očekávala, byla kancelář ještě prázdná, když jsem dorazila. Sesbírala jsem materiály, které by mohl potřebovat k prezentaci, a zamířila do konferenční místnosti všechno připravit. Snažila jsem se ignorovat Pavlovův reflex, který mě nabádal, abych zalétla pohledem k té prosklené zdi, k lesklému konferenčnímu stolu.

Nech toho, tělo. Teď nastupuješ do akce ty, mozku.

Rozhlédla jsem se po sluncem zalité místnosti, odložila složky a laptop na velký konferenční stůl a pomohla lidem z cateringu připravit snídani na stoly podél zadní zdi.

O dvacet minut později byly návrhy rozložené, projektor připravený a občerstvení na místě. Ještě mi zbývala trocha času a já si najednou uvědomila, že jsem zabloudila k oknu. Natáhla jsem ruku, dotkla se hladkého skla a v tu chvíli mne celou prostoupily pocity, které to ve mně vyvolalo; žár jeho těla na mých zádech, dotyk chladného skla na prsou a jeho zastřený smyslný hlas v mém uchu.

„Poproste mě, abych to dotáhl do konce.“

Zavřela jsem oči a sklonila se k oknu. Přitiskla jsem se na něj dlaněmi a čelem a poddala se síle těch vzpomínek. „Snění v pracovní době?“

„Pane Ryane,“ vyjekla jsem a prudce se otočila. Naše oči se setkaly a mně znovu úplně vyrazilo dech, jak je nádherný. Po chvíli odvrátil pohled, aby zkontroloval místnost.

„Slečno Millsová,“ řekl a každé slovo znělo ostře a úsečně. „Tu prezentaci budu dělat na čtvrtém patře.“

„Promiňte?“ vykoktala jsem, zatímco se mne zmocňovalo podráždění. „Proč? Vždycky jsme používali tuhle místnost. A proč jste čekal až do poslední minuty, než mi to oznámíte?“

„Protože,“ zavrčel a opřel se pěstmi o stůl, „já jsem tady šéf. Já stanovuju pravidla a já rozhoduju, kdy a kde se co bude dít. Možná kdybyste se soustředila i na jiné věci než na zírání z okna, měla byste dneska ráno čas přijít za mnou potvrdit detaily.“

Mozek mi zaplavovaly bíle žhnoucí obrazy toho, jak moje pěst dopadá na jeho hrdlo. Stálo mě to každý ždibíček sebekontroly, abych nepřeskočila ten stůl a na místě ho nezaškrtila. Jeho tváří přejel samolibý úsměv.

„Mně to nevadí,“ prohlásila jsem a spolkla svoji rozmrzelost. „V téhle místnosti se stejně nikdy nikdo správně nerozhodl.“



Když jsem vstupovala do nové konferenční místnosti, moje oči se okamžitě střetly s pohledem pana Ryana. Seděl na židli, ruce, jak se dalo očekávat, složené do stříšky pod bradou, hotové ztělesnění těžce zkoušené trpělivosti. Typické.

A pak jsem si všimla, kdo stojí vedle mne: Elliott Ryan.

„Zdravím, Chloe, dovolte, pomůžu vám s tím,“ řekl a vzal mi z náručí hromádku složek, abych mohla do místnosti snadněji vmanévrovat vozík plný jídla.

„Děkuji vám, pane Ryane.“ Střelila jsem významným pohledem po svém šéfovi.

„No tak, Chloe,“ zasmál se starší pan Ryan, sebral mi z rukou hromádku tištěných materiálů a poslal ji kolem stolu, aby si je účastníci rozebrali sami. „Kolikrát vám musím připomínat, abyste mi říkala Elliotte?“ Byl úplně stejně pohledný jako oba jeho synové. Všichni tři Ryanové byli vysocí, svalnatí a měli tytéž ostře řezané rysy. Elliottovy původně prošedivělé vlasy nabraly v průběhu těch let, co jsem ho znala, barvu stříbra, ale pořád patřil k nejhezčím mužům, na jaké jsem kdy natrefila.

