Šťastný poutník

Mario Puzo

(1994)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Název originálu:

THE FORTUNATE PILGRIM

Copyright © 1993 by Mario Puzo All Rights Reserved Copyright © 1994 for the Czech translation by M. Kotišová Copyright © 1994 for Cover by P. Bauer Copyright © 1994 for the Czech edition by MUSTANG Ltd.

ISBN 80-85831-24-4

Mé rodině a Normanovi

V hloubi svého srdce si každý člověk od nejútlejšího dětství až do hrobu nese cosi, v co nepřestává nezdolně věřit – uprostřed jámy lvově všech našich zločinů spáchaných, vytrpěných a těch, kterých jsme svědky – že s ním bude zacházeno v dobrém, nikoliv zlém. Tohle především je svaté v každém člověku.

SIMONE WEIL

Část I.

.

Kapitola první

Larry Angeluzzi hrdě pobízel svého smolně černého koně kaňonem vytvořeným dvěma velkými zdmi činžovních domů a dole u každé zdi, zanecháni napospas na svých oddělených modrých břidlicových chodnících, si malé děti přestávaly hrát a pozorovaly ho s tichým obdivem. Pohupoval svojí červenou lucernou v nádherném oblouku, jiskry odlétávaly od železných kopyt jeho koně, jak zvonily o železniční koleje, zapuštěné mezi kameny Desáté avenue, a pomalu, následuje koně, jezdce i lucernu, přijížděl dlouhý nákladní vlak, který si razil cestu na sever z konečné stanice Park sv. Jana na Hudsonské ulici.

V roce 1928 New Yorkská centrální železnice používala ulice města ke kyvadlovému vypravování vlaků na sever a na jih a posílala hlídky na koních, aby upozorňovaly dopravu. Za několik let tohle skončí a bude postavena nadzemní dráha. Ale Larry Angeluzzi, který nevěděl, že je posledním z DUMMY BOYS a že se brzy stane jen malinkým útržkem z historie města, jel stejně zpříma a sebevědomě jako kterýkoliv kovboj ze Západu. Ostruhami mu byly bílé, těžké plátěnky a sombrérem špičatá čapka, posetá odborovými odznaky. Své modré džíny měl na kotníku uchyceny lesklými postříbřenými skřipci na kolo.

Jel drobným klusem horkou letní nocí, jeho pouští – kamenné město. Zeny klevetily na dřevěných bednách, muži, postávající na koncích ulice, bafali z doutníků De Nobili, děti hazardovaly se svými životy v nebezpečné hře, opouštěly své modré břidlicové ostrovy a šplhaly na jedoucí nákladní vlak. Všichni se pohybovali v kouřově žlutém světle kandelábrů a nekrytých, do běla rozžhavených žárovek v oknech cukrářství. Na každé křižovatce osvěžil koně i jezdce čerstvý vánek ze Dvanácté avenue (betonového břehu Hudsonovy řeky) a ochladil i horký stroj, který za nimi varovně houkal.

Ve Dvacáté sedmé ulici zeď po pravici Larryho Angeluzziho na celý blok náhle odpadla. V otevřeném prostoru bylo vidět Chelsea park, zaplněný temnými, na bobku přikrčenými postavami, dětmi sedícími na zemi, které venku sledovaly film bezplatně promítaný Spolkem Hudsonova dobročinného domu. Na vzdáleném obrovském bílém plátně uviděl Larry Angeluzzi ohromného koně a jezdce, koupající se v umělém slunečním světle, hnali se dunivě na něj dolů a on ucítil, jak jeho vlastní kůň zneklidněl, když svou pohazující hlavou ta obrovitá zjevení zahlédl. A pak minuli křižovatku s Dvacátou osmou ulicí a zeď se znovu zvedla.

Larry byl téměř doma. Až podjede pod mostem, který se klene nad Desátou avenue z Třicáté ulice, bude doma, hotov s prací. Posunul svoji čapku do okázalého úhlu, seděl vzpřímeně v sedle. Všichni ti lidé, posedávající na chodníku mezi Třicátou a Třicátou první ulicí, byli jeho příbuzní a přátelé. Larry pobídl koně k trysku.

Rychle projel pod mostem, zamával dětem, opírajícím se o zábradlí nad jeho hlavou. Pro lidi na chodníku po své pravé straně zvedl koně na zadní a pak natočil zvíře doleva do nechráněného železničního seřadiště, které tvořilo velkou, jiskrami prosycenou planinu z ocele až dolů k Hudsonově řece.

Za ním bafala veliká černá mašina bílá oblaka páry a jakoby zázrakem most s jeho dětmi zmizel, zanechávaje po sobě slaboučké, krásné výskání radosti, které stoupalo k bledým, takřka neviditelným hvězdám. Nákladní vlak zabočil do seřadiště, most se opět objevil a chumel zvlhlých dětí se hnal po schodech dolů proběhnout se po Avenue.

Larry přivázal svého koně k zábradlí u výhybkářovy boudy, sedl si na lavičku a opřel se o její stěnu. Na protější straně avenue, zobrazený na ploché stěně, ožíval kousek po kousku onen dobře známý svět, který miloval.

Blízko rohu Třicáté ulice stálo jasně osvětlené pekařství, jehož ověnčený stánek s citronovou ledovou tříští byl obklopen dětmi. Sám Panettiere plnil papírové, bíle lemované pohárky višňově červenými, bledě žlutými a třpytivě bílými krystaly ledu. Nabíral štědré porce, protože byl bohatý; chodil dokonce utrácet své peníze na koňské dostihy.

Hned vedle pekařství směrem k Třicáté první ulici stál koloniál a jeho výklad se pyšnil vyplněn žlutými špalky provolonského sýra v lesklých voskových slupkách a šunkami prosciutto, trojúhelníky masa v zářivě barevném papíru. Pak tam bylo holičství, pro dnešek už zavřené, otevřené jen ke hraní karet a žárlivý holič, ještě teď nedůtklivý vůči všem čerstvě zastřiženým hlavám, které nenesly stopy jeho nůžek. Děti, neposedné jako mravenci, pokryly chodník, ženy, v černém téměř neviditelné, utvořily před každými činžovními dveřmi malé, tmavé náspy. Z každého náspu stoupalo k letnímu hvězdnému nebi bzučivé mumlání zlobného klevetění.

Trpasličí výhybkář přišel od kolejí a řekl: „Dnes večer už žádné další vlaky, chlapče.“ Larry odvázal koně, nasedl, pak zvíře otočil a zvedl ho na zadní.

Jak se kůň vzepjal do vzduchu, řada činžáků, západní zeď velkého města, se rozvlnila a nachýlila k Larrymu jako křehká plachtovina. V otevřeném okně vlastního bytu v nejvyšším poschodí činžovního domu hned naproti zahlédl Larry tmavý stín čehosi, co docela určitě byl jeho malý bratr Vincent. Larry zamával, ale neviděl žádnou odpověď, dokud nezamával ještě jednou. Ve zdi bylo jen několik roztroušených čtverců žlutého světla. Všichni byli dole na ulici, každý ho pozoroval. Poplácal svého koně po krku a vyrazil tryskem po dláždění Desáté avenue do stáje ve Třicáté šesté ulici.

Toho večera za soumraku, když Larry Angeluzzi sedlal svého koně v Parku sv. Jana, jeho matka, Lucia Santa Angeluzzi-Corbo, rovněž matka Octavie a Vincenza Angeluzziho, vdova po Anthonym Angeluzzim a nyní žena Franka Corbo a matka jeho tří dětí jmény Gino, Salvatore a Aileen, se chystala k odchodu z prázdného bytu, aby unikla dusivému letnímu parnu a strávila večer se sousedy v hašteřivém klevetění a především pohlídala své děti, které si hrály za tmy v ulicích města.

Lucia Santa byla dnes večer bezstarostná, neboť léto bylo časem dobrým – děti nikdy neonemocněly nachlazením či horečkami, žádné starosti s teplými kabáty, rukavicemi, botami na zimní sníh a penězi vyšetřenými na školní pomůcky. Každý během večeře pospíchal, aby unikl dusným pokojům a nechal se unášet proudem života v ulicích, nebývaly ani nijaké večerní hádky. Dům se snadno udržoval čistý, poněvadž byl stále prázdný. Ale ze všeho nejlepší pro Luciu Santu byly její volné večery; ulice byla shromažďovacím místem a léto časem, kdy se sousedé stávali přáteli. Takže teď, těžké, smolně černé vlasy sčesané do drdolu, oblečena do čistých černých šatů, zvedla kuchyňskou stoličku a sešla čtyři patra schodů dolů, aby poseděla na ulici.

Každý činžovní dům byl venkovskou návsí, každý měl svoji skupinu žen, všech v černém, jež posedávaly na stoličkách a bednách a měly na práci něco víc než jen drby. Připomínaly si letité historie, prodiskutovávaly mravnost a společenské zákony, přičemž se vždycky probíraly předchozími případy z horské vesnice v jižní Itálii, ze které utekly, prchly před mnoha lety. A s jakým požitkem omílaly své nejoblíbenější představy! Teď zrovna: Co kdyby jejich přísní otcové byli nějakým zázrakem přeneseni sem a museli čelit problémům, jimž ony čelily každý den? Nebo jejich matky s hbitýma a pádnýma rukama? To by bylo křiku, kdyby si ony, ještě dcery, dovolovaly stejně, jako si dovolují tyhle americké děti. Jestli pak by se vůbec odvážily!

Ženy mluvily o svých dětech, jako by mluvily o cizincích. Bylo to nejoblíbenější téma – zkaženost neviňátek novou zemí. Na příklad Felicia, která bydlela za rohem Třicáté první ulice. Jaká to byla dcera, když nezkrátila své líbánky při zprávě o nemoci své kmotry, na výzvu vyslanou její vlastní matkou? Opravdová děvka! Ne, daleko pro svá slova nechodily. Sama Feliciina matka tu historku vyprávěla. A syn, svéhlavý muž, který nemohl počkat s ženěním ještě jeden rok, když tak přikázal jeho otec? Ach, ta neúcta! Figlio disgraziato! Tohle by se v Itálii stát nikdy nemohlo. Otec by svého opovážlivého syna zabil, ano, zabil by ho. A dceru? V Itálii – Feliciina matka zaklela hlasem stále ještě se chvějícím rozrušením, ačkoliv se tohle všechno stalo před třemi lety, kmotra se uzdravila a vnoučata jsou světlem jejího života – ach, v Itálii by matka vytáhla tu děvku ven ze svatebního sálu, a za vlasy by ji dovlekla k nemocničnímu lůžku. Ach, Itálie, Itálie, jak se ten svět změnil, a k horšímu. Jaké to bylo šílenství, co je dohnalo k tomu, aby opustily takovou zemi? Kde otcové poroučeli a matky byly chovány dětmi ve vážnosti.

Všechny postupně vyprávěly příběh o nestoudnosti a vzdoru (ve kterém ony samy byly hrdinkami, dlouho strádajícími), o dětech z ďáblova hnízda zachráněných užitím italského výchovného prostředku – obtahovacího řemene nebo Tackerilu. A na konci vyprávění každá žena zarecitovala své rekviem. Mannaggia America! – Zatracená Amerika! Ale v horké letní noci byly jejich hlavy plné naděje, síly, která se nikdy neozývala v jejich domovině. Tady teď byly peníze v bance, děti, které uměly číst a psát, vnoučata, která pokud by šlo vše dobře, by se stala profesory. Hovořily s provinilou oddaností o zvycích, které samy zašlapaly do prachu.

Pravdou je: tyto venkovanky z italských horských farem, jejichž otcové a pradědové umírali v týchž pokojích, kde se narodili, tyto ženy milovaly rachotící ocel a kámen velkého města, dunění vlaků na seřadišti naproti přes ulici, vzdálená světla příkrých skal za Hudsonem. Jako děti žily v samotě, na zemi tak chudé, že se lidé po jednom roztrousili na horských svazích, aby si vyhledali živobytí.

Jejich odvaha je osvobodila. Staly se průkopníky, ač nikdy nešly americkou plání a nikdy necítily opravdovou půdu pod svými chodidly. Přestěhovaly se do smutnější pustiny, kde jazyk byl neznámý, kde se jejich děti staly příslušníky jiného národa. Byla to cena, která se musela zaplatit.

Při tomhle všem Lucia Santa mlčela. Čekala na svou přítelkyni a spojence Ziu Louche. Odpočívala, sbírajíc sílu na dlouhé hodiny nevážného hašteření, které byly před nimi. Stále ještě bylo brzy večer a domů se před půlnocí nevrátí. Dříve pokoje nevychladnou. Složila ruce do klína a nastavila tvář mírnému vánku, jenž dul od řeky pod Dvanáctou avenue.

Malá, baculatá, vcelku pohledná žena, Lucia Santa, byla na vrcholu svých sil duševních i psychických, smělá a beze strachu ze života a jeho nebezpečí. Ale nikoliv ztřeštěná, ne bezohledná. Byla silná, zkušená, ostražitá a bdělá, dobře vybavená pro onu obrovskou zodpovědnost dovést velkou rodinu k dospělosti a svobodě. Jedinou její slabostí byl nedostatek přirozené mazanosti a lstivosti, která je lidem mnohem více k užitku než ctnost.

Když jí bylo pouhých sedmnáct, před více jak dvaceti lety, odešla Lucia Santa z domova v Itálii. Procestovala tři tisíce mil temným oceánem do cizí země a k cizím lidem a začala žít s mužem, jehož znala toliko z dob, kdy si spolu hrávali jako nevinná děcka.

Potřásajíc hlavou nad vlastním bláznovstvím, přece ale s pýchou, často ten příběh vyprávěla.

Přišel tehdy čas, kdy jí otec se strohou lítostí řekl, své nejmilejší dceři, že nemůže doufat ve svatební výbavu. Farma byla příliš chudá, navíc zadlužená. Dokonce to vypadalo, že život bude ještě těžší. A bylo to. Mohl se najít snad jen manžel zoufalý láskou.

V té chvíli ztratila všechnu úctu k svému otci, domovu, zemi. Nevěsta bez výbavy byla necudná, zrovna tak necudná jako nevěsta vstávající z nezakrvaveného svatebního lože, ba horší, protože nebylo žádného útočiště před jedovatostí, žádná možnost načasování svatební noci blízko období měsíčků. A dokonce i to muži odpustili. Ale který muž by si vzal ženu s cejchem beznadějné chudoby?

Jenom chudí porozumí pocitu studu z chudoby, většímu než hanba z největšího hříchu. Neboť hříšník, přemožen svým druhým já, je v jistém ohledu vítězem. Ale chudí jsou skutečně poražení: svým světem, svými padrony, svým osudem a dobou. Jsou žebráky vždy, když potřebují almužnu. Pro chudého, který byl chudý po staletí, je ušlechtilost poctivého lopocení pouhou legendou. Jejich ctnosti je vedou k ponížení a hanbě.

Lucia Santa tedy byla bezmocná, i když její vzpurná, mladistvá zuřivost přetrvala. Pak přišel dopis z Ameriky – hoch ze sousední farmy, její kamarád z dob, kdy byli oba malými dětmi, jí napsal a požádal ji, aby se k němu připojila v nové zemi. Všechno bylo řádně projednáno mezi oběma otci. Lucia Santa si zkoušela vybavit chlapcovu tvář.

A tak jednoho slunečného italského dne byla Lucia Santa ještě se dvěma pannami doprovozena plačícími rodiči, tetami a sestrami na radnici a potom do kostela. Ty tři dívky nastoupily na palubu lodi, nevěsty provdané prostřednictvím zástupce, podle zákona Američanky, a plavily se z Neapole do New Yorku.

Jako ve snu vkročila Lucia Santa do země kamene a ocele a ještě tu noc spala s cizincem, který byl jejím zákonným manželem, porodila tomuto cizinci dvě děti a byla těhotná se třetím, když se on nechal z nepozornosti zabít v jedné z těch nehod, které provázely budování nového světadílu. Přijala to všechno bez sebelítosti. Naříkala, pravda, ale tím nářkem jen úpěnlivě prosila osud o milost.

A ani potom, těhotná vdova, stále ještě mladá, nemajíc nikoho, ke komu by se obrátila, nikdy nepodlehla hrůze ani zoufalství. Měla nezdolnou sílu, ne neobvyklou u žen – snášet nepřízeň osudu. Ale nebyla z kamene. Nezatrpkla kvůli osudu, to přenechala přátelům a sousedům – právě těm sousedům, kteří spolu tak důvěrně sdíleli letní noc.

Ach ty mladé ženušky, mladé matky a všechny ty další mladé italské ženy v cizí zemi. Jaké to byly přítelkyně. Jak navzájem zabíhaly do svých bytů, nahoru po schodech a dolů, do sousedních činžáků. „Cara Lucia Santa, ochutnej tuhle jedinečnou pochoutku;“ velkou mísu nového salámu, velikonočního koláče s pšeničnými klíčky a sraženým sýrem a kůrkou politou vejci, nebo švestkové ravioli k rodinnému Dni svatých se speciální masovou a rajčatovou omáčkou. Jaké lichotky a poklony a hrnky kávy a důvěrná sdělení a sliby jít za kmotru ještě nenarozenému dítěti. Ale po oné tragédii, po počátečním soucitu a soustrastech se Lucii Santě ukázala skutečná tvář světa.

Z pozdravů čišel chlad, dveře byly zamčené, případné kmotry zmizely. Kdo by se chtěl přátelit s mladou, vitální vdovou? Manželé byli slabí, třeba by podlehli nutkání pomoci. Život v činžovních domech byl uzavřený, mladá žena bez muže byla nebezpečná. Mohla by odsávat peníze a majetek zrovna jako pijavice saje krev. Nebyli zlomyslní, projevili pouze moudrost chudých, která je lehce vysmívána, pokud chybí pochopení strachu, z něhož koření.

Jeden přítel vytrval. Zia Louche, stará, bezdětná vdova, přišla pomoci. Šla za kmotru, když se Vincenzo narodil bez otce, a koupila svému kmotřenci k biřmování krásné zlaté hodinky, tudíž Lucia Santa mohla zvednout hlavu, protože takový nádherný dárek byl znakem úcty a důvěry. Ale Zia Louche byla jediná, a tak když přestala držet smutek, viděla Lucia Santa svět novýma a rozumnějšíma očima.

Čas rány zahojil a nyní byli všichni zase přátelé. Snad – kdo ví? – byla mladá vdova ve svém soudu příliš tvrdá, neboť ti samí sousedé jí, pravda, ve vlastním zájmu pomohli najít druhého manžela, který by živil a šatil její děti. Sňatek byl v kostele. 11 samí sousedé uspořádali nádhernou svatební hostinu. Ale Lucia Santa už nedovolila světu, aby ji znovu oklamal.

A tak v této dusné letní noci, s dětmi z prvního houfu již odrostlými a s druhým houfem dětí, už také ne malých – až na Lenu – as nějakými penězi na poštovním úřadě, teď, po dvaceti letech protloukání se, stála Lucia Santa Angeluzzi-Corbo na vrcholu blahobytu, ke kterému se chudí dopracovávají s takovým úsilím, až uvěří, že je zápas vyhraný a že nadále pak už jen s úsilím docela obvyklým budou jejich životy zabezpečené. Ona si už jeden život prožila, příběh byl u konce.

A dost. Právě přichází Zia Louche a doplňuje tak kruh. Lucia Santa zase pozorně sledovala, připravena vmísit se do přívalu klevet. Ale uviděla svoji dceru Octavii přicházet od rohu Třicáté ulice, kolem Panettiera a jeho červené skleněné krabice od pizzy a jeho matných plechových krabic s citrónovou ledovou tříští. Lucia Santa pak svoji dceru ztratila z očí, najeden zaslepující okamžik byl její pohled zahlcený Panettierovou dřevěnou vanou přetékající červenými mědáky a blýskavými stříbrnými rybkami desetníků a nikláků. Pocítila rychlý, horký nával popudlivého hněvu, že ona nikdy takový poklad vlastnit nemůže a že by tomu ošklivému pekaři měl být přisouzen osud tak vlídný. Potom uviděla Panettierovu ženu – starou, kníratou, neschopnou už více rodit děti – střežící tu dřevěnou vanu mědi a stříbra, její ještěrčí oči s vrásčitými šupinatými víčky, rozžehávající ohýnek v letní noci.

Lucia Santa ucítila, že se vedle ní na stoličce usadila Octavia, jejich boky a stehna se dotýkaly. Tohle pokaždé matku rozčílilo, ale její dcera by byla dotčena, kdyby se Lucia pohnula, a tak to přijala. Když viděla svoji dceru tak zvláštně hezkou, oblečenou v americkém stylu, vyslala ke své staré přítelkyni Zie Louche úsměv, jenž v sobě nesl jak hrdost, tak i náznak posměšné ironie. Octavia, poslušně tichá a pozorná ten úsměv zachytila a porozuměla mu, přece však ji zase jednou matčina povaha zmátla.

Jako by její matka mohla rozumět tomu, že Octavia chtěla být vším, čím tyhle ženy nebyly! S bláhovou a průhlednou chytrostí mladých nosila šmolkově modrý kostým, který schoval její ňadra a srovnal oblost jejích boků. Měla bílé rukavice jako její učitel na střední škole. Její obočí bylo husté a černé, namouduši nevytrhávané. Nadarmo svírala své plné rty v domnělé strohosti, oči poklidně vážné… – a to vše proto, aby zakryla onu zaplavující smyslnost, která byla zkázou žen kolem ní. Octavia soudila, že uspokojení té mizerné, temné potřeby utišilo všechny potřeby ostatní, pociťovala vystrašený soucit k těmto ženám, začarovaným dětmi a neznámými požitky manželské postele do bezesného otroctví.

Tohle nebude její osud. Seděla se skloněnou hlavou, poslouchala jidášsky předstírajíc, že je jednou z věrných a osnovala zradu a útěk.

Teď, jen mezi ženami, Octavia odložila své sako a bílá halenka s drobnou červenostuhou vázankou byla svůdnější, než mohla vůbec tušit. Žádné předstírání nemohlo zakrýt plnost jejích ňader. Smyslná tvář, koruna z modročerných kadeří a loken, nádherné, průzračné oči, všechno se vysmívalo usedlosti jejího oděvu. S úmyslnou záludností se nemohla dělat vyzývavější, než se ve své nevinnosti dělala.

Lucia Santa sako vzala a přeložila si je přes paži. Mateřský akt lásky, který znamenal vlastnictví a nadvládu. Především ale akt usmíření, neboť toho večera o něco dříve se matka s dcerou pohádaly.

Octavia chtěla studovat na večerní škole, aby se mohla stát učitelkou. Lucia Santa odmítla dát svolení. Ne, když bude pracovat a zároveň studovat, rozstoná se. „Proč? Proč?“ ptala se matka. „Ty, taková šikovná švadlena, ty si přece vyděláváš pěkné peníze.“ Matka protestovala z pověrčivosti. Tahle cesta byla už poznaná. Život byl jedna velká smůla, novou pěšinou jsi kráčel na vlastní nebezpečí. Vystavil ses na milost osudu. Její dcera byla příliš mladá na to, aby tomu rozuměla.

Nečekaně a ostýchavě Octavia řekla: „Chci být šťastná.“ A starší ženu zaplavila běsnící zuřivost až opovržlivá – matka, která vždy bránila načinčané způsoby své dcery, její čtení knih, kostýmy šité na míru, které působily stejně tak afektovaně jako lorňon. Napodobila Octaviinu dokonalou angličtinu povrchní dívky: „Chceš být šťastná!“ A pak v italštině, se smrtelnou vážností: „Díky bohu, žes živá.“

V chladném večerním povětří Octavia matčin mírový akt přijala, seděla půvabně, ruce složené v klíně. Když si připomněla jejich spor, dumala nad záhadou matčiných proslovů v perfektní angličtině, kdykoliv matka napodobovala své děti.

Koutkem oka zahlédla Octavia Guida, snědého Panettierova syna, vrávorajícího teplou letní nocí směrem ke světlu její bílé halenky. V opálené, silné ruce nesl vysoký papírový pohár ovocné tříště, citronové a pomerančové, kterou jí dal, téměř se ukláněje, a spěšně šeptal cosi, co znělo jako Neznič si košili, a pak pospíchal zpátky k pultu pomoci svému otci. Octavia se usmála, několikrát si ze slušnosti lízla a podala pohár matce, která měla pro tříšť slabost, a ta ulizovala z poháru nenasytně jako dítě. Bzukot ženských hlasů neustával.

Její nevlastní otec vyšel zpoza rohu Třicáté ulice, vkročil do avenue a tlačil před sebou dětský kočárek. Octavia ho pozorovala, jak jezdí z Třicáté první do Třicáté ulice a zase zpět. A zrovna tak jako ji mátla matčina ironie, tak mátla její city i něha jejího otčíma. Neboť ho viděla uhodit matku a chovat se tyransky k nevlastním dětem. Ve vybledlých vzpomínkách Octaviina dětství přišlo jeho dvoření se matce příliš rychle po smrti jejího skutečného otce.

Chtěla se podívat na spící nemluvně, malou sestřičku, kterou z hloubi duše milovala, ačkoliv to bylo otčímovo dítě. Ale nemohla vystát rozhovor s tím chlapem, pohled do jeho studených modrých očí a drsné, kostnaté tváře. Věděla, že ji nevlastní otec nenávidí stejně, jako ona nenávidí jeho, a že se bojí jeden druhého. Nikdy se neodvážil ji udeřit, jako občas udeřil Vinnieho. A bývaly by jí rány, které uštědřoval nevlastnímu synovi, nevadily, kdyby byl i jinak otcovský. Ale on přinášel dárky Ginovi a Salovi a Aileen, a Vincentovi nikdy, ačkoliv byl Vincent stále ještě dítě. Nenáviděla ho, protože Vincenta nikdy se svými vlastními dětmi na procházku ani k holiči nevzal. Bála se ho, protože byl divný – zlý, tajemný cizinec z románů, modrooký Ital s tváří Mefistofela – a přece věděla, že ve skutečnosti je nevzdělaný venkovan, chudý, opovrženíhodný emigrant, který se jen naparuje. Jednou ho viděla v podzemní dráze, jak předstírá, že čte noviny. Hnala se to povědět matce, posměšná, pohrdlivá. Matka se pouze zvláštně pousmála a nic neřekla.

Nyní ale jedna z černě oděných žen vyprávěla historku o podlé mladé italské dívce (narozené v Americe, samozřejmě) a Octavia dávala pozor. „Ano, ano,“ říkala ta žena. „Byli svoji jeden měsíc, ukončili líbánky. Ach, ona ho milovala. Sedávala mu na klíně v domě své matky. Když přišli na návštěvu, ona si hrála s jeho rukou. Takhle…“ – dvě pokroucené ruce s bradavičnatými prsty se spojovaly láskyplně, obscénně, v klíně vypravěčky – „…a potom šli tancovat, do kostela. Jaká pošetilost mladých kněží, kteří dokonce ani nemluví italsky: Její manžel vyhrál cenu jako n-tý návštěvník. Převzal cenu a padl k zemi mrtev. Jeho ubohé srdce, vždycky býval neduživý. Matka ho pořád varovala, pečovala o něj. Ale teď: Řekli to jeho mladé družce; tancovala zrovna s jiným mužem. Rozeběhne se k svému milovanému? Zaječí! Křičí: ‚Ne, ne! Já nemůžu!‘ Bojí se smrti jako dítě, ne chová se jako žena. Milovaný leží ve svých vlastních chcankách, osamocený, ale ona ho už nemiluje. Vykřikuje: ‚Ne, nebudu se na to dívat!‘“

Zia Louche řekla zlomyslně, překrucujíc oba významy: „Ach! Můžete si být jisté, že se na to dívala, když to bylo ještě živé.“ Hlasitý výbuch chraplavého smíchu všech žen zaplnil ulici, přitahuje závistivé pohledy z ostatních kruhů žen. Octavia byla znechucena, rozzlobena, že dokonce i její matka se pobaveně usmívala.

Ale k vážnějším věcem: Lucia Santa a Zia Louche stály spolu věrně proti zbytku kruhu v otázce přesných podrobností jedné letité historie, skandálu, který se stal před dvaceti lety za oceánem v Itálii. Octavii bavilo vidět svoji matku, jak se sklání před Ziou Louche a jak stará přítelkyně pro ni statečně svádí bitvu, chovajíce se jedna k druhé jako k vévodkyni. Matka se otočila k Zie Louche a optala se uctivě: „E vero, Comare?“ A Zia Louche vždy odpověděla panovačně: „Si, Signora,“ aniž dávala před ostatními najevo nějakou holobrádkovskou důvěrnost. Octavia věděla o přátelství za tím vším, matčinu vděčnost za cenné spojenectví v době nejhoršího neštěstí.

Jenže hádka byla vedena příliš delikátně a Octavia se začala nudit. Vstala, aby se podívala na svou nejmladší nevlastní sestru, upřeně se dívala na kočárek, s otčímem se nepozdravila, dívala se dolů na malou holčičku s ohromnou něhou, kterou nepociťovala ani vůči Vincentovi. Potom šla k rohu Třicáté první najít Gina a uviděla ho, jak si hraje, na obrubníku narazila na malého Sala. Vzala ho zpátky k matce. Vinnie nebyl k nalezení. Ale když se podívala nahoru, spatřila ho vysoko nad sebou, seděl na okenním parapetu, tmavý, nehybný, všechny je hlídal.

Frank Corbo, zamračený, pozoroval nevlastní dceru, jak se naklání k děťátku. Zvláštní, modrooký, terč posměchu (kterýpak italský mužský vozil své dítě v letní noci?), nevzdělaný, jeho mysl němá, viděl krásu kamenného města ve tmě a cítil nenávist své dcery, aniž by ji sám opětoval. Jeho drsná, hubená tvář utajovala slovy nevyjádřitelná a stravující muka. Jeho život byl sen o kráse cítěné a nepochopené, o lásce zvrácené v krutost. Nesčetné poklady se mihly kolem jako stín, ale pro něho byl svět uzamčen. Ve snaze najít vysvobození odjede dnes večer z města a opustí svoji rodinu. V časných ranních hodinách, zatímco bude ještě tma, potká farmářský náklaďák a zmizí beze slova, bez hádek nebo rozdávání ran. Bude pracovat na hnědých a zelených polích léta, v lásce dojde klidu, vzkřísí svoji sílu.

Trpěl. Trpěl jako hluchoněmí mučedníci, co by při pohledu na krásu zpívali, kteří ale bolestí křičet nemohou. Cítil lásku a nemohl rozdávat pohlazení. Příliš mnoho lidí spalo kolem něj, příliš mnoho lidí jej míjelo na ulicích. Zdály se mu děsivé sny. Vytkáno do černá – jeho žena a děti ho uzavřely do kruhu a každý vytáhl ze svého čela dýku. Vykřikl.

Bylo pozdě, pozdě. Děti by už měly být v posteli, ale stále ještě bylo příliš horko. Frank Corbo sledoval svého syna Gina, pobíhajícího třeštivě jakoby v nějaké honičce otci nepochopitelné, stejně jako byla nepochopitelná americká řeč dětí, jako knihy a noviny, barvy noční oblohy, krása letní noci a všechny ty radosti světa, od nichž se cítil odříznutý. Všechno zbarveno bolestí. Svět byl velká záhada. Nesmírná nebezpečí, před nimiž ostatní uměli své děti ochránit, přivedla jej a jeho milované do zkázy. Jeho děti se budou učit nenávidět jej.

Ale stejně, ač nikdy nevěděl jistě, bude-li zachráněn, vozil kočárek tam a zpět. Nevěděl, že hluboko v krvi, v těch maličkých, záhadných buňkách jeho mozku, se tvoří nový svět. Pomalu, den po dni, bolest za bolestí, krása za ztracenou krásou se zdi světa, kterých se tolik bál, drolily v bezčasovosti jeho mysli a za rok vyprýští nový fantastický svět, v něm on sám bůh a král, nepřátelé překvapení a bázliví a jeho milovaní provždy ztracení, a přesto nebude nad ztrátou této lásky truchlit. Svět takové chaotické bolesti, že se bude utápět v extázi, tajemství a strach zapomenuty. Bude volný.

Ale bylo to jako kouzlo a žádný náznak, žádné varování nemohly předcházet. Teď, této noci, složil svou důvěru v jedno léto zasvěcené obdělávání půdy, tak jak to dlouho předtím dělával ještě jako chlapec v Itálii.

Svět má pro děti zvláštní světlo a zvuky jsou kouzelné. Gino Corbo se pohyboval řinčením strojů, kužely plného světla pouličních lamp, slyšel smích mladých dívek a hrál svou hru tak dychtivě, až ho bolela hlava. Běhal tam a zpátky napříč Třicátou první ulicí a snažil se chytit ostatní děti, dokonce je obklíčit. Ale někdo vždy ustoupil ke zdi, ruku napřaženou. Jednou byl Gino polapen, ale taxi odřízlo jeho protivníka a on běžel zpátky k vlastnímu chodníku. Viděl tátu, že ho pozoruje, přiběhl k němu a hulákal: „Demi cent na citronovou tříšť!“ Popadl minci a běžel Desátou avenue a chystal bezvadný trik. Pokusil se proběhnout kolem své matky a jejích přátel. Zia Louche ho chňapla za ruku a zvedla ze země, její kostnaté prsty – past z ocele.

Jeho omráčené, netrpělivé oči viděly kruh starých ženských obličejů, některé ochlupené a kníraté. Zuřivě chtěl pryč, bál se, že hra skončí. Zkusil utéct. Zia Louche ho držela jako mouchu a říkala: „Odpočiň si – sedni si se svou matkou a odpočívej. Zítra budeš nemocný. Poslechni si, jak ti tluče srdce.“ A položila svůj uschlý pařát na jeho hruď. Prudce se odtáhl. Ta stará babice ho zadržela a řekla se zuřivou láskou: „Ech, come Efaccia brutta.“ Pochopil, že mu ošklivě nadává, a tak se uklidnil. Zíral na kruh žen. Smály se, ale Gino nevěděl, že se smály pobaveně jeho prudké touze a žhnoucím očím.

Plivl na Ziu Louche, ulevil si napodobeninou plivnutí italské ženy, které v hádce znamená pohrdání. To ho vysvobodilo a byl tak rychlý, že se mu matka trefila do tváře jen zlehka, když pádil pryč. Za roh, Třicátou ulicí do Deváté avenue, nahoru do Třicáté první ulice a pak poběží Třicátou ulicí do Desáté avenue. Až urazí cestu kolem čtyř zdí městského bloku, vrhne se z temnoty střemhlav do hry a jedinou mistrovskou ranou skoncuje s nepřítelem.

Ale jak tak běžel plnou rychlostí k Deváté avenue, řetěz cizích kluků proti němu vytvořil zeď. Gino rozkmital své nohy výš a rychleji a prorazil ji. Chňapající ruce mu natrhly tričko a vítr se hrnul proti jeho tváři. Kluci ho pronásledovali do Deváté avenue, ale když na konci Třicáté první zabočil do tmy, neodvážili se ho už následovat. Gino přestal utíkat a šel pozvolna podél schůdků. Stál na druhé straně náměstí a pod ním, na konci ulice, blízko Deváté avenue, namalovaní do mdlých, žlutých kuželů světla vrhaných pouličními lampami, jeho kamarádi cupkali sem a tam jako černé krysy; ještě stále si hráli. Přišel včas.

Ve tmě se zastavil a pak běžel velmi potichu a pomalu ulicí dolů. V bytě v suterénu uviděl malou holku opírající se o zeď zpola bílou a zpola ocelově modrou. Opřela hlavu o svoji ruku na zdi, ukrývajíc oči před studeným umělým osvětlením místnosti, prázdné, opuštěné. Gino věděl, že si hraje na schovávanou, ne že pláče, a že kdyby počkal, opuštěná místnost by zázračně ožila pištícími dívkami. Ale nezastavil se, nevěděl, že si onu osamocenou dívku bude stále pamatovat, jak schovává své oči proti modré a bílé zdi, opuštěnou, nikdy se neměnící, jako by tím, že se nezastavil, ji tam tak nechal navždy, začarovanou. Běžel dál.

Šerá skvrna světla ho zarazila. Třásl se. Sedíc u okna, vyklánějíc se ze svého bytu v úrovni ulice, stará irská babice položila hlavu na kožešinový polštář a pozorovala ho, když ji míjel prázdnou, tichou ulicí. V slabém žlutém světle byla její hlava věkem zkostnatělá, měla tenká, kníratá ústa zkrvavená světlem svaté červené svíce. Za touto pohřební tváří, sotva viditelnou v stínech pokoje, zářily jako staré kosti váza, lampa i svatý obrázek. Gino na ni zůstal civět. Zuby se odhalily do úsměvu. Rozeběhl se.

Teď slyšel pokřik svých kamarádů, byl blízko kruhů světla na Deváté avenue. Přikrčil se na schodech do sklepa, skrytý, mocný, připraven udeřit. Nikdy ho ani nenapadlo se temného suterénu pod sebou bát, nebo snad noci. Zapomněl na matčin hněv. Žil jen pro tento okamžik a pro chvíli, kdy vstoupí do brouzdaliště světla a naruší ho.

Vysoko nad Desátou avenue nevlastní bratr Gina Corby, Vincenzo Angeluzzi, třináctiletý, dumal nad ztichlými, šepotavými zvuky letní noci, které k němu nahoru vzlétaly. Dumal na svém okenním parapetu, za ním dlouhá řada pokojů, temná a prázdná, v hale dveře do kuchyně bezpečně uzamčené. Byl v samovyhnanství.

Vzali mu sen léta, svobody a her. Matka mu oznámila, že ráno začne pracovat u Panettiera a bude pracovat dokud na podzim nezačne škola. V horkém letním slunci bude nosit těžké koše pečiva, zatímco se ostatní kluci budou koupat v řece, hrát pálkovanou a „Honzík jede na poníku“, vozit se na stupátkách tramvají, aby si prohlédli město. Žádné sezení ve stínu, kde by jedli citronovou tříšť, nebo čtení u zdi Runkelovy továrny nebo hraní na bankéře a lupiče, či Sedm a půl o peníze.

Všechno skličovalo duši a elán hlídače západní zdi města, pustina železničního seřadiště, ocelové koleje, opuštěné kryté nákladní vozy, stroje, vypouštějící špinavé červené jiskry i hluboká, varovná houkání. Hudson byl černá stuha pod skalnatým pobřežím Jersey.

Začal na okenním parapetu podřimovat a změť hlasů zeslábla na sotva patrný křik. Dole, dál na avenue, viděl červenou lucernu DUMMY BOY, vedoucí svůj nákladní vlak z Parku sv. Jana. Děti pod ním si pořád hrály a Vincent čekal se zasmušilým uspokojením na jejich výkřiky radosti, vychutnával svou hořkost, že jejich potěšení nesdílí. A potom děti výskaly a drápaly se nahoru po schodech mostu, aby počkaly na vlhký oblak páry, který je zneviditelní.

Vincent byl příliš malý na to, aby věděl, že byl povahy melancholické a že to vyvolávalo neklid v jeho sestře Octavii, takže mu přinášela dárky a bonbóny. Když byl ještě batole, brávala ho Octavia do své postele, vyprávěla mu pohádky a zpívala písničky, aby usínal s úsměvnými představami. Ale nic nemohlo změnit jeho povahu.

Zdola slyšel Ziu Louche, jak se ječivě hádá, a matčin silný hlas, který ji podporoval. Zlostil se, že tahle stará baba byla jeho kmotrou a že pětidolarová zlatá mince, co mu dávala ke každým narozeninám, musí být zaplacena pusou – pusou, kterou dával, jen aby udělal radost matce. Považoval svou matku za krásnou, i když byla tlustá a vždy v černém, a vždy ji poslouchal.

Ale Zia Louche, co pamatoval, ho nutila svým jednáním, aby ji nenáviděl. Dlouho předtím, když si hrával na kuchyňské podlaze mezi matčinými chodidly, ho Zia Louche pozorně zkoumala. Ty dvě ženy divoce rozprávěly, bez zábran, vzpomínajíce s gustem na svá neštěstí za ta léta. Pak bylo ticho. Obě ženy se na něj zamyšleně podívaly, usrkávajíce kávu. Potom Zia Louche vzdychla skrze věkem zhnědlé zuby a řekla malému chlapci s beznadějně zlobným soucitem: „Ach, miserabile, miserabile. Tvůj otec zemřel dřív, než ses narodil.“

To bylo vyvrcholení, stará babice se pak vrátila k dalším věcem, nechávajíc ho zmateného. Pozoroval matčinu tvář, jak bledne a její oči rudnou. Sklonila se dolů, aby ho pohladila, ale nikdy nepromluvila.

Dole na ulici uviděl Vincent svoji sestru Octavii. Vstala, aby se podívala na děťátko. Nenáviděl ji. Zradila ho. Neprotestovala proti matce, když ho poslala do práce. Pak projel DUMMY BOY pod mostem a Vincent se díval na svého bratra Larry ho, jak na svém koni jede jako pravý kovboj.

Dokonce i tak vysoko zaslechl hlučné klapání kopyt o dláždění. Děti zmizely i most se ztratil v oblaku páry z mašiny. S ohromnou sprškou jisker vklouzl vlak do seřadiště.

Bylo pozdě. Noční vánek ochladil město. Jeho matka a ostatní ženské sebraly své stoličky a staré bedny a svolávaly muže a děti. Jeho nevlastní otec vezl kočárek ke dveřím činžáku. Byl čas chystat se do postele.

Vincent opustil okenní parapet a vrátil se ložnicemi do kuchyně. Odemkl dveře do chodby, otevíraje tím rodině. Pak vzal vysoký bochník italského chleba a odkrojil tři pořádné, silné kusy chleba s kůrkou. Ty polil octem z červeného vína a potom ještě hustým, žlutozeleným olivovým olejem. Poodstoupil, a prohlížeje si je spokojeně, všechny tři posolil. Hrubozrnný chléb byl báječně červeně tečkovaný s mastnými skvrnami zelené. Gina a Sala taková svačina na dobrou noc určitě potěší.

Budou jíst všichni dohromady. Čekal. Procházeje chodbou mezi pokoji, zaslechl oknem z ulice, stále ještě otevřeným, Ginův hlasitý, táhlý výkřik.

Křik zmrazil Luciu Santu s nemluvnětem v náručí. Octavia na rohu Třicáté ulice se otočila k ulici Třicáté první. Napříč avenue se na svém koni točil dokola Larry. Otec, spánky pukající strachem, se rozeběhl a klel. Ale onen dětský výkřik byl hysterickým výkřikem triumfu. Gino vypálil z temnoty a kroužil kolem svých nepřátel a křičel: „Spalte město, spalte město, spalte město!“ Ukončiv takto hru, nemohl přestat křičet ani se zastavit. Namířil si to mocnými skoky k matčině obrovské, hrozivé postavě, vzpomněl si na svoji urážku Zii Louche a změnil prudce směr ke dveřím a po schodech nahoru.

Lucia Santa, neoblomně rozhodnutá srazit ho k zemi, stála přemožena naprostou něžností a pýchou nad divokou radostí svého dítěte, nad energií, kterou jednoho dne musí zlomit. Nechala ho beztrestně proletět.

Neapolitánští Italové se vytratili z tmavých ulic a opustili město za klapotu kopyt na dlažbě, když Larry Angeluzzi jel tryskem na svém koni do stáje v Třicáté páté ulici.

Kapitola druhá

Rodina Angeluzzi-Corbo bydlela v nejlepším činžovním domě v Desáté avenue. Na každé ze čtyř pater připadal pouze jeden byt tak, aby se okna otevírala na západ do Desáté avenue a na východ do zadních dvorků a zabezpečily příčnou ventilaci. Angeluzzi-Corbo díky tomu, že měli celé patro – a horní poschodí k tomu – mohli navíc používat zadní část chodby jako skladovacího prostoru. Lednička, prádelník, bezpočet konzerv rajského protlaku a krabic makarónů byly narovnány u zdi, neboť třebaže byt sestával ze šesti pokojů, tísnili se pro nedostatek místa.

Byt byl tvarován do dlouhého E bez chybějícího prostředního hrotu. Kuchyně tvořila spodní stupeň; pak jídelna, ložnice a obývací pokoj, jehož okna byla obrácena do Desáté avenue, se spojily v dlouhou vertikální čáru; a Octaviina malá ložnice, oddělená dveřmi od obývacího pokoje, byla tím vrcholovým hrotem Éčka. Gino, Vinnie a Sal spali v obývacím pokoji na skládací posteli. Ta byla během dne postavená do rohu a zakrytá přešitým závěsem. Rodiče spali v ložnici první v řadě a Larry hned v té další. Pak přišla jídelna, které se říkalo kuchyň – s obrovskou dřevěnou tabulí na jídlo i pro běžný život – a do pravého úhlu s ní byla skutečná kuchyň s prádelním kotlem, dřezem a kamny. Podle průměru v sousedství byl byt marnotratně prostorný, ukázka nešetrnosti Lucii Santy.

Octavia položila maličkou Aileen na matčinu postel a odešla se do svého vlastního pokoje převléci do domácích šatů. Když vyšla ven, ti tři chlapci už hlasitě oddechovali na velké posteli rozložené uprostřed podlahy obývacího pokoje. Prošla chodbou pokojů do kuchyně, aby si umyla obličej. Matka seděla v jídelně, čekala, upíjela ze sklenky víno. Octavia dobře věděla, že matka zůstane vzhůru, aby dokončila jejich spor, a že potom jako spiklenci budou vymýšlet plány ohledně rodinného majetku – domu na Long Islandu a vyššího vzdělání pro nejchytřejší dítě.

Lucia Santa začala se zamýšleným usmířením a řekla v italštině: „Ten pekařův syn může na tobě oči nechat. Dává ti tříšť, aby si byl jistý, že na něj nepromluvíš?“ Bavila se vlastní ironií, ale odmlčela se, aby si soustředěně poslechla zvuk přicházející z ložnice. Zeptala se s obavami: „Dala jsi Lenu doprostřed postele? Nespadne?“

Octavia zuřila. Dokázala prominout úmyslné škádlení, protože matka věděla o její averzi k mladíkovi ze sousedství. Ale ona sama dala své malé nevlastní sestře jméno Aileen. Po dlouhém uvážení Lucia Santa souhlasila. Bylo na čase stát se Američany. Ale jméno se italským jazykem vyslovit nedalo. Nemožné. A tak bylo zkráceno na familiární Lenu. Lucia Santa po několika statečných pokusech vyhovět dceři ztratila trpělivost a zakřičela v italštině: „Tohle není dokonce ani americké.“ Takže maličká byla Lena pro každého, až na ostatní děti v rodině. Octavia prskala, kdykoliv se takhle opovážili.

Matka a dcera se chystaly k bitvě. Octavia si upravila kadeře, pak vzala z poličky v kuchyni pedikérskou soupravu. Řekla pečlivou, pohrdavou angličtinou. „Nikdy si nevezmu žádného z těchhle přivandrovalců. Chtějí jen ženskou, se kterou by mohli zacházet jako se psem. Nechci nic z toho, co jsi prožila ty.“ Začala s důkladnou operací na svých nehtech. Dnes si je nalakuje. To matku popudí.

Lucia Santa pozorovala dceru s přehnaně hraným klidem, nechávajíc svůj dech pracovat krátce a těžce. Ve svém hněvu se jedna druhé velmi podobaly – sršící jasné černé oči, překypující smyslné rysy utlumeny zlostí a podrážděností. Ale když matka promluvila, její hlas zněl rozumně.

„Ach,“ řekla. „Tak takhle mluví dcera se svou matkou v Americe? Brava. Byla by z tebe pěkná učitelka.“ Chladně sklonila hlavu k dceři: „Mi, mi dispiace. Mně, mně je to jedno.“ A mladá dívka věděla, že za další takovou drzost by se na ní matka vrhla jako kočka, otevřenou rukou do tváře. Octavia se nebála, ale byla rozumně poslušná; a věděla, že se matka, hlava rodiny, na ni velmi spoléhá, ctí ji a nikdy by se proti ní s okolím nespolčila. Cítila provinění za svoji zradu, protože si myslela, že matčin život je promarněný.

Octavia se usmála, aby její slova nevyzněla tak hrubě. Řekla: „Pouze jsem tím chtěla říct, že se nevdám, nebo alespoň nechci mít děti, pokud ano. Nechci se vzdát celého svého života jen kvůli tomu.“ V posledním slově vyjádřila své opovržení a také skrytý strach z toho, co neznala. Lucia Santa si svou americkou dceru prohlédla od hlavy k patě. „Ach,“ povzdychla, „mé ubohé dítě.“ V Octavii začala vřít krev, ale byla zticha. Matka přemýšlela o něčem jiném, vstala, odešla do ložnice a vrátila se se dvěma pětidolarovými bankovkami v poštovní spořitelní knížce.

„Tady, rychle – schovej to do šatů, dřív než přijde otec a bratr. Vezmi to zítra v práci na poštu.“

Octavia řekla ledabyle, ale jedovatě: „On není můj otec.“

Ne tolik ta slova, jako spíš tichá nenávist za nimi vhrnula do matčiných očí nečekané a neovladatelné slzy. Neboť jen ony dvě pamatovaly prvního manžela Lucii Santy; jen ony dvě doopravdy sdílely tento první život, společně trpěly. Byl otcem tří dětí, ale jen tohle dítě si mohlo udržet na něj vůbec nějakou vzpomínku. Aby co bylo ještě horší: Octavia svého otce vášnivě milovala a jeho smrt ji velice zasáhla. Matka tohle všechno věděla; věděla, že druhé manželství částečně zničilo city dcery k ní.

Starší žena řekla tiše: „Jsi mladá dívka, nerozumíš tomuhle světu. Frank si vzal vdovu, opuštěnou, se třemi malými dětmi. Dal nám náš chleba. Všechny nás chránil, když by nikdo kromě Zii Louche dokonce ani neplivl na schod před našimi dveřmi. Tvůj pravý otec nebyl zas tak úplně báječný, jak si myslíš. Ach, mohla bych ti vyprávět – ale je to tvůj otec.“ Slzy byly teď už pryč a Lucia Santa měla onu dobře známou masku vzpomínaných smutků, masku bolesti a zloby, která pokaždé zahnala dívku do úzkých.

Vedly tuhle hádku již mnohokrát a vždy shledaly zranění ještě čerstvá.

„On nepomůže,“ řekla Octavia. Byla mladá, nelítostná. „Nutíš chudáka děcko Vinnieho pracovat pro toho všivého pekaře. Neužije si letošní léto žádnou legraci. A mezitím tvůj obdivuhodný manžel umí být jen domovníkem za bezplatný nájem. Proč si nemůže najít práci? Proč je tak zatraceně pyšný? Kdo si ksakru myslí, že je? Můj otec pracoval. Zemřel při práci, krucinál.“ Odmlčela se, aby zadržela slzy.

Pak pokračovala tiše, jako kdyby nevěřila, že svou matku může skutečně přesvědčit: „Ale on přišel o práci na železnici jenom proto, aby ukázal, jak je chytrej. Šéf mu říká ‚Ať ti to netrvá celý den přinést džber vody‘, načež on vzal džber a už se nevrátil. Myslel si, kdovíjak to nebylo legrační, byl na to doopravdy hrdej. A ty jsi nikdy neřekla ani slovo. Ani mizerný slovo. Zamkla bych mu a nikdy bych ho nepustila do domu. A jsem si zatraceně jistá, že bych mu nedovolila, aby mě přivedl znovu do jiného stavu.“ Řekla to pohrdavě, s pohledem naznačujícím, že by ho nikdy nenechala spáchat temný akt spojení a nadvlády, který naplnil noc. Ale teď matka ztratila trpělivost.

„Mluv o něčem, čemu rozumíš,“ řekla. „Jsi mladá, hloupá holka a budeš stará a hloupá. Ježíši, dej mi trpělivost.“ Jedním douškem dopila víno a vzdychla unaveně. „Jdu spát. Nech dveře otevřené pro bratra. A mého muže.“

„O našeho krásného Lorenza se neboj,“ podotkla Octavia. Lehce nanášela na své nehty lak. Matka zírala na jasnou červeň s nechutí, ale vrátila se zpátky do pokoje.

„Co se to teď s Lorenzem děje?“ zeptala se. „Končí s prací o půlnoci. Proč by neměl být doma? Všechna děvčata jsou z ulice ta tam, kromě těch malých irských flunder v Deváté avenue.“ Dodala s hranou vážností: „Díky Ježíši Kristu, že svádí jen slušná, poctivá italská děvčata.“ Usmála se s nádechem hrdosti.

Octavia řekla neomaleně: „Larry asi zůstal u Le Cinglátů. Pan Le Cinglata je zase ve vězení.“

Matka pochopila okamžitě. Le Cinglatovi vařili vlastní víno a ve svém domě je po sklence prodávali. Zkrátka, byli to podloudníci porušující prohibiční zákony. Zrovna minulý týden poslala Le Cinglata Lucii Santě tři velké karafy, pravděpodobně proto, že Lorenzo pomáhal vykládat vagón hroznů. A signora Le Cinglata byla jednou z těch z kostela provdaných prostřednictvím zástupce svých manželů, tenkrát před dlouhými lety v Itálii. Nejstydlivější, nejzdrženlivější z nich všech. Dnes večer se nedalo dělat nic. Matka pokrčila rameny a šla spát.

Ale nejdříve zašla do obývacího pokoje a přikryla tři chlapce pokrývkou. Pak se podívala ven z otevřeného okna, dolů do tmavé ulice a uviděla svého manžela, jak se stále ještě prochází tam a zpátky Desátou avenue. Zavolala tlumeně: „Franku, nezůstávej moc dlouho.“ Nepodíval se na ni nahoru, ani neviděl oblohu.

Konečně byla v posteli. A teď se jí spát nechtělo, neboť se jí zdálo, že dokud je vzhůru, má pod kontrolou do jisté míry jednání svého muže a syna. Pociťovala rozmrzelost, opravdovou nelibost, že je nemohla přinutit, aby opustili svět a vstoupili do domu spát tam, kde spala ona.

Natáhla ruku. Nemluvně bylo bezpečně zaopatřeno přímo u zdi. Zavolala: „Octavie, spi, jdi do postele, je pozdě. Zítra pracuješ.“ Ale opravdu jen proto, že nemohla usnout, když byl ještě pořád někdo v domě vzhůru. A potom dcera prošla pokojem beze slova, vzpurně.

V hluboké letní tmě, vzdychajíc s oddechováním svých dětí, rozjímala Lucia Santa o svém životě. Sňatkem s druhým manželem přinesla svým dětem soužení. Věděla, že jí Octavia vyčítá, že neprojevila dost zármutku. Ale člověk nemůže vysvětlovat mladé panenské dceři, že její otec, manžel, jehož lože sdílela, s nímž byla připravená žít do konce života, byl muž, kterého vlastně ani neměla ráda.

Byl pánem, ale vůdcem bez prozíravosti, trestuhodný v nedostatku péče o svou rodinu, ochoten žít do konce života ve špinavých bytech činžáku několik krátkých bloků od loděnice, kde pracoval. Och, prolila kvůli němu mnoho slz. Peníze na jídlo dal vždycky, ale zbytek své výplaty, který by se byl měl dát stranou, utratil za víno a při sázení se svými přáteli. Nikdy ani cent pro ni. Prokázal už velkorysost, když přivedl Luciu Santu do nové země a své postele, žebráka jakým byla – bez prádla, že neměl nijakou potřebu jednat znovu velkoryse. Jeden skutek vystačil na celý život.

Lucia Santa se na tohle všechno rozpomínala s neurčitým dopalem, protože věděla, že to nebyla celá pravda. Dcera ho milovala. Byl pohledný muž. Jeho krásné bílé zuby přežvykovaly slunečnicová semínka a malá Octavia je přijímala z jeho úst, jak nikdy ne od své matky. Miloval svou dceru.

Pravda byla prostá. Byl hodný, pracovitý, bezelstný, rozkoše milující muž. Její pocit byl pocitem milionů žen vůči bezstarostným manželům. Tenhle muž by měl dohlížet na peníze v domě, mít právo činit rozhodnutí o osudu dětí – jaké bláznovství! Muži nejsou kompetentní. Navíc – nejsou vážní. A ona už začala vést boj, aby uchvátila jeho moc, jak všechny ženy dělají, když byl jednoho hrozného dne zabit.

Ale plakala. Ach, jak plakala. Zármutek smíšený s hrůzou. Ne smutek pro odešlé rty, oči, ruce, ale nářek pro ztrátu štítu před cizím světem, pláč pro chlebodárce jejích dětí, ochránce toho malého dítěte v jejím lůně. Takové vdovy si rvou vlasy a drásají tváře, vykřikují šílené lamentace, dopouštějí se na sobě násilí a nosí smutek, aby svět viděl. Takové jsou skutečné truchlící pozůstalé, neboť opravdový žal je plný hrůzy. Ony ovdověly. Milenci budou zase milovat.

Jeho smrt byla směšně groteskní. Zatímco se vykládala loď, lodní lávka se prolomila vysoko nad vodou a svrhla pět mužů a nepočítaných tun banánů dolů do říčního bahna. Lidské údy a banánové nožky pohřbeny dohromady. Nikdy se znovu k hladině nezvedly.

Sama se opovážila pomyslet: přinesl jim víc jako mrtvý než jako živý. Teď ve tmě, po letech, ve výsměchu svému mladšímu já, se nelítostně usmála. Tomu, co by si její mladší já myslelo o takových myšlenkách. Ale soud každému dítěti přiřkl tisíc dolarů – dokonce i Vincentovi, zatím sice ještě nenarozenému, ale už světu patrnému. Peníze do poručnictví, protože tady v Americe vládla moudrost; dokonce ani rodičové nebyli pověřeni spravováním peněz svých dětí. Ona sama dostala tři tisíce dolarů, o kterých nikdo v ulici, až na Ziu Louche a Octavii, nevěděl. Takže to nebylo všechno nadarmo.

O dlouhých měsících, kdy nosila své nenarozené dítě, nemluvila. Dítě, jehož otec zemřel dříve než se narodilo, jako dítě ďábla. Ještě teď ji pojal hrozný strach; ještě teď, o třináct let později, jí vytryskly zpod víček slzy. Plakala kvůli sobě, tak jako tehdy, a kvůli tomu nenarozenému dítěti, ale ne kvůli smrti svého manžela. Její dcera Octavia se tohle nesmí nikdy dozvědět, ani by to nepochopila.

A pak to nejostudnější: pouhý rok po manželově smrti a teprve šest měsíců po narození syna mrtvého muže se ona – zralá žena – poprvé v životě vášnivě zamilovala do muže, který se měl stát jejím druhým manželem. Zamilovala. Ne platonickou láskou mladých dívek a kněží, ne citem pro hrdiny v milostných románech. Ne; láska bylo slovo pro rozpálené tělo, pro spalující bedra, horečnaté oči a tváře. Láska byla pocitem opuchlého, mokrého těla. Ach, jaká poblázněnost, jaké bláznovství u matky dětí. Díky Ježíši Kristu na nebesích, že už nyní byla za tím vším.

A pro co? Frank Corbo byl pětatřicetiletý, nebyl nikdy předtím ženatý, štíhlý, šlachovitý, s modrýma očima; díky tomu, že ve svém věku nebyl ve stavu manželském, měli ho za podivína, podivína i pro jeho nemluvnost, mlčenlivou povahu a osamělou hrdost – hrdost tak směšnou u těch, co jsou před společností a osudem bezmocní. Sousedé hledající vdově druha a čtyřem hladovým krkům živitele usoudili, že by byl schopný jakéhokoliv bláznovství, a byl tedy skvělým kandidátem. Pracoval pravidelně v časných ranních směnách železničních part a jeho odpoledne byla volná pro namlouvání. Nedošlo by k žádnému skandálu.

Tak je tedy sousedé z dobroty a sebeobrany dali dohromady, s čistým svědomím, že oba udělají dobrý obchod.

Namlouvání bylo překvapivě mladistvé a nevinné. Frank Corbo znal pouze rychlé, studené maso děvek; vstoupil do manželského lože změněný láskou, s chlapeckou dychtivostí. Běhal za matkou tří dětí, jako by běhal za mladou dívkou, dělaje se tím v očích světa dokonce ještě komičtějším. Navštěvoval ji v pozdních odpolednách, kdy sedávala před činžákem a hlídala své hrající si a spící děti. Občas s nimi povečeřel a odešel ještě dřív než byly děti uloženy do postele. Nakonec jednoho dne požádal Luciu Santu, aby si ho vzala.

Šelmovsky se na něj podívala, jednajíc s ním jako s malým chlapcem. Řekla: „Nestydíš se požádat o ruku mě, s dítětem ještě v outěžku od mého prvního manžela?“ A poprvé uviděla ten zlý, nenávistný pohled. Vysoukal ze sebe, že miloval děti stejně jako miloval ji. Že i kdyby si ho nevzala, přispíval by jí na děti. Ve skutečnosti vydělával u železnice pěkné peníze a vždycky přinesl dětem zmrzlinovou tříšť a hračky. Někdy jí dokonce dával peníze, aby koupila dětem oblečení. Zpočátku zkoušela odmítnout, ale on se rozzlobil a řekl: „Co je? IV se ke mně nechceš znát? Myslíš si, že jsem jako ostatní chlapi? Mně jsou peníze lhostejný,“ a začal trhat špinavé zelené bankovky. Z nějakého důvodu ji tohle dohnalo k slzám. Vzala od něj peníze a on se už nikdy nespoléhal na své dárky. Byla to ona, kdo začal být netrpělivý.

Jednu neděli na jaře přijal Frank Corbo pozvání k polednímu jídlu, svátku týdne pro italské rodiny. Přinesl s sebou galon ostrého domácího italského vína a krabici krémového pečiva, gnole a soffiati. Měl na sobě košili, kravatu a oblek s mnoha knoflíky. Seděl u stolu obklopen dětmi: nesmělý, neobratný, plašší než ony.

Špagety byly polité Luciinou nejlepší rajskou omáčkou, masové knedlíčky krásně kulaté a přichucené česnekem a čerstvou petrželkou. Byl připraven tmavě zelený salát s olivovým olejem a octem z červeného vína a k vínu potom ořechy. Všechno v sobě mělo špetku koření a česneku a silného černého pepře. Přejedli se. Nakonec si děti šly hrát dolů na ulici. Lucia Santa by je bývala měla zadržet s ní v domě, ale neudělala to.

A tak v zlatavém odpoledni, se slunečním světlem, proudícím dlouhým železničářským bytem, oči chudáka nedospělého Vincenza chráněné před hříchem příhodně položeným polštářem, zpečetili svůj osud na kanapi v obývacím pokoji, matka jen málo rušena hlasy svých dětí, stoupajícími líbezně zezdola ulice.

Ach, rozkoš, rozkoš, chuť lásky. Po tak dlouhé době abstinence byl tělesný pach afrodisiakem, zvonem oslavně vyzvánějícím přicházející radosti; ještě nyní po tolika letech byla vzpomínka čerstvá. A v aktu lásky ona byla pánem.

Ten muž, vůči světu tak drsný, tak silný na jejích prsou plakal a v rychle pohasínajícím slunci pochopila, že za celých pětatřicet let jeho života se mu nikdy nedostalo pohlazení s opravdovou něhou. Bylo toho na něj příliš. Později se změnil. Poznal lásku příliš pozdě a pohrdal svojí slabostí. Ale pro tohle jediné odpoledne mu odpustila mnoho věcí, ne všechno; a pečovala o něj jako nikdy nepečovala o svého prvního manžela.

Než přišlo na svět jeho první dítě, bylo jen velmi málo soužení. Jeho přirozená láska k Ginovi se stala rakovinovou, zabíjející lásku k ženě a nevlastním dětem, a začal být zlý.

Ale v prvním roce manželství, ve víře v lásku, jí vyprávěl o svém dětství v Itálii, o synovi chudého statkáře. Často hladověl, často byl prochladlý a nikdy nemohl zapomenout, jak ho rodiče nutili nosit onošené boty, které mu byly příliš malé. Měl ošklivě znetvořená chodidla, jako kdyby byla každá kost zlomená a pak všechny znovu spojené do legrační otekliny. Ukázal jí svá chodidla, jako by říkal: „Nic před tebou netajím, nemusela sis muže s takovými chodidly brát.“ Smála se. Ale už se nesmála, když zjistila, že si vždy kupuje dvacetidolarové boty, krásnou, hnědozrnitou kůži. Jednání opravdového šílence. Jeho rodiče byli v Itálii výjimkou, venkované propadlí alkoholu. Byli odkázáni na něj, aby pracoval na farmě a dával jim chleba. Když se zamiloval do mladé dívky z vesnice, sňatek mu zakázali. Utekl a týden přebýval v lesích. Když ho našli, neměl daleko k divokému zvířeti. Byl v šoku a dali ho do psychiatrického zařízení. Po několika měsících byl propuštěn, ale odmítl se vrátit domů. Emigroval do Ameriky, kde v nejhustěji obydleném městě světa žil životem naprostého osamění.

Staral se o sebe sám, už nikdy neonemocněl. Ve svém životě samoty a dřiny nalezl bezpečí. Dokud se citově nezapletl s jiným lidským tvorem, byl v bezpečí – zrovna jako něco nehybného je do určitého stupně bezpečno před nebezpečenstvími pohybu. Ale tahle láska, která ho přivedla zpátky k životu, ho vrátila i zpátky do nebezpečí. A možná to bylo právě tohle vědomí, živočišné, tušené spíše než poznané, co ho učinilo tu neděli odpoledne tak slabým.

Teď, po dvanácti letech společného života, k ní byl manžel stejně rezervovaný, jako byl vždy k ostatním lidem.

Někdo prošel dveřmi. Někdo se pohyboval po kuchyni. Ale kroky znovu odcházely ven a dolů po schodech. Z jemu vlastních záhadných důvodů se manžel vrátil na ulici.

Noc. Noc. Chtěla manžela v posteli. Chtěla mít svého staršího syna v domě. Chtěla, aby každý spal v tomhle bezpečném hradu čtyři patra nad zemí, uzavřen před světem cihlami a betonem a železem. Chtěla od každého, aby spal, spal ve tmě, bezpečný před životem, aby nemusela už déle držet stráž a mohla se nechat unášet do zapomnění.

Vzdychla. Nebylo pražádného východiska. Zítra se musí s Frankem pohádat, aby si podržel práci údržbáře. Musí se vyrovnat s Le Cinglátou za ten odvar, pořídit šaty dětem, kamna na vaření prádelního mýdla. Naslouchala oddechování spících dětí kolem ní. Leny ve svém pokoji, tří chlapců v pokoji odděleném od jejího pouze klenutým vchodem. Octaviino v ložnici s dveřmi otevřenými kvůli větrání. Přizpůsobila svůj dech jejich stoupavým a klesavým vzdechům a pak usnula.

Octavia se protáhla na své úzké posteli. Místo noční košile nosila své umělo-hedvábné kombiné. Pokoj byl příliš malý pro jakýkoli v další nábytek mimo maličký stolek a židli, ale měl dveře, které mohla zavřít.

Bylo jí příliš vedro a byla příliš mladá na to, aby spala. Snila. Snila o svém pravém otci.

Och, jak moc ho milovala a jak se zlobila, že se nechal zabít a nezanechal jí nikoho, koho by milovala. Na konci každého dne na něj čekala před činžákem a políbila jeho ušpiněnou, zarostlou tvář, černé strniště, tak silně, že si až poranila rty. Vynesla mu nahoru do schodů kastrůlek na oběd a někdy od něj vyloudila i nebezpečně vyhlížející ocelový rozeklaný nakládací hák přístavního dělníka.

A potom v domě mu prostřela k večeři, starostlivě pokládajíc vidličku s rovnými hroty, nejostřejší nůž, jeho malou sklenku na víno, nablýskanou a zářící jako diamant. Zahrnovala ho svou pozorností, dokud ji podrážděná Lucia Santa neodehnala plesknutím od stolu, aby se mohlo podávat jídlo. A Larry, sedící na své vysoké dětské židličce, nemohl dělat nikdy nic.

Ještě teď, po tolika letech, kdy čeká na spánek, jí bleskla hlavou myšlenka jako výkřik: „Proč jsi nebyl opatrnější?“ Vyčítala mu jeho hříšnou smrt, opakujíc po své matce: „Nestaral se o rodinu. Nestaral se o peníze. Nestaral se o vlastní život. Byl bezstarostný ve všem.“

Smrt otce přivedla toho hubeného modrookého cizince s křivou, nerovnou tváří. Druhého manžela. Nevlastního otce. Dokonce ani jako dítě ho neměla ráda, dárky od něj přijímala s nedůvěrou, stála a držela se Larryho, schovávala se za matčina záda jako zvíře. Larry byl oblíbencem do té doby, než přišly na svět jeho vlastní děti. Z nějakého důvodu neměl nikdy rád Vincenta, ten mizernej grázl – hnusnej, hnusnej.

Ale dokonce ani teď nevinila matku za to, že si ho vzala, nemohla matku nenávidět kvůli tomu, že způsobila tolik trápení. Věděla, proč se matka za toho zlého muže provdala. Věděla.

Byl to čas ze života Lucie Santy života z nejmizernějších a k mnoha těžkostem, které následovaly po smrti jejího manžela, došlo vinou přátel, příbuzných a sousedů.

Neustále za Lucií Santou chodili, aby prý svěřila novorozeně, Vincenta, do výchovy bohaté sestřenici Filomeně z New Jersey. Jenom nakrátko, dokud matka znovu nenačerpá sil. „Takové dobrodiní bezdětnému páru. A jí, Filomeně, se může důvěřovat. A Filomenin bohatý manžel by potom určitě souhlasil s kmotrovstvím a zajistil by dítěti budoucnost.“ A jak k ní promlouvali tóny nejzarmoucenějšího soucitu, jak něžně: „A o tebe, Lucio Santo, o tebe má každý starost. Jsi tak pohublá. Ještě nezotavená z porodu. Pořád truchlíš nad svým milovaným mužem a jsi rozcupovaná těmi právníky skrze dědictví. Potřebuješ si odpočinout od starostí. Už jen kvůli svému dítěti buď na sebe opatrná. Co kdybys zemřela?“ Och, žádná hrozba jim nebyla příliš silná. „Tvoje děti by zemřely nebo by šly do domova. Nemohly by být poslány k prarodičům do Itálie. Chraň si svůj život, jediný štít svých dětí.“ A mluvili a mluvili. A děcko by bylo zpátky za několik měsíců, ne, za měsíc, možná několik týdnů. Kdo mohl vědět? A Filomena by o nedělích přijížděla, její manžel jezdil s fordem. Vzali by ji do svého krásného domu v Jersey na návštěvu maličkého Vincenza. Byla by hostem, těšícím se veliké úctě. Ostatní děti by se dostaly na den na venkov, na čerstvý vzduch. Bla bla bla.

No a jak jim nebo svým dětem mohla říci ne? I Zia Louche pokyvovala svou bradavčitou hlavou na souhlas.

Pouze malá Octavia začala plakat, říkala znovu a znovu s dětským zoufalstvím: „Oni ho zpátky nevrátí.“ Každý se jejímu strachu smál. Matka se usmála a pohladila Octaviiny krátké černé kučery, zahanbena teď vlastním zdráháním.

„Jen do té doby, než mi bude dobře,“ řekla dívence. „Potom se Vincenzo vrátí domů.“

Později matka nemohla pochopit, jak došla k tomu, že nechala své dítě odvézt. Pravda, otřes z manželovy smrti a macešskost porodní báby při Vincenzově narození ji oslabily. Ale tohle ji nikdy neospravedlnilo v její vlastní mysli. Byl to čin, který jí přinesl tolik hanby, znechutil ji sama sebe natolik, že kdykoliv měla potíže udělat těžké rozhodnutí, vybavila si tenhle jeden skutek, aby se ujistila, že nebude znovu zbabělá.

A tak malý Vincent odjel. Divná teta Filomena přijela jednou v poledne, když byla Octavia ve škole, a ta po příchodu domů našla kolébku prázdnou.

Plakala a křičela a Lucia Santa jí uštědřila jeden levou rukou a druhý pravou, pořádné, prudké pohlavky přes tvář, až její dcerce zvonilo v uších, a řekla: „Teď máš proč brečet.“ Matka byla ráda, že se mohla děcka zbavit. Octavia ji nenáviděla. Byla zlá jako macecha.

Ale pak přišel ten fantastický, krásný den, který obnovil její lásku a důvěru k matce. Část toho viděla jako malé dítě, ale příběh se vyprávěl nespočetněkrát, takže se teď Octavii zdálo, že viděla všechno. Přirozeně že se vyprávěl. Stalo se to legendou rodiny, zmiňovanou za večerního klábosení, šířenou u vánočního stolu nad vlašskými ořechy a vínem.

Problémy nastaly pouhý týden poté. Filomena tu první neděli nepřijela, nikde žádný automobil, který by Luciu Santu odvezl na návštěvu maličkého synka. Pouze telefonický vzkaz v cukrářství. Filomena přijede příští týden, a aby ukázala dobré srdce a lítost, pošle Lucii Santě peněžní poukázku na pět dolarů, dárek na usmířenou.

Tu temnou neděli Lucia Santa dlouho přemýšlela. Šla se poradit se svými sousedy z nižších podlaží. Ujišťovali ji, naléhali, aby si nemyslela bláhové věci. Ale jak den ubíhal, byla zamračenější a zamračenější.

V pondělí časně ráno řekla Octavii: „Běž. Jdi do Třicáté ulice a přiveď Ziu Louche.“ Octavia zakňourala: „Přijdu pozdě do školy.“ Matka opáčila: „Dnes do své báječné školy nepůjdeš.“ Řekla to tak hrozivě, že dívka okamžitě vystřelila z domu.

Zia Louche přišla, velký šátek kolem hlavy, modrý vlněný pletený kabátek sahající ke kolenům. Lucia Santa naservírovala slavnostní kávu a potom řekla: „Zio Louche, jdu se podívat na maličkého. Postarej se o holku a Lorenza. Prokaž mi tu laskavost.“ Odmlčela se. „Filomena včera nepřijela. Myslíš, že bych měla jet?“

V pozdějších letech vždy Lucia Santa trvala na tom, že kdyby ji bývala Zia Louche znovu ujistila, nebyla by ten den šla, a že za její upřímnou odpověď zůstane vždy staré ženě dlužna. Neboť Zia Louche, pokyvujíc svou starou, škaredou hlavou jako kajícná čarodějnice, řekla: „Spatně jsem ti poradila, signoro. Lidé říkají věci, které se mi nelíbí.“ Lucia Santa ji prosila, aby pověděla jaké, ale Zia Louche neřekla, protože to všechno byly drby, nic, co by se mělo opakovat úzkostlivé matce. Avšak jedna věc neušla zmínce: onen slib poslat pět dolarů. Chudí dělali dobře, když nedůvěřovali takové dobročinnosti. Nejlépe bude jít, uklidnit mysl každého.

V šerém světle zimy kráčela matka k Weehawkskému přívozu ve Čtyřicáté druhé ulici a poprvé od příjezdu z Itálie se zase plavila po vodě. V Jersey vyhledala pouliční dráhu a ukázala kousek papíru s adresou a potom přešla mnoho bloků, dokud ji jakási přátelská žena nevzala za ruku a nedovedla do příbytku Filomeny.

Ach, jaký to byl hezký dům pro ďábla, aby v něm bydlel. Měl zašpičatělou střechu jako nic, co kdy viděla v Itálii, jako by to byla hříčka, nikoliv aby jej užívali zcela dospělí lidé. Byl bílý a čistý, s modrými okenicemi a krytou verandou. Lucia Santa náhle znejistěla. Lidé tak dobře zaopatření by nikdy nezkoušeli zradu na ubohé ženě jako je ona.

Nedodržení nedělní úmluvy by mohlo být vysvětleno mnoha způsoby. Přece ale po straně verandy zaklepala na dveře domu. Zaklepala znovu a ještě jednou.

Ta tichá nehybnost byla děsivá, jako by byl dům opuštěný. Lucia Santa zeslábla strachem. Pak začalo uvnitř domu naříkat dítě a ona byla zahanbena svým hrozným, směšným podezřením. Trpělivost. Dětské naříkání se změnilo ve vřískot. Její mysl oněměla. Strčila do dveří a vešla do chodby a po schodech nahoru, vedena vřískáním až do ložnice.

Jak hezký to byl pokoj, nejhezčí pokoj, jaký kdy Vincenzo mohl mít! Byl celý do modra, s modrými záclonami, modrou postýlkou, bílým vycpaným koníkem, postaveným na malém modrém prádelníku. A v tomto krásném pokoji ležel její syn ve vlastních chcankách. Nikdo, kdo by ho přebalil, nikdo, kdo by utišil jeho vřeštění.

Lucia Santa ho vzala do náruče. Když ucítila tu hromádku masa, teplého a provlhlého vlastní močí, když uviděla ten zkrabatěný růžový obličejík a smolně černé dětské vlásky, byla naplněna divokou, triumfální radostí, vědomím, že jenom smrt by ji mohla od dítěte oddělit.

Dlouho se po hezkém pokoji rozhlížela s němým hněvem zvířete, všímala si všech jeho příslibů trvalého místa. Pak otevřela zásuvku prádelníku a objevila oblečení pro děcko. Zrovna když tohle udělala, vtrhla do pokoje Filomena.

Potom, jaké se potom odehrálo drama! Lucia Santa obvinila tu druhou z nečitelnosti. Nechat malého samotného! Filomena se ohradila. Jen odběhla pomoci svému muži otevřít koloniál. Byla pryč patnáct minut – ne, deset. Taková mizerná, nešťastná náhoda. Ale nebyla by sama Lucia Santa nechala občas dítě samotné? Chudí lidé nemohli být tak starostliví, jak by si přáli (jak pohrdavě se Lucia Santa ušklíbla, když se Filomena započítala mezi chudé), jejich děti se občas musí zanechat v pláči.

Matka ztratila soudnost, slepá, srdcervoucí, beznadějná zuřivostí nebyla schopná říci, co cítila. Když bylo její dítě necháno doma plačící, bylo to jeho vlastní maso a krev, které ho zachránilo. Jenže co by si dítě myslelo, kdyby bylo opuštěno a objevila se jen cizí tvář? Ale Lucia Santa prostě řekla: „Ne, je vidět, že protože tohle není tvá vlastní krev, neobtěžuješ se příliš. Jdi pomáhat do krámu. Vezmu své dítě domů.“

Filomena se přestala ovládat. Jakkoliv byla malá, zařvala: „Co potom naše ujednání? Jak bych vypadala před svými přáteli, že se mi s tvým dítětem nemůže věřit? A co všechno tohle, co jsem koupila, peníze vyhozené do vzduchu?“ Pak jedovatě: „A obě víme – víc bylo myšleno, než řečeno.“

„Co? Co?“ dožadovala se Lucia Santa. Pak se všechno provalilo.

Bylo zosnováno nelidské spiknutí v dobrém úmyslu prokázat laskavost. Sousedé, všichni ubezpečovali Filomenu, že se bezmocná vdova, nucená vydělávat svým dětem na chleba, postupně vzdá všech nároků na svého maličkého synka a dovolí Filomeně dítě adoptovat. Byli opatrní, vyhýbaví, ale dali jí na srozuměnou, že Lucia Santa dokonce v takové příhodné štěstí doufala. Nic se nemohlo říct na sto procent, samozřejmě. Musely se vzít v úvahu choulostivé city. Lucia Santa tohle všechno uťala svým divokým smíchem.

Filomena zkusila zahrát na jinou strunu. Podívej se na ty nové šaty, hezký pokoj. Byl by jedináček. Měl by všechno, šťastné dětství, univerzitu, stal by se právníkem, lékařem, dokonce profesorem. Lucia Santa nemohla ani doufat, že by něco podobného mohla kdy dítěti poskytnout. Co byla ona? Neměla žádné peníze. Bude jíst špínu s chlebem celý život.

Lucia Santa poslouchala ohromena, zděšena. Když Filomena řekla: „Jdi ty, přece chápeš, proč bych ti každý týden posílala peníze,“ matka stáhla zpět svoji hlavu jako had a prudce plivla starší ženě do tváře. Potom, dítě v náručí, vyběhla z domu. Filomena za ní běžela a vykřikovala kletby.

To byl konec vyprávění, tak jak se šířilo – nyní se smíchem. Ale Octavia si neustále vybavovala nejjasněji část, která se nikdy nevyprávěla: příchod matky s malým Vincentem v náručí.

Vešla do domu zimničná chladem, svůj kabát obalený kolem spícího děťátka, její bledá kůže černá krví hněvu, zlosti, zoufalství. Třásla se. Zia Louche řekla: „Pojď. Káva čeká. Sedni si. Octavie, šálky.“

Malý Vincent začal brečet. Lucia Santa se ho snažila utišit, ale jeho vřískot sílil a sílil. Matka, šílená proviněním, udělala dramatické gesto, jako by chtěla dítě smést, potom řekla Zie Louche: „Tumáš, vezmi si ho.“ Stará babice začala na dítě vrnět křaplavým hlasem.

Matka seděla u kulatého kuchyňského stolu. Podpírala si rukou hlavu, schovávajíc svůj obličej. Když přišla Octavia s šálky, řekla, stále si zakrývajíc obličej: „Vidíš. Malá holka má pravdu a my se smějeme.“ Pohladila svoji dceru, její prsty plné nenávisti působily křehkému tělu bolest. „Naslouchej v budoucnu dětem. My staří lidé jsme zvířata. Zvířata.“

„Ach,“ tiše prozpěvovala Zia Louche, „káva. Horká káva. Uklidni se.“ Maličké nepřestávalo naříkat.

Matka seděla bez hnutí. Octavia viděla, že strašlivý vztek na svět, na osud, ji připravil o řeč. Lucia Santa, pobledlá kůže jí tmavla, zadržovala slzy tlačením prstů do očí.

Zia Louche, příliš vystrašená na to, aby promluvila na matku, plísnila děcko. „No tak, plač.“ řekla „Ach, jak to dělá dobře. Jak je to snadné, eh? Máš právo. Ach, no krásně. Hlasitěji. Hlasitěji.“ Ale pak se dítě utišilo, smálo se té bezzubé, vrásčité tváři, zrcadlené z druhé strany času.

Stará babice zakřičela v předstíraném hněvu: „Hotov tak brzo? No tak! Plač!“ Zatřásla jemně děckem, ale Vincent se smál, jeho bezzubé dásně napodobeninou jejích.

Potom ta stará žena řekla pomalu, smutným, zpěvavým hlasem: „Miserable, miserable. Tvůj otec zemřel dřív, než ses narodil.“

Po těchto slovech se už matka nedokázala ovládat. Tiskla nehty na maso svého obličeje a ohromný proud slz se smísil s krví ze dvou dlouhých ran, které si na tvářích udělala. Stařena švitořila: „No tak, Lucio, teď trochu kávy.“ Žádná odpověď. Po dlouhé době zvedla matka svůj snědý obličej. Pozvedla černě oděnou paži k skvrnitému stropu a prohlásila smrtelně vážným hlasem, plným jedu a nenávisti: „Proklínám Boha.“

Stržena tímto momentem satanské pýchy, Octavia matku milovala. Ale ještě teď po tolika letech si pamatovala s hanbou na scénu, která následovala. Lucia Santa pozbyla veškeré důstojnosti. Klela. Zia Louche ji uklidňovala. „Pšš – pšš – mysli na malou, poslouchá.“ Ale matka se vyřítila z bytu a dolů čtyřmi patry vyřvávala na milé sousedy oplzlosti a ti okamžitě zamykali dveře, na něž ona bušila.

Křičela italsky: „Satani. Děvky. Vrazi dětí.“ Běhala po schodech nahorů a dolů a z úst jí vycházela špína, o níž nikdy netušila, že ji zná – že by ti neviditelní posluchači sežrali klidně střeva vlastních rodičů, že spáchali ten nejodpornější zvířecí čin. Běsnila. Zia Louche dala malého Vincenta do náruče Octavii a seběhla ze schodů. Drapla Luciu Santu za dlouhé černé vlasy a táhla ji zpátky domů. A i když byla mladší žena mnohem silnější, snížila se k bolestnému skučení a u stolu se bezmocně zhroutila.

Ale už brzy si vzala kávu a rychle se uklidnila a ovládla se. Měla příliš mnoho práce. Pohladila Octavii, šeptajíc „Jak jsi ale mohla, ještě dítě, rozumět takovému zlu?“

Když však Octavia říkala, aby se znovu nevdávala, a připomínala: „Vzpomeň si, měla jsem pravdu s Filomenou, že chtěla ukrást Vinnieho,“ matka se jí smála. Pak se přestala smát a prohlásila: „Neměj strach. Jsem tvá matka. Nikdo nesmí mým dětem ublížit. Ne, dokud žiju.“

Matka držela ve svých rukách váhy síly a spravedlnosti, rodina nesměla být nikdy pohaněna. Chráněná, nezranitelná, Octavia usnula, poslední obraz doutnající jiskrami: návrat matky s malým Vincentem v náručí, rozzuřené, triumfální, a přece navždy poznamenaná studem z provinění, že ho nechala jít.

Larry Angeluzzi (pouze matka mu říkala Lorenzo) se považoval ve svých sedmnácti za zcela dospělého muže. A právem. Byl hodně široký v ramenou, středně velký a měl pořádně svalnatá předloktí.

Ve třinácti nechal školy, aby mohl jezdit na koni a s vozem pro West Side prádelnu. Měl plnou odpovědnost za výběr peněz, dohled nad koni a dobrou vůlí zákazníků. Vynesl těžké pytle prádla do čtvrtého patra, aniž se zadýchal. Každý mu hádal přinejmenším šestnáct. A vdané ženy, jejichž manželé už odešli do práce, z něj měly radost.

Ztratil panictví při jedné z donášek, vesele, ochotně, přátelský jako vždy, nepřemýšleje o tom; další drobná maličkost jeho práce, něco jako promazávání kol vagónu, zpola povinnost, zpola potěšení, protože ony ženy nebyly mladé.

Práce DUMMY BOY, jízda na koni a vedení vlaku ulicemi města se zamlouvala jeho hrdinské představě a peněz bylo dost, práce snadná a povýšení na pomocníka průvodčího nebo výhybkáře možné – bylo to skvělé místo na celý život. Larry byl ctižádostivý, chtěl být šéfem.

Měl již zralé kouzlo rozeného dobyvatele ženských srdcí. Když se smál, zuby se mu perleťově leskly. Měl pevné, tvrdé, pravidelné rysy, smolně černé vlasy a dlouhé černé obočí a řasy. Byl od přírody přátelský, vždy předpokládal, že o něm každý smýšlí dobře.

Řádný syn, dával pravidelně matce výplatu, kterou si vydělal. Pravda, nyní si nějaké peníze nechával, ulil si je, ale konec konců byl sedmnáctiletým mladým mužem v Americe, ne v Itálii.

Nebyl marnivý, ale jízdu Desátou avenue na svém černém koni s nákladním vlakem, vinoucím se pomalu za ním, miloval, zatímco kroužil červenou lucernou, aby varoval svět před nebezpečím. Pokaždé cítil příval radosti, když podjížděl pod železným a dřevěným mostem v Třicáté ulici a vjel do sousedství vlastní vesnice a nutil koně, aby se pro děti, které čekaly na něj a na mašinu s bílými oblaky páry, vzpínal. Někdy koně zastavil nedaleko obrubníku a mládež se kolem něj shromáždila, žadoníc o svezení, hlavně děvčata. Jeho bratr Gino k němu vždy vzhlížel jako znalec obdivující obraz – ne příliš blízko, jedno chodidlo před druhým, hlavu mírně dozadu, zakláněl se, obdiv mu zářil v očích; byl k bratrovi tak plný úcty, že nikdy ani nepromluvil.

A přece, ačkoliv byl Lary pracovitý a vcelku zodpovědný na tak mladého muže, měl jednu chybu. Sváděl děvčata. Byla pro něj příliš povolná. Rozzlobené matky přiváděly své dcery k Lucii Santě a dělaly ošklivé scény, křičíce, že zdržuje dívky venku příliš dlouho, že slibuje, že si je vezme. Bla bla. Proslulý svými trofejemi, stal se Romeem ze sousedství, avšak oblíbený mezi starými dámami v avenue. Neboť měl respekt. Choval se jako mladík vychovaný v Itálii. Jeho dobré způsoby, které byly zrovna tak přirozené jako jeho veselost, jej učinily připraveným pomoci v bezpočtu drobných nesnází chudých: zapůjčil nákladní vůz, aby pomohl někomu přestěhovat se do nového činžáku, krátce navštívil starší tetu, když ležela v nemocnici v Bellevue. Ale ze všeho nejdůležitější bylo, že se s opravdovým nadšením účastnil všech událostí veřejného života – svateb, pohřbů, křtin, bdění u mrtvého, přijímání a biřmování – posvátných kmenových zvyků, kterým se mladí Američané posmívali. Staré ženy v Desáté avenue o něm pěly nejvyšší chválu, říkaly, že vždy ví, které věci jsou doopravdy důležité. Ve skutečnosti se mu dostalo cti, že žádný Ital nepamatoval, aby kdy předtím byla projevena takovému mladíkovi. Požádali ho, aby šel za kmotra synovi Guargiů, vzdáleným bratránkům. Lucia Santa to zakázala. Byl příliš mladý na takovou zodpovědnost, taková čest by mu popletla hlavu.

Larry slyšel Gina křičet „Spalte město,“ pozoroval ho, jak běží, viděl, že lidé zmizeli z ulice do domu. Cválal na koni ulicí do stáje v Třicáté páté, pak jel tryskem a chytal do uší nápory větru, nádherný klapot kopyt na dlažbě. Stájník spal, a tak se Larry postaral o koně sám a pak byl volný.

Sel přímo do domu Le Cinglatů, krátkého bloku daleko v Třicáté šesté ulici. Signora Le Cinglata v kuchyni podávala anýzovku a víno, účtovala za sklenku a obdarovala svým vtipem zákazníky, kteří pili nejvíce. Nikdy jich nebylo víc jak pět nebo šest. Byli to vždy italští dělníci a staří mládenci nebo muži, jejichž manželky jim nikdy z Itálie nepřijely.

Pan Le Cinglata končil jeden z třicetidenních trestů, které byly rizikem jeho obchodu. „Ach, ta policie,“ říkala vždy signora Le Cinglata při takových příležitostech. „Dali mého muže na kříž.“ Byla zbožná.

Když Lany vešel do bytu, seděli tam pouze tři muži. Jeden z nich, snědý Siciliánec, povzbuzený zprávou, že její manžel pobývá ve vězení, signoru otravoval, přidržuje jí sukni, kdykoliv prošla kolem, prozpěvujíc si lechtivé italské písně. V jeho jednání byla jen nevinná chlípnost, dětská potměšilost primitivního muže. Larry si sedl k jejich stolu. Rád si popovídal v italštině se staršími muži. Opětoval signořin úsměv na přivítanou a jeho rychlý úsudek o rovnosti Siciliánce urazil.

Zvedaje své obrovské, husté obočí v posměšném překvapení, zvolal italsky: „Signoro Le Cinglato, vy tady obsluhujete děti? To mám pít svoji sklenku vína s kojenci?“ Žena položila třešňový střik pro Larryho a Siciliánec se na všechny podíval pohledem mučivé zlomyslnosti: „De váš syn? Váš synovec? Chrání vás, když je váš manžel ve svém malém úkrytu. Ó, promiňte mi.“ Řval smíchy, až se dusil.

Signora, baculatá, vcelku hezká a přísná, se nebavila: „Tak dost,“ okřikla ho. „Přestaň, nebo si hledej napití jiné místo. A modli se, abych svému muži nepověděla o tvém hezkém chování.“

Siciliánec řekl s náhlou vážností: „Poděkuj bohu, když nikdo neřekne tvému muži o tvém pěkném chování. Proč nevyzkoušíš muže místo děcka?“ A udeřil se oběma rukama do prsou jako zpěvák v opeře.

Signora Le Cinglata, v žádném případě zahanbená, ale z netrpělivosti, řekla úsečně: „Lorenzo, shoď ho ze schodů.“

Ona průpovídka byla neobvyklá a znamenala pouze, jak všichni věděli, že by se muž měl nechat přesvědčit, aby odešel. Larry začal říkat cosi smířlivého, přátelský úsměv na tváři. Ale Siciliánec, jehož čest byla uražena, se zvedl a zařval v lámané angličtině: „Ty malej zasranej ameriskej jebáku. Ty že mě shodíš ze schodů? Sežeru tě celýho.“

Mužova široká, vousatá tvář byla zvrásněná panovačným vztekem. Lany pocítil rychlý nával dětské hrůzy, jako kdyby udeřit tohoto muže bylo otcovražedné. Siciliánec se hrozivě přibližoval a Larry zasadil do obrovitého snědého obličeje přímý úder. Siciliánec upadl na kuchyňskou podlahu. Najednou byl Larryho strach pryč a cítil pouze lítost a vinu za mužovo ponížení.

Neboť tento muž nemohl použít svých rukou a neměl ani v úmyslu mu doopravdy ublížit. Přišel jako drtící medvěd svěrač, aby přísně potrestal dítě, groteskní, lidský, aniž by byl krutý. Larry mu pomohl na židli, dal mu napít ze sklenice anýzovky, mumlal slova usmíření. Muž mu vyrazil sklenici z ruky a vyšel z bytu.

Noc ubíhala. Muži přicházeli, jiní odcházeli. Někteří hráli brisk se starým, špinavým balíčkem karet, vymožeností firmy.

Larry seděl v rohu, zaražený svou příhodou. Potom se jeho nálada změnila. Cítil se hrdý. Lidé o něm budou smýšlet s úctou jako o muži, před kterým je radno se mít na pozoru, přece ale ne nečestném a zvráceném. Byl hrdinou z kovbojských filmů, jako Ken Maymard, který nikdy nesrazil muže na podlahu.

Přemáhala ho ospalost. A potom na něj signora Le Cinglata promluvila svým zvláštním, koketním způsobem, italsky a krev se mu vzbouřila. Nadešel čas.