Když jsem se posadila, vděčně jsem se na něj usmála. „Jak se daří Susan?“

„Vede se jí dobře. Pořád mě otravuje, abych vás k nám někdy pozval na návštěvu,“ dodal s mrknutím. Mojí pozornosti neušlo, že nejmladší pan Ryan vedle mne si s nevolí odfrknul.

„Vyřiďte jí prosím ode mne pozdrav.“

Za mnou se ozvaly kroky, natáhla se ke mně čísi ruka a něžně mě zatahala za ucho. „Ahoj, děvčátko,“ pozdravil Henry Ryan a zeširoka se na mě usmál. Pak se obrátil ke zbytku místnosti. „Omlouvám se, že jdu pozdě, pánové. Tak nějak jsem se domníval, že se máme sejít na vašem poschodí.“

Koutkem oka jsem riskla vítězoslavné mrknutí po svém šéfovi a narazila na jeho zamračený pohled. Když se mi vrátil štůsek tištěných přehledů, podala jsem mu jednu kopii. „Prosím, pane Ryane.“

Bez třeba jen letmého pohledu mi vytrhl hromádku z ruky a začal jí listovat.

Debil.

Zrovna když jsem se chystala posadit, rozhlaholil se Henryho bujarý hlas: „Jo, Chloe, zatímco jsem nahoře čekal, tohle jsem našel na podlaze.“ Přistoupila jsem k němu a spatřila na jeho dlani ležet dva starožitné stříbrné knoflíčky. „Nepoptala byste se, jestli je někdo neztratil? Vypadají docela draze.“

Ucítila jsem, jak mi obličej najednou celý hoří. Na tu zničenou halenku jsem docela zapomněla. „Hm… jistě.“

„Henry, můžu se na ně na moment kouknout?“ vmísil se do hovoru kretén roku a vzal je svému bratrovi z ruky. Pak se obrátil se zlomyslným úsměškem ve tváři ke mně. „Nemáte náhodou blůzku s podobnými knoflíky?“

Rychle jsem se rozhlédla po místnosti; Henry a Elliott už byli ponořeni do jiného hovoru a nevnímali, co se děje mezi námi dvěma.

„Ne,“ prohlásila jsem a snažila se, aby to vyznělo co nejlhostejněji. „Nemám.“

„Jste si jistá?“ Vzal mě za ruku, sjel mi prstem po vnitřní straně paže až k dlani, upustil do ní ty knoflíčky a sevřel mi ruku v pěst. Dech se mi zarazil v hrdle a srdce v hrudi se divoce rozbušilo.

Prudce jsem ucukla rukou, jako bych sáhla na horkou plotnu. „Jsem si jistá.“

„Přísahal bych, že ta halenka, co jste v ní onehdy přišla, měla drobné stříbrné knoflíčky. Ta růžová? Vzpomínám si na to, protože jsem si všiml, že jeden visel jenom na nitce, když jste mě šla nahoru hledat.“

Měla jsem pocit, jako by se mi do tváře nahrnulo ještě větší horko, pokud to vůbec bylo možné. Na co si to hraje? Snaží se mi tím snad naznačit, že to já jsem nějak zařídila, abych ho zastihla o samotě v konferenční místnosti?

Naklonil se těsně ke mně, až jsem ucítila jeho horký dech na uchu, a zašeptal: „Vážně byste měla být trochu opatrnější.“

Měla jsem co dělat, abych zachovala klid, když jsem vyprošťovala svou ruku z jeho. „Vy parchante,“ odpověděla jsem skrz zaťaté zuby a on se odtáhl se zmateným výrazem.

Jak se může tvářit tak překvapeně, jako bych já byla ta, kdo porušil pravidla? Že se ke mně choval jako debil, to byla jedna věc, ale ohrozit mou reputaci před zbytkem vedení – ten to ode mě ještě schytá.

Po celou schůzi jsme po sobě vrhali kradmé pohledy, v mém případě podněcované vztekem a v jeho narůstající nejistotou. Co to jen šlo, soustředila jsem se na tabulky před sebou, abych se nemusela dívat na něho.