Signora Le Cinglata se omluvila s tím, že musí donést nový galon vína a další láhev anýzovky. Šla z kuchyně přes pokoje dlouhého železničního bytu do nejvzdálenější ložnice. Byly tam dveře. Larry ji následoval, mumlaje přitom, že jí pomůže nést láhve, jako kdyby měla být mladickou troufalostí překvapená, či nazlobená. Ale když ho slyšela zamknout za nimi dveře, sehnula se, aby vzala obrovitý nachový galonový džbán z těch mnoha postavených u zdi. Jak tohle udělala, Larry oběma rukama vyhrnul nahoru její šaty a spodničku. Otočila se ve svých ohromných růžových reformkách, břicho odhalené a zaprotestovala se smíchem: „Eh, giovanotto.“ Veliké látkové knoflíky jejích šatů vyklouzly z dírek a ona teď ležela na zádech na posteli, dlouhá, pokleslá prsa s velkými bradavkami vyvalená, volné reformky stažené ke straně. Několika mocnými, slepými, divokými pohyby Larry skončil a lehl si na postel, zapaluje si cigaretu. Signora, zapnutá znovu až ke krku a úctyhodná, vzala do jedné ruky nachový džbán a do druhé průhlednou, úzkou láhev a společně se vrátili k zákazníkům.

V kuchyni signora Le Cinglata nalévala víno a dotýkala se sklenek těma rukama, kterýma ho předtím hladila. Přinesla Larrymu čerstvou sklenku třešňového střiku, ale popuzen, že se neumyla, se nenapil.

Larry se přichystal k odchodu. Signora Le Cinglata šla za ním ke dveřím a zašeptala: „Zůstaň, zůstaň na noc.“ Věnoval jí svůj široký úsměv a šeptl zpátky: „Hej, matka by se vyptávala.“ Hrál tuhle roli bezmocného, poslušného syna, kdykoliv se mu chtělo uniknout.

Nešel domů. Zašel za roh a zpátky do stáje. Připravil si lože na slámě a koňské houni, sedlo posloužilo jako polštář. Neklidný pohyb koní ve stájích na něj působil konejšivě, koně ho nemohli odvést od jeho snění.

Jak ležel, znovu se probíral svojí budoucností, jako dělával mnoho nocí a jako všichni mladí muži dělávají. Pociťoval obrovskou sílu. Cítil se ve své kůži, sám sebe viděl jako někoho, komu byl předurčen úspěch a sláva. Ve světě, ve kterém žil, byl nejsilnějším z chlapců jeho věku, nejpohlednější, nejúspěšnější u dívek. Dokonce i zralá žena byla jeho otrokyní. A dnes večer porazil dospělého muže. Bylo mu teprve sedmnáct a v jeho mladistvé mysli zůstane svět nezměněný. On nezeslábne, a ani svět nezesílí.

Bude schopný. Udělá svoji rodinu bohatou. Snil o zámožné mladé Američance s automobily a velkými domy, která by si ho vzala a milovala jeho rodinu. Zítra před prací pojede na svém koni Centrálním parkem a poveze se koňskými stezkami.

Viděl se jet Desátou avenue, bohatá dívka v jeho rukou a každý se na něj dívá s obdivem. Dívka bude milovat jeho rodinu. Nebyl povýšenecký. Nikdy nepomyslel, že by se někdo mohl dívat svrchu na něj, jeho rodinu, matku a sestru, jeho přátele. Protože on je všechny považoval za výjimečné, oni byli doopravdy částí jeho samého. Měl vskutku bezelstnou mysl, a když spal v zapáchající stáji jako kovboj na prérii z kamenů, byl díky svým trofejím muže u ženy vyrovnaný. Larry Angeluzzi o svém šťastném osudu nikdy nepochyboval. Spal klidně.

V rodině Angeluzzi-Corbo se pouze dětem – Vincentovi, Ginovi a Salovi, spleteným dohromady v jedné posteli – zdály opravdové sny.

Kapitola třetí

Ráno Octavia vstala, zrovna když poslední svěžest nočního vzduchu uhořívala pod vycházejícím srpnovým sluncem. Omyla se v kuchyňském dřezu, a jak šla zpátky chodbou pokojů, všimla si, že její otčím není v posteli. Ale on spal málo a byl ranní ptáče. Druhá prázdná ložnice potvrdila, že měla pravdu: Larry nepřišel domů vůbec. Sal a Gino byli odkrytí, přirození jim prosvítala spodním prádlem značky BVD. Octavia je přikryla zmuchlanou pokrývkou.

Když se oblékala do práce, pociťovala ono dobře známé zoufalství a beznaděj. V tom teplém letním povětří, v blízkosti sladkého, teplého pachu spících těl se dusila. Ranní světlo příliš jasně ukazovalo levný, odřený nábytek, vybledlou tapetu, lino s černými skvrnami, kde se jeho barevná vrstva odřela.

V takových chvílích se cítila odsouzená k záhubě: bála se, že se jednoho dne probudí do teplého letního rána stejně stará jako její matka, v posteli a domově jako tenhle, její děti budou bydlet ve špíně a bude mít před sebou nekončící dny praní, vaření, mytí nádobí. Octavia trpěla. Trpěla, protože život nebyl uhlazený, lidé ne úplně nezávislí. A vzešlo to z několika momentů v manželské posteli. Potřásla hněvivě hlavou, přece ale bázlivě, věděla, jak je zranitelná, věděla, že jednoho dne musí na té posteli ležet také.

Kadeřavé černé vlasy učesané, na sobě levné modrobílé šaty vyšla Octavia z činžáku a vkročila na modrý břidlicový chodník Desáté avenue. Šla po rozpáleném chodníku ke svému dámskému krejčovství v Sedmé avenue a Třicáté šesté ulici, ze zvědavosti minula Le Cinglatovi, snad aby viděla bratra.

Lucia Santa se vzbudila krátce nato a první, co si uvědomila, bylo, že její muž nepřišel domů. Okamžitě vstala a zkontrolovala šatník. Jeho dvacetidolarové boty tam byly. Vrátí se.

Prošla druhou ložnicí do kuchyně. Bravo. Lorenzo nepřišel domů. Tvář Lucie Santy byla zachmuřená. Uvařila si kávu a vymýšlela plány na den. Vincenzo začal pracovat v pekařství, dobře. Gino jí bude muset pomoci s údržbou, dobře. (Trest pro jeho otce, který se někam zašil.) Šla do chodby a sebrala láhev mléka a velký bochník italského chleba, silného jako její stehno, vysokého jako děcko. Odkrojila pořádně silné kusy a jeden pro sebe namazala máslem. Děti nechala spát.

Byla to další denní doba, kterou milovala. Ráno stále svěží, děti už už budou vstávat a všichni ostatní mimo dům, ona sama pevně odhodlaná dostát svým povinnostem v životě.

„Que bella insalata“ – takový výborný salát – slova se donesla ke spícím dětem ve chvíli probouzení. Všechny vyskočily z postele a Gino vykoukl z okna. Dole stál na sedadle svého vozu pouliční prodavač a zvedal v obou napřažených rukách k nebi a přihlížejícím oknům perleťově zelený salát. Que bella insalata říkal znovu, nikoho neprosil, aby koupil, jen prosil svět, aby se podíval na tu krásu. V hlase hrdost, ne přemlouvání, zopakoval volání pokaždé, když jeho kůň udělal drobný krůček po avenue. V jeho voze byly krabice zářivě bílých cibulí, veliké hnědé brambory, haldy jablek, kytice cibulových výhonků, pórku a odnožek petržele. Hlas se mu zvučně zvedal bezmezným obdivem, zaujatým, jak výzva k milencům. „Takový krásný salát.“

U snídaně rozdala Lucia Santa dětem úkoly. „Poslouchejte,“ začala, „váš otec na nějaký čas odjel. Dokud se nevrátí, musíte mi pomáhat. Vincenzo pracuje u Panettiera. Takže ty, Gino, mi dneska pomůžeš v domě vytřít schody. Doneseš si džbery čisté vody a vyždímáš mopslík a vytřeš, jestli se teda ukáže, že nejsi zas tak úplně hloupej. Salvatore, ty můžeš setřít prach na zábradlí a Lena jakbysmet.“ Usmála se na dvě malé děti.

Vincenzo svěsil hlavu, zakaboněný. Ale Gino se na ní podíval s neomaleným, hloubavým vzdorem. „Mam moc práce, mami,“ řekl.

Lucia Santa k němu zdvořile sklonila hlavu. „Ach,“ pronesla „ty máš spoustu práce každý den. Ale já mám taky hodně práce.“ Bavila se.

Gino kul železo, dokud bylo žhavé. Velice zvážněl. „Mami, musim dneska dojít na železnici pro led, slíbil jsem to Joeyovi Bianco. Dám ti led zadarmo, ještě než začneme prodávat.“ Potom s geniálně chytrým tahem dodal: „A Zie Louche taky.“

Lucia Santa se na něj zadívala se zalíbením, které vzbudilo u Vinnieho žárlivost. Pak řekla: „Dobrá, ale pamatuj si, že má lednička musí být plná – moje ze všech nejdřív.“

Vincent mrštil svým krajícem chleba a ona po něm vrhla hrozivý pohled. Potom se obrátila ke Ginovi: „Ale dnes odpoledne budeš doma a pomůžeš mi, nebo pocítíš Tacjeril.“ Srdce se vzpíralo. I tak si nebude hrát o moc déle.

* * *

Gino Corbo, jako každý desetiletý generál, ukul skvělé plány, ale ne všechny vyzradil matce. Když se díval z okna předního pokoje, viděl přes klín ulice seřadiště plné bezmocných nákladních vozů. Za nimi se modře třpytil Hudson. Jeho dětským pohledem byl vzduch úžasně čistý. Proběhl bytem a ven ze dveří, dolů po schodech a do srpnového slunce.

Bylo spalující horko, vozovka hřála skrz plátěnky na jeho chodidlech. Vybledlé modré džíny a potrhané umělohedvábné krátké tričko se třepetalo ve vánku, pak se mu zase lepilo na tělo. Rozhlížel se po svém příteli a společníkovi Joeyu Bianco.

Joeymu bylo dvanáct, ale byl menší než Gino. Byl nejbohatším klukem v Desáté avenue a měl v bance přes dvě stě dolarů. V zimě prodával uhlí, teď v létě zase led a obojí kradl z železničních vagónů. Také prodával papírové nákupní tašky na irčanském trhu, který se rozšířil v ulicích podél Páté avenue.

Konečně je tady, táhne za sebou svůj veliký dřevěný vozík. Byl to ten nejlepší vozík v Desáté avenue. Jediný šestikolový vůz, jaký kdy Gino viděl, a mohl být naložený ledem v ceně jednoho dolaru nebo uvézt tři mrňata. Malá, silná kolečka měla nazuté těžké gumy; dlouhá dřevěná oj řídila přední dvě kola a pak to mělo ještě další čtyři kola vlastní káry vozíku. Joey měl dokonce jako řídící opratě místo obyčejného provazu prádelní šňůru.

Dali si společně před začátkem dne obřadní šálek citronové tříště. Sám Panettiere je obsloužil, a tak ho těšila jejich přičinlivost, že přidal do každého pohárku hrudku navrch.

Joey Bianco byl šťastný pokaždé, když Gino přišel. Gino ho nechal vybírat a počítat peníze. A Gino lezl nahoru na vagóny. Joey lezl na vozy rád, ale hrozně nerad nechával svůj vozík opuštěný. Teď říkal Gino Joeyovi: „Pojď, nasedni si a já tě svezu.“ Joe držel opratě, sedě pyšně v káře, a Gino vozík táhl přes avenue, kolem boudy výhybkáře, na štěrk mezi koleje. Když byli tyčícími se nákladními vagóny roztroušenými po seřadišti schováni z dohledu, zastavili. Joey zahlédl otevřený poklop a vzal z vozu své kleště na led.

Gino rozkazoval: „Demi ty kleště!“ Rozběhl se k nákladnímu vagónu a vyšplhal po železném žebříku k otevřenému poklopu.

Když tak stál na té střeše vagónu, cítil se volný. V dálce viděl okno svého předního pokoje – ložnice – a celou zeď činžovních domů. Všude krámy a lidi a koně a vozy a náklaďáky. Gino vypadal, jako když se plaví kolem po oceánu nákladních vozů – hnědých, černých, žlutých, s podivnými jmény jako Union Pacific, Santa Fe, Pennsylvania. Některé prázdné dobytčí vagóny provoněly vzduch. Když se otočil, uviděl útesy příkrých skal Jersey, flekaté zelenou a modrou vodou pod nimi. Stovkami nehybných nákladních vagónů se tiše probafávalo několik černých oblých mašin, jejich bílý kouř dodával ránu čerstvou, pálivou vůni.

Joey k němu nahoru zakřičel: „No tak, Gino, hoď dolů ten led, než přijde polda!“

Gino vzal blýskavé ocelové kleště a začal z poklopu vytahovat kostky ledu. Ten byl navršený až po střechu a bylo snadné ho dostat jedním tahem ven. Postrčil každou kostku přes okraj vagónu a sledoval, jak padá na štěrk. Odlomily se veliké stříbřité úlomky a vylétly zpátky k němu nahoru. Joey každý křišťálový blok objal rukama a v náručí ho donesl do vozu. Zakrátko byl plný. Gino slezl a začal tlačit, zatímco Joey zepředu táhl a řídil.

Gino měl v úmyslu naplnit matčinu chladničku, ale chytil je Panettiere, když přecházeli avenue, a odkoupil za dolar celou první várku. Pak šli zpátky pro další. Tentokrát je zase odchytil majitel koloniálu a koupil celou várku za dolar a sodu a sendvič.

Opilí bohatstvím, rozhodli se, že nechají matky čekat a rodinné chladničky zůstanou prázdné. Třetí várka putovala k lidem bydlícím v prvním poschodí. Bylo skoro poledne. Při čtvrté várce se dostali do průšvihu.

Železniční policajt je zahlédl už dříve, když zacházeli hlouběji a hlouběji do kolejiště, otevírali nové vagóny s ledem, aby nemuseli brát led ze ztenčeného zdroje. Drancovali stejně tak jako zvíře, když zabije tři nebo čtyři oběti a ukousne si z každé jen tu nejlepší část. Policajt tedy čekal a pak jim šel naproti od Desáté avenue, odříznuv jim tím ústup. Joey ho uviděl první a zahulákal nahoru k Ginovi: „Butzo, Charlie Chaplin.“ Gino pozoroval ze svého bidýlka, jak polda s nohama do O drapnul Joeya za tričko a lehce ho uhodil přes tvář.

Zatímco ještě stále pevně držel Joeya, zavolal polda k Ginovi: „No tak, škvrně, slez dolů, nebo půjdu nahoru a nasekám ti na holou.“

Gino se podíval dolů, jeho tvář byla vážná, jako by onu nabídku doopravdy zvažoval, ale kul pikle. Slunce bylo velmi horké a rozproudilo mu krev, dalo světu zvláštní, nebojácné světlo. Gino se třásl rozrušením, ale strach necítil. Věděl, že je v bezpečí. Polda vyrazí Joeya ze seřadiště a rozbije vozík. Jenže Gino kdysi četl příběh o ptačích matkách a z něj, když se tak díval dolů na poldu, se zrodil plán. Zachrání Joeya i vůz.

Schválně naklonil snědý, kostnatý, takřka mužný obličej přes vagón a zahulákal dolů: „Ha, ha! Charlie Chaplin nemůže chytit mouchy!“ Potom zmizel a spustil se dolů po žebříku na druhé straně vozu, ale udělal jen několik kroků a čekal.

Polda řekl nasupeně Joeyovi: „Ty zůstaň tady.“ Pak se sehnul pod vůz, aby odchytil Gina. Udělal to ještě včas, takže viděl Gina drápat se po žebříku zase nahoru. Polda podlezl zpátky, aby mohl hlídat Joeya.

Gino na střeše nákladního vagónu skákal nahoru dolů a vyvolával: „Charlie Chaplin nemůže chytit bonbón.“

Policajt nasadil na tvář rozezlený výraz, jeho hlas byl hrozivý: „Skrčku,“ řekl, „varuju tě. Slez dolů z toho vozu, nebo až tě dostanu, rozsekám tě na maděru.“

Zdálo se, že tohle přivedlo Gina k rozumu, a ten zíral vážně dolů. Jenže pak udělal na poldu dlouhý nos a běžel pomalu, nemotorně po střeše nákladního vagónu, skočil a balancoval na dalším vagóně. Na zemi mu polda v rychlosti snadno stačil, ohlížeje se zpátky s výhrůžnou tváří, aby se Joey snad nepokusil se svým vozem utéct. Rada byla dlouhá jen deset nebo jedenáct vagónů.

Gino přeskočil na několik dalších vagónů, pak předstíral, že znovu šplhá dolů druhou stranou. Polda podlezl spodem. Takhle už nemohl sice bedlivě sledovat Joeya, ale bylo mu to jedno. Rozhodl se, že skrček na střeše vozu dostane nasekáno na zadek.

Upozorňuje na svou malou čilou postavičku, zabíhal Gino po střechách vozů dál do seřadiště a pak čekal na policajta, až ho dostihne a nespustil ho z očí. Potom, když zvedl hlavu, viděl Joeya, jak běží a postrkuje vozík přes avenue ke svobodě.

„Skrčku, radši slez dolů,“ varoval polda. „Nutíš mě, abych tě honil a koleduješ si o tohle.“ Zamával svou holí. Pomýšlel na vytažení pistole jako blaf, ale italští dělníci na jedné ze směn na seřadišti by ho mohli vidět a byl by poznamenaný. Protáhl se zpátky pod železničním vagónem, aby ještě zahlédl Joeya s vozíkem bezpečně přejet avenue. Naštval se tak, že zakřičel na Gina: „Ty malej černej přivandrovalej parchante, jestli nepudeš dolů, přerazím ti hrb.“

S uspokojením viděl, že výhrůžka zabrala; mrně se vrátilo zpátky po hřebenech vozů a stálo přímo nad ním. Ale potom se snědá, vážná dětská tvář nad ním sklonila. Slyšel toho malého kluka křičet v náhlém zlostném opovržení: „Jdi do prdele, Charlie Chapline.“ Obrovský, oslnivý kus ledu prosvištěl kolem policajtovy hlavy a kluk vrávoral neobratně po střechách vagónů dál do bludiště vozovny.

Polda, nyní už doopravdy rozzlobený, ačkoliv stále sebevědomý, se pořádně rozeběhl, aby mu stačil. Hlava se mu legračně klopila na stranu. Skrček se sám hnal do pasti. Nezlobil se kvůli té nadávce, ale kvůli tomu, že ho ten špunt nazval Charlie Chaplinem. Byl ješitný a díky svým křivým nohám přecitlivělý.

Najednou Gino zmizel. Polda se rychle sehnul pod nákladní vagón, aby ho chytil, až bude slézat ze žebříku na druhé straně. Na kolejích zakopl a ztratil cennou vteřinu. Když se dostal na druhou stranu, nikde už ani vidu po jeho kořisti. Poodstoupil, aby si zvětšil pole rozhledu.

Uviděl Gina téměř doslova letět po hřebenech krytých železničních vagónů, vznášet se z jednoho vagónu na druhý bez sebemenší vrávoravé nemotornosti směrem k Desáté avenue, a pak Gino zmizel na straně vozu odvrácené od poldy. Polda vystartoval, ale právě tak, aby ještě zahlédl, jak kluk přebíhá Desátou avenue a dobíhá do bezpečí stínu činžovní zdi. Tam se Gino, aniž by se ohlédl, zastavil, aby si odpočinul a snědl citronovou tříšť. Nikde ani vidu po druhém klukovi.

Policajt se musel zasmát, nemohl si pomoci. Prach a dudy na kluka, takovej malej spratek jako on. A zároveň… jeho den přijde, on bude klidně Charlie Chaplin, dobrá, ale postará se, aby křičeli a ne se smáli.

Jakmile Gino přešel avenue, nenamáhal se ohlédnout. Chtěl najít Joeya Bianca s penězi za led. Zaslechl svoji matku křičet z okna ve čtvrtém patře: „Gino, bestia, kde je ten led? Pojď jíst!“

Podíval se nahoru a nad matkou uviděl modré nebe. „Budu nahoře za dvě minuty!“ zařval. Oběhl roh do ulice Třicáté. Byl si dost jistý, že uvidí Joeya sedět na schůdkách, vozík přivázaný k železnému zábradlí sklepení.

Joey byl zahloubaný v myšlenkách, slzy na krajíčku, ale když uviděl Gina, vyskočil do vzduchu. Řekl rozčileně: „Chtěl jsem to říct tvý matce – jémine, já jsem nevěděl, co mám dělat.“

Třicátá ulice byla prašná a plná slunce. Gino nasedl do vozíku a řídil a Joeya nechal tlačit. V Deváté avenue si koupili obří sendviče se salámem a Pepsi coly. Potom jeli dál do Třicáté první ulice, kde byl stín, a sedli si, opřeni zády o zeď Runkelovy čokoládovny.

Snědli své sendviče s potěšením a zdravou chutí mužů, kteří prožili zcela uspokojivý den: těžká práce, dobrodružství a chleba nasládlý vlastním potem. Joey Gina obdivoval a neustále říkal: „Páni, určitě jsi mě zachránil, Gino. Jasně jsi toho poldu napálil.“ Gino byl skromný, protože věděl, že se ten trik naučil v knize o ptácích, ale Joeyovi to neřekl.

Letní slunce se vytratilo. Na obloze se shlukly rychlé, temné mraky. Prašný, horký vzduch a vůně rozpálených kamenných chodníků a měknoucího asfaltu byly smeteny náhlou sprškou deště uvolněnou pořádnými ránami hromu; nezřetelně se objevil prchavý opar a s ním vůně čehosi zeleného. Joey a Gino si vlezli pod nakládací rampu. Déšť do ní bičoval, trochu protékalo prasklinami v podlaze rampy a oni těm chladivým kapkám nastavili tváře.

Ve stinné, jakoby sklepní tmě bylo právě tak dost světla na hraní karet. Joey vyndal z kapsy u kalhot mastný balíček. Gino strašně nerad hrál, protože Joey hodně vyhrával. Hráli Sedm a půl a Gino prohrál padesát centů z peněz za led. Stále pršelo.

Joey řekl trochu koktavě: „Gino, tumáš svých padesát centů zpátky za to, žes mě zachránil před tím poldou.“

Gino se urazil. Hrdinové nikdy nebrali odměnu.

„No tak,“ naléhal Joye neústupněji. „Zachránil jsi taky můj vozík. Musiš mě nechat vrátit ti těch padesát centů.“

Gino ty peníze opravdu nechtěl. Pokazilo by to to dobrodružství, kdyby mu za ně Joey zaplatil. Ale Joey byl skoro v slzách a Gino věděl, že ty peníze musí z nějakého důvodu vzít. „Tak dobrá,“ souhlasil Gino. Joey mu je podal.

Nepřestávalo pršet. Čekali tiše, mezitím Joey netrpělivě míchal karty. Déšť neustále padal. Gino roztočil na chodníku půldolar.

Joey minci pozoroval. Gino si ji uložil do kapsy.

„Chceš si ještě zahrát Sedm a půl s dvojitou sázkou?“ zeptal se Joey.

„Ani náhodou,“ odmítl Gino.

Konečně déšť ustal a vylezlo slunce a oni, škrábajíce se zpod rampy jako krtci, také. Omyté slunce viselo nad Hudsonem daleko na západě. Joey řekl: „Jéžiš, je pozdě. Musim domů. Deš, Gino?“

„Ha, ha,“ zasmál se Gino. „Já ne.“ Pozoroval Joeya, jak tlačí svůj vozík směrem k Desáté avenue.

Z Runkelovy továrny vyšla právě skončená směna. Muži voněli čokoládou, kterou vařili, a ta vůně byla sladká a sentimentální jako květiny, těžká v deštěm osvěženém vzduchu. Gino seděl na rampě a čekal, dokud všichni nevyšli.

Byl hluboce potěšen vším, co viděl – činžovními cihlami, které chytly od dozrávajícího slunce temně rudou barvu, dětmi vycházejícími znovu ven do ulic hrát si, několika koňmi s vagóny, které se pomalu ubírali směrem k avenue; jeden z nich za sebou nechal flekatou stopu zrnitých zlatavých kuliček mrvy. Ženy se postavily k otevřeným oknům; na římsách se objevily polštáře; ženské tváře, bledé, rámované černými čepci vlasů, se vznášely nad ulicí jako ošklivci podél hradní zdi. Nakonec uchvátil Ginovy oči bystře tekoucí proud dešťové vody v rozvodněné strouze. Sebral malý plochý kus dřeva, vyndal svůj půldolar, vyvážil ho na klacku a pozoroval, jak pluje dolů k avenue.

Cestou, když minul řady prázdných domů, si všiml party kluků velikých jako Larry, kteří se houpali na laně visícím čtyři poschodí nad nimi ze střechy. Skákali z okenní římsy v druhém patře a houpali se vysoko nad Třicátou první ulicí, vznášeli se vzduchem jako Tarzan do okna prázdného domu dál v ulici.

Blonďák v červeném tričku plachtil velkým půlkruhem, minul okno, hozen na zeď, odrazil se nohou, a zatímco se otáčel, plachtil zpátky cestou, kterou přiletěl. Na chvilku vzbudil dojem, že skutečně letí. Gino přihlížel se stravující závistí. Ale bylo to k ničemu. Nenechali by ho to zkusit. Byl příliš malý. Šel dál.

Na rohu Deváté avenue a Třicáté první ulice, v osvětleném podlouhlém stínu EL, položil svůj dřevěný klacek s jezdcem – mincí – zpátky do strouhy a pozoroval, jak pluje do Třicáté ulice; pohupuje se, zdolává malé vlnky, zachycován promočenými kousky novin, slupkami od ovoce a jádry, omletými hladkými pozůstatky zvířecích výkalů, zadrhávaje o zářivý modročerný asfaltový spodek silnice pod vodou. Dřevěný klacek zatočil za roh a sjížděl Třicátou ulicí k Desáté avenue, aniž by minci ztratil. Gino poklusával pozorně vedle, nepřestávaje pátrat očima do stran po klukách, kteří ho noc předtím honili. Jeho loď proplouvala kolem plechových konzerv, kroužila okolo hromádek odpadků, ale vždy se vysvobodila, aby nakonec proplula řadou malinkých duh. Gino pak svoji půldolarovou minci včas popadl, zrovna když sjížděla mřížemi kanálu pod mostem v Desáté avenue. Zamyšleně zašel za roh do avenue a dostal ránu do břicha od malého Sala, který, hlavu dolu, utíkal pryč ze hry Kopni do plechovky. Sal křičel vzrušeně: „Mamka tě hledá! My už jsme jedli a tebe zabije!“

Gino se otočil a vracel se k Deváté, hledaje ve strouze duhy, a blížil se zpátky k prázdným domům a našel lano volně se klinkající. Gino vešel do suterénu a vstoupil do domu. Dům byl vyrabovaný, instalace vykradená pro olovo, osvětlení pryč. Podlaha byla pod jílovitou omítkou zrádná. Všechno bylo tiché a nebezpečné, když se po špičkách pohyboval strašidelnými pokoji a vchody bez dveří. Nakonec došel k oknu a uviděl ulici. Čtvercovým okenním rámem byl jen prázdný kamenný otvor. Gino si stoupl na římsu, vyklonil se a popadl lano.

Odrazil se od římsy a najeden nádherný okamžik nabyl zdání doopravdického letu z vlastní vůle. Proplachtil vzduchem, ven přes ulici, a když dokončil oblouk, přistál na římse o tři budovy bloku dál. Odrazil se a plachtil zpátky, odrazil se a letěl znovu – rychleji a rychleji, plachtil tam a nazpět, trefoval se do okenních říms a do zdi, pak znovu vyrazil nohama zpátky, jako by ony byly jeho křídla, až ho už víc paže udržet nemohly a on uprostřed letu sklouzl z lana, spálil si ruce, jak se snažil zbrzdit pád na chodník, a přistál do běhu, jedinečně načasovaným manévrem, směrem k Desáté avenue.

Smrákalo se. Gino byl překvapený a veden vědomím, že teď je v průšvihu, běžel k avenue poklusem a velice se snažil, aby si onen pohled překvapení na tváři udržel. Ale nikdo z rodiny nebyl mezi lidmi, kteří seděli před činžovními domy, dokonce ani Sal. Vyběhl čtyři patra schodů.

Jak míjel druhé patro, uslyšel Octavii a matku, jak na sebe ječí. Znepokojeně zpomalil. Když vešel do bytu, viděl je obě nos u nosu, červené flíčky na bledých tvářích, oči černě sršící. Obě se k němu otočily, tiché, hrozivé. Ale Gino fascinován měl oči jen pro svého bratra Vinnieho, který už byl usazený u stolu. Vinnieho obličej byl zaprášený moukou dočista na bílo, jeho šaty jí byly slepeny. Vypadal velmi unaveně, jeho oči byly v té zamoučené tváři ohromné a temné.

„Ach. Jsi doma,“ poznamenala právě jeho matka. „Bravo.“ Gino si všiml, že ty dvě ženy na něj koukají jako soudci a hnal si sednout ke stolu, aby mu přinesli jídlo. Umíral hlady. Nečekaná rána do hlavy ze strany mu dala vidět hvězdičky a skrz závrať slyšel křičet matku: „Grázle! Vyhnul ses celému dni! Cos‘ dělal? A potom si signor sedne ke stolu a chce se bez umytí najíst. Běž. Figlio de putana. Bestia. Vincenzo. Ty se taky umej, bude ti líp.“ Oba chlapci se šli umýt ke kuchyňskému dřezu a vrátili se ke stolu.

Gino měl v očích slzy – ne kvůli tomu pohlavku, ale kvůli tak hroznému konci jinak krásného dne. Nejdřív hrdina a potom jeho rozzlobená matka a sestra, jako by ho nenáviděly. Svěsil hlavu, zahanbený jako kdovíjaký zločinec, už ani ne vyhládlý, dokud mu matka nestrčila pod nos velkou mísu salámu a paprik.

Octavia vrhla po Ginovi ohnivý pohled a řekla Lucii Santě: „Musí si odpracovat svůj díl. Proč by měl sakra Vinnie za něj pracovat, když jeho vlastnímu otci je to fuk? Když nebude dělat, ať Vinnie odejde z pekárny. Taky si chce užít prázdnin.“

Bez žárlivosti Gino zaznamenal, že Octavia a matka sledovaly Vinnieho s lítostí a láskou, zatímco on unaveně, bez zájmu jedl. Všiml si, že má sestra z nějakého důvodu blízko k slzám. Pozoroval obě ženy, jak Vinnieho obskakují, podstrojujíce mu jako by byl dospělý muž.

Gino strčil ruku do kapsy, vyndal padesát centů a dal je matce. „Tohle jsem vydělal, když jsem prodával led,“ řekl. „Nech si je. Můžu domů přinést padesát centů každý den.“

„Radši bys mu měla říct, aby přestal led ze seřadiště krást,“ popíchla Octavia.

Lucia Santa byla netrpělivá. „Eh, železnici je jedno, jestli si děti berou trochu ledu.“ Podívala se na Gina, podivný, laskavý úsměv na tváři: „Vezmi bratra za ty peníze v neděli do kina,“ řekla. A namazala mu máslem veliký kus chleba.

Vinnieho obličej byl dokonce i bez mouky stále ještě bílý. Zvláštní vrásky únavy a napětí, vždy otřesné na tváři dítěte, přiměly Octavii, aby mu položila ruku kolem ramen a řekla znepokojeně: „Co tě nutili dělat, Vinnie? Je ta práce moc těžká?“

Viniie pokrčil rameny: „To je dobrý. Jen že je tak vedro.“ Pak dodal neochotně: „Ušpinil jsem se, když jsem tahal pytle mouky ze sklepa.“

Octavia pochopila. „Ti všiví parchanti,“ odplivla si. K matce pronesla: „Ten tvůj mizerný přistěhovalec paesan‘ Panettiere nutí dítě jako je Vin nosit těžké pytle. Až mě ten jeho syn požádá o schůzku, plivnu mu do tváře rovnou na ulici.“

Vinnie ji sledoval s nadějí. Octavia takhle rozzlobená ho možná té práce zbaví. Potom se cítil zahanbený, protože matka jeho peníze potřebovala.

Lucia Santa pokrčila rameny a řekla: „Pět dolarů týdně a k tomu navrch zadarmo náš chleba je laskavost. Pak bezplatná citronová tříšť, když slouží Vincenzo. To jsou peníze, které v létě ušetříme. Teď když je jejich otec pryč.“

Octavia vybuchla. Matčina klidná srozuměnost s otcovým útěkem ji popouzela. „To je právě to!“ křičela. „Jeho otec odešel. Sere na nás!“ I přes svůj hněv se bavila pohledem, kterým se na ni ti dva malí kluci podívali – dívka a užívá sprosté slovo jako tohle. Ale její matka se nebavila a Octavia řekla rozumným tónem: „Není to spravedlivé. Není to prostě k Vinniemu spravedlivé.“

Matka promluvila ponurou italštinou a zeptala se: „Kdo jsi, že chceš být učitelka a máš hubu děvky?“ Odmlčela se, aby si poslechla odpověď. Ale pokazila Octavii její představu o sobě samé. Matka pokračovala: „Jestli chceš dům, ve kterém bys rozkazovala, vdej se, měj děti, křič, až se budou rodit z tvého břicha. Pak je můžeš bít, pak můžeš rozhodovat, kdy půjdou pracovat a jak a kdo bude dělat.“ Podívala se na svou dceru, chladně, jako na skutečného soupeře „A dost. Bas lany a,“ řekla.

Obrátila se k Ginovi: „A ty, giovanetto. Od rána do noci tě nevidím. Mohli by tě přejet. Mohli by tě unést. To je jedna věc. A dál. Váš otec na čas odešel, a tak každý musí pomoci. Zítra, jestli zmizíš, čeká tě tohle.“ Šla ke kredenci a vyndala úzký dřevěný špalík používaný na válení těsta na sváteční ravioli, Tackeril. Hlas jí ochraptěl, byl rozzlobenější. „Při Ježíši Kristu, udělám vás nápadnější. Udělám vás tak černý a modrý, že i kdybyste byli duch svatý, nemohli byste zmizet. Teď jezte. Potom umyjete nádobí, uklidíte stůl a zametete podlahu. A ne abych vás dneska v noci viděla scházet ze schodů.“

Na Gina to zapůsobilo. Ačkoliv se nebál, během celého povyku byl ve střehu a napjatý. Z takového povyku občas přiletěl prudký švih, kterému bylo dovoleno se uhnout. Ale nic se nestalo. Ty dvě ženy sešly dolů a Gino se uvolnil a jedl, lahodně míchal dohromady na svém hladovém patře tlustý salám a mastné, dužnaté papriky. Bouře skončila, žádné krušné pocity. Zítra bude pro svou matku pracovat, vypomůže.

Vinnie zíral do talíře, nejedl. Gino řekl zvesela: „Páni, vsadím se, žes to měl těžký pracovat pro tu krysu Panettiera. Viděl jsem tě nést velký koš. Kams to nes‘?“

„No,“ protáhl Vinnie. „Mají obchod v Deváté avenue. Neni to tak zlý. Jenom nošení mouky ze sklepa.“ Gino se na něj podíval. Něco nebylo v pořádku.

Ale Vinnie se už cítil líp a nabíral si pořádná sousta jídla, aniž tušil, že to, co cítil celý den, byl strach. Že si vytrpěl běžnou krutost – dítě vyslané z tepla rodiny k ruce cizím lidem, aby je zastal v otročině. Byl to jeho první zážitek prodávání části své bytosti za peníze, tak nepodobný dělání čehokoliv pro matku, nebo leštění bot za niklák pro svého velkého bratra.

Ale na podzim přijde škola a vysvobodí jej a on zapomene na to, jak jej matka a sestra vyslaly z rodiny, a na režim lásky a krve. Už dál nepřemýšlel o tom, že nemohl hrát pálkovanou v ranním letním slunci nebo se bez cíle potulovat kolem bloku a povídat si s kamarády, schovávaje se ve stínu Třicáté první ulice, když lízal citronovou tříšť ze skládaného papírového poháru. Pociťoval hrozný smutek, který mohou cítit jen děti, protože nemají tušení o smutku druhých, o běžném lidském zoufalství.

Gino sklidil ze stolu a začal mýt nádobí. Vinnie mu pomohl utírat. Gino vyprávěl o svých dobrodružstvích s železničním poldou, prázdným domem a lanem, o hraní karet s Joeyem; ale ani slůvkem se nezmínil o pouštění loďky kolem celého bloku, protože desetiletý kluk byl na takové věci příliš starý.

Jeden zašpiněný hrnec byl olepený mastnotou a sazemi a Gino ho schoval do trouby. Potom ti dva kluci šli do obývacího pokoje, aby se podívali ven na avenue. Gino si sedl najeden okenní parapet a Vinnie na druhý. Oba byli pokojní.

Gino se zeptal: „Proč jsou kruci na mě mamka s Octávií naštvané? Prostě jsem zapomněl. Udělám všechno zejtra.“

„Jsou jen naštvaný, protože taťka odešel. Neví, kde je. Určitě útek.“

Oba se Vinnieho vtipu zasmáli. Jen děti utíkají.

Daleko na Desáté avenue viděli červenou lucernu DUMMY BOY a za ní, jako malý kulatý duch, bílou tečku světlometu ploužící se lokomotivy. Lidé pod nimi byli přízraky, osvětlenými pouličními lampami, modrými a červenými pruhy světla z Panettierova stánku s citronovou tříští, žárovkami z výkladů koloniálů a cukrářství.

Gino a Vincent, spící v sedě na okenních parapetech svého dětství, cítili na tvářích čerstvý vánek od Hudsonovy řeky. Voněl tekoucí vodou, jak byl nesen pres velikánskou vzdálenost, travou a stromy a jinou zelení, ze kterých se vynořil předtím, než doputoval do města.

Kapitola čtvrtá

Koncem srpna už každý kromě dětí léto nenáviděl. Dny byly naplněny pachem rozpáleného kamene, roztékajícího se asfaltu na ulicích, benzínem a mrvou z vozů tažených koňmi podomně prodávajících zeleninu a ovoce. Nad západní zdí, kde rodina Angeluzzi-Corbo bydlela, visela oblaka páry zanechaná lokomotivami, vzduch vedrem znehybněl. Černé vločky vylétaly ze spalujících ohňů, když mašiny řadily vagóny do úhledných, dlouhých řad. V dnešním nedělním odpoledni bylo všechno tiché, opuštěné žluté, hnědé a černé železniční vagóny utvořily v jasném, zlatavém slunečním světle celistvé geometrické bloky, abstraktní vize v džungli ocele a železa, kamene a cihel. Lesklé stříbřité koleje se vinuly dovnitř a ven.

Desátá avenue, zcela otevřená k řece na Dvanácté, beze zdi, která by poskytla stín, byla světlejší než ostatní avenue města a během dne rozpálenější. Nyní byla pustá. Ohromné polední nedělní hodování potrvá do čtyř hodin, se všemi těmi ořechy a vínem a vyprávěním rodinných legend. Někteří lidé byli na návštěvě u svých šťastnějších příbuzných, kteří uspěli a přestěhovali s§ do svých vlastních domovů na Long Islandu nebo v Jersey. Jiní využili dne k návštěvě pohřbů, svateb, křtin, či – nejdůležitější ze všeho – zanesení útěchy a jídla nemocným příbuzným do Bellevue.

Ti více poamerikanizovaní dokonce brali své rodiny na Coney Island, ale ne vícekrát jak jednou do roka. Cesta byla dlouhá a početnost rodiny si žádala obrovské výdaje za párky a sodu, i když si s sebou brali v papírových sáčcích vlastní jídlo a pití. Muži strašně neradi jezdili. Tihle Italové se nikdy nenatáhli nečinně na pláži. Sluncem byli sužováni celý týden, když pracovali na kolejích železnice. V neděli toužili po chládku domu nebo zahrady, chtěli zaměstnat a bystřit svou mysl nad balíčkem karet, chtěli upíjet víno nebo naslouchat tlachání žen, které je nenechaly ani prstem hnout. To by zrovna tak mohli jít do práce jako jet na Coney Island.

Nejlepší ze všeho bylo nedělní odpoledne bez povinností. Děti v kině, matka a otec si společně zdřímli po sytém jídle a milovali se v naprostém soukromí a uvolnění. Byl to jediný volný den týdne a střežili si ho pečlivě jako poklad. Navrátila se síla. Rodinná pouta se zpevnila. Nakonec nelze popřít, že to byl den opominutý bohem samým.

Tuhle neděli ulice, prázdné, krásné, pochodovaly v rovných řadách pryč z Desáté avenue. Jelikož sousedství bylo příliš chudé na to, aby vlastnilo automobily, žádný nekazil souměrnost betonového chodníku, posázeného modrošedou břidlicí. Na rovném černém asfaltu, na železných zábradlích od schůdků a na hrubých hnědých kamenných schodech se třpytilo slunce. Vše se to takhle v oslepujícím slunci léta zdálo usazené nastálo; bylo oslnivé, jakoby právě dnes zbavené závoje zahálčivými továrními komíny.

Lucia Santa si však vybrala tento den jako bojový, den polapení nepřítele, nic netušících, Le Cinglatů.

Všichni byli mimo dům. Octavia, poslušná italská dcera – jakou byla – vzala Sala a maličkou Lenu na procházku. Vincenzo a Gino šli do kina. Lucia Santa byla volná.

Nejstarší syn, štít a ochrana rodiny bez otce, neprojevil úctu povinovanou své krvi a matce. Lorenzo nebyl přítomen u nedělního oběda. Dvě poslední noci doma nespal a každé ráno zašel, jen aby řekl matce, že musí pracovat dlouho a že bude spát ve stáji železnice. Ale Lucia Santa zjistila, že ze skříně zmizel jeho pěkný oblek a jedna ze dvou bílých košil a malý kufřík byly pryč zrovna tak. To stačilo. Bastanza. Její slovo rozhodnutí.

Syn, ještě ne osmnáctiletý, neoženěný, ne pán vlastní domácnosti, se odvážil opustit vlastní střechu, matčino panství? Taková ostuda jménu rodiny! Jaká rána její vážnosti, které se těšila po okolí! Takový otevřený vzdor jejím spravedlivým právům! Rebelie! Rebelie, která se nesmí uskutečnit!

Oblečena do černého, úctyhodná v nedělním klobouku a závoji, s kabelkou, jak se sluší a patří pro matrónu, a krátké nohy v hnědých bavlněných punčochách, upevněných podvazkovými pásky, které se zařezávaly do stehen, vyšla Lucia Santa do žhnoucích ulic a kráčela Desátou avenue k Třicáté šesté ulici, kde Le Cinglatovi bydleli. Jak šla, bičovala svůj hněv pro scénu, kterou bude muset udělat. Ta malá flundra, ta tichošlapka, co před dvaceti lety v kostele brečela, co toho tolik nadělala, že bude muset spát s chlapem, kterého nikdy předtím neviděla. Del-i-cato. Och, jak hrozné – och, jak strašné – och, ach, ach. Lucia Santa se nelítostně usmála. Tihle lidé, co si o sobě moc myslí! Byl to neomylný pud rozené děvky. Manželské sliby a zákonné listiny, tak abys mohla držet hlavu zpříma, dívat se každému do očí, bohatá či chudá, to bylo důležité. Jen když nebylo žádné disgrazia. Kdyby pak někdo urazil tvou čest, mohla bys s čistým svědomím i zabít. Ale tohle nebyla Itálie. Zaplašila tyhle myšlenky, krvežíznivé jako myšlenky nějakého zelenáče.

Ale opravdu, tohle dokázala Amerika udělat se ctihodnou italskou dívkou, která již neměla rodiče, aby ji drželi na uzdě. Byla teď vdaná žena, Le Cinglata. Ale toho naparování. Jaké si přisuzovala ctnosti! Och, takové byly odjakživa vykutálené.

A její syn. Amerika neamerika, sedmnáctiletý nebo ne, pracující nepracující, bude svou matku poslouchat nebo pocítí na tváři její ruku. Ach, kdyby byl naživu jeho vlastní otec, to by byly výprasky – jenže to by se pak Lorenzo opustit otcovskou střechu nikdy neopovážil.

Stín Le Cinglatova domu přinesl úlevu. Lucia Santa si odpočinula v chladné, temné chodbě, s jejím známým, zatuchlým zápachem hlodavců a posbírala sílu na výstup do schodů a na bitvu, která ji čekala. Na chvilku pocítila oslabující zoufalství, náhlé obrovské uvědomění si své zranitelnosti vůči osudu a životu – děti se jí odcizily cizími mravy a cizím jazykem, manžel byl tak nevyzpytatelný, že se stal v boji o přežití přítěží.

Ale takové myšlenky vedly k pohromě. Stoupala. Žádný z jejích synů nebude zločincem, kriminální vyždímanou onucí pro nějakou starší ženskou beze studu. Na okamžik měla Lucia Santa v té temné chodbě, zašlé schodištní šachtě, strašlivou vidinu elektrických křesel, jejího syna v krvi, probodeného Siciliáncem nebo žárlivým manželem. Než se dveře Le Cinglatů otevřely, její rychle pulsující bázlivá krev ji připravila k bitvě.

Avšak od samého začátku se nedostala ke slovu. Ve dveřích stál manžel Le Cinglata, s hustým šedým knírem, v čisté bílé košili a černých kalhotách s kšandami nadouvajícími se jeho pupkem. Dokonce ani za svého krátkého pobytu ve vězení nepobledl.

Teď byla Lucia Santa na pochybách. S manželem doma, co tady dělal její syn? Je možné, že by to byly jen drby? Ale tomu ona nevěřila, zvlášť když viděla tu ženskou, Le Cinglatu, stát u stolu. Pohled nepřítele byl na té tváři, vyzývavé provinění s podivnou žárlivostí.

Ta žena v černém, až na to, že měla obličej hubenější, než byl obličej Lucii Santy, mohla být sama Lorenzovou matkou. Ze se žena v jejím věku odváží kazit dítě! Je to vůbec možné, že byly obě jednou tak mladé a ona tak nevinná?

„Ach, signoro,“ vítala ji Le Cinglata. „Pojď si sednout a dej si sklenku vína.“ Dovedl ji k bílému stolu s pokovenou deskou. Nalil do sklenky z půlgalonového džbánu. „Hrozny byly minulý rok dobré. Tohle víno voní Itálií.“ Potom s mrknutím: „Tohle není to víno, co prodávám, věř mi.“ Rozumělo se, že jen hostu jako Lucia Santa, těšícímu se úctě, se nabízelo z takové sklizně.

Le Cinglata vyndala talíř tarelle, tvrdých a křupavých, skvrnitých tmavými tečkami pepře. Položila ho na stůl, pak založila ruce. Ona nepila.