Sotva jednání skončilo, sesbírala jsem svoje věci a hnala se odtamtud o překot pryč. Jak se ale dalo očekávat, měla jsem ho celou dobu v patách, dokud jsme, oba tiše běsnící vztekem, nestáli vzadu ve výtahu na cestě nahoru do kanceláře.

Proč si ten krám nepospíší a jak je možné, že si na každém patře někdo usmyslí, že ho potřebuje použít právě teď? Všude kolem nás mluvili lidi do telefonů, listovali složkami, probírali plány na oběd. Zvuky přerostly v těžký šum, v němž se skoro utopilo to verbální nakopávání zadku, které jsem v duchu uštědřovala panu Ryanovi. Než jsme dorazili na jedenácté podlaží, výtah už byl plný skoro na pokraj kapacity. Když se dveře otevřely a dovnitř se rozhodli vmáčknout další tři lidi, někdo mě přistrčil na něj, zády na jeho hruď a zadkem na jeho… aha.

Ucítila jsem, jak mu zbytek těla maličko strnul, a uslyšela, jak se zostra nadechl. Abych na něj nezůstala přimáčknutá, odtahovala jsem se, kam až to šlo. Jenže on natáhl ruku, sevřel mi bok a přitiskl si mě zase zpátky.

„Líbí se mi cítit tu prdýlku na sobě,“ zamumlal mi tiše do ucha a mne ovanul jeho horký dech. „Kde jste –“

„Ještě dvě vteřiny a vykastruju vás podpatkem.“

Naklonil se zas o kousek blíž. „Proč jste najednou ještě naštvanější než obvykle?“

Otočila jsem hlavu a sotva slyšitelným šeptem řekla: „To jste celý vy, postarat se, abych před vaším otcem vypadala jako kariéristická štětka.“

Spustil ruku a úplně mu spadla čelist. „Ne.“ Mrk. Mrk. „Cože?“ Zmatený pan Ryan působil překvapivě sexy. Bastard. „Byl to jenom vtip.“

„Co jestli vás slyšeli?“

„Neslyšeli.“

„Ale mohli.“

Vypadal upřímně, jako by ho něco takového vůbec nenapadlo, a nejspíš to tak i bylo. Pro něj, který si trůnil na vrcholku, bylo snadné hrát všelijaké hry. On byl workholik a vrcholový manažer. Já jenom holka někde v půlce firemního žebříčku.

Člověk stojící nalevo od nás vrhl letmý pohled naším směrem, a tak jsme se oba narovnali a zadívali se před sebe. Ostře jsem ho šťouchla loktem do boku a on mě štípl do zadku tak surově, až jsem zalapala po dechu.

„Nebudu se omlouvat,“ řekl potichoučku.

Jasně že ne. Debile.

Znovu se ke mně přitiskl, a když jsem ucítila, jak mu ten jeho dlouhán ještě víc ztvrdl, rozlilo se mi mezi nohama zrádné teplo.

Dorazili jsme do patnáctého poschodí a ven vypochodovalo několik dalších lidí. Natáhla jsem ruku dozadu mezi nás a uchopila jeho ptáka do dlaně. Na krku jsem ucítila jeho teplý dech, když zašeptal: „Jo, sakra.“

A pak jsem zmáčkla.

„Do prdele. Omlouvám se!“ zasykl mi do ucha. Pustila jsem ho, stáhla ruku a v duchu se usmála. „Prokrista, byl to jenom vtip.“

Šestnácté patro. Veškerý zbytek osazenstva se spěšně vyhrnul ven, zřejmě měli namířeno na stejné jednání.

Jakmile se dveře zavřely a výtah se znovu rozjel, uslyšela jsem za sebou zachrčení a zaregistrovala rychlý, náhlý pohyb, jak pan Ryan uhodil dlaní do tlačítka pro zastavení na ovládacím panelu. Jeho oči se obrátily ke mně a byly temnější, než jsem je kdy viděla. Jediným plynulým pohybem mě svým tělem přimáčkl na stěnu výtahu. Odtáhl se jen natolik, aby se na mě vztekle zamračil, a zamumlal: „Nehýbejte se.“

Přestože jsem měla sto chutí mu říct, aby si políbil, moje tělo žebronilo, abych udělala všechno, co řekne.