Signor Le Cinglata nalil sklenku sobě a pobízel: „Napij se, Lucio Santo,“ s takovou srdečnou přátelskostí, že byla matka odzbrojena, jako byla vždy nečekaným projevem zdvořilosti. Napila se. Pak řekla mírnějším hlasem než zamýšlela: „Šla jsem kolem a myslela si, že by tu mohl být Lorenzo, že snad pomáhá signoře Le Cinglatě se zákazníky.“

Manžel se usmál a řekl: „Ne, ne. V neděli odpoledne odpočíváme. Žádný obchod, až teprve večer. Konec konců, nejsme židi.“

Lucia Santa poznamenala trochu ostřeji: „Odpusť mi, že to říkám. Musíš chápat matku. Lorenzo je pořád ještě moc mladý na takové řemeslo. Nemá žádnou soudnost. Jednu noc zbil muže dost starého na to, aby byl jeho otcem. A Siciliánce, který si může usmyslet, že ho zabije. Samozřejmě o tomhle ty víš, signore Le Cinglato, o všech těchhle věcech.“

Manžel byl velkorysý a měl pochopení: „Ach ano, vím. Hodný hoch. Bravo, bravo, tvůj Lorenzo. Vychovala jsi z něj řádného Itala, uctivého ke starším, nápomocného, pracovitého. Vím, že ty pěkné peníze, co mu platíme, dává své matce. Není mnoho lidí, kterým bych důvěřoval, nechal je svobodně se pohybovat po svém domě, ale s Lorenzem nemůže být pochybností. Má takovou poctivou tvář.“ A tak dále.

Lucia Santa začala být netrpělivá a skočila mu do řeči: „Ale není anděl z nebes. Musí poslouchat. Mám pravdu? Projevuje syn matce úctu, nebo ne? A teď některé z jeho šatů zmizely. Tak jsem si myslela, že byste mohli vědět, možná tady zůstal na jednu noc.“

Poprvé promluvila Le Cinglata a Lucia Santa žasla nad její drzostí, nedostatkem studu, nad jejím kovovým hlasem. „Ach,“ řekla žena. „Tvůj syn je muž dospělý.

Sám si vydělává na chleba a zbyde i pro tvé další děti. Nejsme v Itálii. Vládneš příliš železnou rukou, signoro.“

V tomhle se teď Le Cinglata dopustila chyby. Jakmile měla Lucia Santa co do činění s neomaleností, mohla se rozzuřit a vyjádřit své skutečné pocity. Řekla rozvážně, zdvořile: „Ach, signoro, ty nevíš, jaké starosti přinášejí děti. Jak bys mohla, ty, která máš to štěstí, že nemáš žádné? Ach, trápení matky, kříž, který – modli se ke Kristu – nebudeš muset nikdy nést. Ale řeknu ti tohle, moje milá Le Cinglato. Amerika neamerika, Afrika nebo dokonce Anglie, to nic neznamená. Moje děti budou spát pod mou střechou, dokud se neožení a neprovdají. Z mých dětí se nestanou opilci, ani se nebudou rvát a nepůjdou do vězení nebo na elektrické křeslo.“

Teď se zase rozlítila Le Cinglata a zakřičela zpátky: „Cože? Cože? Říkáš, že my nejsme slušní lidé? Tvůj syn je příliš dobrý na to, aby sem zašel na návštěvu? A co jsi zač? Z které části Itálie jsi přišla? V mojí provincii ani ve tvojí nebyl z aristokracie nikdo se jménem Angeluzzi nebo Corbo. A teď teda můj manžel, nejbližší přítel a kamarád z práce pravého otce tvého syna, skoro kmotr, on nemá být přítelem Lorenzovi? Je tohle to, co říkáš?“

Lucia Santa byla nyní v úzkých a proklínala ženinu zlomyslnost. Ona po ruce odpověď měla, ale nemohla ji použít – že nenamítala nic proti přátelství manželovu, ale manželčině. Neodvážila se. Žárlivý a oklamaný manžel se mstil stejně tak ženě jako milenci. Řekla v obraně: „Ne ne, samozřejmě že může chodit na návštěvy. Ale ne pracovat. Ne zůstávat tak dlouho mezi rozhádanými muži. Ne tady spát,“ uzavřela ostře.

Le Cinglata se usmála. „Můj manžel ví, že tady tvůj syn spal. Nedá na plané pomluvy. Nevěří, že by se jeho žena zostudila s ještě pouhým chlapcem. Je vděčný za ochranu tvého syna. Dal tvému synovi za jeho dobré služby dvacet dolarů. Teď mi řekni. Myslí si chlapcova vlastní matka o něm to nejhorší?“

Cítíc manželův dech na svém hrdle, řekla chtě nechtě Lucia Santa spěšně: „Ne ne. Ale lidé mluví. Tvůj manžel je rozumný muž, díky bohu.“ Blázen a hlupák, myslela si vztekle. A pokud jde o matku, která si myslí a svém synovi to nejhorší, kdo má větší právo?

Potom ale bez zaklepání vstoupil do místnosti, jako kdyby to byla jeho domácnost, Lorenzo. Náhle se zarazil a situace, kterou tím navodil, vysvětlila matce všechno.

Larry se usmíval s nelíčenou láskou na ně na všechny, na svou matku, pak na milenku, pak na manžela, ze kterého udělal paroháče. Oplatili mu úsměvy. Ale matka si všimla, že manželův úsměv měl v sobě neupřímnost a pohrdání k mládí; byl to úsměv muže, který se nenechal oklamat. A ta ženská, Le Cinglata – že by žena v jejím věku měla mít takový výraz ve tváři, rty plné a vlhké a červené, černé oči probodávající, dívající se přímo mladíkovi do tváře!

Lucia Santa pozorovala Lorenza s nelítostnou ironií. Její hezký syn s falešným srdcem. Ale on – vlasy jako modročerné hedvábí, s rovnými, bronzovými, tvrdými rysy, velkým nosem, hodně vykrmený a robustní, kůží neporušenou fleky z puberty – on, Jidáš, otočil hlavu a podíval se na matku s láskyplným překvapením. Položil kufr, který nesl a zeptal se: „Mami, co tady děláš? A já zrovna přemýšlel o tom, jaká to je škoda, že jsem tě nezastihl doma.“

^děla, jak to bylo. Čekal, až ji uvidí odcházet, pozoroval ji z nějakého skrytého místa. Vůbec ho nenapadlo, že by šla sem. Potom rychle do domu pro čisté šaty. „Figlio de puttana,“ pomyslela si „jak je pokrytecký.“

Ale nedala na sobě svůj hněv znát. „Ach, můj syn,“ zvolala. „Stěhuješ se do svého nového domova? Signor a signora Le Cinglata tě adoptují? Mé vaření ti už nevyhovuje? Někdo z tvé krve tě nějak urazil? Děláš změnu, viď?“

Larry se usmál a řekl: „Ach, no tak, mami, přestaň si dělat legraci.“ Oceňoval ji. Přišla mu vtipná. Obdařil ji svým širokým zářivým úsměvem. „Říkal jsem ti, že tady zůstanu a na čas vypomůžu. Chci ti dát nějaké peníze navíc. Zi‘ Le Cinglata musí jít k soudu a potom na venkov a nakoupit hrozny. Neboj mami, všechny peníze, co dostanu, jsou tvoje.“

„Grazia,“ řekla matka. Všichni se usmívali, dokonce i signor Le Cinglata, že si ten mladík o sobě myslel, kdovíjak je chytrý, když může paroháči říkat „strýčku“.

Signor Le Cinglata se vžil do situace. „Lucio Santo,“ řekl familiárně, „beru Lorenza zrovna jako svého vlastního syna. Ach, jaká disgrazia, že nemáme žádné děti. Ale kdo teď bude ochraňovat mou ženu, až budu pryč? Tenhle obchod je náročný a pro samotnou ženu nebezpečný. V domě je třeba silného muže. Tvůj syn má pravidelnou pracovní dobu na železnici. Potom přijde sem a je tu až do rána. Musí spát během dne. Tvoje malé děti běhají dovnitř a ven, dovnitř a ven. Proč by si neměl odpočinout tady, kde je všude klid? Mám k tvému synovi naprostou důvěru a nestarám se o plané pomluvy. Člověk, který si vydělává tolik peněz, co vydělávám já, se nemusí starat o to, co si myslí jeho sousedé.“

Matce bylo všechno jasné. Cítila k těmto lidem naprosté opovržení. Měla před sebou manžela a Itala, který kvůli penězům dovolil, aby mu manželka nasazovala parohy. Stála tady před ní manželka, která věděla, že se její muž stará víc o obchod než o její čest a dobré jméno a že udělal ze své ženy děvku. Lucia Santa byla doopravdy pohoršená, jak jen několikrát předtím ve svém životě.

Kam by to přivedlo jejího syna, kdyby bydlel s takovými lidmi? Řekla Lorenzovi, dokonce ani ne v hněvu: „Seber všechny své věci, figlio mio, a vrať se pod vlastní střechu. Neodejdu, dokud nepůjdeš.“

Larry je všechny obdařil rozpačitým úsměvem. „No tak, mami,“ uklidňoval ji. „Už pět let dělám a nosím domů peníze. Nejsem žádný děcko.“

Lucia Santa vstala, impozantně mohutná v černém. Řekla teatrálně: „Jsem tvá matka a ty se mi před cizími lidmi opovažuješ vzdorovat?“

Le Cinglata prohlásila s divokým pohrdáním: „Va, va, giovanotto. Jdi se svou matkou. Když matka volá, děti musí poslouchat.“

Larryho bronzová tvář zrudla a Lucia Santa uviděla v jeho očích mužský hněv. Vypadal jako jeho mrtvý otec. „A zrovna jo,“ řekl.

Matka se k němu rozehnala a udeřila ho do tváře pořádnou, silnou ranou. Odstrčil ji, až se zapotácela a narazila na kuchyňský stůl.

Le Cinglatovi se vyděsili. Teď bude problémů příliš mnoho. Přiskočili mezi matku a syna.

„Ahhh.“ Lucia Santa ze sebe vyrazila dlouhé zasyčení zadostiučinění. „Syn bije matku. Animale! Bestia! Sfachim! Figlio de puttana. Díky bohu, že je tvůj otec mrtev. Díky bohu, že nevidí, jak jeho syn bije kvůli cizím lidem vlastní matku.“

Na Larryho obličeji zůstalo pět rudých pruhů, ale už se nezlobil. Řekl těžkopádně: „Ach, mami, jen jsem tě odstrčil. Nemluv o tom.“ Cítil se provinile, lítostivě, když viděl v matčiných očích slzy ponížení.

Lucia Santa se otočila k Le Cinglatě. „To je zábava, eh? Dobrá. Syn tady může zůstat. Ale něco vám povím. Můj syn bude dnes večer v mém domě. Nebo jdu na policii. Není plnoletý. Pošlu ho do polepšovny a vás, lidičky, do vězení. Prodávat víno a whisky je jedna věc, ale tady v Americe děti chrání. Jak jsi řekla, signoro, nejsme v Itálii.“ Dál mluvila k synovi: „A ty zůstaň se svými přáteli. Nestála bych na ulici o tvůj doprovod. Zůstaň, bav se dobře. Ale varuju tě, synu můj milý, spi dnes večer doma. Nebo, třebaže si velký, dám tě do ústavu.“ Důstojně vyšla.

Jak kráčela domů, myslela si: „Ach, takhle tedy lidé získávají svůj majetek. Peníze stojí před vším ostatním. Ale jaká to je spodina! Taková zvěř! A přece když mají peníze, odváží se podívat do očí každému.“

Til noc, poté co byly děti uloženy do postele, seděly Octavia s matkou u velikého kruhového kuchyňského stolu a popíjely kávu.

Ani vidu po Larrym. Octavia se trochu bála matčina rozhodnutí, že dá Larryho do polepšovny. Nemohla by jít příští den do práce. Obě by musely jít na policejní stanici pro obsílku. Octavia si nikdy nemyslela, že by matka mohla být tak krutá a tvrdá, nebo tak opovržlivá k penězům navíc, které vydělával Larry u Le Cinglátů.

Vylekalo je zaklepání na dveře a Octavia šla otevřít. Usmíval se na ni vysoký, tmavý, pohledný muž v krásném obleku jako mívají filmové hvězdy. Zeptal se dokonalou italštinou: „Je tohle domácnost signory Corbo?“ Pak dodal: „Jsem od Le Cinglátů, jejich právník; požádali mě, abych vás navštívil.“

Octavia mu přinesla šálek kávy. Přítel či nepřítel, hostu se slušelo nabídnout něco k pití.

„Takže,“ začal ten mladý muž. „Signoro Corbo, jste bláhová, že se kvůli synovi tolik rozčilujete. Každý prodává načerno. Není to nic špatného. Sám prezident se čas od času napije. A to jste tak bohatá, že vám nemůže být k užitku několik dolarů?“

„Pane advokáte,“ řekla matka, „je mi jedno, jak nebo co říkáte.“ Mladý muž ji soustředěně sledoval a nebral to jako urážku. Pokračovala. „Můj syn spí v domě své matky, svých bratrů, svých sester. Dokud nebude mít ženu. Buď tohle, nebo půjde do polepšovny, aby si užil. V osmnácti ať ho pustí a já už pak nebudu jeho matkou. Ale dokud je nezletilý, nemám na vybranou. Z žádného z mých dětí se nestane kuplíř nebo kriminálník nebo vrah.“

Mladý muž jí dlouze hleděl zkoumavě do tváře. Potom řekl energicky: „Dobrá. Rozumíme si. A dokonale, signoro. Teď poslouchejte vy mě. V žádném případě nechoďte na policii. Slibuji vám, že zítra bude váš syn docela určitě tady. Tahle starost už vás víc trápit nebude. Teď je to řečeno dobře, nebo ne?“

„Dnes večer,“ trvala na svém Lucia Santa.

„Ech,“ odvětil mladý muž. „Zklamala jste mě. Ježíš Kristus by nepřiměl vašeho syna, aby se vrátil domů dnes večer. Vy, matka, s vašimi životními zkušenostmi, vy přece chápete jeho hrdost. Považuje se za muže. Dopřejte mu tohle malé vítězství.“

Matka byla potěšena a polichocena a uznala pravdu. Kývla na souhlas.

Mladík rychle vstal a řekl: „Buona sera, signora.“ Uklonil se hlavou k Octavii a odešel.

„Vidíš?“ ozvala se chmurně matka. „Před tímhle chráním tvého bratra.“

Octavia byla zmatená.

Matka pokračovala: „Právník – ha, ha. Kšeftuje s Černou rukou. Měl přes celé čelo napsáno – Vrah!“

Octavia se zasmála čirou radostí. Řekla: „Mami, ty jsi blázen, opravdu jsi.“ A pak se na svou matku podívala s láskou a úctou.

Její matka, prostá venkovanka, která považovala toho muže za nebezpečného kriminálníka, necouvla, ani nedala najevo strach. Ve skutečnosti to zprvu vypadalo, jako by šla pro Tackeril.

„Takže můžu jít zítra do práce?“ zeptala se Octavia.

„Ano ano,“ řekla Lucia Santa. „Jdi do práce. Abys nepřišla o výplatu zajeden den. Nemůžeme si to dovolit. Lidé jako my nebudou nikdy bohatí.“

Kapitola pátá

S maličkou Lenou v náručí se Lucia Santa podívala z okna v obývacím pokoji do oslepujícího světla pozdního srpnového rána. Doprava na ulici byla rušná, a přesto tam dole pouliční prodavač vykřikoval své neodbytné monotónní říkánky. „Brambory. Banány. Špenát. Levně. Levně. Levně!“ Jeho vůz byl plný červených, hnědých, zelených a žlutých čtvercových beden ovoce a zeleniny. Lucia Santa se mohla zrovna tak jenom upřeně dívat dolů na svítivé cákance dětské malovánky na linoleu.

Přes ulici v železničním seřadišti si všimla shluku lidí, mužů a chlapců. Lorenzo byl díkybohu po noční směně v bezpečí v posteli, jinak by pocítila hroznou bodavou bolest, onen probouzející se strach ve svých nohách a žaludku. Pozorovala dychtivě ulici.

Na střeše vagónu uviděla stát malého kluka, nespouštěl oči z lidí pod sebou. Promenádoval se tam a zpátky, vždy pár kroků, rychle a posedle. Na jeho modré umělohedvábné košili přes hruď bíle mřížkované se lesklo slunce. To mohl být jedině Gino. Ale co to prováděl? Co se stalo? Blízko vagónu nestály žádné mašiny. Nemohl tedy snad být v nebezpečí.

Lucia Santa cítila nadvládu, ten takřka božský pocit vědomí, které ženy pociťuj í, když se dívají z oken na své hrající si děti, pozorujíce a samy nepozorovány. Jako ta legenda o Bohu, který vykukuje zpoza mraku na lidské děti, příliš zabrané do hry na to, aby vzhlédly vzhůru a přistihly jej.

Zablýskla se černá naleštěná kůže, jak uniformovaný železniční strážník lezl nahoru po žebříku nákladního vozu a matka se dovtípila. Vtrhla do ložnice a zakřičela: „Lorenzo, probuď se! Pospěš si!“ Zatřásla jím. Dala svému hlasu naléhavou neodbytnost, aby ho přiměla sebou hodit. Larry se štrachal z postele, prsa a nohy samý chlup a BVD, pohled nemravný pro každou ženu jen ne pro matku, vlasy rozcuchané, tvář mastnou potem letního spánku. Následoval matku k oknu do obývacího pokoje. Došli právě včas, aby viděli Gina, jak seskakuje z vršku železničního vozu ve snaze uniknout poldovi, který se vyšplhal nahoru, aby ho dostal. Viděli, že ho čapnul jiný polda v černé uniformě, který čekal na zemi. Jak Gino padal vzduchem, matka ze sebe vyrazila výkřik. Larry zasakroval: „Ježili Kriste, kolikrát jsem ti říkal, abys tomu prckovi zakázala krást led?“ Potom se hnal do ložnice a natáhl si kalhoty a plátěnky a řítil se po schodech dolů.

Když vyběhl z domu, křičela matka z okna: „Dělej, dělej, oni ho zabijou.“ Viděla zrovna, jak jeden ze strážníků dal Ginovi ránu za ucho. Celý hlouček mířil směrem k boudě v Desáté avenue. Lucia Santa se dívala, jak Larry přebíhá avenue, žene se proti nim a vytrhává Ginovu ruku ze strážníkovy. V té chvíli mu odpustila jeho urážky u Le Cinglátů, odpustila mu jeho vzpurné chování za posledních několik týdnů. Ještě věděl, co znamená bratr; že není závazku svatějšího než vlastní krev, že má přednost před vlastí, církví, manželkou, ženou a penězi. Jako Bůh sledovala hříšníka, kterak se vykoupil, a měla z toho radost.

Larry Angeluzzi přeletěl ulici jako člověk, který se žene spáchat vraždu. Už měl dost sekýrování. Během posledních týdnů žil s pocitem zlosti, ponížení a viny. Jeho vlastní představa o sobě samém byla otřesena. Dokonce před cizími lidmi udeřil matku a zahanbil ji. A to všechno kvůli lidem, kteří ho zneužívali a potom poslali pryč. Dítě vyslané, aby dělalo poskoka, a pak přivedené k poslušnosti; jedinec budící výsměch. Ve svých myšlenkách se stal zločincem, andělem padlým z vlastních nebes. Občas nemohl uvěřit, že tak jednal, a bral to jako nehodu – že matka škobrtla a zapotácela se, že on nastavil ruku, aby ji zachytil, a byl při tom nemotorný. Ale po téhle představě se dostavil náhlý příval studu. Aniž teď věděl, že hledá vykoupení, vytrhl Gina poldovi a cítil jako fyzický dotek matčino oko, které na něm spočívalo.

Ginovi stékaly po tvářích slzy, avšak ne slzy bolesti, ani studu. Do poslední chvíle si byl jistý, že unikne. Dokonce si troufl seskočit se střechy vagónu na tvrdý štěrk a vyvázl bez zranění. Jeho slzy byly slzami klučičího zklamaného vzteku a ztracené hrdosti, že ho udělali malinkým a bezmocným a polapeným.

Larry jednoho z poldů znal, Charlieho, ale ten druhý byl cizí. Larry strávil nejednu zimní noc v boudě vyměňuje si s Charliem historky o místních děvčatech, posmívaje se ješitnosti toho muže s nohama do O. Ale teď řekl neosobně oběma: „Co to kčertu děláte mýmu bráškovi?“ Chtěl být smířlivý; věděl, že je vhodná chvíle na přátelskost a osobní šarm. Ale slova vyzněla jako drsná výzva.

Vysoký polda, ten cizí, řekl Charlie Chaplinovi: „Kdo je ksakru ten chlap?“ a natáhl se pro Gina. Larry postrčil Gina za sebe a řekl: „Jdi domů.“ Gino se nehýbal.

Charlie Chaplin řekl svému kolegovi: „To je DUMMY BOY z noční směny.“ Potom: „Koukej, Larry, ten tvůj bráška kradl celé léto led. Jednou po mně hází kameny a říká mi – jdi do prdele. Prcek jako on. Ať je to tvůj bratr nebo ne, nasekám mu na zadek, až mu zmodrá. Teď ustup, frajere, nebo přijdeš k úrazu. A ještě navrch o práci. Nezapomeň, že pracuješ pro železnici. A jsi vedle, hošane.“

Jeden z přihlížejících dělníků řekl italsky: „Dali tvýmu bráchovi pěkných pár facek už předtím.“

Larry ustoupil o krok zpět, až ucítil namísto štěrku chodník. Byli venku ze seřadiště. „Nejsme teď už na pozemku železnice. Vy tady, pánové, nemáte už žádnou pravomoc.“ Larry se rozhodl, že bude smlouvat; nechtěl přijít o práci. „Ale překvapuješ mě, Charlie. Odkdy jsi zaměstnaný u železnice? Každé děcko v Desáté avenue krade led ze seřadiště. Dokonce i mladší bratr tvý holky. Vem to čert, ale nemluvíš s mlíčňákem. Dobrá, uhodils mého bratra, protože tě trefil kamenem. Jste si kvit.“ Koutkem oka viděl nejdřív hlouček, potom Gina s oschlýma očima a zakaboněného, jeho malá klučičí tvář měla legrační výraz žíznivé odplaty. Larry řekl s láskou svému nevlastnímu bratrovi: „Ještě jednou jdi do toho seřadiště a dostaneš. A teď pojď.“

Udělal to dobře. Každý si zachoval tvář, on nebyl příliš tvrdošíjný a nenadělal si nepřátele, ale ani neustoupil. Larry byl na svůj dobrý úsudek pyšný. Ale ten vysoký cizí polda všechno zkazil. Řekl Charlie Chaplinovi: „Tak tys mě nutil jít celou tu cestu sem jen tak pro nic?“ Charlie pokrčil rameny. Vysoký polda se natáhl a uštědřil Ginovi hřbetem ruky facku na tvář a řekl přísně: „Jen se tu někdy ještě ukaž!“ Larry ho udeřil tak prudce, až černá čapka s kšiltem proletěla davem. Kruh se rozšířil a všichni čekali, až polda se zakrvácenou pusou vstane. Bez své čapky vypadal mnohem starší a se svou téměř úplnou pleší méně hrozivý. Polda se zvedl a postavil se čelem k Larrymu.

Upřeně se na sebe dívali. Polda odepnul opasek s pistolí a podal ho spolu se svým černým sakem Charliemu. Ve světlehnědém tričku se zdál jeho trup dlouhý. Řekl klidně: „Nu dobrá, jsi jeden z těch drsných přivandrovalců. Teď se budeš prát.“

„Tady ne,“ řekl Charlie. „Pojďme za tamhlety dobytčí vozy.“ Všichni šli zpátky do seřadiště k přírodnímu čtverci štěrku. Žádná lest. Byla to věc cti. Oba poldové bydleli ve West Side. Kdyby teď využili svojí pravomoci, navždy by se ve svém okolí zostudili.

Larry vyklouzl ze svršku BVD a zastrkal si ho do kalhot. A byť byl mladý, měl stejně chlupatou hruď a dokonce širší, než byla hruď staršího muže. Larry se bál jen jednoho – že matka sejde dolů a udělá scénu. Kdyby tohle udělala, odešel by z domova nadobro. Ale když vrhl letmý pohled nahoru, viděl její postavu stále u okna.

Poprvé ve svém životě se chtěl Larry doopravdy bít, někoho zranit, předvést se jako pán světa.

Lidé přebíhali přes avenue, aby se podívali na rvačku. Hlavy vykukovaly z oken činžáků. Panettierův syn Guido k němu přišel a nabídl se: „Budu vám dělat sekundanta.“ Za ním stál Vinnie s vystrašeným pohledem ve tváři.

Larry a polda proti sobě zvedli pěsti. V té chvíli ucítil tíhu matčina pohledu a napětí svých dvou malých bratrů a kolemstojících s očima široce otevřenýma. Pocítil obrovský příval síly. Nikdy se nenechá pokořit; nikdy ho neuvidí poraženého. Vyrazil proti staršímu muži. Zasypávali jeden druhého ranami, jejich pěsti jim sklouzávaly po ramenech a pažích. Jeden z poldových obranných úderů zasáhl vpřed se ženoucího Larryho naplno do obličeje a zanechal na jeho tváři dlouhý krvavý šrám.

Panettierův syn skočil mezi ně a zařval: „Sundej ten prsten, ty zbabělej všiváku! Bojuj férově!“ Polda zrudnul a vzal hrubý zlatý svatební prsten, který se mu svezl až ke kloubu, a hodil ho Charlie Chaplinovi. Dav se poškleboval. Polda se vrhl na Larryho.

Larry, trochu vystrašený vší tou krví stékající mu po tváři, přece ale naplněný vražednou nenávistí, udeřil širokým rozmachem pravičkou poldu do břicha. Ten šel k zemi. Dav vykřikl. Guido neustále ječel: „Vyřiď ho, Larry! Vyřiď ho!“ Polda vstal a všichni se utišili. Larry slyšel matku křičící z dálky: „Lorenzo, přestaň, přestaň!“ Někteří z lidí se otočili a podívali se přes avenue a nahoru směrem k činžovnímu oknu. Larry na ní udělal zuřivé, panovačné gesto, aby zmlkla.

Ti dva muži do sebe nepřestávali tlouct, dokud polda nešel k zemi znovu, ne kvůli síle rány, ale aby si odpočinul. Byl udýchaný. Když vstal, Larry ho srazil bolestivým úderem do obličeje.

Starší muž, zuřivý ponížením, popadl Larryho za krk a pokoušel se ho kopnout. Larry ho setřásl. Oba byli vyčerpaní a žádný nebyl dost pohotový, aby si připsal přesvědčivé vítězství. Charlie Chaplin popadl poldu a Guido popadl Larryho. Každý držel svého přítele zpátky. Boj byl u konce.

„Dobrá,“ řekl Charlie Chaplin autoritativně. „Byl to hezký boj. Oba jste ukázali, že nejste zbabělí. Podejte si ruce a usmiřte se.“

„Jasně,“ souhlasil Guido. Potom s mrknutím na Larryho a hlasem plným blahosklonnosti vůči poldům řekl: „Je to remíza.“ Kdosi z davu potřásl Larrymu rukou a poklepal ho po rameně. Všichni věděli, že zápas vyhrál.

A potom, jak Larry tak i polda, měli na tvářích stydlivé úsměvy. Potřásli si se smíchem rukama a chytali se za ramena, aby si dokázali své přátelství. Polda řekl chraptivě: „Máš pravdu, hochu.“ Ozval se šepot souhlasu. Larry objal kolem ramen Gina a řekl: „Pojď, brácho.“ Přešli avenue a vyšli nahoru po schodech do domu. Guido a Vincent šli s nimi.

Když vešli do domu, matka měla v úmyslu dát Ginovi pohlavek, ale ten se mu snadno vyhnul. Potom uviděla Larryho tvář. Spráskla ruce a zasténala: „Marrone, marrone,“ a hnala se pro vlhký hadr na ránu. Mezitím křičela na Gina: „Sfachim, kvůli tobě bratra zbijou.“

„Ach, mami,“ řekl Larry pyšně a šťastně. „Tu rvačku jsem vyhrál – zeptej se Guida.“

„No jasně,“ potvrdil Guido. „Váš syn by mohl být profesionální zápasník, paní Corbo. Vymlátil z toho poldy duši. Býval by neměl ani to škrábnutí, nebýt toho prstenu.“

Gino řekl vzrušeně: „Mami, Larry srazil toho mizeru k zemi čtyřikrát. Takže si ten zápas vyhrál, že jo, Larry?“

„Jasně,“ řekl Larry. „Ale odpusť si to klení.“ Cítil se plný lásky ke své matce a bratrovi a celé rodině. „Nikdo ať se neopováží vztáhnout ruku na mojí rodinu,“ prohlásil. „Toho chlapa bych bejval zabil, kdybych nepracoval na železnici.“

Lucia Santa jim všem dala kávu. Potom řekla: „Lorenzo, jdi si ještě lehnout. Nezapomeň, že dnes večer pracuješ.“ Guido a Vinnie odešli do pekárny. Larry se svlékl a šel spát. Když ležel, slyšel Gina, jak rozrušeným, šťastným hlasem vypráví matce všechno o té rvačce.

Larry se cítil unavený a pokojný. Už nebyl žádný padouch. Dnes večer až pojede na svém koni Desátou avenue, za ním velká černá mašina a nekončící vlak v jejím závěsu, lidé na avenue ho budou pozorovat, budou na něj pokřikovat, mluvit k němu. Budou se k němu chovat s úctou. Ochránil svého bratra a čest rodiny. Nikdo se neodváží jednat špatně s nikým z jeho rodiny. Usnul.

V kuchyni řekla matka, tvář zošklivělou zlostí, Ginovi: „Jestli ještě někdy půjdeš do železnice, zabiju tě.“ Gino pokrčil rameny.

Lucia Santa byla šťastná, ale trochu popuzená celým tím povykem kolem rvačky, mužskou pýchou a virválem, jako by takové věci byly skutečně hrozně důležité. Teď už o tom nechtěla víc slyšet. V skrytu měla pro hrdinství mužů jen pohrdání, které mnoho žen cítí, ale nikdy se neodváží je vyslovit; mužská pýcha v heroických verších se jim zdá dětinská, neboť konec konců, který muž by riskoval svůj život den za dnem a rok za rokem, tak jako každá žena v aktu lásky? Ať jen rodí děti, ať se jejich těla rok co rok otevírají ve velikou krvavou jeskyni. Nebyli by potom tak pyšní na své řinoucí se červené nosy, řezné ranky. Gino stále ještě žvatlal o té rvačce. Zvedla ho za zátylek a vyhodila ze dveří jako kotě. Křikla za ním: „Neopovaž se přijít pozdě na večeři.“

Zbytek léta musela Lucia Santa proválčit s Octávií v nelítostném vedru sálajícím z betonu. Chodník a strouhy byly pokryty prachem z vysušených vrstev mrvy, popele – zbytků milionů lidí a zvířat. Dokonce i obrovité stavby z neživého kamene vypadaly, jako by do vzduchu vypuzovaly pískovité částečky, jako když líná pes.

Octavia vyhrála. Nejdřív změnila zaměstnání a stala se učitelkou šití pro Melody Corporation, organizaci propagující prodej šicích strojů. Octavia dávala zdarma hodiny, jež byly automaticky součástí kupní smlouvy. Plat byl o tři dolary týdně menší než ten, který předtím dostávala, ale měla možnost postupu. Pak také mohla přímo v práci šít šaty pro svou matku a maličkou Lenu. Poslední jmenované Luciu Santu přesvědčilo. To bylo jedno vítězství.

Vinnie během léta hodně zhubnul. Matka si dělala starosti a její dcera zrovna tak. Jednou vzala Octavia své tři malé bratry na bezplatnou zubní kliniku v Domě Hudsonova dobročinného spolku. Už dříve si všimla tabulky, na které stálo, že se přijímají žádosti na Fondu Čerstvý vzduch založeném novinami Herald Tribune, který posílal děti na dva týdny do letních táborů nebo do speciálních venkovských domovů. Přihlásila Vinnieho. To bylo předtím, než začal pracovat u Pannettiera.

Teď tohle téma přetřásala s matkou. Vinnie by přišel o plat jen za dva týdny. Stejně bude muset skončit s prací, až na podzim otevřou školu. Pro něj tohle byla příležitost strávit dva týdny na venkově v rodině soukromého farmáře, všechny výdaje placené. Matka protestovala, ne kvůli penězům, ale protože nemohla pochopit základní myšlenku, že by městské dítě mělo strávit několik týdnů na čerstvém venkovském vzduchu. Sama venkovanka, nemohla tomu uvěřit. Zrovna tak těžké pro ni bylo uvěřit, že by cizí manželé souhlasili a vzali si do svého domu na dva týdny neznámé děti, aniž by je nutili něco dělat, nebo si svůj pobyt odpracovat. Když Octavia vysvětlila, že ti lidé obdrželi malou odměnu, pochopila. Musí to být pěkná suma.

Nakonec Lucia Santa svolila. Gino by na ty dva týdny zaskočil za Vincenta v pekárně. Vinnie dostal dopis, který mohl poslat, kdyby se mu tam nelíbilo, a Octavia by přijela a odvezla si ho. Potom ale nechtěl jet Vincent. Měl hrůzu z toho, že bude muset bydlet s cizími lidmi. Ale Octavia se tak rozčílila a neměla daleko k slzám, že jel.

Gino svou prací u Panettiera pokazil rodině pověst pracovitosti a spolehlivosti. Při roznášce chleba se celé hodiny nevracel. Přicházel pozdě a odcházel brzy. Shazoval ze sklepních schodů pytle mouky a tahal je nahoru, roztrhávaje pytle a rozsypávaje mouku. Snědl hromadu pizzy a citronové tříště. Stejně se ale na něj nikdo nemohl zlobit. Pannettiere pouze oznámil matce, že Gino nebude přijatelná náhrada za Vincenza příští léto a oba se smáli, což rozzuřilo Octavii. Chraňbůh, kdyby Vinnie udělal to, čemu se oni smáli, matka by ho ztloukla, až by zmodral.

Octavia se dočkala odměny. Najednou byl konec léta, škola už začínala za týden a Vinnie přijel domů. Změna byla ohromující. Měl nový kufr z jasné hnědé kůže. Na sobě měl bílé flanelové kalhoty, bílou košili, modrou kravatu a modré sako. Jeho tvář byla opálená a kulatá. Byl přinejmenším o palec větší. Vypadal docela jako muž znalý světa, když ho pracovníci sociální péče vysadili z taxíku, který si vzali na Hlavním centrálním nádraží.

Tu noc šla rodina Angeluzzi-Corbo brzy do domu. Když jim Vinnie vyprávěl všechno o venkově, Gino a Sal měli oči navrch hlavy a dokonce se zdálo, že i maličká Lena poslouchá.

Venkov bylo místo bez cihel a chodníků. Ulice byly vyježděné v hlíně; jablka, malá a zelená, visela na stromech všude kolem. Kam jsi přišel, rostly na keřích maliny. Jedl jsi zkrátka cokoliv, kdykoliv jsi měl chuť. Venkovem byl malý bílý dům ze dřeva a noci byly tak chladné, že ses musel přikrývat. Každý měl auto, protože nikde nebyly žádné podzemní dráhy ani tramvaje. Na matku to příliš nezapůsobilo. Ona na venkově žila. Ale Gino byl ohromen při pomyšlení na to, o co přišel.

Potom jim Vincent ukázal svá pyžama. Byl první v rodině, kdo vlastnil dvě. Měl žluté a černé a vybral si je sám. Matka řekla: „Ale v těchhle spíš?“ V zimě všichni spali v silném spodním prádle a pleteném svetru z hrubé vlny. Pro horké počasí bylo BVD. Pyžama byla pro Číňany.

„Ale proč ti ty lidé koupili všechny tyhle šaty?“ zeptala se. „To dostávají tolik peněz od fondu?“

„Ne,“ řekl pyšně Vinnie, „líbím se jim. Chtějí mě příští rok zpátky a řekli, že můžu přivést taky Gina. Řekl jsem jim o rodině všechno. Budou mi psát a na Vánoce mi pošlou dárek. Takže jim taky budu muset poslat jeden.“

„To oni nemají žádné děti?“ zeptala se matka.

„Ne,“ odpověděl.

Když ho viděla šťastného, řekla Octavia bez rozmyslu: „Nebudeš muset jít zpátky do pekárny, Vine. Už je jen jeden týden do začátku školy. On se může jít vycpat.“ Vinnie měl radost. Oba se podívali na Luciu Santu, ale ta se na ně souhlasně usmála. Měla zamyšlenou tvář.

Podivovala se. Na světě tedy byli dobří lidé, kteří dělali cizí děti šťastnými. Co byli tihle zač? Jak asi musí být zaopatření, když mohli plýtvat láskou i penězi na chlapci, kterého předtím neviděli a možná už nikdy neuvidí. Nejasně tušila, že mimo její svět existoval jiný, odlišný jako jiná planeta. Nebyl to svět, ve kterém by se lidé jako oni mohli kdy udržet. Vstoupili do něj díky dobročinností a dobročinnost se obvykle vyčerpala jako padající hvězda, vyhasla. Ach, v Itálii jedí dětí chudých za živa bohatí a tlustí statkáři. Ale stačilo, že pro dnešek byly její děti šťastné a žily v naději. Byla spokojená.

Léto skončilo špatně pro Octavii. Její šéf, tělnatý, bodrý muž, vždy velmi milý, si ji jednoho večera nechal zavolat do kanceláře.

„Slečno Angeluzzi.“ začal. „Sledoval jsem vás. Jste výborná učitelka. Ženy, které si kupují šicí stroje a berou vaše hodiny jsou s vámi velmi spokojené. A jsou velmi spokojené se svými šicími stroji. A to je právě kámen úrazu, má milá.“

Octavia byla zmatená. „Nevím, co tím myslíte,“ přiznala.

„No, jste mladá, očividně inteligentní. To je dobře, moc dobře. A máte odhodlání. Svou práci si uděláte. Všiml jsem si, že když měla jedna žena, dost hloupá žena, to nebylo těžké uhodnout, potíže, zůstala jste u ní tak dlouho, dokud techniku nezvládla. Nebudu s tím dělat žádné cavyky, jste nejlepší děvče, jaké jsme kdy měli.“ Poklepal ji dobrosrdečně po ruce a ona se odtáhla. Usmál se; prozradila se její neosvícená italská výchova. Muž se dotýkal ženy jen z jediného důvodu.

Octavii se z jeho chvály zatočila hlava. Tak přece jenom byla opravdová učitelka. Měla celý ten čas pravdu.

„Ale, Octavie,“ pokračoval šéf vlídně. „Firma Melody nemá za úkol pořádat hodiny šití. Ani prodávat podřadné stroje, které reklamujeme, abychom do obchodu přilákali lidi. Chceme prodávat ty dobré šicí stroje. TV nejlepší. Takže, tohle je teď vaše skutečná práce. Povyšuji vás na obchodní zástupkyni a přidám vám dva dolary. Ale jen dál dělejte totéž. Buďte přátelská.“ Oči se jí náhle zablýskly a on se usmál. „Ne, ke mně ne. Buďte přátelská a vyjděte si s dámami, které učíte. Vypijte si s nimi kávu, sbližte se. Vy mluvíte italsky a to pomůže. My nevyděláváme peníze na strojích, které inzerujeme. Vaší starostí je přimět tyhle lidi, aby přešli k lepším typům. Rozuměno? Prostě pokračujte v tom, co děláte teď. Jen buďte ještě jejich přítelkyní, možná dokonce s nimi večer někam jděte. To další ráno pak přijďte do práce o trochu déle. Když budete dobře prodávat, určíte si svou pracovní dobu sama.“ Začal ji znovu poklepávat po ruce, přestal a věnoval jí pobavený, otcovský úsměv.

Octavia odcházela z kanceláře šťastná, velice polichocená, udělalo to na ní dojem. Nyní měla dobrou práci, práci s budoucností. To odpoledne si vyšla ven s některými z těch mladých vdaných paniček, když měly přestávku na kávu, a ty s ní mluvily tak zdvořile a s takovou úctou, že si připadala velmi důležitá, zrovna jako opravdová učitelka. Když se zeptala jedné z nich, jak stroj pracuje, řekla žena, že dobře a dodala: „Váš šéf se mě snažil přemluvit, abych ho vyměnila za ten drahý, luxusní. Ale proč bych měla? Šiju jen šaty pro sebe a svá děcka a uspořím trochu peněz.“ Tehdy Octavia porozuměla jasně, co po ní žádal její šéf.

Jakmile začala prodávat, musela poprvé ve svém životě udělat morální a racionální rozhodnutí, které nemělo nic co do činění s vlastními osobními vztahy, tělem, pohlavím, rodinou. Zjistila, že dostat se ve světě dopředu, znamená oloupit ty druhé lidské tvory. Myslela na svou matku, zelenáče, který by byl takovým způsobem podveden. Kdyby šlo o natahování účtu, předražování, aby si udržela práci, možná, že by to udělala. Ale pořád byla ještě tak naivní, že cítila, že využít své osobnosti, svých úsměvů, slov přátelství bylo jako využít tělo pro materiální zisk. Čas od času se pokusila, ale nebyla schopná konečného buntování, kterého bylo třeba, aby byl obchod definitivně uzavřen.

Za dva týdny dostala výpověď. Šéf stál u dveří, když odcházela. Potřásl hlavou, usmál se na ni s vlídnou lítostí a řekl: „Jste hezké děvče, Octavie.“ Ale ona mu úsměv nevrátila. Její černé oči zlostně blýskly a změřila si ho pohrdavým pohledem. Mohl si dovolit ji chápat. On nic neztratil, jeho způsob života už zvítězil. Jemu byla přívětivost vítěze nad poraženým zalehko. Ona si takovou shovívavost dovolit nemohla.

Octavia začala přicházet o své sny. Teď se zdálo, že ti učitelé, které milovala, ji doopravdy vodili za nos se svými poklonami, svým naléháním, aby si našla lepší život, život, který si nemohla dovolit hledat. Podfoukli ji ideálem pro její svět příliš drahým.

Octavia se vrátila zpátky do obchodu s oděvy. Když měla novou práci, celé to matce vyprávěla; matka tiše poslouchala. Česala vlasy malému Salovi, držíc chlapce mezi koleny. Řekla pouze: „Lidé jako my nebudou nikdy bohatý.“

Octavia opáčila hněvivě: „Chudákům bych tohle neudělala. Ty bys to taky neudělala. Ukládat peníze do kapes těm všivejm mizerům.“

Lucia Santa řekla unaveně: „Jsem příliš stará na takové podfuky. A nemám žádný talent. Nemám lidi dost ráda na to, abych na ně byla milá, dokonce ani pro peníze. Ale ty, ty jsi mladá, můžeš se učit. Není to zas tak těžké. Ale ne! Moje rodina – to je samé čtení knížek, chození do kina, myslíte si, že se můžete chovat jako bohatí lidé. Měj svou hrdost. Buď chudý. To pro mě neznamená nic. Já jsem byla chudá, moje děti můžou bejt chudý.“ Postrčila Sala ke dveřím.

Sal se otočil a řekl: „Dej mi dva centy na sodovku, mami.“ Matka, která mu vždy dva centy dávala, řekla nazlobeně: „Neslyšel jsi, co jsem právě řekla tvé sestře? Jsme chudí. A teď běž.“ Sal se na ni díval vážně. S podrážděním si pomyslela, že všechny její děti jsou příliš vážné. Potom se Sal zeptal s dokonalým rozumováním dítěte: „Když mi nikdy nedáš dva centy, budeš bohatá?“ Octavia vyjekla smíchy. Matka vzala svoji náprsní peněženku as ledovou tváří podala Salovi stříbrný niklák. Sal vyběhl z domu bez dalšího slova.

Lucia Santa pokrčila rameny a usmála se na Octavii. A přece, myslela si matka, kdybych nikdy nedala dětem dva centy na sodovku, možná bychom bohatí byli. Kdybych jim nikdy nedala peníze na ty pohyblivé obrázky a baseball, kdybych vařila maso jen jednou týdně a rozsvěcovala elektrické světlo, jen když je tma jako uhel. Kdybych posílala děti celý rok pracovat místo čekání na to, až dokončí střední školu, kdybych je nutila po nocích přišívat knoflíky na kartóny místo čtení a poslouchání rádia – kdo ví?

Tisíce domů na Long Islandu byly koupeny za lakotnou šetrnost. Ale to by se nikdy neosvědčilo v její rodině. Byli by všichni velmi nešťastní, včetně jí samotné. A byla to její chyba. Nevymáchala jim dost hubu v bídě, jak jako dobrá matka měla.

Nedělala si o lidech žádné iluze. Nebyli zlí, ne úmyslně škodolibí. Ale peníze byly Bůh. Peníze člověka mohly osvobodit. Peníze dokázaly dát jednomu naději. Peníze mohly člověka zabezpečit. Zřeknout se peněz? Stejné jako chtít po někom, aby se uprostřed divoké džungle vzdal své zbraně.

Peníze chrání život našim dětem. Peníze je vyzdvihly z temnoty. Kdo neproléval slzy kvůli nedostatku peněz? Kdo neproléval slzy kvůli penězům? Kdo přijde, když peníze volají? Doktoři, knězi, poslušní synové.

Peníze byly novou mateřskou vlastí. Když byla v noci vzhůru a ležela, přemýšlejíc o rostoucích sumách v bance, cítila Lucia Santa náhlou fyzickou mrazivou bodavost smíšenou se strachem, který pociťuje vězeň, když počítá dny, co ještě za zdmi stráví.

A peníze byly přátelé, uctiví známí. Nový Ježíš nikdy nemohl povstat z mrtvých, aby těm s penězi vyčítal.

Ne být bohatý, ale mít peníze. Mít peníze jako zeď, aby ti jistila záda a ty bys pak mohl čelit světu.

Octavia věděla, že její matka přemýšlí o penězích. Penězích na doktory, penězích na oblečení, penězích na petrolejová kamna, penězích na školní knihy, penězích na šaty k přijímání. O penězích na koupi domu na Long Islandu a možná, že by malý Sal byl ten, kdo by šel na univerzitu.

A přece, pomyslela si Octavia, i přes to přese všechno byla matka na peníze neopatrná. Kupovala ten nejlepší olivový olej, drahý sýr, dovážené prosciutto. Podávala maso přinejmenším třikrát týdně. A mnohokrát k postonávajícím dětem zavolala doktora, kde jiné rodiny by podávaly domácí léky a čekaly, až horečka nebo zimnice pomine. Na Velikonoce dostalo každé dítě nový oblek nebo šaty.

Ale vždy po několika týdnech dávala matka Octavii pět nebo deset dolarů, aby je uložila. Teď bylo tedy na poštovní knížce přes patnáct set dolarů, o kterých nevěděl nikdo kromě ní a matky. Octavia byla zvědavá, co by to asi bylo za čarovné znamení, které by přimělo matku, aby se odhodlala k tomu důležitému kroku v životě rodiny a koupila dům na Long Islandu.