Natáhl ruku k mým odhozeným složkám, odškubnul z desek samolepicí papírek a připlácl ho na čočku kamery zasazené do stropu.

Jeho obličej se nacházel jen pár centimetrů od mého, na tváři jsem cítila ostré poryvy jeho dechu. „Nikdy bych ani nenaznačil, že se snažíte prošoustat si cestu na vrchol.“ Vydechl a sehnul se k mé šíji. „Zbytečně moc přemýšlíte.“

Odtáhla jsem se od něj, jak to jen šlo, a zůstala na něj civět s pusou dokořán. „Zato vy nepřemýšlíte dost. Mluvíme tady o mojí kariéře. Vy máte v rukách veškerou moc. Vy nemáte co ztratit.“

„Já že mám moc? To vy mi ošaháváte péro ve výtahu. To vy mi tohle všechno provádíte.“

Cítila jsem, jak můj výraz měkne; nebyla jsem zvyklá vídat ho ve své přítomnosti zranitelného, ani trochu. „Tak mě nepodrážejte.“

Po dlouhé pauze přikývl.

Zatímco výtah plnily zvuky pronikající zvenčí, my dva tam jen tak stáli a hleděli jeden na druhého. Začala ve mně narůstat bolestná touha po dotyku, napřed v pupíku a pak se šířila níž, mezi nohy.

Sklonil se ke mně, přejel mi jazykem po bradě a přitiskl své rty k mým. Z hrdla mi bezděčně vyrazil chrčivý sten, když se mi jeho ztvrdlé přirození přitisklo na břicho. Moje tělo začalo jednat instinktivně. Obemkla jsem svou nohou tu jeho, abych se přitiskla blíž k jeho erekci, moje ruce si našly cestu do jeho vlasů. Maličko se odtáhl, aby prsty dosáhl na sponu u mého pasu. Trhl za ni a šaty se před ním doširoka rozevřely.

„Takové vzteklé koťátko,“ zašeptal. Položil mi ruce na ramena, zadíval se mi do očí a stáhl šaty na podlahu. Po těle mi naskákala husí kůže, když mě chytil za ruce, obrátil mě a přitlačil dlaněmi na zeď.

Zvedl ruku a vyndal mi z vlasů stříbrný hřeben, takže se mi rozlétly po nahých zádech. Vzal mé vlasy do dlaní a hrubě mi odtáhl hlavu stranou, aby se dostal ke krku. Na záda i ramena mi pršely žhavé, vlhké polibky. Jeho dotyky zanechávaly na každém centimetru kůže elektrické jiskry. Poklekl na kolena, popadl mě za zadek a zaryl mi zuby do masa, až mi uniklo ostré vyjeknutí. Pak se zase zvedl.

Do prdele práce, odkud ví, jak má na mě jít?

„Líbí se vám to?“ Jeho prsty mi tiskly a hnětly ňadra. „Když vás někdo kouše do prdýlky?“

„Možná.“

„Vy jste taková všivá malá coura.“

Překvapeně jsem vyjekla, když jsem ucítila, jak jeho ruka tvrdě dopadla na místo, kde měl ještě před chvílí zuby, a mojí jedinou reakcí bylo slastné zaúpění. Opět jsem se ostře zajíkavě nadechla, když jeho ruce sevřely jemné stužky mých kalhotek a trhly za ně.

„Očekávejte další účtenku, pitomče.“

Temně se uchechtnul a znovu se ke mně přitiskl. Chladná stěna pod ňadry mi vysílala celým tělem mrazivé vlny a vytáhla z paměti vzpomínku na to okno tenkrát poprvé. Vybavilo se mi, jak příjemný mi tehdy ten kontrast – chlad versus teplo, tvrdý povrch versus on – připadal. „Tohle je za všechny prachy.“ Jeho ruka mi sklouzla kolem pasu dolů po břichu, klouzala níž a níž, až jeho prst spočinul na mém poštěváčku. „Víte co, mám pocit, že tyhle věcičky nosíte jen proto, abyste mě dráždila.“

Měl pravdu? Klamala jsem sama sebe, když jsem se domnívala, že to dělám kvůli sobě?