* * *

Byl podzim, děti chodily do školy, noci byly příliš sychravé na to, aby se vysedávalo na avenue, a bylo příliš mnoho práce, než aby se celý večer strávil klevetěním. Pralo se a žehlilo oblečení, leštily se boty, přišívaly se knoflíky na kartóny, aby se vydělaly nějaké peníze navíc. Petrolejová kamna byla vynesena z úkrytu na dvorku za domem a ze sklepa. Město změnilo své světlo; slunce bylo studeně žluté, chodníky a strouhy chladně šedé. Budovy vyrostly a ztenčily se a byly jedna od druhé zřetelnější. Člověk už víc necítil vůni kamene a asfaltu. Vzduch ztratil svou letní hutnost prachu a horka. Bílý kouř z obrovitých strojů v železničním seřadišti voněl přírodou. A v ránu přesně takového dne se Frank Corbo vrátil domů ke své rodině.

Kapitola šestá

Velké děti byly ve škole a v práci. Zia Louche popíjela s Lucií Santou kávu. Obě uslyšely kroky na schodech, a když se otevřely dveře, Frank Corbo, hrdý, ale jako dítě čekající na znamení přivítání, zůstal na několik okamžiků stát, než vstoupil do bytu. Vypadal dobře, jeho tvář byla opálená a kulatá, oči vlídnější. Lucia Santa řekla chladně: „Á, konečně jsi doma.“ Ale i přes ten rezignovaný, nevyslovený nesouhlas byl v jejím hlase slyšet přivítací tón. Zia Louche, poněvadž byla starší, věděla, jak se k navrátivšímu se manželovi chovat. Řekla: „Ach, Franku, vypadáš moc dobře. Jsem ráda, že vypadáš tak dobře.“ A pobíhala kolem a chystala mu šálek kávy. Frank Corbo si sedl ke stolu naproti své ženě.

Na chvíli se jeden druhému dívali do očí. Nebylo nic, co by si mohli říci. To, co udělal, bylo nemožné neudělat. Nemohl se omluvit, ani prosit o pochopení. Ona to musí přijmout, jako přijímá nemoc a smrt. A zrovna tak nemožné bylo, že by mu odpustila. Vstala a došla ke dveřím, kde nechal stát kufr, jako kdyby neměl zůstat, a postavila ho do nejzazšího kouta pokoje. Pak mu ke kávě udělala rychlou omeletu.

Když se přes něj nahnula, aby ho obsloužila, políbil jí na tvář a ona ten polibek přijala. Bylo to jednání lidí, kteří zradili jeden druhého, a tímto polibkem si slíbili, že nebudou nikdy hledat odplatu.

Ty dvě ženy a muž seděli kolem stolu a popíjeli kávu. Zia Louche se optala: „Tak jaké to bylo vrátit se na půdu? Ach, práce, pořádná práce je pro muže ta nejlepší věc. V Itálii lidé pracují šestnáct hodin denně a nikdy neonemocní. Ale ty, ty vypadáš výborně. Půda tě tedy přijala, co7“

Otec pokýval hlavou. Byl zdvořilý. „Šlo to,“ připustil.

Dvě malé děti, Sal a maličká Lena, přišly chodbou z předního pokoje, kde si hrály. Když uviděly svého otce, zastavily se a chytly se za ruce. Upřeně se na něj dívaly.

Zia Louche řekla ostře: „Jděte dát pusu svému otci, běžte.“ Ale otec se na své děti díval s tímtéž bezmocným, zranitelným stínem lásky uchované v paměti, něco jako vzpomínka smíšená s opatrností před nebezpečím. Když k němu došly, sklonil se a políbil je na čelo s nekonečnou vlídností. A potom co tohle udělal, mu jeho žena spatřila v očích onen posedlý pohled, který ji vždy tolik znepokojoval.

Otec vytáhl z kapsy dva malé hnědé papírové pytlíky bonbónů a každému z dětí dal jeden. Sedly si na podlahu vedle jeho židle, aby pytlíky otevřely a prozkoumaly své dárky, třouce se o otcovy nohy jako kočky. Ten upíjel ze své kávy, zdánlivě netečný, nenamáhaje se udělat jakékoliv gesto, aby se jich znovu dotkl.

Zia Louche odešla. Když se zavřely dveře, otec vyndal z kapsy svitek bankovek, dvě si nechal pro sebe a zbytek podal Lucii Santě. Bylo to sto dolarů.

Byla ohromena. „Možná, že jsi udělal správnou věc, vypadáš líp. Jak se cítíš, Franku?“ Její hlas měl nádech znepokojení a obav.

„Lip,“ řekl manžel. „Bylo mi špatně, měl jsem toho už plné zuby. Nechtěl jsem se hádat, než jsem odešel, proto jsem ti to nemohl říct. Hluk ve městě, v domě. Pořád mě bolela hlava. Tam venku byl klid. Celý den jsem tvrdě pracoval a v noci jsem spal beze snů. Co víc může chlap chtít?“

Oba mlčeli. Nakonec dodal, jakoby v omluvě: „Není to moc peněz, ale je to všechno, co jsem vydělal. Neutratil jsem pro sebe ani vindru. Ten kufr mi dal můj šéf a dal mi i na šaty a na živobytí. Lepší, než zůstat tady a mýt tvé schody.“

Matka řekla tiše, konejšivě: „Je to spousta peněz.“ Ale nemohla si odpustit, aby nedodala: „Schody myl za tebe Gino.“ Čekala, že se bude zlobit. Ale Frank pokýval hlavou a řekl rozumným, mírným hlasem, bez ironie: „Děti musí trpět za hříchy svých otců.“

Promluvil jako věřící, křesťan, a k utvrzení jejího podezření vyndal z kapsy svého kabátu svatou knihu s červenou ořízkou.

„Vidíš tohle?“ zeptal se. „Tahle kniha v sobě nese pravdu. A já ji ani nedokážu přečíst. Je italsky, a přece ji nemůžu přečíst. Až přijde Gino domů ze školy, může mi číst. Místa jsou označená.“

Matka se na něj pátravě zadívala. „Musíš být unavený,“ řekla. „Jdi do postele a spi. Pošlu děti, aby si šly hrát na ulici.“

Když se svlékl a odešel do postele, přinesla mu mokrý ručník, aby si mohl otřít ruce a obličej. Nepokusil se si ji přivlastnit, ani nedal najevo touhu, a když zavřel oči a zabořil se do postele, vypadalo to, jako kdyby zavíral oči před světem, do kterého znovu vstoupil. Lucia Santa pod tím zevním zdravím a zdánlivým štěstím vycítila něco strašně pochybeného. Jak se tak na něj shora dívala, pociťovala k tomuto muži, kterého milovala a který byl tolik let jejím manželem, zvláštní soucit. Jako by během každého dne, s každou vteřinou, každou minutou, každým dnem vyčerpávala jeho osud, jako by byl jejím vězněm, umírajícím v její cele. Byla nevinným žalářníkem, nepronásledovala ho, nesoudila ho, nevynášela nad ním ortel. Ale nikdy by ho nemohla nechat uprchnout. Lucia Santa se posadila na postel a položila svoji ruku na jeho. Už spal. Seděla tak nějakou chvíli, svým způsobem ráda, že bude spát bezpečně v posteli, až se zbytek rodiny vrátí domů, a že ho Octavia, Larry, Gino a Vinnie uvidí poprvé bezbranného, a tak by se nad ním mohli ustrnout.

Ten večer seděla rodina u večeře, když otec vstal a připojil se k nim. Octavia řekla své „Ahoj“ velmi chladně. Larry byl ve svém pozdravu velmi vřelý, řekl s krajní upřímností: „Vypadáš dobře, tati. Chyběl jsi nám tady.“

Gino a Vincent na něj zvědavě civěli. Otec se zeptal Gina: „Byl jsi na matku hodný, zatímco jsem byl pryč?“ Gino kývl. Otec se posadil a potom, jako dodatečnou myšlenku, vyndal z kapsy dvě jednodolarové bankovky a beze slova je podal Ginovi a Vincentovi.

Octavia byla rozzlobená, že se také nezeptal Vincenta, jestli byl hodný. Chápala Vincenta a věděla, že se ho to dotklo, že si ho otec dolarem neusmíří. Dokonce ji to rozzlobilo ještě víc, protože pochopila, že to její nevlastní otec neudělal úmyslně.

Zčistajasna otec učinil prohlášení, které je překvapilo všechny.

„Dnes večer mě navštíví mí přátelé,“ oznámil. Nikdy si domů své přátele nevodil. Jako kdyby nějak věděl nebo cítil, že tohle nebyl doopravdy jeho domov, že se nikdy nemohl stát hlavou rodiny. Dokonce ani své kamarády, se kterými hrával karty, nepřivedl nikdy na sklenku vína. Dnes večer musel Larry do práce, ale Octavia se rozhodla, že zůstane a s těmi lidmi se seznámí a zastane se matky, kdyby se s otčímem proti rodině spolčili.

Když hosté přišli, dům byl uklizený, nádobí umyté, čerstvá káva na kamnech a na stole dort koupený v krámu. Byli to pan John Colucci s paní a jejich devítiletý syn Job.

Colucciovi byli mladí, po třicítce. Pan Colucci byl hubený a zasmušilý, jen s nepatrným přízvukem, aby bylo zjevné, že se nenarodil v Americe. Měl na sobě košili, kravatu a sako. Jeho žena byla velká a smyslná, ale ne tlustá. Neměla žádný přízvuk, ale vypadala víc italsky než její manžel.

Celá rodina Angeluzzi-Corbo byla překvapená náklonností, kterou Colucciovi projevovali Frankovi Corbo. Vřele mu potřásali rukou, dotazovali se na něj láskyplně, říkali obdivným tónem „A tohle je tvá žena?“ a „Tohle jsou tvé děti?“ jakoby v posvátné hrůze a nevěřícně. Chovali se k němu, jako by byl bohatý strýček, pomyslela si Lucia Santa. A viděla, jak její manžel na jejich lásku reaguje. Nikdy nedával otevřeně najevo své city, ale soudila tak podle melodie, podle jeho uctivého hlasu, ve kterém poprvé od jejich svatby uslyšela tón, který naznačoval, že se řečník podrobí přáním a názorům svých posluchačů. Byl nervózní, dychtivý se zalíbit. Poprvé se zdálo, že chce, aby o něm lidé smýšleli dobře. Nalil si sám kávu.

Všichni se usadili kolem velkého kuchyňského stolu. Octavia byla půvabná podle nejlepšího amerického stylu, s častými úsměvy a tichým, sladkým hlasem. Colucciovi měli dokonalé způsoby. Bylo zřejmé, že pan Colucci pracoval v kanceláři a ne rukama. Paní Colucci hovořila vytříbenou italštinou, kterou se nikdy nemohla naučit v Itálii. Nebyli dětmi horských venkovanů, ale ze třídy úředníků, z početných generací státních služebníků v Itálii. Pan Colucci byl jeden z těch mála Italů, jejichž rodina emigrovala do Ameriky z náboženských důvodů namísto chudoby. Byli protestanté a tady v Americe si založili novou sektu, LITERAL baptistické církve.

Byla to samozřejmě vůle boží, že potkali Franka Corbo. Majitel farmy byl nejbližším bratrancem Colucciových a ti, v zájmu zdraví svého syna, trávili na farmě dovolenou. Lucia Santa, předělaná venkovanka, pozvedla obočí nad replikou myšlenky, kterou tak často slýchala během uplynulého léta. Ale, pokračoval pan Colucci, co dokázalo ruku boží bylo to, že ve městě bydleli jen několik bloků od sebe a každé ráno dům Franka Corbo míjeli. Pan Colucci pracoval v Runkelově čokoládovně za rohem v Třicáté první ulici. Nejlepší ze všeho bylo, že si byl jistý, že mohl Frankovi Corbo sehnat v továrně práci, ale kvůli tomu oni na návštěvu nepřišli.

Ne. Pan Colucci slíbil, že bude učit Franka Corbo číst a psát. Budou používat bibli jako učebnici. Dnes večer přišli, aby dodrželi svůj slib, že ho navštíví, že ho budou učit nejen čtení a psaní, ale i o Ježíši Kristu. Bude muset docházet do jejich třídy v kapli LITERAL baptistické církve. Pan Colucci se chtěl ujistit, že paní Lucia Santa Corbo nebude nic namítat, nebude dotčena, kdyby docházel tři večery týdně na bohoslužby. Věděl dobře o úctě a ohledu prokazovaném italské manželce a matce dětí. O námitkách proti náboženství se nezmínil, jako by věděl, že nebudou žádné.

Lucia Santa se na něj dívala vlídnějšíma očima. Dala si dohromady, že se její muž stane prostestantem, ale pro ní to bylo v každém ohledu nedůležité. Byl dospělý muž. Ale ta práce u Runkela. Nosil by domů zdarma čokoládu a kakao. Mzda by nebyla nevýznamná. Tomuhle se říká štěstí. Její manžel se mohl klidně stát Židem, kdyby si to přál. Nedala svůj souhlas, neboť to nepříslušelo jí, otec nemohl být vetován. Dala své požehnání.

Napětí povolilo. Mluvili o sobě, vyprávěli si, ze které části Itálie pocházejí, kdy a proč odešli. Colucciovi nekouřili ani nepili. Jejich životem bylo náboženství, protože věřili v živoucího Boha. Vyprávěli podivuhodné příběhy o zázracích, které jejich víra vykřesala. Na jejich shromážděních v kapli padali věřící v transu na zem a vyráželi ze sebe extatické výkřiky; z opilců se stávali abstinenti, špatní manželé, kteří pravidelně své ženy a děti ztloukli a zkopali, až měly modřiny, byli hodnější než světci. Lucia Santa pozvedla obočí ve zdvořilém údivu. Pan Colucci pokračoval. „Hříšníci se stali Bohu podobní. Já sám jsem byl velký hříšník, v jakém směru, to bych raději ani neříkal.“ Jeho žena na okamžik sklopila hlavu, a když ji zvedla, měla na rtech lehký, ponurý úsměv. Ale pan Colucci tohle neřekl vychloubačně. Jeho chování bylo chováním muže, který se stal obětí hrozného neštěstí a který po obrovském utrpení nebyl zachráněn žádnou vlastní ctností.

Pan Colucci pokračoval, aby vysvětlil, co tím myslí. Dokonce i teď, když Frank nepociťuje víru, to nevadí. Jsou jeho přátelé, udělají všechno, aby mu pomohli. Z lásky k němu a Bohu. Víra se dostaví v pravý čas.

Na rodinu to zapůsobilo, navzdory slovům „láska“ a „bůh“. Nikdy se nesetkali s mužem jako byl pan Colucci, dokonce o nikom podobném ani neslyšeli. Lucia Santa čekala nějakou prosbu, nějakou léčku, která by vymáhala závdavek za tohle štěstí. Ale žádná nebyla. Zvedla se, aby uvařila čerstvou kávu a donesla tarelle. Otec je všechny pozoroval, nečitelný, ale zdánlivě spokojený.

Nemohlo být pochyb. Vše bylo harmonické. Pan Colucci to vycítil a nechal se unést. Vysvětlil toho o náboženství víc. Každý by měl milovat jeden druhého, nikdo by neměl toužit po světském majetku. Zkrátka, přijde Armageddon, Bůh vyhladí svět a pouze vyvolení, opravdoví věřící, budou spaseni. Paní Colucci přitakávala.

Její krásná ústa s přirozenou tmavou, krvavě rudou barvou byla sevřená přesvědčením, její nádherné tmavé oči bloudily po pokoji.

Děti, jakmile vycítily, že přestaly být hlídány, se vyplížily potichu pryč. Gino, Vincent a Job prošli chodbou do předního pokoje. Pan Colucci pokračoval. Lucia Santa poslouchala se zdvořilým klidem. Tihle lidé přinutí jejího manžela pracovat. Bravo. Mohli mít jeho modlitby. Všechny jejich děti, s výjimkou Sala a Leny, už byly u přijímání a biřmování u katolické církve, ale udělala to, když je o velikonoční neděli oblékla do nových šatů, jako součást primitivního společenského rituálu. Ona sama přestala dávno na Boha myslet, kromě automatického vkládání jeho jména do klení za nějaké neštěstí. Nebylo ale sporu: až by zemřela, prozíravě by se posledních ceremonií své církve zúčastnila. Ale teď nechodila na mši dokonce ani o Vánocích a ani na Velikonoce.

Na Octavii to udělalo větší dojem. Byla mladá a víra v dobro a touha dělat dobré skutky v ní vzbuzovaly úctu. Přála si, aby byla stejně krásná jako paní Colucci, a na chvilku si pomyslela, jak je dobře, že doma nebyl Larry, aby si na ní pocvičil svůj šarm, což by on jistě udělal.

Otec pozoroval a poslouchal, jako kdyby očekával, že pan Colucci řekne něco, co si on zoufale přál slyšet, jako kdyby pan Colucci měl blízko k tomu, aby vyřkl nějaká kouzelná slova, která by mu byla klíčem. Trpělivě čekal.

V předním pokoji vyndal Gino z kulatého otvoru ve zdi, který v zimě uchytil rouru od kamen, svůj balíček karet. „Chceš si zahrát Sedm a půl?“ zeptal se Joba. Vinnie už byl usazený na podlaze a vyndaval z kapsy centy. Gino si sedl naproti němu.

„Hrát karty je hřích,“ řekl Job. Byl to mladý, svědomitý chlapec, skoro hezký, podobný své matce, ale v žádném případě zženštilý. Sedl si na podlahu a díval se.

„Tak chceš teda sakra karty na hru?“ zeptal se Gino mírně.

„Klení je hřích,“ ozval se zase Job.

„Kecy,“ řekl Vinnie. Sám nikdy neklel, ale kdo si tenhle smrkáč myslel, že je, říkat Ginovi, aby neklel?

Gino sklonil hlavu a podíval se mazaně na Joba. „Jen takhle mluv v našem bloku, škvrně, a sundaji ti kalhoty a pověsí je na kandelábr. Budeš muset běžet domů a každý uvidí tvou holou prdel.“ Vystrašený pohled na Jobově tváři je uspokojil. Hráli karty a byli do hry pohroužení čím dál víc.

Job náhle řekl: „No dobrá, ale vy dva přijdete do pekla a taky hezky brzo.“

Gina a Vinnieho nemohlo nic vyrušit.

Job klidně pokračoval: „Můj otec říkal, že se blíží konec světa.“

Gino a Vinnie přestali na chvíli hrát. Pan Colucci na ně udělal dojem.

Job se sebejistě usmál: „Právě lidi jako vy to způsobí. Vy rozněcujete Boží hněv, protože děláte ošklivé věci jako hazard o peníze a klení. Kdyby lidé jako vy dělali všechno to, co vám já a můj otec říkáme, možná by Bůh se světem neskoncoval.“

Gino se zamračil. Byl u přijímání a biřmování před rokem a řádové sestry, které ho učily katechismus, o tomhle neříkaly nic.

„Kdy se to stane?“ zeptal se.

„Brzo,“ řekl Job.

„Řekni nám kdy,“ trval na svém Gino, stále ještě uctivý. „Stane se to ohni a povodněmi a výstřely přicházejícími z nebe. Všechno vylétne do povětří. Země se otevře a pohltí lidi do pekla a všechno zalije oceán. A každý se bude smažit v pekle. Kromě několika málo lidí, kteří věří a konají dobro. A potom bude Bůh zase všechny milovat.“

„Jo, ale kdy?“ Gino byl zatvrzelý. Vždy chtěl odpověď na svou otázku, ať už se ptal na cokoliv.

„Ode dneška za dvacet let,“ řekl Job.

Gino spočítal své centy. „Sázím niklák,“ sdělil Vincentovi. Vinnie se zamyslel. Za dvacet let se mohlo stát věcí.

Vinnie prohrál. Dost starý na to, aby byl vtipný, řekl: „Kdybych měl jméno jako Job, svět by pro mě nemohl skončit moc brzo.“

Oba bratři zlomyslně pozorovali Joba a ten se poprvé rozčílil: „Dostal jsem jméno po jednom z největších lidí v Bibli. Víte, co udělal Job? Věřil. Tak ho Bůh vyzkoušel. Zabil mu děti a pak nechal utéct jeho ženu. Potom mu Bůh vzal zrak a způsobil milion puchýřů. Pak mu vzal všechny peníze a dům. A víte, co se stalo potom? Bůh seslal do Jobova domu ďábla, aby se Joba zeptal, jestli stále ještě Boha miluje. Víte, co Job řekl?“ Dramaticky se odmlčel. „Pán dává a Pán bere. Miluji svého Boha.“

Na Vinnieho to zapůsobilo a upřeně Joba pozoroval. Gino se urážlivě zeptal: „Myslel to doopravdy? Nebo se bál, že ho Bůh zabije?“

„Určitě to tak myslel,“ nezaváhal Job. „A pak mu přisoudil Bůh hodně štěstí, aby si ho usmířil, protože Job věřil. Můj otec říká, že Job byl první LITERAL baptista. Proto se LITERAL baptisté zachrání, až přijde konec světa, a každý, kdo nám nenaslouchá, bude pohřben na milion let. Nebo i na víc. Radši byste měli vy dva přestat hrát karty a neklít.“

Ale protože byl Job jenom malý, potrhlý mrňous, začal Gino karty míchat, ohýbal je a nechal je dopadat jako vodopád do jednoho místa. Job ho sledoval, fascinován jeho zručností. Gino se na něj podíval a řekl: „Chceš to zkusit?“ Strčil Jobovi balíček do ruky. Job se pokoušel karty zamíchat a ty se rozsypaly po podlaze. Posbíral je a zkusil to znovu s vážnou a soustředěnou tváří. Najednou se po pokoji rozprostřel obrovský stín. Pozorovala je paní Colucciová; její příchod chodbou ložnic chlapci přeslechli.

Vinnie a Gino byli uchváceni její krásou. Civěli na ni. Prohlížela si svého syna chladně od hlavy k patě, s jedním obočím zdviženým.

Job koktal: „Matko, já jsem nehrál, Gino mi jenom ukazoval, jak se míchá. Když hráli, jen jsem se díval.“

Gino řekl vřele: „Von nelže, paní Colucciová, jenom se díval. Víte,“ ocenil s obrovským údivem, „nehrál by, i kdybych říkal cokoliv.“

Paní Colucciová se usmála a řekla: „Vím, že mi syn nikdy nelže, Gino. Ale sáhnout si na karty je začátek. Jeho otec se na něj bude moc zlobit.“

Gino se na ni spiklenecky usmál. „Nemusíte to jeho otci říkat.“

Paní Colucciová poznamenala chladně: „Samozřejmě že mu to neřeknu. Ale Job jistě ano.“ Gino byl překvapený a podíval se tázavě na Joba. Paní Colucciová řekla laskavějším hlasem: „Pan Colucci je hlava naší rodiny, zrovna tak jako Bůh vládne světu. Před Bohem bys žádné tajnosti neměl, viď, Gino?“ Gino se na ni díval zamyšleně.

Vinnie míchal rozzlobeně karty. Byl naštvaný na Gina, že tyhle lidi neprohlédl, že se choval, jako by ho měli rádi, že se nechal napálit jejich dobrými způsoby. Na krásné, ustarané tváři paní Colucciové viděl pohled plný znechucení nad jejich hraním karet, jako kdyby je přistihla při něčem neslušném, o čem se nikdy nemluví. „Přestaň se do toho plést, Gino,“ řekl. Rozdal na hru.

Gino, popletený něčím, čemu nerozuměl, se zeptal Joba: „Ty to svému otci řekneš? Fakt? Když mu to neřekneš ty, tvoje matka to taky neřekne. Je to tak, paní Colucciová?“ Ženinou tváří se mihl výraz fyzického znechucení, ale neřekla nic.

Job neodpověděl, ale z očí mu vyhrkly slzy. Gino byl zaražený. Navrhl: „Povím tvému otci, že jsem ti ty karty vnutil do ruky. To jsem přece udělal. Že jo, Vine? No tak, já mu to povím.“

Paní Colucciová řekla úsečně: „Jeho otec bude věřit všemu, co mu Job řekne. Dobrou noc, děti. Řekni svým kamarádům dobrou noc, Jobe.“ Job neřekl nic a oba odcházeli chodbou do kuchyně.

Oba bratři už neměli na další hraní karet náladu. Gino šel k oknu, otevřel ho a sedl si na parapet. Vincent šel k druhému oknu a udělal totéž.

Železniční seřadiště bylo temné, s výjimkou světlometu jedné pracující, černé, neviditelné mašiny, drhnoucí železem o železo. I Hudsonova řeka byla v mdlém podzimním měsíčním světle téměř modročerná a útesy příkrých skal pod ním byly nejasné, jakoby přízračné. Desátá avenue dole pod oknem byla tmavá a tichá, studeným říjnovým nočním větrem vymetená od pachů a lidí. Pouze na rohu Třicáté první ulice bylo živo okolo táboráku, obstoupeného odrostlejšími chlapci.

Gino a Vincent uviděli svého otce vyjít z domu s Colucciovými. Doprovázel je k tramvaji na Deváté avenue. Dívali se, dokud se nevrátil. Viděli ho, jak se u táboráku zastavil, dlouho upřeně hleděl do jeho plamenů. Nespouštěli z něj oči. Nakonec prošel avenue a vešel do domu.

Gino a Vincent slezli z oken. Rozložili svou postel a ustlali ji. Vincent si oblékl pyžamo z venkova. Pozoruje ho, řekl Gino: „Ten Job, je to správnej kluk, ale má rozhodně štěstí, že nebydlí v našem bloku.“

Pan Colucci nebyl jen mluvka, byl muž činu. Frank Corbo pracoval v Runkelově čokoládovně už ten následující týden a jeho večerní příchod domů byl pro děti povyražením. Vrátil se a jeho postava a šaty voněly kakaem. Vždycky měl v kapse velký nepravidelný valoun čokolády. Byla to čistá čokoláda, mnohem lahodnější než čokoláda koupená v obchodě. Dal ji Ginovi, aby se rozdělil s dětmi. Gino ji rozsekl nožem, půlku dal Vinniemu a půlku sobě. Pak každý dal kousek Salovi a maličké Leně. Gino si vždycky představoval otce, jak pracuje s krumpáčem na obrovité hoře čokolády a rozbíjí ji na malé kousky.

Otec měl být o Velikonocích pokřtěn na novou víru. Každý večer chodil ke Colucciovým na hodiny čtení a potom do kaple na bohoslužby a další hodiny. Občas nutil Gina, aby mu předčítal z Bible, ale Gino vždy protestoval; četl špatně a s viditelnou nechutí, zvláště otcovu oblíbenou pasáž, ve které rozhněvaný a pomstychtivý Bůh zúčtuje s člověkem. Gino ji četl takovým hlasem, tak nezaujatým a znuděným, že svého otce pouze rozčílil. Jednoho dne mu Frank Corbo řekl mírně a s úsměvem: „Animale! Copak ty nevěříš v Boha? Nebojíš se umírání a pekla?“

Gino byl překvapený a zmatený. „U přijímání a biřmování jsem byl,“ řekl. Otec se na něj podíval, pokrčil rameny a nikdy už ho nepožádal, aby mu četl.

Následující dva měsíce šlo všechno hladce. Nebyly žádné hádky.

Ale potom, když viděla manžela v tak dobrém světle, pracovitého, tichého, dobře vychovaného, myslela si Lucia Santa, že nemá žádnou výmluvu proto, aby nebyl ještě lepší. Hartusila, že je pořád z domu pryč, že ho děti nikdy nevidí, že ji nebere na návštěvy k příbuzným. A vypadalo to, jako by otec na takové stížnosti čekal, jako by ho nový charakter netěšil. Odehrála se scéna, on udeřil, ozvalo se zaječení a křik, Octavia vyhrožovala otci kuchyňským nožem. Bylo to znovu jako za starých časů. Otec odešel z domu a nevrátil se až do dalšího rána.

Postupně se měnil. Nechodil tak často do kaple. Mnoho nocí šel rovnou domů a bez jídla hned do postele. Ležel v posteli, civěl do stropu, nespal, nemluvil. Lucia Santa mu přinesla teplé jídlo; někdy se najedl, někdy jí ho vyrazil z ruky a ušpinil tím prostěradla. Tu noc jí pak nedovolil prostěradla vyměnit.

Na chviličku usnul; pak se okolo půlnoci probudil, sténal a házel sebou. Měl děsivé bolení hlavy a Lucia Santa mu omývala spánky lihem. Avšak příští ráno mu bylo už zase dost dobře na to, aby mohl jít pracovat. Nic ho nemohlo od práce zadržet.

Tu zimu byly noci jako noční můra. Otcovy výkřiky budily maličké. Gino, Vincent a Sal se k sobě krčili, Gino a Vincent zvědaví a zaražení, ale Sal tak vystrašený, až se třásl. Octavia se vzbudila a ležela na své posteli, běsníc nad matčinou trpělivostí s otcem. Lary o tohle všechno přicházel, protože v noci pracoval a zůstával venku do časných ranních hodin.

Otec se změnil ještě k horšímu. Budil se uprostřed noci a proklínal svou ženu, nejdříve v pomalém, pak zrychlujícím se rytmu – rytmu Bible. Všichni spali, dům byl temný, když najednou – zvedající se z černočerné tmy – zaplnil byt otcův vzrušený hlas, plný síly. „Děvko… Čubko… Všivá, špinavá, zkažená, prolhaná svině…“ Potom vyšším tónem a rychleji: „Pekelnice… zkurvydítě… kurvymatko.“ Jako poslední přišel dlouhý tok špíny, který končil velkým bolestným sténáním a hrůzostrašným pláčem volajícím o pomoc: „Gesu, Gesu, pomozte mi, pomozte mi.“

Všichni se probudili, vystrašení, posadili se na postelích, čekali, nikdy nevědouce, co udělá dál. Matka ho konejšila, promlouvala k němu tichým hlasem, prosila ho, aby byl zticha, aby rodina mohla spát. Omývala mu spánky lihem, až byl byt naplněn jeho pálivou vůní.

Octavia a Lucia Santa se přely, zda ho poslat do nemocnice. Lucia Santa o tom odmítla uvažovat. Octavia, unavená nedostatkem spánku a obavami, začala být hysterická a matka jí musela dát facku. Jednu noc, když začal otec sténat „Gesú, Gesú“, přišlo zpoza dveří Octaviiny ložnice jako odpověď posměšné sténání. Když otec zaklel v italštině, Octavia zaječela zpátky, opičíce se po jeho dialektu, sprostá slova v cizím jazyce, výkřik do tmy, strašlivější než klení otce. Sal a maličká Lena začali plakat. Vinnie a Gino si sedli na okraj postele, omráčeni spánkem a strachem. Lucia Santa zabušila na dveře dceřiny ložnice, prosíc ji, aby přestala. Ale Octavia se už neovládala a byl to otec, který přestal první.

Příští ráno nešel do práce. Lucia Santa ho nechala odpočinout, zatímco připravovala děti do školy. Pak přinesla manželovi snídani.

Byl ztuhlý jako prkno. Jeho oči tupě zíraly do stropu. Když jím zatřásla, promluvil dutým tónem: „Jsem mrtvý, nedovol jim, aby mě pohřbili bez šatů. Obuj mi na nohy mé pěkné boty. Bůh mě povolal. Jsem mrtvý.“ Matka byla tak vystrašená, že začala hmatávat jeho údy. Byly ledové a tuhé. Pak začal otec vykřikovat: „Gesú, Gesú. Milost. Aiuto, aiuto.“

Zkoušela ho držet za ruku. „Franku, dovol mi zavolat doktora,“ prosila. „Jsi nemocný. Franku.“

Otec se rozzuřil tak, jak jen mrtvola mohla. Dutým, hrozivým tónem odpověděl: „Jestli doktor přijde, vyhodím ho z okna.“ Ale výhrůžka vrátila Lucii Santě klid, neboť nyní ty studené modré oči ožily záchvatem zlosti. Horko se rozlévalo do jeho údů, kterých se dotýkala. Pak uslyšela někoho vystupovat po schodech nahoru a do domu. Byl to Larry, doma z noční směny.

Zavolala: „Lorenzo, pojď sem a podívej se na otce.“ Tón jejího hlasu přivedl Larryho rychle chodbou do ložnice.

„Koukej, jak je nemocný a nechce doktora ani vidět,“ bědovala matka. „Promluv s ním.“

Larry byl vzezřením svého nevlastního otce otřesený. On si změny nevšiml, hubnutí jeho tváře až do vychrtlosti, napětí v ústech, obličeje lemovaného vráskami šílené zuřivosti. Řekl vlídně: „No tak, tatí. Musíme sehnat felčara, dokonce i když jsi mrtvý. Možná lidi řeknou, že tě mami otrávila nebo něco takového. Víš? Musíme mít potvrzení.“ Usmál se na otčíma.

Ale Frank Corbo si ho změřil pohledem plným opovržení, jako kdyby byl syn slaboduchý nebo duševně chorý. „Žádné doktory,“ řekl. „Nechte mě odpočívat.“ Zavřel oči.

Lucia Santa a Larry šli do kuchyně na druhém konci bytu. Matku napadlo: „Lorenzo, jdi k Runkelovi a sežeň pana Colucciho. Ten ví, jak na Franka. Včera v noci byl na tom zase špatně. Jestli tohle potrvá – ne, sežeň pana Colucciho.“

Larry byl k smrti utahaný a chtělo se mu do postele. Ale viděl, že jeho matka, vždy silná a sebejistá, nemá daleko k slzám, ale je příliš hrdá je prolévat. Pocítil k ní obrovskou lásku a lítost, a přece podivnou nechuť nad tím, že je do té záležitosti zapleten, jako by to byla tragédie, která se ho netýkala. Poklepal matce na ruku a řekl: „Dobrá, mami,“ a vyšel z domu hledat pana Colucciho.

Pan Colucci, přestože byl úředník, z práce odejít nemohl. Přišel v pět hodin a přivedl s sebou tři další muže. Jejich šaty voněly kakaem. Vešli dovnitř a uviděli Franka Corba, jak leží v posteli bez života.

Jako učedníci se kolem něj rozestoupili do kruhu. „Franku, Franku,“ začal pan Colucci vlídně. „Copak je tohle? Co to děláš? Nemůžeš opustit svou ženu a děti. Kdo je bude živit? Bůh by tě teď nepovolal; ještě musíš vykonat příliš mnoho dobra. Teď pojď, Franku, vstaň, poslechni přítele, který tě má rád. Ještě není ten správný čas.“ Ostatní muži zamumlali „Amen,“ jakoby k modlitbě. „Musíme ti sehnat doktora na tvé bolení hlavy,“ řekl pan Colucci.

Otec se zvedl na jednom lokti. Mluvil tichým, rozzlobeným hlasem, nyní plným života: „Vy jste mi vždycky říkal, doktorů není nikdy třeba, rozhoduje Bůh, člověk věří. Teď nemluvíte pravdu, jste falešný. Jste Jidáš.“ A namířil, ruku nataženou, ukazováčkem Coluccimu téměř do oka. Ten byl obrazem na stěně.

Pan Colucci byl zdrcený. Posadil se dolů na postel a vzal ruku Franka Corba do své: „Můj bratře, vyslechni mě. Já věřím. Ale když vidím tvou ženu a děti takhle opuštěné, má víra je na vážkách. Dokonce i moje. Nemohu dopustit, aby má víra byla tvou zkázou. Jsi nemocný. Máš bolesti hlavy. Trpíš. Milý bratře, ty nevěříš. Říkáš, že tě povolal Bůh a říkáš, že jsi mrtev. Rouháš se. Teď žij. Trp o něco později. Bůh s tebou bude mít slitování, až nastane Armageddon. Teď vstaň a pojď k nám na večeři. Potom půjdeme do kaple a společně se pomodlíme za tvé vykoupení.“ Pan Colucci plakal. Ostatní muži sklopili hlavy. Otec se na ně díval s očima široce otevřenýma, zdánlivě rozumný.

„Vstanu,“ rozhodl obřadně a naznačil, že mají odejít, aby se mohl obléknout. Colucci a ti druzí muži šli do kuchyně a sedli si ke stolu, aby si vypili kávu, kterou před ně postavila Lucia Santa.

Pan Colucci se dlouho, tiše díval na dřevěný stůl. Byl v hrozné úzkosti. To, co v té posteli viděl, byla karikatura Krista a pravého věřícího, víra dohnaná k logickému závěru: ulehnutí a rozžehnání ses životem. Řekl Lucii Santě: „Signoro Corbo, váš manžel bude doma dnes večer v devět. Pošlete pro doktora. Nemějte žádný strach, zůstanu s ním.“ Položil jí ruku na rameno. „Signoro, věřte mi, Váš manžel má opravdové přátele. Pomodlí se. Vyléčí se a jeho duše bude spasena.“

V Lucii Santě vyvolal jeho dotyk studený, nesmiřitelný hněv. Kdo byl tenhle muž s jedináčkem, cizinec v jejím bolu a utrpení, že si troufal ji utěšovat? Holobradkovský, zločinecký ve své vlezlé pobožnosti – to on byl příčinou manželovy nemoci. On a jeho přátelé uvedli svým nerozumem manželovu mysl ve zmatek, svou obscénní a úslužnou familiárností k Bohu. A navíc měla vůči panu Coluccimu pocit odporu. Kdesi uvnitř cítila, že mu na životě a jeho příteli nezáleží, že s krásnou ženou projevil hlubokou nedůvěru a nedostatek víry, když se spokojil jen s jedním dítětem. Jak si vzpomněla na jeho pláč u manželovy postele, pocítila silné opovržení k němu a všem lidem, kteří hledají cosi mimo život, nějakou vznešenost. Jako kdyby život, sám život nestačil. Jak si o sobě myslí! Odvrátila se od pana Colucciho, jeho soucitu, jeho utrpení, aby jí nemohl vidět do tváře. Nenáviděla ho. Je to ona, kdo pociťuje muka, záchvat vzteku trpícího, který se musí sklonit před osudem; pokud jde o pana Colucciho, jeho slzy jsou jen lehkými slzami soucitu.

Kapitola sedmá

Doktor byl synem domácího, kterému patřilo mnoho činžovních domů v Desáté avenue. Tenhle otec, italský venkovan, se nedřel a nepotil, neopustil svoji domovinu, neždímal ze svých krajanských podnájemníků každý cent, nesrkal čtyřikrát týdně pasta a fagioli, jen aby se jeho syn stal milosrdným samaritánem. Dr. Silvio Barbato byl mladý, ale o hippokratovské přísaze neměl žádné iluze. Choval vůči svému otci přílišnou úctu a navíc byl příliš inteligentní sám o sobě na to, aby se choval sentimentálně k jižním Italům, kteří žili jako krysy podél západní zdi města. Ale i tak byl dost mladý na to, aby považoval utrpení za nepřirozené. Soucit z něho ještě nebyl docela vyždímán.

Luciu Santu znal. Jako chlapec, předtím než otec zbohatl, v Desáté avenue bydlel a projevoval jí úctu povinovanou starší ženě. Žil jako teď žila ona, špagetami ve čtvrtek a v neděli, pasta a fagioli v úterý, ve středu, v pátek a v sobotu a v pondělí scarola, aby se pročistila střeva. Nemohl ji zastrašit a jednat zcela profesionálně. Ale pokaždé, když vstoupil do domu jako byl tento, svému otci žehnal.

Jeho únik byl dovršen. Otec byl mazaný, že z něj udělal doktora. Nějací lidé vždycky onemocněli, nemocnice stály pořád, práce se našla. Vzduch byl plný zárodků, v dobrých časech i zlých. Někteří unikli načas, ale proces umírání byl vždy zdlouhavý. Každý, kdo byl naživu, měl peníze, které by si našly cestičku do doktorovy kapsy.

Sedl si ke svému šálku kávy. Musí, jinak by pro něj příště už neposlali. Lednička na chodbě byla pravděpodobně plná švábů. Dcera – jak se jen jmenovala? – byla dost stará na práci a byla tak vyvinutá, že sňatek je nevyhnutelný, nebo bude mít potíže. Motalo se tu příliš mnoho lidí vysvětlujících podrobnosti o pacientovi. Kolem se shromáždili přátelé a důvěrníci rodiny – věc, která jde doktorům na nervy ze všeho nejvíc. Staré přítelkyně byly vůbec nejhorší.

Konečně uviděl pacienta, který ležel v posteli. Zdál se klidný. Dr. Barbato mu nahmatal tep, změřil krevní tlak. To stačilo. Za tou klidnou, drsnou tváří musí být nesnesitelné napětí. Od jiných doktorů už o podobných případech slyšel. Byli to vždycky muži, kteří se sesypali pod tíhou nové země, nikdy ne ženy. Případy italských mužů, kteří duševně onemocněli a museli být dáni do ústavu, jako by odchodem z domoviny ze své mysli vytrhli životně důležitý kořen, byly časté.

Dr. Barbato věděl, co má teď dělat. Frank Corbo by měl být poslán do nemocnice, měl by si na delší dobu odpočinout, zbavit se tíhy. Jenže tenhle muž musí pracovat, musí živit děti. Všichni by jinak museli začít s hazardem. Dr. Barbato pokračoval v prohlídce. Když stahoval pokrývku, byl vylekán pohledem na pár ohyzdně zdeformovaných chodidel a pocítil takřka neovladatelný strach.

„Jak se to stalo?“ zeptal se italsky. Jeho hlas byl zdvořilý, ale pevný, dožadující se odpovědi.

Otec se zvedl na loktech a přetáhl si pokrývku zpátky přes nohy. „To není vaše starost,“ řekl. „Ty mě nijak netrápí.“ Tohle byl nepřítel.

„Tak tedy, máte bolení hlavy,“ upřesnil doktor.

„Ano,“ řekl otec.

„Jak dlouho?“

„Pořád.“

Nedalo se tu dělat nic. Dr. Barbato předepsal recept na silné sedativum. Čekal trpělivě na svou odměnu, zatímco matka odcupitala do jiné místnosti vyndat peníze z jejich úkrytu. Cítil se trochu nepříjemně. Vždycky si přál, aby lidé, kteří mu dávali peníze, byli lépe oblečeni a měli lepší nábytek. Pak si všiml rádia a hryzání svědomí zmizelo. Jestliže si mohli dovolit takový luxus, mohli si dovolit i nemoc.

Frank Corbo se vrátil do práce následující týden. Bylo mu mnohem lépe. V noci někdy nahlas sténal a nadával, ale jen několik minut a po půlnoci už se nikdy nebudil. Ale než skončil další týden, přišel jednoho dne domů zrovna před obědem. Stál ve dveřích a řekl své ženě: „Padrone mě poslal domů. Jsem příliš nemocný na to, abych dělal.“ Ke zděšení Lucii Santy začal plakat.

Posadila ho ke kuchyňskému stolu a donesla mu kávu. Měl velmi hubené tělo. Mluvil tak, jako nemluvil nikdy od roku jejich svatby. Zeptal se jí vystrašeným hlasem: „To jsem tolik nemocný? Padrone říká, že příliš často přestávám pracovat a zapomínám na stroj. Že bych si měl dlouho odpočinout a pak se u něj zastavit. Ale já nejsem tak nemocný, je mi teď čím dál líp, hlídám se. Už se o sebe postarám. Není to pravda?“

Lucia Santa řekla: „Nemysli na práci, odpočiň si chvilku. Musíš se uzdravit. Odpoledne si zajdi na procházku, vezmi Lenu na vzduch do parku.“ Podívala se na jeho sklopenou hlavu. Bylo mu líp nebo hůř? Nemohla dělat nic jiného, než čekat.

Když s maličkou Lenou odcházel, dala mu dolar na bonbóny a cigarety. Věděla, že hrozně rád míval v kapse nějaké peníze a že by mu to zvedlo náladu. Byl venku celé odpoledne a vrátil se právě včas k večeři.

Okolo stolu byla shromážděná celá rodina, Octavia, Larry, Vincent, Gino a Sal. Všichni věděli, že otec přišel o práci a byli zamlklí. Ale on byl klidný a tak hezky se choval a byl své ženě nápomocný, že se brzy každý cítil bezstarostně. Zdálo se, jako by mu ten šok ze ztráty zaměstnání vytloukl všechny další nesmysly z hlavy. Povídali jeden přes druhého. Larry napálil chlapce, kterým tvrdil, že prý švábi hrají na zdi baseball, a když se Sal a Gino otočili, ukradl jim z talíře brambory. Octavia krmila maličkou Lenu a chovala ji na klíně. Vinniemu neuniklo nic. Jeho Lany napálit nemohl. Dotkl se matčiných šatů, když šla kolem a nesla na stůl, a ta se zastavila a naservírovala mu jako prvnímu.

Když všichni odešli od stolu, zeptala se Lucia Santa svého manžela, jestli půjde do kaple. Odpověděl, že už více pana Colucciho nepotřebuje. Matka žasla. Bylo možné, že její manžel, který (ke škodě vlastní rodiny) nebyl nikdy vychytralý, využil Colucciovy, jen aby dostal práci? Ale proč potom ta nemoc? Tahle nesrovnalost jí dělala starosti.

Později, když nastal čas jít na kutě, Lucia Santa se usadila na své kuchyňské židli, že bude do půlnoci šít. Chtěla teď být stále oblečená a přichystaná, kdyby měl její manžel své záchvaty. Pokud by se do půlnoci nic nestalo, klidně může jít bez rizika spát, nebezpečí by bylo zažehnáno.

Frank Corbo ji pozoroval a s tím, co jemu připadalo jako něžnost, řekl: „Jdi. Jdi si odpočinout. Já zůstanu ještě chvilku vzhůru a pak si přijdu lehnout.“ Vděla, že myslí teprve až po půlnoci. Bylo už skoro jedenáct. Všichni ostatní spali a Larry odešel do práce. Lucia Santa cítila obrovský příval úlevy a pýchy, že se její úsudek ukázal jako správný. Bylo mu lépe. Muži mívali taková období, ale ta zase pominula. „Dodělám jen tenhle kousíček,“ řekla.

Jak šila, on pokuřoval svůj doutník. Nabídl jí sklenku vína a vzal si i jednu pro sebe, ačkoliv to bylo proti vyznání Colucciových. Bylo po půlnoci, když si šli lehnout, s maličkou Lenou mezi sebou. Byla velká tma, černočerné srdce noci, když se Lucia Santa vzbudila a slyšela manžela opakovat jasným, vyrovnaným hlasem: „Co mezi námi dělá tahle panenka? Rychle, než ji vyhodím z okna.“ Lucia Santa položila jednu ruku přes spící nemluvně a řekla tichým, naléhavým hlasem: „Franku, co je? Co se děje?“ Stále ještě omráčená spánkem, nemohla to pochopit.

Otec se zeptal tichým, hrozivým hlasem: „Proč jsi mezi nás dala tuhle panenku?“

Lucia Santa se snažila zachovat klidný tón. Zašeptala: „Franku, Franku, to je tvá dcerka. Probuď se, Franku.“ Nastalo dlouhé ticho, ale Lucia Santa se neodvážila znovu usnout. Náhle se celá postel prudce zatřásla.

Zvedl se jako anděl mstitel. Ložnici a přední pokoj, kde spaly děti, zalilo světlo a stál tam otec, úplně oblečený. Tvář měl téměř černou krví od záchvatu zuřivosti. Jeho hlas zněl jako hrom, když zařval: „VEN Z TOHODLE DOMU! VŠIVÁCI, ZKURVYSYNIA DĚVKY! VEN Z DOMU, NEŽ VÁS VŠECHNY ZABUU!“

Matka vyskočila z postele ve své noční košili, děťátko sevřené v náručí. Běžela do předního pokoje a řekla vystrašenému Ginovi a Vincentovi: „Rychle, oblékněte se a vemte Salvatora a běžte k Zii Louche. No tak rychle.“

Otec běsnil, nadával, ale když uviděl na odchodu Vincenta, řekl: „Ne, Vincenzo může zůstat. Vincenzo je anděl.“ Ale matka postrčila Vincenza do chodby.

Otec a matka stáli tváří v tvář. V otcových očích nebylo žádné slitování. Řekl tiše, ale s opravdovou nenávistí: „Vem si svou panenku a vypadni z tohodle domu.“ Lucia Santa se podívala na jediné dveře do ložnice, Octaviiny.

Otec její pohled zachytil. Řekl: „Nenuť mě klepat na dveře tvé dcery. Ať je venku na ulici, kam patří.“

Dveře se otevřely. Stála v nich Octavia, už oblečená, a držela v pravé ruce své krejčovské nůžky.

Matka řekla rychle: „Octavie, pojď se mnou.“ Octavia se nebála, vyšla ze svého pokoje připravená svést bitvu, aby ochránila matku a děti. Ale teď spatřila ve tváři otčíma takový výraz krutého potěšení, že poprvé dostala strach. Vzala maličkou Lenu z matčiny náruče a stále ještě držíc nůžky, běžela do kuchyně. Vinnie, Sal a Gino se choulili k sobě, přes zimní spodní prádlo měli na sobě jen kabáty. Sehnala je v houfu ze schodů a ven z domu. Lucia Santa zůstala s manželem sama.

Oblékla si přes noční košili šaty a přitom se ho zeptala třesoucím se hlasem: „Franku, co je? Byl jsi celý den tak hodný, co se teď děje?“

Jeho modré oči byly temné, drsná tvář klidná. Zopakoval znovu: „Všichni ven z tohodle domu.“ Přiblížil se k ní a strkal ji chodbou kolem pokojů směrem ke dveřím.

Larry a Panettiere vrazili do bytu a skočili mezi ně. Otec popadl Larryho za krk a tlačil ho ke zdi a řval: „Jen proto, že jsi mi dal dneska dolar, si myslíš, že se do toho můžeš míchat?“ Hodil na nevlastního syna hrst drobných.

Larry byl ve střehu. Řekl opatrně: „Tati, já ti jdu pomoct. Jdou sem četníci. Musíš se uklidnit.“ Náhle zakvílela siréna. Otec běžel do předního pokoje podívat se z okna.

Pod sebou na ulici viděl své tři malé děti schumlané ve svrchnících, tísnící se kolem Octavie a ji, jak ukazuje nahoru směrem k němu, poté co policie vystoupila z auta. Viděl dva policisty vbíhat do činžáku. Zkrotí a vrátil se zpátky chodbou pokojů do kuchyně a řekl všem velmi rozumným tónem: „Policie má klacky. Nikdo nemůže policii vzdorovat. Dokonce ani Bůh nemůže vzdorovat klackům.“ Posadil se na kuchyňskou židli.

Dva statní policisté, oba vysocí Irové, vešli do otevřeného bytu opatrně a poklidně. Larry si je vzal stranou a mluvil s nimi tichým hlasem. Otec je všechny pozoroval. Potom Larry došel k otci a sedl si vedle něj. Měl v očích slzy úzkostí. „Poslouchej mě, tati. Jede sem sanitka. Jsi nemocný, víš? Tak teď nedělej potíže. Kvůli mamce a děckám.“

Frank Corbo do něj prudce strčil. Okamžitě se ti dva policisté přiblížili, ale matka byla rychlejší: „Ne, počkejte, počkejte,“ řekla.

Šla k manželovi a promlouvala k němu tiše, jako kdyby Panettiere a ti policisté nesměli nic slyšet. Octavia a děti opustily chlad ulice a postávaly na druhé straně pokoje a sledovaly je. Matka mu domlouvala: „Franku, jdi do nemocnice. Uzdraví tě. Co si pomyslí děti, až uvidí policii, jak tě bije a táhne ze schodů? Franku, Franku, buď rozumný. Budu tě každý den navštěvovat. Za týden, za dva ti bude dobře. Tak pojď.“

Otec se zvedl. Jak to udělal, dva internisté v bílých kabátcích se vynořili nad posledním stupněm schodiště a došli k otevřeným dveřím bytu. Otec stál u stolu, hlavu dole, přemítal. Pak hlavu zvedl a prohlásil energicky: „Všichni si musí dát kávu. Sám ji uvařím.“ Ty dva bílé kabátce k němu vyrazily, ale matka jim zkřížila cestu. Larry si stoupl vedle ní. Matka řekla internistům i policistům: „Vyhovte mu, prosím. On půjde, když mu vyhovíte. Ale jestli použijete násilí, bude jako zvíře.“

Zatímco se káva louhovala, otec se začal u kuchyňského kohoutku holit. Internisté byli napjatí a ostražití. Policisté stáli připraveni s pendreky. Otec byl rychle hotov a nachystal na stůl šálky kávy. Děti a Octavia seděly na vzdálené straně stolu. Zatímco pili, aby mu udělali radost, nechal si od své ženy donést čistou košili. Pak si je všechny prohlížel se třpytem v očích.

„Figlio de puttana,“ začal. „Zloduši. Vás dva policajty znám. Pozdě v noci chodíte do pekárny a pijete whisky. Tak pracujete? A ty, Panettiere. V zadní místnosti pálíš protizákonně whisky. Och, všechny vás v noci, kdy každý spí, vidím. Vidím všechno. V noci jsem všude. Vidím hříchy světa. Zrůdy – nestvůry – ďáblové – vrazi – zkurvysyni a dcery – všechny vás znám. Myslíte si, že nade mnou můžete vyhrát?“ Křičel rychle, nesouvisle a strčil do kuchyňského stolu, porážeje všechny ty kávové hrníčky.

Zdálo se, jako by se zvedl na špičky; vyrostl a zhrozivěl. Larry a matka se od něj stáhli. Ti dva internisté v bílých kabátcích se semkli do řady se dvěma policisty a postupovali směrem k němu. Najednou otec uviděl přes obrovský dřevěný stůl obličej svého syna Gina, kůži bledou hrůzou, oči téměř prázdné, vyhaslé. Zády k nepřátelům otec na svého syna jedním okem mrkl. Viděl, jak se po Ginově tváři znovu rozlila barva, strach zmírněn překvapením.

Ale teď byla komedie u konce. Čtyři muži otce obklíčili, ještě se ho zatím nedotýkali. Ten k nim pozvedl obě své dlaně, jako by se doprošoval, aby se zastavili, vyslechli něco důležitého, co se chystá říct. Ale nepromluvil. Sáhl do kapsy a podal své ženě klíče od bytu a potom peněženku. Lucia Santa ho uchopila za ruku a táhla ho ven z bytu a dolů ze schodů. Larry vzal druhou otcovu ruku. Policie a muži v bílých kabátcích se drželi těsně za nimi.

Desátá avenue byla liduprázdná. Kolem ambulance a policejního auta zaparkovaného před činžovním domem šlehal vítr. V temné ulici se Frank Corbo otočil tváří v tvář ke své ženě. Řekl tichým hlasem: „Lucio Santo, nech mě jít domů, nenech je, aby mě odvezli. Oni mě zabijou.“ Ulicí zahoukal motor. Žena sklopila hlavu. Pustila jeho ruku a odstoupila od něj. Bez varování se na otce vrhli dva internisté v bílých kabátcích, navlékli mu něco na ruce a napůl ho strčili, napůl zvedli do ambulance. Jeden z policistů naskočil dovnitř na pomoc. Neozval se žádný zvuk. Otec nekřičel. Bylo vidět pouze třepetání mnoha modře a bíle oděných paží. Matka si hryzala pěsti a Larry stál ochromený. Ambulance odjela a potom k nim přistoupil policista, který zůstal.

Zamračenost časného úsvitu zastřela hvězdy, ale ještě nebylo doopravdy světlo. Lucia Santa na ulici plakala, když Larry udával policistovi jejich jména, otcovo, jména dětí a každého, kdo byl tu noc v domě, a popisoval, jak to všechno začalo.

Ne dříve než následující neděli bylo vůbec někomu povoleno otce navštívit. Po večeři řekla Lucia Santa dceři: „Myslíš, že bych mu mohla dovolit přijít domů, myslíš, že je to bezpečné?“ Octavia pokrčila rameny, bála se odpovědět upřímně. Žasla nad matčiným optimismem.

Lany jako nejstarší mužský v rodině převzal velení. Mluvil s chlapským pohrdáním nad zbabělostí žen: „Chcete tím říct, že necháte taťku shnít v Bellevue jen proto, že se jednu noc trochu neudržel? Dostaňme ho ksakru ven. Bude v pořádku, nebojte se.“

Octavia oponovala: „Pro tebe je snadné mluvit jako velkomyslný potentát. Ty nejsi nikdy doma. Běháš venku za flundrama, za těma svýma hloupýma šlapkama. A zatímco si hezky užíváš, mámě, děckám a mně podřezávají hrdla. A tobě to bude ta-á-á-k strašně líto, až přijdeš domů. Jenže ty budeš naživu a my budeme mrtví. Nejsi tak blbej, Larry.“

„Ach, vždycky všechno zveličuješ,“ řekl Larry. „Až si staroušek přičichne k Bellevue, nikdy už neonemocní.“ Potom pronesl vážně a bez potměšilosti: „Potíž je v tom, sestřičko, žes ho nikdy neměla ráda.“

„Proč bych měla mít?“ zeptala se zlostně Octavia. „Nikdy nic neudělal pro Vinnieho, dokonce ani pro své vlastní děti. Kolikrát uhodil mamku? Jednou ji dokonce udeřil, když byla těhotná, a na to já nikdy nezapomenu.“

Lucia Santa je oba poslouchala, tvář zamračenou, černé obočí svraštěné. Jejich argumenty byly bezvýznamnými argumenty dětí, rozhovor pro ni nebyl vůbec důležitý. Nebyli oprávnění, citově ani rozumově.

Jako mnoho jiných, tahle nevzdělaná, nevyučená venkovanka držela v rukou moc nad životy a smrtí svých nejbližších bytostí. Každý den a každý rok musí lidé odsoudit a zradit své milované. Lucia Santa nepřemýšlela sentimentálně. Ale láska a soucit měly svou hodnotu, svou určitou váhu v životě.

Muž, který zplodil její děti, zachránil ji ze zoufalého a bezmocného vdovství a probudil v ní touhu, už pro ni více žádnou skutečnou cenu neměl. Vnášel by do rodiny rozbroje. Octavia by mohla odejít, vdá se brzy, aby mu unikla. V boji s životem by byl přítěží. Měla vůči svým dětem, velkým i malým, povinnosti. Zavrhla lásku, která byla osobní, cit přepychu, nekomplikovaných životů.

Ale kromě lásky existovala čest, povinnost, spojení proti světu. Frank Corbo tuto čest nikdy nezradil; pouze nebyl schopen jí dostát. A byl otcem tří z dětí. Šlo o vlastní krev. V příštích letech se bude muset těmhle dětem dívat do očí. Musela by jim to vysvětlit, protože jim dal život, byly jeho dlužníky. Za tímhle se ukrývala primitivní hrůza, kterou rodiče cítí před vlastním osudem, když jsou staří a bezmocní a stávají se dětmi svých dětí, a zas oni pro změnu hledají milost.

Gino, který se celou tu dobu všelijak vytáčel a vykračoval a hádal se se Salem a Vinniem, k jejich konverzaci zdánlivě lhostejný, řekl náhle matce: „Taťka na mě tehdy v noci mrkl.“

Matka, zmatená, nerozuměla slovu „mrknul“. Octavia jí ho vysvětlila.

Lucia Santa se rozzářila: „Vidíte? Předstíral to. Věděl, co dělá, ale byl slabomyslný, nemohl si pomoci.“

„No jasně“, přitakal Larry, „Viděl, jak se Gino dívá vyděšeně, proto. Říkal jsem vám, že to není nic vážného. Je trochu nemocný, to je všechno. Přivedeme ho domů, ne?“

Matka se obrátila k Octavii: „Ech, no?“ Sama se už rozhodla, ale chtěla souhlas dcery. Octavia se podívala na Gina, ale ten odvrátil hlavu.

„Můžeme to zkusit,“ připustila. „Já se budu snažit.“

Všichni pomohli matce se nachystat. Sbalili něco k jídlu – špagety do misky, ovoce, půl bochníku chleba. Jen pro případ, že by nemohl přijet ještě ten den. Dokonce žertovali a Lucia Santa povídala: „Ach, tu noc, kdy nazval Vincenza andělem, tehdy jsem věděla, že je blázen.“ Byl to trpký vtip, který přetrvá po léta.

Konečně byla připravená k odchodu. Gino se jí zeptal: „Přijde tati domů doopravdy dneska?“

Matka se na něj shora podívala. Na jeho tváři bylo něco jako strach, který nemohla pochopit. Řekla: „Když ne dnes, tak zítra, neboj se.“ Viděla, že mu úzkost z očí zmizela a jeho absolutní důvěra v ní vyvolala onen dobře známý pocit síly a lásky.

Jak Vinnie uslyšel matčina slova k Ginovi, zařval s oddaným štěstím: „Hurá! Hurá!“ Octavia se obrátila ke své matce: „Dám děti do pucu a naženu je vyšňořené před dům.“

Larry šel s matkou. Než odešli, nařídil dětem: „Takže, když přivedeme dnes taťku domů, nikdo ho nebude obtěžovat, necháte ho odpočívat. Dělejte jen to, co sám nakáže.“ Poslouchajíc, pocítila matka ohromnou lehkost ducha; věřila, že všechno dobře dopadne, že ta hrozná noc není tak významná, jak se zprvu zdálo. Nahromadilo se příliš mnoho napětí, každý se nechal unést svými city. Skutečně, nebylo třeba volat policii ani ambulanci ani ho nechat odvézt do nemocnice. Ale snad to takhle bylo nejlepší. Teď bylo ovzduší čisté a všichni se budou chovat lépe.

V černém, mohutná a nesoucí sama ranec jídla, Lucia Santa kráčela k Dvacáté třetí ulici na tramvaj, jež jela napříč městem do Bellevue a svého nejstaršího syna za ruku jako poslušné dítě.

Lucia Santa a její syn přistoupili k obležené přepážce a čekali. Po dlouhé době jim bylo řečeno, že musí jít za lékařem, a podle instrukcí došli do jeho ordinace.

O téhle veliké nemocnici se říkalo, že její odborný personál je nejlepší na světě, že její sestřičky jsou výkonnější a pracovitější než kterékoliv jiné sestřičky a že tamní lékařská péče o nuzáky je tak dobrá, jakou jen můžou mít. Ale na těchhle věcech záleželo Lucii Santě to nedělní odpoledne pramálo. Jí se zdálo, že Bellevue je postrachem chudých, tou poslední bolestnou a ostudnou pohanou, kterou si od života vytrpí, dříve než odejdou na onen svět. Je plná spodiny, bezmoci lidstva, ubožáků. Nemocní s tuberkulózou seděli bez židlí na balkónech, nasávajíce sazemi prosycený vzduch, pozorujíce, jak kamenné město destiluje jed, jenž jim stravoval plíce. Senilní, zestárlí leželi nepovšimnuti, s výjimkou návštěv jejich příbuzných, kteří jim donesli jídlo a snažili se rozfoukat plamínek naděje. V některých nemocničních pokojích byli takoví, kteří byli životem, Bohem, lidstvem dohnáni k šílenství, kteří vypili louh, nebo si na těle udělali nějaké jiné ošklivé zranění ve své touze po smrti. Teď pro změnu s fyzickými mukami, jež zmírňovaly jejich další utrpení, na životu lpěli. A pak tu byli duševně choří, kteří prchli ze života do jakési vlídnější temnoty.

Lucia Santa si uvědomila, že cokoliv by člověk mohl říct o tomto místě, ale pravda byla taková: byla to nemocnice dobročinnosti. Nedlužila nic jí a lidem jako ona a nic nedostane od nich. Její tmavě vykachlíčkované chodby byly hlučné dětmi čekajícími na léky, prohlídku, šití. V jednom nemocničním pokoji se děti zmrzačené automobily nebo svými opilými rodiči praly o opuštěné pojízdné křeslo.

Na některých lůžkách byli opravdoví nemocní – muži, jejichž práce vydělávala na chléb pro jejich ženy a děti, jejichž strach ze smrti se zvětšoval představou bezmocných rodin bez ochrany.

Byla to nemocnice, kam lidé svým milovaným nosili každý den jídlo – kastrůlky špaget, tašky pomerančů a ručníky a slušné mýdlo a čisté povlečení. Byla to továrna, kde se lidské schránky slepovaly bez soucitu, něhy nebo lásky. Místo, kde uzdravili zvíře, aby mohlo dál nést své břímě. Místo nedbající zraněného ducha; poskytovalo chabou almužnu, která ze zásady nerozdávala květiny. Nemocnice ležela u západní zdi města, středověká se svým tvarem podobným věži a železnými branami – symboly pekla. Zbožní chudáci se křižovali, když do těchto bran vcházeli; těžce nemocní se smiřovali se smrtí.

Lucia Santa a její syn našli doktorovu ordinaci a vstoupili dovnitř. Matka nemohla uvěřit, že tak mladý člověk ve špatně padnoucím bílém saku měl v moci jejího manžela. Sotva se usadili, řekl jí, že ten den manžela navštívit nemůže, nejlépe by bylo, kdyby podepsali určité nezbytné papíry.

Matka připomněla Larrymu tichým hlasem italsky: „Řekni mu o tom mrknutí.“ Doktor řekl italsky: „Ne, signoro, ty mi to řekni.“ Matka byla překvapená, vypadal tak americky.

Mluvil italštinou bohatých a choval se k ní s uhlazenou zdvořilostí. Lucia Santa mu vysvětlila, jak manžel oné strašné noci na vrcholu zuřivosti mrkl jedním okem na svého vlastního nejstaršího syna. Aby ho uklidnil, dokázal mu, že není blázen doopravdy. Bylo jasné, že se neudržel ze slabosti nebo z podráždění ze své rodiny, nebo zoufalstvím nad svým osudem. Byli chudí. Byl opravdu příliš nemocný, aby vydělával na živobytí. Tohle je někdy důvod, proč se muži chovají tak divně. A celou zimu chodil bez klobouku. Prochladl mu mozek. A také nesmí zapomenout na to, že když kopal novou podzemní dráhu pro Osmou avenue, zaživa ho na několik minut zasypali a on si poranil hlavu.

A povídala a povídala, aby doložila, že ta nemoc byla fyzická, vnější, předmět nenáročné léčby, a vždy se vrátila zpátky k onomu mrknutí oka. Všechny je tu noc napálil. Všichni mu na to skočili, i doktoři.

Doktor naslouchal s vážnou ohleduplností a taktem, pokyvuje hlavou v souhlasu, že mrknutí oka bylo opravdu velmi podivné, že zima, rána do hlavy by snad mohly být na vině, a mumlal povzbuzení. Matka si neuvědomovala, že tahle zdvořilost byla výrazem lítosti a soucitu. Když skončila, promluvil svou krásnou italštinou a odhalil se jako nepřítel.

„Signoro,“ začal, „váš manžel je velmi nemocný. Příliš nemocný pro tuhle nemocnici. Příliš nemocný pro vaši domácnost. Musí být poslán jinam. Za rok nebo dva snad bude v pořádku. Nikdo neví. Tyhle věci jsou nám stále ještě záhadou.“

Matka pronesla tiše: „Žádné papíry nepodepíšu. Chci vidět svého manžela.“

Doktor vrhl pohled na Larryho a potřásl hlavou. Larry řekl: „No tak, mami, vezmu tě sem ještě zítra, možná pak taťku uvidíme.“

Lucia Santa seděla nehybně, němá jako zvíře. Doktor vysvětloval laskavým, beznadějným hlasem: „Signoro, kdyby měl váš manžel horečku, zimnici, neposlala byste ho vydělávat na živobytí, nevyhnala byste ho do zimy a do práce. Kdyby měl zlomené nohy, nenutila byste ho chodit. Je toho ve světě příliš moc. Pro něj je příliš bolestný. Nemoc je znamení, aby dál nešel na jistou smrt. Lásku k manželovi můžete projevit tím, že podepíšete tyto papíry.“ Dotkl se žlutých manilových desek na stole. Matka zvedla hlavu a upřeně se na něj podívala. Řekla drsnou italštinou: „Nikdy nepodepíšu.“

Doktor zrudnul. Pak pronesl vážně: „Vidím, že máte pro manžela balíček. Chcete ho vzít manželovi sama? Nebudete moci zůstat, ale můžete chvilku mluvit.“ Pro změnu zase zrudla matka nad jeho dobrotou a přikývla. Doktor zvedl telefon na svém stole a s někým mluvil. Potom vstal a řekl Lucii Santě: „Pojďte se mnou.“ Když ze židle povstal i Larry, doktor ho zadržel: „Myslím, že byste měl raději počkat na vaši matku tady.“

Lucia Santa následovala bílý kabát tmavými, jakoby vězeňskými chodbami, po schodech nahoru a dolů, a teprve když urazili dlouhou vzdálenost, došli ke dveřím, které se otevřely do obrovské, dlaždicemi obložené místnosti, poseté vanami, z nichž některé byly skryty před pohledem záclonami. Následovala doktora napříč místností k dalším dveřím ve vzdáleném rohu. Ale náhle se doktor zastavil u jedné z van schovaných za závěsem. Pravou rukou jí pevně sevřel ruku, jako by ji chtěl uchránit před klopýtnutím, či pádem. Levou odhrnul závěs na kovové tyči.

Ve vaně čisté vody seděl, ruce podél těla, nahý muž. Matka hlesla: „Franku!“ A ta úzká lebka se k ní pootočila, tvář se protáhla do zubaté grimasy divokého zvířete jatého hrůzou. Modré oči byly jako sklo, jiskřící bezduchým vztekem. Nedívaly se na ni, ale na neviditelnou oblohu nad nimi. Byla to tvář beznadějného, satanského šílenství a doktor nechal závěs zase spadnout, když k nim ženin táhlý, bezmocný nářek mučivé úzkosti přivolal zřízence. Hnědý balicí papír upadl na dlaždice, roztrhl se a ušpinil Lucii Santě punčochy a boty.

Seděla zase v ordinaci. Larry se pokoušel utišit její pláč. Ale ona plakala kvůli sobě, že musí být znovu vdovou, že musí provždy spát v opuštěné posteli; i kvůli svým dětem, jež musí být bez otce. Plakala, že je poražena, přemožena osudem. A plakala, protože poprvé po mnoha letech byla vyděšená; milovala muže, porodila mu děti a pak ho viděla nikoliv mrtvého, ale s duší odtrženou od těla.

Podepsala všechny papíry. Doktorovi poděkovala za jeho laskavost. Když vyšli z nemocnice, Larry ji taxíkem odvezl domů. Měl o ni strach. Ale když v Deváté avenue vystoupili, už se úplně vzchopila; nemusel jí ani pomáhat do schodů. Vůbec si nevšimli dětí, Gina, Vinnieho a Sala, čekajících na rohu avenue.

Část II.

.

Kapitola osmá

První hezkou jarní sobotu se Octavia rozhodla udělat v domě velký úklid. Vinnie a Gino byli posláni, aby provedli údržbu budovy – vytřeli chodby a schody a uklidili zadní dvorek činžáku. Malý Sal a maličká Lena dostali do rukou hadry, aby setřeli prach ze židlí a velkého dřevěného stolu; židlí s mnoha příčkami, stolu dole s velkými prstencovými oblouky ze dřeva, vytvářejícími jeskyně, ve kterých ty dvě malé děti mohly sedět a schovávat se. S velikou mastnou lahví citronového oleje všechno vyleštily a nablýskaly do zelenočerna a namastily tak, že to po nich musela Octavia všechno přetřít suchým hadrem.

Ze skříní se vyndalo všechno ven a šuplíky byly vyloženy čistým novinovým papírem. Všechen porcelán rozložili po kuchyňském stole, aby z něj smyli povlak špíny.

Do hodiny byli Vincent s Ginem se svým koštětem a mopem a džberem a konvicí na horkou mýdlovou vodu zpátky v bytě. Gino hlásil: „Už jsme všechno udělali. Musim jít ven hrát pálkovanou.“

Octaviina hlava se s trhnutím vyloupla ze šatníku. Byla naštvaná. S Ginem se v posledních měsících něco dělo. Byl odjakživa nezodpovědný; ale když ho dokázali udržet na uzdě bez šance zmizet, pracoval ochotně a dobře. Teď byl zakaboněný, vzdorovitý. Všechno pokazil. Zamračila se na oba. Vinnie se měnil k horšímu jakbysmet.

Octavia zavolala: „Mami, podívej. Vytřeli celý dům s jedním hrncem horké vody. Čtyři patra schodů a čtyři chodby a mramorovou podlahu v přízemí s jedním mizerným hrncem horké vody.“ Opovržlivě se zasmála.

Lucia Santa řekla z kuchyně: „Ech, no, jestli to vypadá alespoň trochu čistě…“ Octavia téměř zakřičela: „Jak by to mohlo ksakru vypadat čistě s jedním hrncem horké vody?“ Uslyšela matčin smích a sama se zasmála. Bylo takové krásné ráno. Byt se topil v záplavě žlutého světla.

Ti dva kluci, jak tam tak postávali s mopy a džberem, vypadali hrozně legračně; tolik to nenáviděli. Obličeje se jim křivily znechucením. „Dobrá,“ řekla Octavia, „Vinnie, ty mi pomůžeš se skříněmi; Gino, ty zevnitř umyješ okna. Potom ty a Vinnie můžete snést všechnu veteš dolů na dvůr a já dodělám ty okna.“

„Starou belu,“ odsekl Gino.

Octavia se na něj ani nepodívala. „Nebuď chytrej.“

„Jdu ven,“ řekl Gino.

Vinnie a Sal se zhrozili nad Ginovou drzostí. Žádný z bratrů se nikdy neodvážil vzpírat se Octavii; i Larry od ní občas přijímal rozkazy. Jednou ho dokonce uhodila do hlavy lahví od mléka.

Octavia klečela na kolenou zpola schovaná v šatníku. Řekla přes rameno: „Běda, jestli vstanu.“

„To je mi jedno,“ řekl Gino. „Žádný zatracený okna nemeju. Jdu hrát pálkovanou.“

Octavia vyskočila z podlahy a šla na něj. Jednou rukou ho popadla za vlasy, druhou mu uštědřila dva pořádné pohlavky přes tvář. Pokoušel se utéct, ale byla na něj příliš silná. Držela ho pevně. Natloukla mu, ale zas tak moc to ani nebolelo. Zařvala: „Teď zkus, ty malej mizero, říct, že nebudeš mýt okna a zabiju tě.“

Gino neodpověděl. Vytrhl se jí neočekávaně silným vzepřením. Díval se na ni, ne s nenávistí nebo strachem, ale tím svým bolestným, odzbrojujícím úžasem, naprosto bezbranným ohromením. Octavia si na ten pohled nikdy nezvykla. Vinnieho zbila kolikrát hůř, takže to nebylo provinění, co cítila. A i přes své pocity, které chovala k otčímovi, nikdy nepřemýšlela o Leně, Salovi a Ginovi jako o nevlastních sourozencích. Byly to děti její matky.

Lucia Santa vyšla z kuchyně. Řekla Octavii: „Tak dost, to by stačilo. Gino, umyj jen ty dvě přední okna a pak si běž ven a hraj si.“

Ale Ginova hubená snědá tvář byla teď plná zatvrzelosti a vzteku. Zasyčel: „Nemeju žádný zkurvený okna.“ Čekal, co udělají.

Smířlivě, váhavě ho Lucia Santa napomenula: „Nebuď sprostý, takový malý chlapec jako ty.“

Gino zařval: „Octavia je sprostá pořád. A je to holka. Jí nikdy nic neřekneš. A mezi lidma si hraje na takovou dámu.“ Matka se usmála a Octavia odvrátila obličej, aby se udržela a otevřeně se nezasmála. Byla to pravda. Její kamarády, hlavně Panettierova syna, by ani ve snu nenapadlo, jak dovede klít. Neodvažovali se v její přítomnosti říkat slova, která ona používala doma, když byla rozzlobená na matku nebo své bratříčky. Někdy, když byla hysterická vztekem, šokovala i sebe. Jedna z jejích kamarádek jí říkala „sprostohubá panna“.

„Dobrá, dobrá,“ řekla matka. „Pomůžeš teda jenom do oběda; pak si jdi ven. Jídlo bude hotové brzy.“ Byla si vědoma, že se Octavia zlobila za to, že změnila její rozhodnutí, ale věci šly tak hladce, že chtěla mít v rodině klid.

K jejímu překvapení řekl Gino vzdorovitě: „Nemam hlad. Půjdu ven teď hned. Kašlu na oběd.“ Vzal z rohu pálku a obrátil se k odchodu. Právě včas, aby schytal z matčiny ruky ránu, dobře mířenou do jeho tváře.

Byla rozzlobená. Zakřičela: „Animale. Tvrdohlavče. Jsi zrovínka takový jako tvůj otec. Teď zůstaneš doma celý den.“

Nesahal j i ani po bradu. Dívala se mu do očí, dvou velikých černých tůní vzteku, šílených chlapcovým pocitem křivdy. Zvedl pálku a mrštil jí naslepo, ale dal si velký pozor, aby nikoho netrefila. Dlouhá, úzká pálka letěla elegantním obloukem a smetla ze stolu hromadu porcelánového nádobí. Ozval se strašlivý třeskot. Malované střepy talířů a hrníčků se rozletěly po pokoji.

Následoval okamžik dlouhého, zaraženého ticha. Gino vrhl vylekaný pohled na matku a Octavii, otočil se a vyběhl. Ven ze dveří, dolů po schodech do Desáté avenue a do svěžího jarního slunce. Matka se sdostatek vzpamatovala, aby ještě zakřičela dolů do tmavé chodby, skrz vůni paprik, pepře, smaženého česneku a olivového oleje: „Figlio de puttana\ Neřáde! Zvíře! K jídlu se nevracej!“

Gino se cítil mnohem lépe, když kráčel Třicátou první ulicí. Kašlu na všechny. Kašlu na matku i sestru. Můžou jít všichni k čertu. Vyskočil, když ucítil na ruce zatahání, ale byl to jenom Vinnie.

„Pojď domů,“ řekl Vinnie, „Octavia říká, že tě mám přivést domů.“

Gino se otočil. Strčil do Vinnieho a řekl: „Chceš se prát, štěnice?“

Vinnie se na něj podíval vážně a opakoval: „No tak pojď, s těma oknama ti pomůžu. Potom si zahrajeme pálkovanou.“

Gino se rozeběhl směrem k Deváté avenue, a i když byl Vinnie rychlejší běžec, neslyšel za sebou žádné zvuky, že by ho někdo pronásledoval.

Byl volný, ale cítil zvláštní nespokojenost. Nebyl ani naštvaný. Nechtěl zkrátka jen dělat něco, co mu někdo přikázal, i kdyby to byl třeba Larry. Myšlenka na Larryho ho zastavila. Bude se muset dostat pryč ze sousedství. Krk na to, že za ním pošlou Larryho.

Na Deváté avenue naskočil na vůz tažený koněm, který jel z města. Po pár blocích si ho řidič, statný kníratý Ital, všiml a práskl bičem. Gino seskočil, zvedl kámen a hodil ho ve směru vozu. Ani příliš nemířil, ale kámen dopadl blízko. Zvedlo se burácení nadávek, vůz se zastavil a Gino se úprkem rozeběhl k Osmé avenue. Tam nasedl na nárazník taxíku. Řidič ho viděl a jel schválně rychle, tak aby Gino nemohl seskočit dřív než u Centrálního parku. Řidič dělal na Gina dlouhý nos a šklebil se.

Poprvé ve svém životě se dostal do Centrálního parku. Blízko koňského žlabu zahlédl kašnu a napil se teplé vody. Neměl ani jediný cent na sodovku. Zacházel hlouběji do parku, tak daleko, jak se jen mohl dostat ze západu na východ, dokud neuviděl veliké bílé čtvercové kameny, které byly sídlem bohatých. Ginovi nic neříkaly. Jeho dětské sny byly netknuté myšlenkami na peníze. Snil o statečnosti na bitevním poli, o slávě na baseballovém kosočtverci. Snil o vlastní jedinečnosti.

Gino zkoušel najít v parku místo, kde by si mohl sednout, opřen o strom, a neviděl by kámen u oblohy; nebo – černé stíny jedoucích aut a vozů, vrhané skrze clonu listí. Pátral po iluzi lesa. Ale ať se postavil a sedl kamkoliv, pokaždé když se otočil kolem dokola, našel nad stromy alespoň jedno kamenné průčelí, vývěsní tabuli vznášející se poblíž oblohy, zvuk troubících klaksonů nebo klapot koňských kopyt. Zápach benzínu se mísil s vůní trávy a stromů. Nakonec, vyčerpaný, si Gino lehl u jezera, které mělo betonové břehy, a zavíraje víčka, zbavil ty vysoké budovy jejich trvalosti a učinil je pomíjivými, zavěšenými nad stromy jako obrázek z pohádky. Později vyjde z lesa a vstoupí do města. Bez varování usnul.

Spal začarovaným spánkem. Věděl, že kolem chodili lidé, prohlíželi si ho, blízko něj dopadl míč a přišli si pro něj dva obchodníci peřím a zůstali nad Ginem stát. Ale nikdy se neprobudil natolik, aby je skutečně viděl. Čas se měnil, jako kdyby ubíhaly roky. Nejprve bylo velmi horko a Gino se odkutálel po trávě do stínu stromu. Potom přišla lehká slunečná sprška, on zmokl a pak mu byla zima. A byla tma, a potom zase bylo slunečno jako v létě. Ale cítil se příliš unavený na to, aby vstal. Rukama si chráně hlavu, nos a uši boře do svěží trávy, prospával svůj život; ale když se probudil, jen pouhé jedno odpoledne bylo ztracené.

Visuté věže města dostaly v nastávajícím soumraku modrý nádech, ve vzduchu nebyly žádné žluté sluneční paprsky. Park byl černý a zelený. Gino si bude muset pospíšit, aby se dostal domů před setměním.

Vyšel z Centrálního parku u Sedmdesáté druhé ulice. Dělal si teď starosti. Chtěl se dostat domů, do svého domu, svého sousedství; chtěl znovu vidět své bratry a sestry a matku. Bylo to vůbec nejdéle, co od nich kdy byl pryč. Vyskočil si na taxi. Měl štěstí; jelo do města a potom se otočilo k Deváté avenue. Ale v Třicáté první ulici jelo taxi příliš rychle. Gino přesto skočil a rozkmital nohy ještě dřív, než se dotkly země. Držel rovnováhu rychlým během. Najednou za sebou zaslechl zaskřípění kovu. Ucítil náraz a shledal, že byl zvednut z chodidel a letí vzduchem. Dopadl na chodník a vyskočil. Nebyl zraněný, ale bál se, protože věděl, že byl sražený.

Velké modré auto zastavilo napůl na chodníku, napůl ve strouze. Vyskočil z něj vysoký muž a běžel k Ginovi. Měl modré oči a jemné vlasy a v jeho tváři byl takový výraz vyděšení a znepokojení, že ho Ginovi bylo líto. Ujišťoval ho hned: „Jsem v pořádku, pane.“ Ale muž ho začal po celém těle ohmatávat, jestli snad nemá něco zlomeného. Našel jen velkou trhlinu na nohavici na džínách, z níž se řinula krev.

Muž řekl s takřka vyplašenou nervozitou: „Jsi v pořádku, hochu? Jak je ti?“

Gino přiznal: „Bolí mě koleno.“ Muž se na ně podíval. Byla v něm hluboká oděrka, ze které pomalu vytékala krev. Muž zvedl Gina, jako by byl děcko a posadil ho do auta na přední sedadlo. Lidem, kteří se shromáždili okolo, řekl: „Vezmu toho kluka do nemocnice.“

Před Francouzskou nemocnicí ve Třicáté ulici muž auto zaparkoval a zapálil si cigaretu. Díval se upřeně na Gina, zkoumaje jeho obličej. „Teď mi řekni, chlapče, pravdu. Jak je ti?“

„Jsem v pořádku,“ řekl Gino. Bylo mu nevolno od žaludku. Byl trochu vylekaný z toho, že ho srazilo auto.

„Ukaž, podívám se ti na koleno.“

Gino vyhrnul nohavici. Krvácení ustalo a přes celé koleno se začal tvořit čerstvý strup. „Nikdy mi neteče krev, když se poraním,“ povídá pyšně Gino, „vždycky se mi rychle udělá strup.“

Muž vzdychl: „Myslím, že bychom radši měli jít dovnitř.“

Gino řekl rychle: „Tyhle nemocnice vždycky nechají člověka čekat a já musím domů, nebo se bude moje matka fakt zlobit. Jsem v pořádku, pane.“ Vystoupil z vozu. „Kromě toho, nebyla to vaše vina.“ Mluvil, jako by si byli s chlapíkem rovni a jako by ho uklidňoval. Kulhal pryč od auta.

Muž zavolal: „Počkej, chvilku, chlapče.“ Vyklonil se z okna nabízeje bankovku. Bylo to pět dolarů.

Gino byl na rozpacích: „Né,“ odmítl, „byla to moje vina. Nechci žádné peníze.“

„Jen si to vezmi,“ řekl muž přísně. „Nenecháš přece svou stařenku utrácet prachy za nové kalhoty jen proto, že chceš dělat hrdinu.“

Vypadal jako Lindbergh, když byl vážný. Když si Gino peníze vzal, muž mu potřásl rukou a řekl ulehčeným, lichotivým hlasem: „Jsi pašák, chlapče.“

Jediné, co teď Gino musel udělat, aby se dostal domů, bylo přejít Devátou avenue pod Elkem, zdviženou železnicí, a projít Třicátou ulicí do Desáté avenue.

Zabočil za roh s pocitem velkého štěstí. Sal si hrál na ulici, na stoličce před činžákem seděla matka, Zia Louche a s ní ještě jedna žena. Octavia postávala u stánku s ledovou tříští a povídala si s Panettierovým synem. Gino ji minul a oba dělali, že si jeden druhého nevšimli. Před činžákem se zastavil a obrátil se k matce, když na něj promluvila.

Nezlobila se, to věděl. „Buona séra,“ řekla klidně. „Rozhodl ses přijít domů? Večeři máš v troubě.“ Rychle odvrátila pohled a mluvila k Zie Louche. Gino si trpce pomyslel: Ani si nevšimla mé nohy.

Vybelhal se do schodů. Ulevilo se mu. Vše se zdálo být zapomenuto. A teď si teprve poprvé uvědomil otupělou, tepající bolest v koleni. V ústech měl sucho a slano, trochu ho bolely oči a nohy se mu třásly.

Vinnie si četl v kuchyni. Když uviděl Gina, vytáhl z trouby talíř s paprikami a vajíčky a brambory a položil ho na stůl. Pak vyšel do chodby k ledničce a vrátil se zpátky s lahví mléka. Gino si lokl přímo z láhve. Pak si sedl k jídlu.

Vinnie řekl tiše, ale trochu vyčítavě: „Kde jsi byl celý den? Mami a Octavia měly strach a Larry tě všude hledal. Měli o tebe strach.“

„Jo, to určitě,“ řekl Gino sarkasticky. Ale cítil se lépe. Po několika soustech už víc sníst nemohl. Dal si nohu na židli. Byla tuhá. Vyhrnul nohavici. Strup byl obrovský a krvavý, a nafouklý jako černý koláč.

„Páni.“ Na Vinnieho to udělalo dojem. „Měl by sis na to dát jód. A na obličej a tvář taky. Ty jsi se pral?“

„Né,“ řekl Gino. „Akorát mě srazilo auto.“ Skoro se rozbrečel, když to řekl. Šel ke dřezu a umyl se. Pak šel do předního pokoje, rozložil postel a svlékl se. Bylo mu zima, tak si přetáhl přes tělo pokrývku. Vyndal z kapsy pětidolarovou bankovku a držel ji v ruce. Žaludek se mu třásl, tvář mu hořela. Viděl teď to auto, jak ho předtím neviděl, přiřítilo se a srazilo ho a jeho tělo letělo vzduchem. Vinnie seděl u něj na posteli. „Srazilo mě auto,“ opakoval Gino třesoucím se hlasem. „Vidíš? Ten chlap mi dal pět dolarů. Byl to fajn chlap. Dokonce chtěl, abych šel do nemocnice, ale nebyl jsem zraněný. Jen jsem se svezl s taxikem a seskočil mu přímo pod auto. Byla to všechno moje vina.“ Otevřel dlaň. „Vidíš? Pět lupenů.“

Oba chlapci se upřeně dívali na peníze. Takové bohatství. Vinnie dostal k biřmování od Zii Louche pětidolarovou zlatou minci, ale nikdy by mu nedovolili, aby ji za něco utratil. „Jémine,“ vyjevil se Vinnie, „co s tím budeš dělat, dáš to mamce?“

„Ani nápad,“ řekl Gino. „Jestli se dozví, že mě srazilo auto, zbije mě.“ Pak vážně: „Co kdybysme navařili do lahví kořenové pivo, jak jsi to vždycky chtěl a prodávali ho? Pamatuješ? Třeba bysme si mohli zařídit slušný obchod.“

Vinnie měl radost. Tohle byl vždycky jeho sen. „Nekecáš?“ zeptal se. A když Gino přikývl, Vinnie navrhl: „Radši ty peníze nech u mě. Mami by ti je mohla vzít a musel bys je uložit.“

„Ne, pane,“ řekl Gino podezíravě. „Nechám si ty peníze u sebe.“

Vinnie byl překvapený a dotčený. Gino mu vždycky dovolil hlídat peníze, peníze za led, výhry ze Sedm a půl.

„No tak,“ naléhal Vinnie. „Nech těch pět dolarů u mě. Přijdeš o ně.“

Gino řekl nevraživě: „Mě srazilo auto, ne tebe. Ty jsi se mnou ani nešel. Byl jsi na Octaviině straně. Máš vůbec štěstí, že jsem tě udělal svým společníkem.“

Lehl si zpátky na polštář. Vinnie ho pozorně sledoval. Gino se takhle nikdy předtím nechoval. „Dobrá,“ ustoupil, „nech si ty peníze.“

Gino ležel na polštáři a řekl téměř nepřítomně: „A musím být šéfem, který bude pivo vařit. Jsou to mé peníze.“

Tohle ranilo Vinnieho city. Byl starší a byl to jeho nápad. Skoro řekl: „Můžeš se jít i s těma svýma pěti dolarama vycpat.“ Ale místo toho pronesl: „Dobrá, šéf budeš ty. Chceš obvaz na koleno?“

„Ne, nebolí to,“ odmítl Gino. „Pojď mluvit o tom, jak to uděláme. A neříkej nikomu, že mě srazilo auto. Dostanu leda tak nářez.“

Vinnie navrhl: „Dojdu pro papír a tužku, abysme mohli spočítat výdaje.“ Šel do kuchyně a sklidil ze stolu a umyl nádobí. Matka vydala přísné rozkazy, že Gino má po večeři uklidit. Pak vyndal ze školní brašny tužku a blok.

Když se Vinnie vrátil do předního pokoje, byla už skoro tma, poslední šmouhy soumraku mizely. V šeru uviděl Ginovu uvolněnou ruku na přikrývce. Zmuchlaná pětidolarová bankovka ležela na podlaze. Gino tvrdě spal, tělo úplně nehybné, zavřené oči.

Ale od postele přicházely podivné zvuky. Vinnie popošel blíž a zjistil, že jeho bratr ze spaní pláče, slzy se mu kutálejí po tváři. Vinnie s ním zatřásl, aby ho probudil z noční můry, ale bratr se nenechal vytrhnout ze spánku, oddechoval lehce a zhluboka. Zvuk pláče nakonec ustal, nechávaje pouze jeho obličej a řasy mokré. Vinnie chvilku čekal u postele pro případ, že by se bratr probudil a chtěl zpátky těch pět dolarů. Potom peníze uložil do jejich tajné skrýše ve zdi.

Vinnie se ve tmě posadil na okenní parapet. Byla velmi tichá noc, příliš brzy zjara na to, aby lidi zůstávali na avenue dlouho. I železniční seřadiště bylo tiché, žádné pohybující se mašiny, žádné zvonění ocele. Vinnie se neustále ohlížel na postel, aby se ujistil, že je jeho bratr v pořádku, a snažil se přijít na to, kde by mohli sehnat lahve na to kořenové pivo, které budou vařit. Věděl, že ho Gino nechá být šéfem.

Kapitola devátá

Ponuré, mlhavé světlo podzimu vykreslilo po celém městě linie a stíny. Most nad Desátou avenue byl sotva znatelný, jako by se pnul nad jakousi bezednou strží, nikoliv jen dvě podlaží nad dlážděnou ulicí vedenou dvěma souběžnými ocelovými přímkami. Zpod mostu, směrem od Dvacáté deváté ulice přijížděl vůz s plochým dnem, tažený silným hnědákem. Vůz byl naložený úzkými bedýnkami z překližkového dřeva, bedýnky byly plné nachového hroznového vína.

Vůz zaparkoval v polovině cesty mezi Třicátou a Třicátou první ulicí. Vozka s pomocníkem navršili před jedním činžovním domem dvacet bedýnek. Zaklonil se a zvolal k městské obloze, jako kdyby si prozpěvoval nápěv: „Ca-te-ri-no, tady máš své hroznové víno.“ O čtyři patra výš se otevřelo okno, vyklonily se děti, muži a ženy. O několik vteřin později, jako kdyby ze schodů letěli, vyhrnuli se z činžáku lidé. Jakýsi muž obcházel kolem beden, čichaje jako pes k hroznům mezi laťkami. „Jsou tenhle rok dobré?“ zeptal se vozky. Ten se ani neobtěžoval odpovědět. Natáhl ruku pro peníze. Muž zaplatil.

Mezitím manželka postavila dvě děti na stráž, zatímco ona se zbylými dětmi vzali každý bedýnku a odnesli ji do sklepa. Otec odtrhl od krabice jednu laťku, částečně odkrývaje její obsah a vyndal na ochutnání veliký modročerný hrozen vína. Když se děti a žena ze sklepa vrátili, dostali všichni – oni i stráž – po hroznu. Před každým činžákem se tahle scéna opakovala, děti ukusovaly modročerné víno z hroznů ve tvaru hrušky, otec se šťastně opíral o svou kupu bedýnek, zatímco ostatní muži, ne tak šťastní, se shlukovali okolo, aby mu popřáli hodně zdaru s vínem. Olizovali si mlsně rty při pomyšlení na obrovské džbány, červenočerné, navršené u zdí jejich sklepů.