Jeho dotyky mi působily sladkou bolest, střídavě zesilující a povolující tlak jeho prstů ve mně probouzel touhu. Posunul se níž a zastavil se těsně před vstupem do mé jeskyňky. „Jste tak vlhká. Bože, musela jste na to myslet celé dopoledne.“

„Jděte k čertu,“ zasténala jsem a vzápětí vyjekla, když jeho prst konečně pronikl dovnitř a mé tělo mu vyšlo vstříc.

„Řekněte to. Řekněte to a já vám dám, co chcete.“ K prvnímu prstu se připojil druhý a byl to takový pocit, až jsem vykřikla.

Zavrtěla jsem hlavou, ale tělo mne opět zradilo. Z jeho hlasu zněla taková vášeň: jeho slova byla provokující a přikazující, ale měla jsem z toho současně pocit, jako by prosil. Zavřela jsem oči a pokusila se ujasnit si myšlenky, ale bylo toho na mě zkrátka moc. Jeho oblečené tělo na mé nahé kůži, jeho chraplavý hlas a dotyk dlouhých prstů nořících se dovnitř a zase zpátky mě doháněly až na pokraj propasti. Zvedl druhou ruku, tvrdě mě štípl přes jemnou látku podprsenky do bradavky a já hlasitě zasténala. Byla jsem tak blízko.

„Řekněte to,“ zachrčel mi do ucha, zatímco mi přejížděl palcem po klitorisu. „Nechci, abyste kolem mě zas celý den vztekle pobíhala.“

Konečně jsem to vzdala a zašeptala: „Chci vás mít v sobě.“ Vydal tichý, přidušený sten a spočinul mi čelem na rameni. Jeho prsty, kroužící a pronikající, se začaly pohybovat rychleji. „Ach bože,“ zasténala jsem. Uzel, který jsem cítila hluboko uvnitř, se stahoval, všechny mé myšlenky se soustředily na rozkoš, která žebronila o osvobození.

A pak naše rytmické hekání a sténání znenadání přerušilo pronikavé zazvonění telefonu.

Ztuhli jsme, když jsme si zděšeně uvědomili, kde to jsme. Pan Ryan ode mě se zaklením odstoupil a zvedl sluchátko nouzového telefonu ve výtahu.

Já se obrátila, sebrala svoje šaty, přetáhla si je přes ramena a začala je třesoucíma se rukama zapínat.

„Ano.“ Zněl tak chladně, nebyl ani maličko zadýchaný. Naše pohledy se do sebe pevně zaklesly. „Aha… Ne, jsme v pořádku…“ Pomalu se sklonil a sebral z podlahy odhozené potrhané kalhotky. „Ne, jen se to zastavilo.“ Zatímco naslouchal osobě na druhé straně, mnul hedvábnou látku mezi prsty. „To nevadí.“ Skončil a zavěsil sluchátko.

Výtah sebou cukl a začal znovu stoupat. Sklouzl pohledem ke krajce, kterou držel v ruce, a pak zpátky k mně. A potom se usmál, odstoupil ode zdi a pokradmu ke mně přistoupil. Opřel se jednou rukou vedle mé hlavy, naklonil se, přejel mi nosem po krku a zašeptal: „Vonět k vám je stejně skvělé jako se vás dotýkat.“

Uniklo mi drobné vyjeknutí.

„A tyhle,“ řekl a ukázal na kalhotky, které držel v ruce, „jsou moje.“

Výtah zazvonil, protože jsme zastavili na našem podlaží. Dveře se otevřely a on, bez jediného pohledu mým směrem, strčil tu hebkou látku do kapsy saka a vyšel ven.

objednávejte se slevou 20 % na www.jota.cz