Gino ostatním dětem, těm šťastným, jejichž otcové vařili víno, záviděl. Postával vedle otce Joeya Bianco, ale Joey byl příliš škudlivý, než aby mu víno nabídl, a zrovna tak jeho otec. Joeyův otec byl moc škudlivý i na to, aby otevřel krabici a nechal ochutnat alespoň své příbuzné a blízké přátele.

A teď také vyšel před svůj krám Panettiere, tlustý a baculatý, mající na hlavě bílou pekařskou čepici a převzal si tři věžaté kupy bedýnek před svým obchodem. Dvě z nich otevřel a rozdal všem dětem veliké hrozny. Gino přiskočil a dostal svůj díl. Panettiere řekl svým zvučným, hřmotným hlasem: „Ragazzi, pomozte mi to odnést a dám vám všem pizzu.“ Jako mravenci kroužily děti kolem tří kup bedýnek a ty kouzelně zmizely v podzemí sklepa. Na Gina nezbyla už žádná. Panettiere se na něj podíval káravě: „Ach, Gino, figlio mio, co z tebe bude? Práce se ti vyhýbá, ať děláš, co děláš. Musíš se pěkně začít učit už teď; kdo nepracuje, ať nejí. Alou.“

Panettiere se začal obracet, ale rozzlobený pohled v očích klučiny ho zarazil. „Ach,“ povzdychl, „ty za to nemůžeš. Jen se zkrátka neženeš k práci dost rychle, eh?“ Když Gino přikývl, Panettiere ho poslal pohybem ruky do obchodu. Ostatní děti ještě ani nestačily vyjít ze sklepa a dojít si pro svou odměnu, a Gino už byl venku na avenue a pochutnával si na pizze; horká tomatová omáčka přebíjela v ústech a na patře sladkou šťavnatost vína. V padajícím soumraku děti, pusy nachové od vína a červené od rajčatové omáčky, běhaly s křikem tam a zpátky po avenue, lítaly nahoru a dolů po schodech mostu jako kvílející démoni, křepčily v páře z lokomotivy podjíždějící je pod mostem a objevily se znovu ve spršce jisker. Kamenné město se nad nimi tyčilo celé černé zimou. Byla to jejich poslední horečná mánie, ještě než na ně zavolají z oken, aby prchly před snášející se nocí. Nahromadily ve strouze prázdné bedýnky a jeden ze starších chlapců přiložil k papíru v hromadě zápalku a udělaly si táborák. Desátá avenue se rozhořela světelnými znameními oranžových světel a okolo nich děti utvořily velký kruh. Volání matek vyklánějících se z oken, pastýřů na horském svahu, se neustále vracela chladným, soumračným kaňonem ulic, dlouhá a táhlá.

Lucia Santa, jako bůh za mrakem, vyhlížela ze svého okna na posledním poschodí čísla 358 v Desáté avenue, lokty jí spočívaly na nepovlečeném polštáři. Pozorně sledovala své děti a ostatní, jak jedí víno a běhají přes most, ve světle oranžových ohňů zmenšené, sychravou a větrnou podzimní nocí rozcupované do třepetavých stínů. Zima přišla letos brzy. Léto, požehnané roční období odpočinku pro lidi z města, skončilo.

Teď začne škola. Musí mít připravené bílé košile pro děti, vyspravené a vyžehlené kalhoty. Budou se nosit boty namísto plátěnek sflikovaných řemínkem. Vlasy se budou muset nechat ostříhat a děti budou chodit učesané. Musí koupit zimní rukavice, které se vždycky někde poztrácejí, čepice a kabáty. Do obývacího pokoje hned vedle kuchyně se musí postavit kamna, ta je třeba kontrolovat a udržovat je plná. Musí si dát na stranu peníze na doktora. V skrytu duše se zaobírala Lucia Santa myšlenkou na uspoření nějakých peněz i tím, že přinutí Sala, aby ze seřadiště kradl uhlí. Ale Salvatore byl příliš nesmělý; nebavilo ho to. S Ginem už to nešlo. Příliš vyrostl; mohli by s ním jednat jako s kriminálníkem. Tohle vymyslela Lucia Santa s mazaností vlastní chudákům.

Teď zahlédla v oranžovém světle malého chlapce poodejít maličko z chodníku až do strouhy a potom se rozběhnout a skočit přes oheň. Gino. Zamanul si zničit své šaty. Potom to zkusil dokonce ještě menší chlapec a ten přistál na kraji ohniště a rozvířil spršku jisker. Když viděla Lucia Santa Gina znovu odstupovat k druhému pokusu, řekla nahlas: „Mannagie Gesú Crist.“ Rozběhla se chodbou pokojů do kuchyně, popadla černý Tackeril a řítila se dolů po schodech. Octavia vzhlédla od knihy, kterou právě četla.

Když Lucia Santa vyrazila z činžovních dveří, Gino právě plachtil přes oheň potřetí. Ve vzduchu uviděl svou matku, pak dopadl na zem a pokusil se vykličkovat pryč. Úzký černý klacek ho zasáhl do žeber, ostře a bodavě. Zaskučel, aby matku uspokojil a vyběhl nahoru do domu. Potom matka uviděla plachtit přes oheň Sala, a když kolem ní běžel, kalhoty byly cítit spáleninou. Dala mu čas, aby se sehnul, než se Tackerilem rozmáchla, ale schytal to stejně dobře. Sal zakvílel a běžel do domu za Ginem. Než Lucia Santa vyšplhala po schodech nahoru, svlékli si kabáty a čepice a schovali se pod postel. Budou zticha alespoň půl hodiny. Den se nachýlil ke svému konci; i roční období, kus tkaniny jejího života.

„Odlož knihu,“ nakázala matka. „Pomoz mi s dětma.“ Octavia vzdychla a knihu odložila. V neděli večer vždy pomáhala, jako vykoupení za volno ve dni Páně. V neděli večer vždy cítila zvláštní druh poklidu.

Octavia sundala šaty sušící se nad vanou, vyčistila ji a natočila do ní horkou vodu. Pak šla do svého pokoje a zavolala pod postele: „No tak hybajte ven, vy dva.“ Gino a Sal vylezli. Sal se zeptal: „Je mami ještě naštvaná?“ Octavia řekla přísně: „Ne, ale když nebudeš hodnej, tak bude. A ve vaně žádné pošťuchování, neboje po vás.“

V kuchyni připravovala Lucia Santa večeři. Vinnie se vrátil domů z kina a pomáhal jí prostřít stůl. Vykoupe se později.

Když se Gino a Sal vykoupali, čekalo už na ně jejich zimní spodní prádlo s dlouhými nohavicemi a rukávy. Z jakési zapomenuté skrýše se záhadně objevily jejich školní brašny, poškrábané, ale použitelné. Čekaly na ně také karbanátkové sendviče a sklenice sodové vody s vanilkovou příchutí, neboť matka odmítla podávat s jídlem vařeným v rajčatové omáčce mléko.

Po večeři udělala Octavia všem přednášku – Salovi, Ginovi a Vinniemu. Věděli dobře, co přijde. „Tak tedy,“ začala, „žádný z vás, kluci, není hloupý. Chci tohle pololetí vidět hezké vysvědčení a v chování taky. Vinnie, minulý rok jsi se učil dobře, musíš se teď zlepšit, jsi už ve druhém pololetí. Chceš jít na C.C.N.Y., nebo ne? Když budeš mít dobré známky, budeš moct studovat zadarmo.“ Aby za univerzitu platili, to nepřicházelo vůbec v úvahu. Vinnie bude mít štěstí, když nebude muset jít hned po střední škole pracovat. Ale pro takový případ Octavia měla vlastní plány a své vlastní peníze. Vinnie na univerzitu na C.C.N.Y. půjde! Ona se postará o rodinu. Tohle ji nakonec přesvědčilo, aby se vzdala myšlenek na učitelování.

Pokračovala. „Gino, jestli budeš mít známku z chování stejnou jako v posledním pololetí, pomůžu ti do nemocnice, zbiju tě, až zmodráš. A tvoje výsledky ve škole by mohly být mnohem lepší. Takže se teď chovej hezky slušně, nebo skončíš v polepšovně a zostudíš celou rodinu.“ Říkala to trochu moc zhurta; Gino se nikdy nechoval zas tak špatně, že by musel jít do polepšovny, nikdy nepropadl v chování a nikdy nedostal žádnou čtyřku.

Měla diváky. Dokonce i maličká Aileen se v kolébce posadila a vyšplhala z ní a sedla si na židli u stolu. Octavia se natáhla a dala si maličkou na klín. „Sale,“ řekla, „minulé pololetí si se učil dobře. Ale teď začne být škola těžší. S úkolama ti pomůžu, takže se nemusíš bát. Jsem skoro stejně tak dobrá učitelka jako ty ve škole,“ řekla s téměř holčičí vychloubačnou hrdostí. „leště jednu věc. Chci, aby byl každý doma, až se vrátím z práce. Do té doby už beztak bude tma a nevidím žádný důvod, proč byste měli zůstávat venku. S každým, kdo nebude v domě v šest hodin, setsakra zametu. A žádné hraní karet, nebo poflakování se, dokud nebudou hotové domácí úkoly a já je nezkontroluju. A vy, Vinnie, Gino, Sale, po večerech se vystřídáte a pomůžete matce s nádobím. Ať si chvíli odpočine.“

Dala ještě jedno poslední varování, které zamrazilo svou jednoduchostí i otevřeností, podané bez jakéhokoliv přikrášlení, či úvodu. „A jestli nepostoupíte, jestli propadnete, zabiju vás.“ Aileen se neklidně, celá nesvá na jejím klíně zavrtěla.

„Nikdo nebude dělat ostudu jménu rodiny a neporostou z vás ignorantští přivandrovalovci, kteří prožijou v Desáté avenue zbytek svého života.“

Lucia Santa jí vpadla do řeči, popuzená dceřiným slovním obratem. „Bastanza. Dost. Konec konců, nejdou do války.“ Potom k dětem: „Ale zapamatujte si tohle, mascalzoni jedni. Dala bych nevímco za to, abych mohla chodit do školy a uměla číst a psát. V Itálii chodili do školy jen synové bohatých. Ve vašem věku jsem pásla kozy a kopala zeleninu a kydala hnůj. Zabíjela jsem kuřata a myla nádobí a uklízela po domech. Pro mě by byla škola něco jako kino. Kdyby váš otec mohl chodit do školy, byl by měl lepší práci, a – kdoví – možná, že by býval neonemocněl. Takže: držte se svého štěstí, nebo vás naučím, jak jste šťastní; Tackerilem.“

Salovi lezly oči z důlků. Gino a Vinnie byli klidní, i když přece jen to na ně trochu zapůsobilo. Sal řekl vystrašeným hlasem: „Ale, mami, co když mi učení nejde, co když nejsem dost chytrý? To není moje vina.“ Byl tak vážný, že se ty dvě ženy musely zasmát.

Octavia řekla laskavě: „Neboj se, každý v téhle rodině je dost chytrý na to, aby prošel. Prostě se snaž. Já ti pomůžu, byla jsem nejchytřejší holka v naší maturitní třídě na střední škole.“

Vinnie a Gino se společně ušklíbli: „Ha, ha,“ zlákáni jejím vlídným, smutným hlasem k tomu, aby ji poškádlili. Octaviiny velké tmavé oči se zablýskly, ale usmála se a řekla Lucii Santě: „No, byla jsem, nebo ne, mami?“ Smutek pro jakousi slávu jim cizí dokázal děti přesvědčit lépe, než jakákoliv z jejích výhrůžek, tedy kromě té, že je zabije, když propadnou. O téhle výhrůžce nezapochybovali ani na okamžik.

Lucia Santa pozorovala svoji dceru. Vzpomněla si, jak strašně ráda chodila Octavia do školy, a jen díky tomu tolerovala dceřiny americké způsoby: že považuje vzdělání za něco tak důležitého. Nedůvěřovala vysokým ambicím, vysokým cílům. Protože čím větší odměna je následuje, tím větší jsou rizika. Člověk zůstane po ničivé porážce bezmocný. Raději skromné bezpečí. V tomhle ohledu však Lucia Santa svou dceru ctila.

Matka řekla dětem vážně: „Ano, vaše sestra mohla být klidně učitelkou, nebýt vašeho otce.“ Viděla, že se jí Gino dívá přímo do očí, napjatý. „Ano,“ potvrdila, mluvíc k němu. „Kdyby si tvůj otec plnil své povinnosti, podporoval rodinu, Octavia mohla přestat pracovat. Ale nikdy nemyslel na nikoho jiného a ty, ty jeden figlio de putana, jsi po něm. Dnes večer si skáčeš přes oheň. Zničíš si své pěkné šaty a jdeš mladšímu bratrovi špatným příkladem. Teď ti musím do školy koupit nové kalhoty. Animale jeden. Nikdy na nikoho nemyslíš. Ale varuju tě –“

Octavia jí vpadla do řeči: „Dobře, mami, to je něco jiného. Hlavní věc je, že ví, jak důležitá v jejich životě je škola. Když se člověk naučí něco ve škole, může být někdo. Jinak bude dělat jenom balíka dole v doku, nebo u železnice tak jako Larry.“

Jakmile byly dětí v posteli, matka začala pilně žehlit prádlo na další týden, zašívat díry v šatech. Z prádelního koše vyrůstala tak vysoká hromada, že stačilo, aby jen natáhla ruku, ani se nemusela shýbat. Octavia si opřela knihu o velkou mísu s cukrem. Až na vrzání postelových pružin z ložnice, kdykoliv se některé z dětí ve spánku neklidně převrátilo, bylo naprosté ticho. Obě ženy byly zcela bezstarostné a spokojené, náčelnice poslušného kmene. Vše šlo hladce; fungovalo mezi nimi dokonalé spojení – dcera, věrný, ale silný pomocník; matka, nesporně hlava rodiny, ale projevující respekt a obdiv za pomoc její chytré a věrné dcery. Nikdy se o tom nemluvilo, ale otcovo vyhnanství je zbavilo mnoha starostí a napětí. Byly téměř šťastné, že je pryč, a jejich vláda byla absolutní.

Matka vstala, aby postavila na kávu, protože Octavia zabraná do knihy zapomínala na všechno. Matka se podivovala, copak že to mohlo být v těchhle knihách, co tak ohromilo její dceru, že upadala do jakéhosi kouzelného zapomnění? Bylo to něco, co nikdy nepozná, a kdyby byla mladší, pocítila by snad i trochu závist a lítost. Ale spoustu let se zaměstnávala důležitou prací, kterou musí zvládat, a nemohla být nešťastná skrz požitky, jejichž chuť neokusila. Vytrpěla si dost lítosti kvůli radostem, jejichž chuť znala. A ani s tím se nedalo nic dělat. Začala se nad párou a vlastními myšlenkami pitvořit.

Musela znovu dojít na druhý konec chodby pro mléko do ledničky a nějakou dobrou italskou kořeněnou šunku, aby zlákala Octavii, která příliš hubla. Lucia Santa zaslechla, někdo vychází do schodů, ale ať už to byl kdokoliv, mohl být teprve ve druhém patře. Nechala dveře bytu otevřené, aby vyvětrala trochu vzduch po žehlení. Beztak nemohl nikdo projít kolem jejich dveří k lednici a prádelníku, a potom se dostat nahoru ke střeše a uniknout. Sedla si ke stolu k dceři a obě popíjely kávu, ujídaly z šunky prosciutto a přikusovaly hrubozrnný chléb. Obě dvě slyšely, jak se kroky přibližují, a pak se nad posledním schodem objevila pomalu a opatrně hlava Zii Louche v šálu a ta stařena se došourala do bytu a přitom strašlivě klela v italštině.

Existovalo mezi nimi příliš důvěrné přátelství na to, aby si v takové chvíli vyměnili obvyklé pozdravy formální zdvořilosti. Lucia Santa se zvedla, aby přichystala ještě jeden šálek a krajíc chleba, ačkoliv věděla, že stará dáma před lidmi nikdy nejí. Octavia řekla mile italsky a s úctou: „Jak se daří, Zio Louche?“

Stařena učinila gesto zlobné netrpělivosti, gesto osoby, jež očekává smrt, která je již na dosah, a tudíž shledává takovou otázku nezdvořilou, neslušnou. Seděli v tichosti.

„Práce, práce,“ řekla Lucia Santa. „Co si v té škole všechno nevymyslí. Děti se musí oblékat jako samotný prezident a já musím prát a žehlit jako otrok.“

Zia Louche vzdychla: „Ech, ech,“ a učinila další netrpělivé gesto, jako by chtěla smést z povrchu zemského všechny lidi, kteří očekávají, že život půjde hladce. Odložila svůj obnošený černý kabát a pak dlouhý pletený svetr s knoflíky až ke kolenům.

Octavia vycítila, že už nemůže pod těma pronikavýma očima pokračovat ve čtení; nebylo by to uctivé. Vstala a začala pomalu žehlit. Matka se natáhla a zavřela knihu, která ležela otevřená na stole, takže se dcera nemohla dívat dolů a číst, zatímco žehlila. Pak si Octavia uvědomila, že se jí dostane vzácné pocty být oslovena přímo Ziou Louche.

„Moje milá,“ řekla Zia Louche s neomalenou srdečností staré osoby, „ten tvůj hezký bratr, ukázal se dneska vůbec?“

„Ne, Zio Louche,“ odvětila Octavia rezervovaně. Kdyby na ní takovým tónem promluvil kdokoliv jiný, plivla by mu do tváře, zvláště těm nafoukaným tlustým matronám, těm přivandrovalkyním, které vždycky mluvily k mladým dívkám hlasem plným zlomyslného soucitu, protože nikdy neokusily požitky manželské postele.

„A ty, Lucio Santo?“ zeptala se Zia Louche. Když matka potřásla hlavou, pokračovala stará žena ostře: „Copak vás nezajímá váš krásný syn, sedmnáctiletý chlapec, v zemi jako je tahle? Nemáte o něj vůbec žádný strach?“ Octavia viděla, jak se matčina tvář zkroutila do zamračeného pohledu znepokojení.

Lucia Santa pokrčila bezmocně rameny. „Co je zase s tím disgrazia? V sobotu večer nikdy nespí doma. Nestalo se nic?“

Zia Louche se krátce trpce zasmála. „Ó ano, něco se stalo. Byla sehrána povedená fraška. A jak je v Americe zvykem, matka je ta poslední, kdo to ještě neví. Jen klid, Lucio Santo, tvůj krásný syn je v pořádku, naživu. Ten svůdce –“to poslední řekla anglicky, s neuvěřitelným zalíbením – „konečně potkal dívku, která přetéká životem. Blahopřeju ti, Lucio Santo, k synovu sňatku a tvé nové snaše – americký styl.“

Ohromující účinek byl takový, že Octavia s matkou jen zůstaly zírat. Stařena se svým pichlavým způsobem doufala, že něco z jejich hněvu strhne na sebe, ale teď se neudržela a dala průchod výbuchům a výbuchům smíchu, které otřásaly její starou kostrou ve schránce černých šatů. Prudce vyjekla: „Ne, ne, Lucio Santo, musil mi prominout, mám vás všechny ráda, ale, och, jaký je ten váš Lorenzo padouch, cue mascalzone. To je moc, to je opravdu moc.“ Ale pak si všimla kamenné tváře své přítelkyně, sevřených rtů, došlo jí, že se dopustila téměř smrtelné urážky. Ovládla se. Držela vrásčité kosti obličeje ve vážnosti příslušící jejímu věku. Ale nemohla zakrýt určité pohrdání nad jejich úzkostí.

„Ještě jednou mi promiň,“ řekla Zia Louche. „Ale co jsi konec konců čekala od syna, který je takový kurevník? Viděla bys ho snad raději zbitého nebo mrtvého? Tvůj syn není hloupý, Lucio Santo. Signora Le Cinglata, dvacet let neplodná, a signor Le Cinglata, ženatý dvakrát, čtyřicet let manželem a nikdy otcem a konečně jim bylo požehnáno.“ Sklonila posměšně hlavu. „Díky za to dobrotivému Bohu. Ale Le Cinglata má za to, že dluží díky někomu bližšímu a ostří nůž, aby splatil dluh. A té nestydaté ženské Le Cinglatě se zdálo, že si bere tvého syna. Je možné, že se tahle žena narodila a byla vychována v Itálii? Och Amerika – nestydatá země.“ Na tohle Lucia Santa pozvedla k nebesům výhrůžnou ruku v bezeslovném prokletí bezostyšně Le Cinglaty, ale naklonila se dopředu, aby se dozvěděla víc.

Zia Louche pokračovala. „Tvůj syn je nakonec polapen tygry, které tak neuváženě krotil. Jediné slovo Le Cinglaty jejímu manželovi a je nebožtík. Ale jestli ten bude dávat té staré kurvě naději, co se může stát? Jaká ostuda? Může dokonce svého muže otrávit a dostat je oba na elektrické křeslo. Ale ty znáš svého syna, je chytrý a udělá cokoliv, jen aby nemusel někomu říct ‚ne‘. Tak tedy peláší na radnici a vezme si mladou, nevinnou italskou dívčinu, která ho pozorovala, jak jezdí na koni Desátou avenue už od dob, co nosívala copánky, bez toho, že by na něj kdy promluvila. Nikdo ani netušil, že se s nevěstou znal, na veřejnosti spolu nikdy nemluvili. Její lidé bydlí v Třicáté první ulici, rodina Marconozzi, spořádaná, ale nejchudší z chudých. Och, je vykutálený ten tvůj syn, bude z něj kněz.“

Matka se zeptala tiše: „Má ta dívka dobrou pověst?“

Zia Louche se oplzle zašklebila. „Muži jako tvůj syn si berou pouze dívky, které jsou bezúhonné. To je jejich filosofie. Kdo si cení panny víc než kurevník? Ale ona je jako tyčka.“ Stará dáma vztyčila kostnatý ukazovák, zkroucené kosti obscénnější než jakékoliv zaoblené tělo. „Bože můj milý, rozpůlí ji ve dví jako louč na podpal.“ Pokřižovala se.

Octavia zuřila, zahanbena tímto sňatkem tak typickým pro chudé, skandálem, mrzkostí bratrova života. Nechutným sexuálním šílenstvím, kterým byli všichni posedlí. S překvapením viděla, že matka teď už nebyla nijak rozrušená, a dokonce se i nepatrně usmívala. Octavia nemohla pochopit, že tahle zpráva, jakkoliv byla překvapivá, znepokojivá, něco, co se raději nemělo stát, nebyla ve skutečnosti špatnou zprávou. Jak by mohla, pro ženu, která čekala, že se uskuteční mnohem hroznější představy? Strach ze záhadné nemoci, vražedné skutky vášně, vězení, elektrické křeslo – všechno tohle bylo naprosto pravděpodobné, všechno zřejmé. Lorenzo by si býval mohl vzít kurvu nebo couru nebo snad jednu z těch Irek. Tak se tedy oženil ve spěchu, běžná událost u synů chudých a žádná hanba; hanba padá na rodiče té dívky. „Každý si bude myslet to nejhorší,“ řekla nahlas Octavia. „Ten zkažený mizera.“

Ale Lucia Santa se teď otevřeně zasmála – zmaření plánů Le Cinglatových, vychytralosti svého syna. „Kdepak je teď, ten můj krasavec?“ zeptala se Zii Louche.

Zia Louche řekla: „Nech mě domluvit. Le Cinglata teď věří, že otcem je on sám. Ženě jenom stačí držet mužského na kolenou za obě uši a pak si ho může táhnout kamkoliv. Ale je tu jiná otázka. Matka té dívky, ach, matka nevěsty… musí se jí to říct. S tím budou potíže. Jsou stejně tak hrdí, jako jsou chudí. Budou považovat svoji dceru za zneuctěnou.“

Lucia Santa učinila netrpělivé gesto. „Půjdu a řeknu jim to. Jsme zrovna tak hrdí a docela určitě i stejně chudí. Budeme si rozumět. Ale teď, kde jsou?“

Stařena vstala, zasténala, když jí zavrzaly kosti. Vyšourala se ze dveří a zakřičela ze schodů: „Lorenzo, Louiso, pojďte nahoru.“

Mezitím co ty tři ženy čekaly na novomanželský pár, až se objeví na schodech, přemítaly o nové změně osudu. Matka si náhle uvědomila, že ztráta synova příjmu bude pro rodinu vážnou ránou. Ale dokud nebude mít děti, bude muset na své sourozence bez otce přispívat. Byla o tom pevně rozhodnuta. Dál, byt ve druhém poschodí se brzy uvolní; mohli by se do něj nastěhovat, takže by mohla dohlížet na svou novou snachu, pomáhat manželům v počátečních potížích a s dětmi, které přijdou – protože nepochybovala o tom, že bude babičkou brzy. A pak začala hořet zvědavostí a chtěla vědět, jak vypadá ta dívka, kterou si její hezký syn nakonec vyvolil, která si ho konečně osedlala.

Octavia teď rovněž přemýšlela o penězích. Larry, parchant jeden, opouští rodinu, zrovna když potřebují peníze nejvíc. A najednou byla přesvědčená o tom, že tohle byl ten pravý důvod ke sňatku, že totiž matka vládla příliš železnou rukou, brala si většinu jeho výdělku, omezovala jeho svobodu, takže si vybral tenhle způsob, jak se vyvléct ze svých pout. A teď když byla rodina v průšvihu, Larry v ní neviděl žádnou budoucnost. Octavia se nachystala, že ho uvítá jako bezostyšného zrádce a nenechá tu jeho flundru na pochybách o tom, kde je její místo v této rodině.

Zia Louche čekala. Bez sebemenší stopy zlomyslnosti ji těšilo, že může být svědkem takové zábavné frašky.

První se nad schody objevila Larryho hezká, tmavá hlava. Dívka byla za ním skoro neviditelná. Larry měl ve tváři rozpačitý škleb, který byl okouzlující; jeho obvyklé sebevědomí mělo jemný nádech jemu vzdálené nesmělosti. Matka na něj čekala s úsměvem na přivítanou, protkaným smířlivým opovržením.

Larry řekl rychle: „Mami, ségro, chci vám představit svou ženu.“ Předvedl hubenou dívku před sebe. „Lou, tohle je má matka a sestra Octavia.“

Matka mladou dívku objala a posadila ji. Při pohledu na krásnou, bledou, hubenou tvář s velkýma, znepokojenýma hnědýma očima, nezralou postavu, bylo Octavii dívky líto. Tohle je ještě dítě, nikdy nebude schopna Larryho zvládnout, nezná život, který povede. Octavia se dívala na bratra, jeho silné tělo, ulízané černé vlasy, a protože znala jeho romantickou víru v sebe sama, cítila lítost i k němu; že tohle bude konec jeho snů, pro něj život skončil. Vzpomínala na to, jak jezdil na svém černém koni Desátou avenue a jiskry odlétávaly od dlažebních kostek a železných kolejí; na způsob, jakým o sobě mluvil, jako by před sebou viděl nějakou jedinečnou budoucnost. Pochopila, že jeho dobré srdce – to, že začal chodit tak brzy do práce, aby pomohl matce, odchod ze školy a to, že se neobrnil před životem – ho připravilo o zbraně, se kterými by mohl proti osudu bojovat. Teď bude mít děti, léta minou rychle jako kůň pod mostem a bude ve zralém věku. Ale jelikož to je Larry, bude si pořád dál snít. Milovala ho, když spolu jako děti vyrůstaly, a teď díky své lítosti, byla na jeho mladičkou ženu milá. Políbila Larryho na tvář, objala svoji švagrovou a cítila, jak to druhé tělo tuhne strachem.

Všichni si sedli ke svatebnímu pohoštění kávou a suchými žemlemi a dohodli se, že novomanželé budou spát prozatím tady, dokud se byt ve druhém patře neuvolní. Larry ožil, mluvil zvesela – věci se ubíraly správným směrem. Byl naprosto bezstarostný. Ale zčistajasna Louisa schovala hlavu do dlaní a začala plakat a říkala mezi tichými, rozechvělými vzlyky: „Musím jít domů a říct to matce.“

Lucia Santa se zvedla a řekla s rozhodností: „Půjdeme všichni. Měli bysme jeden druhého znát, když jsme teď spřízněný.“

Larry řekl nejisté: „Jé, mami, já mám noční směnu. Jdi s Lou ty a já k nim zajdu zítra.“

Mladá nevěsta se na něj podívala s bázlivým překvapením. Octavia vybuchla zlostně: „Tak to teda ne, Larry. Tvoje svatební noc je dostatečný důvod najeden den volna z práce. Jenom hezky půjdeš s mámou a Louisou k nim domů a zastaneš se své ženy.“

Louisa se na ni podívala s úžasem, jako by se Octavia dopustila rouhačství. Larry se zasmál a řekl: „Ségro, no tak, ty to zase tak hrozně nafukuješ. Chceš, abych šel, Lou?“ Dívka kývla hlavou. Položil jí ruku ochranně na záda a řekl: „Tak já teda půjdu.“

Když řekla dívka: „Díky, Larry,“ Octavia se nahlas zasmála. Překvapilo ji, když na ni matka vrhla výhrůžný pohled, překvapilo ji, že nenutila Larryho, aby udělal to, co bylo správné. Ale když řekla Lucia Santa zdvořile svému synovi: „Myslím, že bude lépe, když s námi půjdeš, Lorenzo,“ došlo jí, že matka přijala novou roli, že dál se už za pána tohoto dítěte nepovažovala a jaksi chladně ho vypudila ze svého srdce – ne se zlobou nebo záští nebo z nedostatku lásky, ale jako břímě, kterého se musíme zbavit, aby zbylo víc síly na ostatní břemena. Když všichni odešli, byla Octavia tak zdrcená, že vyžehlila veškeré prádlo a knihu už ani neotevřela.

Život je pro malé kluky tak plný překvapení, že Gina příští ráno nevyvedlo z míry, když v posteli bratra Larryho uviděl dlouhé černé dívčí vlasy. Prohlížel si je, postávaje ve skrovném zimním spodním prádle. Larry vypadal jinak a ani dívka nevypadala, že je úplně v pořádku. Ty dva bílé obličeje, mrtvolně bledé spánkem ve studeném bytě, bezbranné v hrozně hlubokém nevědomí, žalostném vyčerpání, vyzařovaly dokonalou čistotu smrti. Oba měli smolně černé vlasy, všechny pocuchané, neupravené a propletené jedny do druhých, jako by to byla jednolitá hmota černé barvy srostlá na obou tvářích. Pak se Larry pohnul; síla a život se vlévaly zpět, krev v těle se probudila a zbarvila mu tváře. Husté černé obočí se pohnulo, jeho oči se otevřely a zableskly se tmavé panenky. Larry odtrhl hlavu od dívčiny, takže se teď jejich vlasy nemísily a byl svobodný. Všiml si Gina, jak je pozoruje a zazubil se.

Vinnie vstal ještě před Ginem a už stihl strhnout víčko z lahve mléka a olíznout první vrstvu zmrzlé ledové smetany, která byla odměnou rannímu ptáčeti. Gino si chtěl otevřít láhev novou, ale matka ho tupou stranou nože píchla do ruky. Když se Gino vracel přes pokoje, aby se dooblékl, bratr Larry už seděl, hlavou se opíral o kostru postele, kouřil cigaretu a dívka spala tváří ke zdi, její záda malá a schoulená před světem. Odhalilo se jí ramínko od bílého kombiné, rámující lopatky, které trčely z kůže jako kuřecí křidélka. Když šel kolem Gino, Larry se natáhl a přikryl manželku před chladem, sám tím tak obnažuje pod dlouhým, silným spodním prádlem svou vlastní chlupatou hruď.

Na ten rok nezapomněl Gino nikdy. Tolik věcí se událo, počínaje Larryho svatbou.

Jednoho dne, když se vracel ze školy, uviděl Joeya Bianco, jak sedí na nakládací rampě Runkelovy továrny, všechny učebnice poházené po chodníku. K jeho údivu Joey brečel; ale pod slzami měla jeho tvář masku přemýšlivého vzteku. Gino se opatrně přiblížil a zeptal se: „Joey, co je? Stalo se něco tátovi, nebo mámě?“

Joey zavrtěl hlavou; pořád brečel. Gino se vysoukal na rampu a sedl si vedle něj. „Chceš si zahrát Sedm a půl?“ zeptal se Gino. „Mám šestnáct centů.“

„Nemám žádný peníze,“ odpověděl hrubě Joey. Potom zakvílel nahlas: „Přišel jsem o všechny. Otec mi poradil, abych je dal do banky a banka teď o všechny mé peníze přišla. Hajzlové. A tátovi je to úplně jedno, ještě se mi vysmívá. Všichni mi tvrdili, že až budu velký, můžu mít pro sebe našetřené peníze, a pak mi je ukradli. A teď se mi všichni posmívají.“ Brečel a nadával, zdrcený žalem.

Ginem to otřáslo. On lépe než kdokoliv jiný věděl, jaká to byla hrozná rána. Kolikrát Gino koupil citronovou tříšť a dal Joeyovi líznout, protože Joey si chtěl ty dva centy ušetřit! Kolikrát Joey zůstal v neděli doma, aby něco ušetřil z peněz na kino a uložil je do banky! Kolikrát se Joey otočil zády k prodavači hot-dogů a jeho tříkoláku s parapletem s oranžovými pruhy a tiskl niklák pevně ve své kapse, zatímco se Gino zakousl do měkké, dlouhé žemle, šťavnatého, červeného hot dogu, bílého, mastného zelí a spousty žluté hořčice a nacpal si pusu jedním dušihřejivým soustem! Gino cítil tu ztrátu zrovna tak, protože svým způsobem to byly jeho peníze. Přestože se ostatní děti Joeyovi posmívaly, Gino ho vždy respektoval a dával mu alespoň jednou kousnout do hot dogu, ochutnat pizzu, líznout citronové tříště, aby mu pomohl překonat pokušení. A dokonce i o Velikonocích, kdy si každý kupoval za deseťák růžová a bílá cukrová vejce, i tehdy Joey odolal, ačkoliv Velikonoce nebyly víckrát jak jednou do roka. Gino byl pyšný na to, že se dost možná kamarádí s nejbohatším dítětem v Chelsei a určitě nejbohatším dítětem v Desáté avenue. A tak se zeptal pomalu a bázlivě: „Joey, o kolik jsi přišel?“

Joey řekl se zoufalým klidem, skoro v posvátné hrůze: „Dvě stě třináct dolarů.“

Oba dva si vyměnili naprosto vyděšené pohledy. Ginovi se nikdy ani nesnilo o tom, že by to mohlo být tolik. Poprvé si Joey uvědomil rozsah a nezvratitelnost své tragédie. „Och, Ježíši,“ zaúpěl. Gino řekl: „Pojď, Joey, seber knihy. Pojď domů, Joey.“

Joey seskočil z rampy a začal divoce kopat do všech knih, kopal do nich, dokud nebyly rozházené po celé strouze. Zakřičel: „Séru na knihy. Seru na školu. Se všema si to vyřídím. Už nikdy domů nepudu.“ Rozběhl se směrem k Deváté avenue a zmizel mezi šedivými stíny Elka.

Gino posbíral učebnice. Byly potrhané a špinavé a trochu zamazané koňskou mrvou. Očistil je o své kalhoty a pak vykročil opačným směrem, k Desáté avenue do Joeyova domu v čísle 356.

Biancovi bydleli ve třetím poschodí. Když Gino zaklepal, uslyšel plakat ženu a chtěl seběhnout ze schodů, ale dveře se otevřely příliš rychle. Joeyova malá, podsaditá matka, celá v černém, ho posuňkem vyzvala, aby šel dál.

Gina překvapilo, že Joeyův otec byl už doma a seděl u kuchyňského stolu. Byl to malý, skrčený muž s obrovským knírem, jenž vždy nosil na ulici pomačkaný šedý plstěný klobouk a z nějakého důvodu ho měl i teď u stolu. Před ním stál džbán tmavého červeného vína a za džbánem zpola plná sklenka.

„Přinesl jsem domů Joeyovy knihy,“ oznámil Gino. „Přijde domů, až pomůže učiteli.“

Položil knihy na stůl. Mužík vzhlédl a řekl s opilou vlídností: „Buono giovanetto, hodný chlapec. IV jsi syn Lucii Santy a Joeyův kamarád, hodný chlapec. Ty nikdy nikoho neposloucháš, eh? Jdeš si vlastní cestou. Tak je to správné. Tak je to správné. Dej si se mnou sklenku vína. A děkuj Bohu, že nemáš žádného otce.“

„Nepiju, Zi‘ Pasquale,“ řekl Gino. „Ale děkuju.“ Bylo mu líto pana Bianca za to, že tak truchlí nad synovou ztrátou. Matka seděla u stolu a upřeně sledovala manžela.

„Napij se, napij,“ pobízel Zi‘ Pasquale Bianco. Žena odněkud vykouzlila sklenku na víno a muž ji naplnil. „Na Ameriku,“ řekl ten mužík. „Na americké bankovní prezidenty, ať jednou sežerou střeva vlastních matek.“

„Tiše, tiše,“ napomínala paní Bianco konejšivě.

V dřívějších dobách pozoroval Gino Zi‘ Pasquala při jeho každodenním vzkříšení, slávě a triumfu.

Nejdříve se ten shrbený mužík, ošlehaný větrem, tělo oteklin a uzlin, namáhavě plahočil ze seřadiště přes zapuštěné železniční koleje v Desáté avenue. Jak byl unavený, jak zaprášený a špinavý, pot usychal a ucpával póry. Kulatý plstěný klobouk, špinavě šedý a s černou krempou odrážel nebezpečné paprsky slunce; když vystupoval temnými schody činžáku nahoru ke svému bytu, po jeho pravém boku se mu pohupoval prázdný kastrůlek na oběd.

Svršky dolů, přinést teplou vodu a mýdlo a Zia Bianco mu mokrým hadrem otřela široká, uzlinatá záda. Pak šup do čisté modré košile, do sebe rychle jednu sklenku, když bral džbán zpod dřezu, a pak ke stolu.

Zprvu se jim oběma Zi‘ Pasquale díval do očí takřka vyčítavě, dokonce i Ginovi, a pak potřásl maličko hlavou, aby jim dal najevo, že je neviní z nějakého záhadného žalu. Pak usrknutí ze sklenky. Pomalu, opatrně se mu narovnávala páteř, jako by mu zpátky do těla proudila síla. Pak se nad ním žena sehnula s velkým, hlubokým talířem fazolí a těstovin poházených česnekem a politých hnědou fazolovou omáčkou. Zi‘ Pasquale zvedl lžíci stejně jako by zvedl lopatu, zabořil ji a zkušeným dělnickým trhnutím zmizela hromada fazolí a těstovin v obrovitých kníratých ústech a po třech takových štulcích lžíci položil a utrhl si z bochníku velký kus chleba.

Lžíci v jedné, chleba ve druhé ruce vléval si život a energii rovnou do samotné duše. S každým soustem byl očividně silnější a zdatnější. Rostl na své židli, všechny je přerůstal. Kůže na tváři mu zrůžověla, mihly se bílé zuby, a dokonce i náznak červenočerných rtů, když mu knír nasátý omáčkou zplihnul. Hnědý kůrčitý chleba křupal mezi zuby jako výstřely, velká kovová lžíce se blyštěla kolem jejich hlav jako meč. Vyprázdnil sklenku vína. A jako by všechno na stole rozmělnil do původního stavu, visela ve vzduchu vůně hroznového vína a mouky a syrových fazolových kořenů v zemi.

Nakonec vzal Zi‘ Pasquale od své ženy nůž a odkrojil pořádný kus drolivého, zrnitého sýra z kola s černou slupkou. Podržel si ho proti světlu a všechno mohlo pod kouzlem jeho aroma padnout. Druhá ruka roztrhala zbytek bochníku ze stolu a pak, mocný, vážný, téměř s posvátnou autoritou se na ně dokonce usmál a zeptal se neobratnou jižanskou italštinou: „Kdo se má líp než já?“

Jeho žena ze sebe vydala krátké „eh“ souhlasu, jako kdyby potvrdil její vlastní přesvědčení, které on sám předtím popřel. Ale ti dva chlapci na něj pokaždé civěli velmi zamyšleně, snažíce se mu porozumět.

Viděli. Čí jídlo dnes večer chutnalo nejsladčeji, čí víno proudilo prudčeji krví? Čí maso a krev a nervy zkrotly tolik milosrdným poklidem? Zi‘ Pasquale zasténal uspokojením, když z něj spadla bolest únavy. Trochu se nadzvedl, aby si mohl pšouknout a poté následovalo tiché povzdechnutí opravdové úlevy. V tomto okamžiku – kdo na celém světě zakoušel větší blaženost?

Dnes večer se Gino pokusil říci něco povzbudivého. „To bude dobrý, Zi‘ Pasquale, Joey si zase našetří. Pomůžu prodávat uhlí ze železnice a příští léto můžeme prodávat led. Nebude to trvat dlouho.“

Velké kníry se začaly chvět a tvář se zvrásnila smíchem. „Můj syn a jeho peníze. Ach, figlio mio, kdyby tohle tak bylo všechno. Víš, o co jsem přišel já? Ví můj syn, o co jsem přišel já? Pět tisíc dolarů. Dvacet let vstávání za tmy, práce v nevlídné zimě a v tomhle hrozném americkém vedru, poslouchání urážek od svého šéfa, moje vlastní jméno změnili, jméno, které existuje v Itálii tisíc let, jméno Baccalona“ – hlas to jméno zahřměl – „z města Salerno, Itálie. Vzdal jsem se všeho. A můj syn brečí na ulici.“ Vypil další plnou sklenku vína. „Pět tisíc dolarů, dvacet let života. Kosti mě bolí pro ty peníze, které jsem vypotil z jejich morku. Zatracená nebesa a prokletý Ježil Kristus! Okradli mě beze zbraně, bez nože, za bílého dne! Jak je to vůbec možné?“ Žena řekla: „Pasquale, přestaň pít. Zítra musíš jít do práce, dneska jsi nepracoval. Mnozí teď v téhle hospodářské krizi přicházejí o práci. Najez se trochu a jdi spát. No tak.“

Zi‘ Pasquale opáčil mírně: „Neboj se, ženo, půjdu zítra do práce. To se nikdy nemusíš bát. Nešel jsem snad do práce, když nám zemřela dcera? Eh? Nešel jsem snad do práce, když jsi rodila? Když jsi byla nemocná a děti nemocné? Půjdu do práce, to se nikdy neboj. Ale ty, chuděro moje, která si nikdy nerozsvítil, teprve až když už není skoro vidět, jen abys ušetřila šesťák. Byly doby, kdy jsi jedla špenát bez masa a nosila doma svetry, abys šetřila uhlím. Tohle pro tebe nic neznamená? Ach, ženo, jste dělané ze železa. Poslouchej, Gino, těch se boj.“ Zi‘ Pasquale vyprázdnil celou sklenku vína a padl v bezvědomí bez dalšího slova na podlahu.

Žena, která si byla jistá, že ji teď už manžel slyšet nemůže, si ulevila od zadržovaných slz. Gino jí pomohl odtáhnout pana Bianca do ložnice, zatímco plakala a vykřikovala svůj žal. Pozoroval ji, jak manžela svléká, až z něj byla jen skrčená, soucit budící postavička v dlouhém, bíložlutém spodním prádle, která opilecky chrápala skrz knír, dost legračním pro komiky.

Žena přiměla Gina, aby si s ní sedl v kuchyni. „Kde je Joey?“ zeptala se. Potom pokračovala. Ubohý manžel, byl jejich naděje, jejich spása, nesmí se poddat záchvatům zuřivosti. Peníze byly ztracené – hrozné, ale ne horší než smrt.

Ameriko, Ameriko, jaké sny se zdají ve tvém jménu? Jakým svatokrádežným myšlenkám o štěstí pomáháš na svět? Platit se musí, přece však člověk sní, že přijde štěstí i bez těchto strašných účtů. Tady měli naději, v Itálii žádnou. Začnou znovu, on je teprve osmačtyřicetiletý muž. Stále ještě měl v těle sílu na léta práce. Neboř každé lidské tělo je zlatý důl. Kov dřiny dává jídlo, přístřeší před zimou, svatební hostiny a pohřební věnce, aby byl důvod proč vysedávat před dveřmi činžovních domů. Malé, komické, pokroucené tělo v dlouhém spodním prádle a s dlouhým šedým knírem si ještě stále v sobě uchovávalo poklad, o který jistě mohlo přijít, a s ženským praktickým rozumem se paní Bianco strachovala víc o svého muže než o peníze, o které přišli.

Po dlouhé době se Ginovi podařilo uniknout.

Přišel domů pozdě; všichni už byli u stolu. Jak bylo příjemné vstoupit do teplé kuchyně, vonící česnekem a olivovým olejem a rajčatovou omáčkou, bublající v hrnci jako tmavé, horké víno.

Všichni si nandali do talířů z mísy uprostřed, vrchovatě plné špagetami. Ke čtvrtečním těstovinám nebyly žádné masové knedlíčky, jen kousek levného výsekového hovězího masa, tak změklého vařením, že si člověk vylovil potrhané kousky masa na vidličce. Když jedli, Larry se ženou přišli z dolního bytu a připojili se k nim ke stolu.

Všichni viděli Larryho rádi, hlavně kluci. Dovedl oživit náladu svými vtipy a historkami o železnici, znal všechny klepy o rodinách z avenue. Octavia a Lucia Santa byly pokaždé šťastné a spokojené a plné života, když byl u nich, a nehubovaly děti.

Gino si všiml, že Louisa tloustne, ale že se jí zmenšuje hlava.

„Jo,“ říkal Larry, „Panettiere přišel o deset tisíc dolarů na burze a ještě nějaké peníze v bance, ale on se svým obchodem se bát nemusí. Spousta lidí v Desáté avenue přišla o peníze. Díky bohu, že jsi chudá, mami.“

Octavia a matka se na sebe usmály. Peníze držely v tajnosti přede všemi a kromě toho je uložily na poště. Lucia Santa řekla Louise: „Víc jez, musíš si udržet sílu.“ Vzala z Larryho talíře veliký kus hovězího a položila ho na Louisin. Larrymu řekla: „Ty, animale, jsi silný dost. Najez se špaget, maso potřebuje tvá žena.“

Zvláštní výraz radosti se mihl dívčinou tváří. Byla velmi tichá, zřídkakdy promluvila, ale teď řekla ostýchavě: „Děkuji, mami.“ Gino a Vincent se na sebe podívali; oba napadlo, že něco není v pořádku. Znali svou matku skrz naskrz. Nebyla upřímná, ve skutečnosti neměla dívku nijak obzvlášť ráda a dívka byla při poděkování příliš ustaraná. Larry se na chlapce zakřenil a mrkl na ně. Nabral lžíci omáčky a řekl jakoby velmi překvapen: „Podívejte se na ty šváby na zdi.“ Byla to stará, stará hra, kterou s nimi hrával o sobotních večerech, aby jim pak ukradl pečené brambory. Vinnie a Gino odmítli otočit hlavy, ale Louisa se rychle obrátila a v tom okamžiku Larry nabodl kus hovězího na jejím talíři a ukousl si z něj, dříve než ho zase položil zpátky. Děti se smály, ale když si Louisa uvědomila, že ji obalamutil, propukla v pláč. To nikdo nečekal. Larry řekl: „Ach, no tak, to je v naší rodině starý vtip. Jen jsem si dělal legraci.“ Matka s Octavií se ze soucitu ozvaly a Octavia řekla: „Nech ji být, když je taková, Larry.“ Matka zase: „Louiso, tvůj manžel, dobytek, se baví přesně jako to zvíře, kterým on je. Příště – horkou omáčku do obličeje.“

Ale Louisa vstala od stolu a seběhla dolů do bytu ve druhém patře. „Lorenzo, jdi za ní, vezmi jí dolů něco k jídlu,“ řekla Lucia Santa. Larry založil ruce. „Ani mě nenapadne,“ odsekl. Pustil se znovu do špaget. Nikdo nic neříkal. Nakonec promluvil Gino: „Joey Bianco přišel o dvě stě třináct dolarů v bance a jeho otec o pět tisíc dolarů.“

Viděl, že matčinu tvář přeletěl nekompromisní záblesk triumfu. Byl to tentýž výraz, jaký měla, když slyšela, že Panettiere přišel o peníze. Ale když Gino vyprávěl, jak se Zi‘ Pasquale opil, matčina tvář se změnila a ona řekla unaveně: „Dokonce ani chytří lidé nejsou na tomto světě v bezpečí, tak je to.“ Vyměnila si s Octavií další letmý pohled uspokojení. Byla to pouhopouhá náhoda, čiré štěstí, že uložily peníze na poště. Když si otevřely účet, příliš se styděly projít vchodem s bílými sloupy a velikým mramorovým vestibulem banky s tím jejich málem peněz.

Matka řekla s neosobním smutkem, jako by se za svůj škodolibý triumf cítila provinile: „Ubohý muž, tak moc miloval peníze, že se oženil s tou lakotnicí z pravé lásky. Byli šťastní. Dokonalé manželství. Jenže nic zkrátka nevychází, ať děláš, co děláš.“

Nikdo Lucii Santě nevěnoval pozornost. Znali ji. V řeči a myšlení byla k životu pesimistická. Přece ale žila jako někdo, kdo opravdu věří ve štěstí. Ráno vstala s veselím a zakousla se do chleba, věděla totiž, že bude voňavý, příjemný. Její nadějí byla fyzická energie, doplňovaná láskou k dětem a nutností vést pro ně bitvu. Oni všichni věřili, že se nikdy nebojí. Takže její slova nebrali vážně, byla to čirá pověrčivost. Jedli v poklidu. Když dojedli, Larry se rozvalil na židli s cigaretou a Octavia s matkou si s ním povídaly, vyprávěly mu historky o jeho zatrolených kouscích z mládí. Vinnie vzal Louisin talíř špaget a ponořil na chvilku do horké omáčky kus hovězího masa. Pak to přikryl jiným talířem.

Lucia Santa ho pochválila: „Hodný chlapec, vezmi něco k jídlu své švagrové.“ Vinnie s těmi dvěma talíři a poloprázdnou lahví se slazenou sodovou vodou s vanilkovou příchutí sešel po schodech dolů. Za několik minut byl zpátky s prázdnýma rukama a usadil se u stolu.

Larry se na něj na okamžik zadíval a zeptal se: „Je v pořádku?“ Když Vinnie přikývl, Larry pokračoval v historce, kterou právě vyprávěl.

Kapitola desátá

V pozdním březnovém nedělním odpoledni stála Octavia Angeluzzi v kuchyni a dlouho se upřeně dívala do zadního dvora pod sebou. Uvnitř bloku činžovních domů bylo prázdné prostranství, které bylo dřevěnými ploty rozdělené do mnoha oddělených dvorků.

Octavia se dívala dolů na kamenné zahrady, betonovou půdu. Nějaký paesano tesknící po domově tam nechal krabici podobnou třírohému klobouku plnou zaplevelené zeminy a z ní vyrůstal neplodný košťál. U jeho stonku držely stopky malé jako prsty mrtvolně žluté listy. Z šedivého cementového květinového záhonu viditelně vystupoval ve stříbřitém světle zimy prázdný červený květináč. Nad ním viselo nepočítané roztřepených, špinavě bílých prádelních šňůr, jež se křížem krážem proplétaly a vyplňovaly prostranství tak, že by ani čarodějnice nedokázala přeletět dvůr.

Octavia byla hrozně utahaná. To je tou zimou, myslela si, dlouhou zimou bez sluníčka a vleklými hodinami v práci. S hospodářskou krizí šly platy dolů. Za méně peněz teď musela odpracovat více hodin. Po nocích ona a matka přišívaly doma knoflíky na kartóny, někdy jim děti pomohly. Ale kluci se vysmáli nízkému procentu mzdy, cent za karton, a pracovali jen výjimečně. Musela se smát ona jim. Děti si mohly dovolit být nezávislé.

Bolelo ji na prsou a v očích i v hlavě. Cítila po celém těle horkost. A v mysli se jí přehrával neměnný refrén, kam se podějí bez Larryho peněz a se čtyřmi dětmi, které vychovávají? Každý týden teď musela dojít na poštu a vybrat peníze z úspor. Sen byl ohrožen; jejich úspory se ztenčovaly, od koupi vlastního domu se zase vzdálili na roky.

Když se dívala dolů na opuštěnou krajinu, která v sobě měla díky kočce procházející se po plotě fluidum zvláštní lidskosti, přemýšlela o Ginovi a Salovi, kteří vyrůstají, aby se z nich stali hloupí dělníci, klackovití, hrubí, žijící ve špinavých brlozích, rodící děti do pytle chudoby. Zvedla se v ní divoká vlna úzkosti, následovaná fyzickým nutkáním ke zvracení a strachem. Bude svědkem toho, jak se hrbí a živoří z dobročinnosti, stejně jako jejich rodiče před nimi. Chudí žebrají, aby zůstali naživu.

A co Vinnie? S leknutím si Octavia uvědomila, že už jeho budoucnost odepsala. Bude muset jít brzy dělat, aby pomohl sourozencům. Jiné východisko nebylo.

Och, ten mizerný parchant Larry – opouští rodinu, když jeho pomoc potřebují nejvíce. A má tu drzost přijít se z druhého patra najíst. Ale muži jsou všiváci. Vybavila se jí před očima náhlá představa muže: chlupatý jako gorila, nahý a s přirozením obrovitým a ztopořeným – obraz pravého muže. Zrudly jí tváře a byla tak zesláblá, že nemohla stát. Šla ke kuchyňskému stolu a posadila se. Pocítila dusivou bolest na prsou a s tichou hrůzou si uvědomila, že je nemocná.

Byl to Gino, kdo první přišel nahoru a našel Octavii opřenou o stůl, plačící strachem a bolestí, vyplivující malé červené skvrny krve na modrobílý voskovaný ubrus. Octavia zašeptala: „Dojdi k Zie Louche pro mámu.“ Gino byl tak vystrašený, že se otočil a sletěl beze slova ze schodů.

Když se ti dva vrátili, Octavia znovu sebrala své síly a seděla už zpříma. Ubrus nevyčistila. Začala, aby nepolekala matku, ale jakási potřeba soucitu, strach, že by ji považovali za simulantku, zrovna když je rodina nucená bojovat, ji mimovolně přesvědčily, aby nechala všechno netknuté.

Lucia Santa vtrhla do místnosti. Naráz uviděla dceřinu ustaranou, nemocnou a provinilou tvář, a pak ty krvavé skvrny. Spráskla ruce a vykřikla: „Och, bože můj,“ a propukla v pláč. Takové teatrálnosti Octavii rozčilovaly a Gino za ní zabručel: „Prokristapána.“ Ale to bylo jen na okamžik. Matka se zase okamžitě ovládla, vzala dceru za ruku a vedla ji řadou ložnic. Křikla zpátky k Ginovi: „Běž. Rychle, k Dr. Barbatovi.“ Gino, potěšený tím rozruchem a vlastní důležitostí, znovu co nejrychleji seběhl dolů čtyři poschodí.

Když byla Octavia v pořádku v posteli, Lucia Santa si došla pro láhev líhu a vrátila se, aby dohlížela na dceru, dokud doktor nepřijde. Štědře si nalila do sevřené dlaně jako do hrníčku a omývala Octavii její horké čelo a obličej. Obě byly teď už klidné, ale Octavia si na matčině tváři všimla důvěrně známého výrazu skutečné úzkosti, výrazu, který jak se zdálo, uzamykal světu přístup. Pokusila se žertovat: „Neboj, mami, budu v pořádku. Alespoň že nečekám dítě bez manžela. Pořád jsem ještě slušná italská dívka.“

Ale ve chvílích jako tahle ztrácela Lucia Santa smysl pro humor. Život ji naučil určitému respektu před nepřízní osudu.

Seděla u dceřiny postele jako malý, černě oděný Buddha. Jak čekala na doktora, v hlavě se jí honily myšlenky jedna za druhou: co asi bude znamenat tahle nemoc, jaký nový žal přinese. Cítila se být pohromou přemožená – její manžel pryč, syn již v útlém věku ženatý, do toho hospodářská krize s nedostatkem práce a teď dceřina nemoc. Seděla tam, sbírajíc sílu, protože nebylo pochyb, že je potkalo další neštěstí. Celá rodina byla v nebezpečí, celé její složení, její život. Už to nebyla záležitost jednotlivých porážek; teď tu bylo nebezpečí úplného zničení, potopení do nejspodnějších hlubin existence.

Dr. Barbato následoval Gina nahoru po schodech do bytu a řadou pokojů až tam, kde odpočívala Octavia. Jako vždy byl pěkně oblečený a měl upravený knír. Sehnal lístky na operu v brooklynské Hudební akademii a pospíchal. Skoro nepřišel, skoro chlapci řekl, aby doběhl do Bellevue.

Když uviděl dívku a vyslechl si vyprávění, věděl, že jeho příchod byl jen ztrátou času. Bude muset jet do nemocnice. Ale sedl si vedle postele a všiml si přitom jejích rozpaků, že ji prohlíží tak mladý muž a že si je vědoma matky, která z něho nespouští své bedlivé oko. Pomyslel si s nechutí: „Tihle Italové si myslí, že by muži zklátili ženu i na jejím smrtelném loži.“ Přinutil se, aby řekl klidně: „Teď, signoro, budu muset vaši dceru prohlédnout. Odveďte toho chlapce.“ Chystal se stáhnout přikrývku.

Matka se otočila a uviděla Gina s očima navrch hlavy. Hřbetem ruky mu lípla pohlavek a řekla: „Zmiz. Tentokrát s mým svolením.“ A Gino, který za všechno to rychlé běhání v naléhavém případu očekával spíš pochvalu, odešel zpátky do kuchyně a bručel si nespokojeně nadávky.

Dr. Barbato přiložil na Octaviinu hruď stetoskop a profesionálně se zahleděl do prázdna, ale ve skutečnosti si pečlivě prohlížel dívčino tělo. S překvapením zjistil, že byla velmi hubená. Plná ňadra a široké, zaoblené boky klamaly. Hodně se spadla. Na jejím sklíčeném, rovném obličeji se ztráta váhy neprojevila, protože i když měla velice jemné rysy, nikdy nemohl být vyzáblý. Oči, velké, průzračně hnědé, ho pozorovaly s bázlivým napětím. Doktorova mysl zaregistrovala, bez touhy, jak zralé bylo ono tělo pro lásku. Vypadala jako ty velké obrazy aktů, které viděl v Itálii na své cestě po skončení studií. Byla klasický typ, stvořená pro děti a náročnou povinnost v manželském loži. Měla by se brzy provdat, ať už nemocná nebo ne.

Vstal, znovu dívku přikryl pokrývkou. Řekl s klidným ubezpečením: „Budete v pořádku,“ a pohybem naznačil matce, aby s ním šla do jiného pokoje.

Překvapilo ho, když se Octavia ozvala: „Pane doktore, prosím vás, mluvte přede mnou. Stejně mi to bude muset matka říct. Nebude vědět, co má dělat.“

Doktor už dávno zjistil, že ony krátké recitace povzbudivého slovíčkaření jeho profese vyšly u těchhle lidí naprázdno a mělo to svou příčinu. Řekl tiše oběma: „Máte zánět pohrudnice, zatím ne moc, ale musíte si jít odpočinout do nemocnice a na rentgen. S tou krví, kterou jste vykašlala, je to vážné. Možná něco s plícema.“ Na okamžik tohle vrátilo jeho myšlenky k opeře, kterou dnes večer uvidí. Hrdinka umírající na tuberkulózu, zpívající jako šílená pod ostrými světly o ztrátě milence, její jediné radosti; její smrt je líčena tak, aby to vyznělo lehkovážně. Řekl důvěryhodně: „Ale neznepokojujte se, i když to jsou plíce, nemůže to být příliš vážné. Nemějte žádné bláhové obavy. Nejhorší, co se může stát, je, že si vaše dcera na několik měsíců odpočine. Takže zítra ji vezměte do Bellevueské nemocnice. Dám jí něco na noc.“ Vyndal jeden ze vzorkových léků, jež mu posílali z lékáren, a podal ho matce. „A nezapomeňte, zítra určitě do Bellevue. Tenhle by t je studený, děti příliš hlučné, ona potřebuje klid. Rentgen je důležitý. Tak, signoro, nezklamte mě.“ Vlídnějším tónem dodal: „Nebojte se.“

Doktor odešel a cítil směsici sebeznechucení a uspokojení. Mohl si vydělat patnáct dolarů místo mizerných dvou. Byl by ji mohl léčit ještě příští týden, zrentgenovat ji ve své ordinaci, se vším všudy. Ale věděl, že je rodina chudá. Později se na sebe zlobil, pociťoval jako křivdu, že dovednosti, které získal, musí prodávat tak levně; že odříkání jeho otce by mělo nést tak trpké ovoce. Byl člověk se silnou ekonomickou zbraní, kterou ale nemohl naplno využít. Zatrolená smůla, že to nebyla dcera Panettiera. Pekaře by býval pořádně pumpnul a vyždímal ho do poslední kapky. A se všemi náležitostmi, i bez podvádění, ve vší počestností. Och, jednoho dne si v sousedství otevře ordinaci, kde bude moci pracovat a vydělávat fůru peněz s čistým svědomím. Dr. Barbato byl zkrátka člověk, který nemohl vystát pohled na chudobu a její zápach. Jeho náhlé projevy soucitu ho přiváděly ještě na mnoho dní poté k zoufalství. Naprosto vážně je považoval za zlozvyk a ne za ctnost.

V kuchyni tiše seděli Sal s Vinniem, konečně doma z nedělního kina, a jedli velké krajíce křupavého chleba, smáčeného v octu a olivovém oleji. Gino trucoval na rohu stolu, psal si domácí úkol. Lucia Santa je všechny pozorovala zamračeně. „Gino,“ řekla, „jdi a vezmi si z mojí kapsy deset centů. Pak zavolej bratra Lorenza, aby přišel nahoru – subito.“ Pocítila náhlý příval lásky, když šťastně vyskočil, aby vyplnil její přání, rychle zapomínaje na ten hašteřivý balzám, co si zas jednou přiložila na svou náladu.

Příští ráno se Lucia Santa dopustila něčeho tak odporného, že přišla o veškerý soucit celé Desáté avenue, každého, kdo by ji býval v jejím novém neštěstí politoval. Dr. Barbata to natolik rozhněvalo, že poprvé od doby, kdy začal studovat lékařství, zaklel v italštině. Dokonce i Zia Louche Lucii Santě spílala. Byl to ztřeštěný čin, nemorální, odpudivý; a přesto to byl pouze čin lásky. Lucia Santa nevzala dceru do Bellevue, dobročinné nemocnice; místo toho přiměla Larryho, aby je odvezl do Francouzské nemocnice ve Třicáté ulici, mezi Devátou a Osmou avenue, o něco málo dál než jeden blok. Byla to čistá a drahá nemocnice. Sestry tam budou zdvořilé, doktoři okouzlující, úředníci úslužní. Nebude žádné čekání dlouhé hodiny v šerých halách na přijetí. S dcerou Lucii Santy bude nakládáno jako s lidskou bytostí, to jest, jako se solventním členem společnosti.

Nikdo nebyl překvapenější než sama Lucia Santa. Byl to neskutečně bláznivý krok, který smaže letité úspory ve chvíli, kdy je nanejvýš zoufale potřebují. Doma nezůstane žádný živitel rodiny. Byl to čin naprostého ignorantství.

Ale měla své důvody. Lucia Santa nezamhouřila celou noc oka, a ačkoliv nespala, pronásledovaly ji noční můry. Viděla svou krásnou dceru uvězněnou ve věžích Bellevue, ztracenou v ponurých chodbách, s níž navíc jednají opovržlivě jako se zvířetem. A potom také její pověrčivost. Manžel vkročil do Bellevue a už se nevrátil. Byla to márnice, její dcera by zemřela a oni by ji rozčtvrtili a maso by nacpali do lahví.

Tak se tedy v časných ranních hodinách Lucia Santa rozhodla a pocítila takovou obrovskou úlevu, že se pramálo starala, co si bude svět myslet – její přátelé, příbuzní nebo sousedé. Ve tmě své postele plakala děsivým pláčem, který si musí odbýt v samotě beze svědků; ne projev smutku, ale úlevy od muk, které nahradí útěchy od přítele, či milovaného člověka. Lucia Santa plakala pro sílu, protože nebyl na světě nikdo, od koho by ji čerpala. Její čin byl hrozným činem těch, kteří neumějí dát najevo, že potřebují soucit. Za světla se utišila, a když vstala z postele, její tvář byla energická a sebevědomá.

Poté co poslali děti do školy, Larry přišel nahoru a zabalili Octavii, už dávno teple oblečenou, do dek. Pomohli jí ze schodů a do Larryho vozu. Když nastoupila Lucia Santa, řekla synovi: „Jeď do Francouzské nemocnice.“ Octavia začala protestovat, ale matka křikla zlostně: „Ticho. Ani slovo.“

Formality byly vyřízeny rychle. Octavii uložili na tichý, čistý, hezký pokoj ještě s jednou mladou dívkou. Na zdi visely obrazy. Cestou domů řekl matce Larry, plný žárlivosti, kterou k sestře vždy cítil, že bude dávat rodině pět dolarů týdně, až do doby, než zase Octavia začne pracovat. Matka se natáhla, na moment se ho dotkla a řekla italsky: „Ach, jsi hodný chlapec, Lorenzo.“ Ale v jejím tónu Larry vyčetl odmítnutí, v téhle krizi s ním nepočítala, nedůvěřovala mu, neměla pro něj úctu. Ale kdyby byla matka jemu přisoudila tak privilegované místo jako Octavii, on by býval nikdy neselhal.

Kapitola jedenáctá

Lucia Santa Angeluzzi – Corbo, Utrápený generál, přemítala o osudu a trýzních své rodiny, vymýšlela taktiku, dumala nad strategií, přepočítávala prostředky, poměřovala věrnost svých spojenců. Octavia bude v zotavovně ještě šest měsíců. Nebude moct pracovat možná rok. Ztráta roční mzdy.

Lorenzo jí dává týdně pět dolarů, někdy i o dva nebo tři dolary víc. Vincenzo bude pracovat v pekárně – dalších pět dolarů týdně a peníze ušetřené za chleba. Gino nebyl k užitku. Sal a Aileen byli příliš mladí.

A Lorenzova žena je těhotná, další trhlina v brnění. Snad by raději ani neměla s penězi od Lorenza počítat.

Ne, přemýšlej jinak. Vincenzovi zbývají tři roky, aby dokončil střední školu. Je nutné, aby vystudoval? Gino je zarytec, musí ho zkrotit, bude muset pomáhat, je k němu příliš shovívavá.

Matka si uvědomovala víc než kdy jindy, jak důležitá byla Octavia pro rodinu v záležitostech, které se netýkaly jen peněz. Byla to Octavia, která dokázala děti přinutit, aby měly ve škole hezké známky, chodila s nimi na bezplatnou zubní kliniku v Hudsonově Spolku. Byla to Octavia, která vymýšlela plány, jak našetřit peníze a schovat je na poště, ať už je jakkoliv moc potřebovali na jídlo nebo ošacení. Byla to Octavia, která jí dávala sílu, o koho se opírala, kdo ji podpořil ve chvílích slabosti.

A teď, pomyslela si Lucia Santa, byla znovu sama. Ty strašlivé bitvy se musí vybojovat znovu. Ale už starší, otrlejší, zkušená, necítila bezmocné zoufalství a hrůzu, kterou poznala jako mladá vdova. Byla veteránka, přivyklá pohromám a její elán nebyl oslaben mladistvými a bláhovými sny. Bojovala teď jako ten, který zoufale bojuje pouze o holý život.

Lucia Santa dospěla k rozhodnutí, k němuž dospět musela.

Nezbývá než zažádat o sociální podporu a žít z ní. Lucia Santa se při svém rozhodování musela potýkat se spoustou věcí, které s tím souvisely. V žádném případě jí nešlo o svědomí, nedělala si starosti, zda bude jednat s úřady čestně. Narodila se v zemi, kde lidé a stát byli nesmiřitelnými protivníky. Ne, měla lepší důvod.

Milodary jsou solí v ráně. Jsou bolestivé. Stát dává milodary s trpkou nenávistí oběti, svému vyděrači. Ten, kdo obdrží zdarma peníze, je vystaven trápení, urážkám a nesmírnému ponížení. Noviny se angažují ve vršení posměchu drzým mizerům, kteří volí žebrání před hladověním, nebo hladověním svých dětí.

Dává se jasně najevo, že chudí vyhledávají dobročinnost pomocí dovedného a odporného překrucování, ve kterém si libují. Jsou i takoví. Stejně jako jsou lidé, kteří si libují ve vpichování horkých jehel do břicha, polykání střepů. Zvláštní vkus. Hovoříce o lidstvu obecně, chudí přijímají dobročinnost s hanbou a ztrátou sebeúcty, která je vskutku politováníhodná.

Larry zařídil, aby k nim domů přišel úředník, ale on že na pohovor nezůstane. Uráželo to jeho mužskou hrdost. Nebude se toho účastnit, od celé záležitosti se distancoval. Lucia Santa našla skrýš pro dovážený italský olivový olej, bez kterého si nedovedla představit, že by se bez něj obešla; byla by to rána proti ní.

Úředník přišel pozdě odpoledne. Byl to chmurný, legračně vyhlížející mladý muž s velkýma, hezkýma černýma očima. Nad nimi mohutné, husté obočí a pod nimi temné kruhy, takže vypadal jako sova. Ale byl uctivý. Na dveře zaklepal zdvořile. Prohlédl si byt s omluvami, otevíraje dveře skříní a šatníků a bloumaje bytem spíše jako možný nájemník nežli úředník pro domácí podporu. Oslovoval ji jako „Signoru“ a jeho vlastní jméno mělo punc elegance, jmenoval se La Fortezza.

Naslouchal povídání Lucii Santy a poznamenal si do svého notýsku všechny podrobnosti, pokyvuje přitom hlavou a mumlaje v italštině výrazy lítosti, když vyprávěla o konkrétním neštěstí. Mluvil univerzitní italštinou, ale bylo mu rozumět.

Rozložil formuláře, pokládal otázky. Ne, ne; neměla žádné peníze v bance, ani její děti; nic neměli, žádné pojištění; nic. Žádné šperky na prodej, kromě snubního prstenu, ale on ji ujistil, že toho se to netýká. Když skončili, pan La Fortezza si sedl na židli a naklonil se dopředu, jeho ruce poklepávaly na okraji stolu jako drápy, černé, okrouhlé, hezké oči vyčítavé.

„Signoro Corbo,“ řekl, „nečiní mi veliké potěšení vám oznámit, že nastanou potíže. Každé z vašich nejstarších dětí dostalo peníze za tu nešťastnou nehodu jejich otce. Přesně řečeno, tyto peníze musí zmizet dříve, než začnete veřejnou sociální podporu pobírat. Takový je zákon. A pokud tyto peníze, které máte, nenahlásím, budu mít problémy.“ Díval se na ni vážně.

Lucii Santě ztuhly rysy překvapením. Že tenhle zdvořilý mladík, italský mládenec, jednal jako špión, zastavil se u sousedů pro informace, pak nachystal past – tohle ji rozzuřilo. Řekla rozhořčeně: „Dobrá. Vyhodím ty peníze na ulici.“

Usmál se jejímu vtipu a čekal. Vycítila, že všechno není ještě ztracené. „Takže byste pro mě nemohl nic udělat?“ zeptala se.

Pan La Fortezza měl lehce znepokojivý výraz, sova polykající obzvláště tučnou myš. „Ach, Signoro,“ řekl, „ruka ruku myje.“ Pak, stále trochu rozpačitý (byl ještě příliš mladý na to, aby se cítil příjemně při něčem nečestném), vysvětlil, že bude riskovat svou práci a získá pro ni každé dva týdny šestnáct dolarů, ale až jí přinese šek, dostane tři dolary. Konec konců, byly to peníze, které by ani dostat neměla, porušoval zákon, atakdále.

Plácli si na to. Lucia Santa byla tak vděčná, že na stůl donesla kávu a koláč, ačkoliv káva samotná podle zákonů pohostinnosti stačila. A nad kávou pan La Fortezza pověděl o svém žalu. Jak dosáhl vzdělání právníka po nelidském odříkání jeho rodičů, lidí, jako byla ona sama; teď nebyla práce žádná a on musel vzít tuhle obyčejnou práci pro město. Jak mohl kdy otci ze svého platu splatit dluh? Bolelo ho pracovat takovým způsobem, ale jak mohl kdy doufat ve vlastní kancelář, jestliže si nevydělá něco málo peněz navíc? A koneckonců, oni oba na tom vydělají, protože signora neměla ve skutečnosti na vyměřenou částku sociální podpory nárok. Atakdále. Rozloučili se jako přátelé.

Pan La Fortezza přicházel s šekem každý druhý týden. S jeho příchodem začal obřad. Poslali Gina dolů do koloniálu, aby zaplatil nevyrovnaný účet a šek proměnil. Také koupil čtvrt libry americké šunky, růžový obrázek v bílém obdélníkovém rámu, jemný, sladký tuk; nějaký nakrájený, měkký americký chléb; a žlutý americký sýr. Neboť pan La Fortezza měl slabý žaludek a ohrnoval nos nad poctivým italským salámem a pepperoni, pálivým a ostrým provolonským sýrem, křupavým, dásně řezajícím italským pečivem.

Gino scénku, která se měla odehrát, pozoroval s vykulenýma očima. Tenké růžové a žluté plátky rozložené na dlouhém obřadním podnosu, velký hrnek kávy a pan La Fortezza v poklidu, nechávaje své oteklé chodidlo odpočívat na židli, zatímco mluvil s Lucií Santou o svých strastech a souženích, matka, potřásajíc hlavou s pochopením. Protože ten chuděra musel vyšplhat nepočítané poschodí, dohadovat se s těmi bídnými Italy, kteří se snažili zatajit, že jejich syn pracuje, a nadávali, protože nechtěl schválit jejich žádost na podporu, říkali mu, že je Žid a ne Ital, protože žádný Ital by pro vládu nesloužil proti vlastnímu příbuzenstvu. „Ach,“ stěžoval si vždy pan La Fortezza, „pro tohle mí ubozí rodiče šetřili každý cent? Jedli denně scarola a pastu a fazole celý týden? Aby si jejich syn vydělával na živobytí na úkor svého i jejich zdraví?“ Lucia Santa vyjádřila lítostivý údiv.

Soví oči byly smutné. Pan La Fortezza byl venku za každého počasí. Necítil se dobře. Čtyři roky pilně studoval na univerzitě. „Signoro,“ řekl, „nejsem z těch chytrých; konec konců, moji lidé byli nevzdělaní venkované po tisíce let, a dokonce i teď jim stačí, že nemusím pracovat rukama.“

Šunka a sýr snědeny, postavil se, přichystán k odchodu. Lucia Santa mu předávala tři dolary s dokonalou ohleduplností, uchopila jeho ruku a vrazila mu do ní peníze, jako by měl v úmyslu naprosto odmítnout, kdyby nenaléhala. Pan La Fortezza udělal zdráhavé gesto, strkaje peníze zpátky; pak si povzdechl a zvedl obočí a řekl: „Ech,“ beznadějným hlasem, aby naznačil, že okolnosti byly natolik zoufalé, že odmítnutí bylo nemožné.

Byla to pravda, měli se rádi. On měl tu starší ženu rád pro její zdvořilost, ohled na jeho city; její malé, pozorné občerstvení ke kávě. Ona zase s tímhle doopravdy smutně vyhlížejícím chlapcem soucítila; děkuje Bohu, že žádný z jejích synů neprojevuje tak pramálo radosti ze života. Necítila žádnou rozmrzelost nad tím, že musí platit poplatek.

Za několik týdnů získal pan La Fortezza pro Luciu Santu patnáctidolarový měsíční příspěvek na nájem. Aniž by byla požádána, dávala mu Lucia Santa do ruky bankovku pětidolarovou místo tří dolarů. Bylo to porozumění s žulovým základem.

Rozvíjelo se. Získal další čtyři dolary na týden. Pro Luciu Santu to byla záminka, aby mu vždy připravila balíček zeleniny, který si nosil domů, libru růžové, sladké šunky, láhev domácí ohnivé anýzovky, aby mu podpořila trávení. Teď když měl Larry rozhrkané plechové autíčko, ve kterém se vrtal, když nepracoval, matka ho poprosila, aby zavezl pana La Fortezzu domů, až do Bronxu do Arthur avenue.

Ti tři, Larry, pan La Fortezza a Gino se rozjeli v kodrcavém, rachotícím autě, proplétajíce se mezi koňmi s vagóny a pouličními tramvajemi a automobily. Gino si všiml, že Larry byl vždy zdvořilý, ale že k mladému právníkovi cítil pohrdání, které vyplulo na povrch v drobných, žertovných poznámkách. Pan La Fortezza zřejmě neměl ani potuchy, že si z něj dělá legraci. Upřímně vyprávěl o svých neštěstích, jako by navlékal korálky. Jak málo platila veřejná sociální péče svým úředníkům, o účtech, které shltne dům v Bronxu, jak jeho rodiče teď tak zestárli, že nemohou pracovat a on je bude muset podporovat a splatit hypotéku. V jeho hlase byl opravdový strach, skoro hrůza, když hovořil o zoufalém nedostatku peněz, a Gino si nad tím lámal hlavu. Protože pan La Fortezza byl bohatý. Byl na univerzitě, vlastnil dům pro dvě rodiny, jeho rodina v létě o dovolené jezdila pryč. Všechno o čem lidé na Desáté avenue snili, že dosáhnou po čtyřiceti letech těžké dřiny, tento mladík už měl; žil ten sen a byl vyděšenější než nejubožejší dělník v Ginově činžáku.

Když pan La Fortezza vystoupil z auta, malou hnědou tašku zeleniny pod paží, Larry si zapálil cigaretu a mrknul na svého mladšího bratra. Gino na něj mrkl zpátky. Jeli domů do Desáté avenue tak nějak rozveselení a sebevědomí, jako kdyby jim svět ležel u nohou.

Dr. Barbato, šplhající do čtvrtého poschodí k bytu Angeluzzi – Corbů, byl muž pevně rozhodnutý, že ve jménu Ježíše Krista mu tentokrát tahle rodina zaplatí, co mu patří. Zkus jim pomoci a někdo jiný shrábne peníze. Proč by měl přicházet o peníze pro dobro Francouzské nemocnice?

Tak Bellevueská nemocnice nebyla těmhle chudým, drzým, přivandrovalým mizerům příliš dobrá? Chtěli tu nejlepší lékařskou péči, co? Co si ksakru myslí, že jsou, tihle miserabili, ti žebráci, kteří se nezmůžou ani na nočník, do kterého by se vychcali, žijící z podpory, s jednou dcerou v sanatoriu v Raybrooku.

Když se doktor objevil nad posledním schodem, dveře byly dokořán. Stál u nich na stráži malý Sal, který vypadal velmi vážně. V kuchyni se po celém stole válely talíře od večeře, žlutý voskovaný ubrus byl potřísněný zbytky smažených brambor a vajíček. Gino a Vincent hráli zrovna na stole karty. Dokonalá dvojice grázlů, pomyslel si doktor zlostně, ale změkl, když Vincent vstal od stolu a vedl ho šňůrou pokojů s tak přirozenou, ostýchavou zdvořilostí a říkal mírným hlasem: „Máma je nemocná.“

V temné ložnici bez okna ležela podsaditá postava Lucii Santy. Vedle ní stála holčička Aileen a nechala si omývat ruce a obličej hadrem, který matka namáčela v umyvadle vedle postele. Scéna připomněla doktorovi některý z těch náboženských výjevů, které viděl v Itálii, ne ze sentimentu, ale kvůli kompozici odpočívající matky pečující o dítě a osvětlení pokoje, s šerožlutou barvou z elektrické žárovky, která vrhala na temně barevné zdi tajemnou zář.

Pokoušel se určit, v čem jsou si podobné. Pak si uvědomil ze své četby, že to bylo jednoduše výchovou venkovanů, ta naprostá důvěra dítěte v matku. Tohle byli lidé, které slavní malíři zachytili.

Dr. Barbato stál u čela postele a řekl vážně: „Ach, Signoro Corbo, máte tuhle zimu smůlu.“ Bylo to vyjádření soucitu s připomínkou toho, jak ošklivě se k němu zachovala s Octavii.

Dokonce i když ležela rovně na zádech, dokázala se Lucia Santa tak divoce rozzlobit, až jí zrudly tváře a velké černé oči se jí jen blýskaly. Ale uctivost chudých k tak vysoce vážené osobě, jakou byl doktor, jí zadržela jazyk, ačkoliv by mu mohla připomenout, že i on jedl z její ruky krajíc hrubozrnného chleba, namočeného ve vinném octu a olivovém oleji. Řekla mírně: „Ach, doktore, moje záda, moje nohy, nemůžu chodit, ani pracovat.“

Doktor přikázal: „Nejdřív pošlete dítě do kuchyně.“ Holčina se postavila blíž k posteli a položila ruku k matčině hlavě. Matka řekla laskavě: „Jdi, Leno, jdi do kuchyně a pomoz bratrům s nádobím.“ Doktor se usmál a Lucia Santa, která úsměv viděla, zakřičela v italštině: „Vincenzo, Gino, mascalzoni jedni, už jste začali s nádobím? Nechali jste kuchyni v nepořádku, aby pan doktor viděl? Počkejte – zmrzačím vás oba. Leno, jdi a přijď mi říct, když nebudou dělat.“

Dívenka, potěšená svou rolí zvěda, odběhla do kuchyně.

Dr. Barbato obešel postel a sedl si na ni. Odhrnul přikrývku a přiložil jí na hruď stetoskop, nejprve přes noční košili. Když se chystal říct, aby košili zvedla, stála vedle něj zase holčička, tmavě hnědé oči zvědavé. Řekla matce: „Gino a Vincent myjí nádobí a Sal sklízí ze stolu.“

Matka si všimla doktorovy podrážděnosti. „Dobrá, dobrá, Leno, a teď jim jdi pomoct a dávej na ně pozor. Nikdo sem nemá co chodit, dokud nezavolám. Řekni jim to.“ Dívenka pelášila pryč.

Lucia Santa vyndala ruku, aby pohladila dceru po hlavě, a doktor, když viděl nateklá zápěstí, věděl, co může očekávat. Jakmile byli sami, řekl jí, aby se převrátila na břicho a pak jí vyhrnul jednobarevnou vlněnou noční košili. Na kostrči uviděl vyboulené hrboly a řekl s povzbudivým smíchem: „Ach, Signoro, máte artritidu. Měsíc na Floridě by z vás udělal novou ženu. Potřebujete slunce, teplo, odpočinek.“ Prohlížel ji důkladně a pevně prsty tlačil na různé části těla, aby zjistil, kde cítí bolest. Neušly mu ani nateklé hýždě této venkovanky, čtyřicátnice. Podobně jako u dcery, byly to hýždě smyslných italských aktů vystavovaných ve Florencii, krásné, zaoblené, stejně velké jako široké, ale nevzbudily v něm žádnou touhu. Žádná z těchto žen nemohla. V jeho myšlenkách byly nečisté, nečisté chudobou. Stáhl noční košili zpátky.

Žena se otočila. Doktor se na ni zadíval vážně a zeptal se přísně: „Co je to, signoro, nemůžete chodit, nemůžete v domě nic dělat? Není to zas tak vážné. Pravda, potřebujete si odpočinout, ale měla byste být schopná chodit. Máte nateklé klouby na zápěstích a nohách a také záda, ale není to zase tak vážné.“

Lucia Santa se na něj dlouhou chvíli dívala, než řekla: „Pomozte mi vstát.“ Rázně přehodila nohy přes okraj postele a on se snažil jí pomoci vstát. Když začala narovnávat páteř, vyrazila tlumený výkřik bolesti a zhroutila se mu do náruče. Něžněji nechal klesnout na postel. Nepochyboval o tom, že nic nepředstírala.

„No, tak tedy musíte odpočívat, signoro,“ řekl Dr. Barbato.

„Ale mělo by to pominout. Ne úplně, potíže budete mít vždycky, ale brzy vás zase postavím ke kamnům.“

Lucia Santa se jeho drobnému žertu usmála. „Mockrát děkuji,“ řekla.

Když Dr. Barbato vyšel z domu Corbových, nadechl se čerstvého vzduchu na Desáté avenue a přemítal o světě a lidstvu. Pocítil něco připomínající posvátnou hrůzu. S trpkým humorem vypočítával neštěstí téhle rodiny. Manžel v blázinci, dcera s velkým bílým cizopasníkem, který se živí za nádhernými cecíky (a nezapomeň na prvního manžela, co se zabil při nehodě), syn ve skličujícím sňatku s ubohoučkou, nezralou dívkou. A teď se ta žena, s břemenem nedospělých dětí, zmrzačila sama. Jak tam tak ležela na velkém, krásném zadku a podsaditém, jakoby mramorovém tělu a měla tu drzost se rozčílit nad jeho poznámkou.

Podíval se řadou činžáků na oheň planoucí proti zimnímu nebi. Bylo mu zle a zašeptal, aniž věděl, co tím myslel: „O co se ksakru snaží?“ Od Hudsonu přivál přes seřadiště chladný vítr a rozproudil mu krev. Měl vztek, tohle byla zřejmá výzva, jak se něco takového mohlo stát, jemu před očima, jako by dostal facku, jako by se opovážlivě pletl do nějakého kosmologického týrání. Vřela mu krev. Tohle už bylo příliš. Příliš. Dobrá, myslel si, uvidíme, co dokážeš. Krev mu začala vřít, takže navzdory štiplavé zimě si musel povolit límec u kabátu a vlněnou šálu, kterou mu upletla matka.

Během příštích dvou měsíců Dr. Barbato, z čiré zuřivosti, zkoušel umění léčby. Navštěvoval Luciu Santu každý druhý den, dával jí injekce, dával jí tepelnou léčbu a klábosil s ní o starých časech přinejmenším dvacet minut, zatímco ji masíroval. Uzdravovala se, ale stále ještě se nemohla zvednout z postele. Dr. Barbato mluvil o Octavii, jak se vrátí ze sanatoria a jak bude sklíčená, až najde matku takhle nemocnou. Několik dnů předtím, než se měla Octavia vrátit domů, dal Lucii Santě dávku vitamínů a povzbuzujících prostředků a večer před návratem dcery našel matku, jak sedí v kuchyňských žehlících šatech na kuchyňském stole, děti seděly okolo ní, přinášely jí na rozkaz vodu a skládaly jí prádlo. „No, no, dobrá, tak tedy dobře,“ řekl Dr. Barbato zvesela. „Zcela jasný znak zdraví, když může člověk pracovat, eh, signoro?“

Lucia Santa se na něj usmála. Byl to úsměv, který přiznával dluh a potlačil vlastní zdravý rozum. Kdyby byla práce, lidé by vstali i ze smrtelné postele, to věděli oba. Když se jí Dr. Barbato chystal píchnout injekci, zamručela v italštině: „Ach, doktore, jak vám zaplatím?“ Tentokrát se nezlobil. S uklidňujícím úsměvem řekl: „Pozvěte mě na svatbu vaší dcery.“ Naznačoval, že v životě jsou radosti, že odměny musí následovat utrpení, štěstí smůla; že všechno bude v pořádku, dcera se uzdraví, děti vyrostou, čas uplyne.

Kapitola dvanáctá

Octavia byla z domu šest měsíců. Za tu dobu Lucia Santa nikdy svou dceru nenavštívila; nešlo to. Cesta byla moc dlouhá, doma měla příliš mnoho povinností a nedůvěřovala Larrymu a jeho otlučenému autu. A už vůbec neuvažovala o tom, že by nechala děti doma samotné.

V den, kdy se Octavia vrátila, jí šli Larry a Vinnie naproti na Hlavní nádraží. Zbytek rodiny čekal v bytě, děti oblečené do nedělních šatů, Lucia Santa ve svém nejlepším černém kostýmu. Zia Louche cupitala po kuchyni a dolévala vařící vodu a míchala rajskou omáčku.

Gino vyhlížel z předního okna. Konečně vletěl do kuchyně a zaječel: „Mami, už jdou.“

Lucia Santa setřela slzy, které jí vyhrkly do očí. Zia Louche začala vhazovat do hrnce vařící vody ravioli. Dveře bytu byly otevřené a děti si stouply ke konci schodiště, naklonily se přes zábradlí a naslouchaly zvukům kroků přicházejících po schodech.

Když se Octavia objevila, skoro ji nepoznali. Očekávali někoho bledého, invalidního, někoho, o koho by mohli něžně pečovat, zničeného, vstalého z mrtvých. Viděli americkou dívku, frajerku. Octavia už také ani neměla svou obvyklou zsinalou kůži. Měla růžovoučké tváře, vlasy jí zvlnila americká trvalá. Byla v sukni a ve svetru, se sakem a páskem přes. Ale nejvíc ze všeho její hlas, řeč a způsob, jakým je pozdravila, způsobily, že se cítili jako cizinci.

Sladce se usmívala, mezi sevřenými rty se jí odhalovaly zuby. Vyrazila ze sebe výkřik radosti, přece jen ale potlačovaný, objala Sala a Aileen a řekla každému z nich: „Ó drahoušku, drahoušku, moc se mi po tobě stýskalo.“ Pak zamířila k Lucii Santě a políbila ji na tvář místo na ústa a řekla s půvabným, koketním zapýřením: „Och, jsem tak ráda zase doma.“

Larry a Vincenzo se objevili nad schodištěm každý s kufrem a vypadali trochu rozpačitě.

Octavia štípla Gina do tváře a řekla: „No ne, rosteš nám do krásy.“ Gino ustoupil. Všichni zírali. Co se jí stalo?

Jediní, kteří měli z téhle nové osoby radost, byly ty dvě malé děti, Sal a Aileen. Neodloučily se od ní, očima a ušima a celým tělem hltaly její líbeznost, stály a třásly se požitkem, když jim prsty vjížděla do vlasů a objímala je znovu a znovu a opakovala hrozně roztomile: „Och, vy jste tak vyrostli.“

Lucia Santa okamžitě Octavii posadila. Nevěnovala jejímu novému chování pozornost. Chtěla, aby si dcera odpočinula ze stoupání do čtvrtého patra. Zia Louche, která už podávala večeři, řekla Octavii: „Ach, díky bohu, že jsi zpátky, děvenko, matka tě potřebuje.“ Odspěchala zpátky ke sporáku dřív, než mohla Octavia odpovědět.

Atmosféra, která u jídla vznikla, byla vůbec nejnepříjemnější a nejtrapnější v celé historii domácnosti Angeluzzi-Corbů. Konverzace byla zdvořilou výměnou informací mezi neznámými lidmi. Gino a Vinnie se u stolu neprali, Sal a Aileen byli úplní andělé, ani se nepohádali o to, kdo dostal největší masové knedlíčky. Louisa přišla nahoru s dítětem a políbila Octavii bázlivě na ucho, tak aby se snad nenakazila. Posadila se hned vedle Larryho, držíc děcko dál od Octavie. Octavia na dítě cukrovala, ale neodvážila se ho dotknout. Larry se najedl a pak se omluvil a odešel do práce na směnu od čtyř do půlnoci. Chvátal pryč.

Když se Octavia pohnula, že sklidí ze stolu, každý se v hrůze zvedl. Dokonce i Gino vyskočil ze židle a popadl talíř, aby ho odnesl do dřezu. Lucia Santa vykřikla: „Co to děláš, chceš znovu onemocnět?“ Takže Octavia zůstala sedět, s malým Salem a Aileen opřenými o její nohy a vzhlížejícími k ní zbožně.

Jen matka vycítila za Octaviinými úsměvy a veselým hovorem smutek. Protože přítomnost v tomto bytě, pohled na pokoje přecpané postelemi a skříněmi a poházenými věcmi dětí vyvolal v Octavii vlnu zoufalství. V ubíhajícím odpoledni a blížícím se večeru pozorovala matku, provádějící vše přesně tak, jak si to uchovala v paměti. Nekonečný denní kolotoč – mytí nádobí, žehlení čerstvého prádla; podpálení petrolejových kamen v kuchyni a uhlových kamen v přední místnosti; se soumrakem zavěšení plynové lampy, která svými stíny uzavřela pokoj do klece; a nakonec chystání dětí ke spánku. Octavia přemýšlela o tom, co by teď ona v tu chvíli dělala v sanatoriu. Byly by v zahradě na procházce; ona a její přítelkyně.

Seděly by ve svých pokojích a čekaly na večeři, klábosily o láskách, které v zotavovně vzplanuly. Všichni by se společně najedli a potom by hráli v herně bridž. Octavii se zastesklo po životě, který opustila, po jediném čase, co pamatovala, věnovaném péči o sebe, o své zdraví a radost, bez obav a zodpovědnosti. Cítila se ve vlastním domě nemotorná a rodina jí připadala jako cizinci. Byla do vlastních myšlenek tak zabraná, že si vůbec nevšimla, jak se matka pohybuje po domě toporně.

Když přišel čas jít spát a Gino s Vinniem se svlékali u rozkládací postele v předním pokoji, zašeptal Gino Vinniemu: „Za celý den ani jedinkrát nezaklela.“

Vinnie usoudil: „Asi se nesmí v nemocnici nadávat, tak to zapomněla.“

Gino řekl: „Doufám, že jo. Vypadá to pěkně blbě, když holka nadává, zvlášť pak vlastní sestra.“

Teď tedy zůstaly v kuchyni samy, Octavia a Lucia Santa. Seděly u velikého kulatého stolu se žlutým voskovaným ubrusem. Před nimi svítily bíle kávové hrnky. V rohu místnosti čekalo na Luciu Santu žehlení. Na petrolejových kamnech syčela konvice vody. Z chodby ložnic přicházelo tlumené oddechování spících dětí. Seděly proti sobě v matném žlutém světle kuchyně a matka vyprávěla o všech těch potížích za uplynulých šest měsíců. Jak Gino zlobil, a dokonce i Vinnie i ti mrňousové. Jak Larry se ženou nepomáhali tolik, jak by měli, a jak ona sama onemocněla, ale že do dopisu Octavii nenapsali nikdy nic, co by ji mohlo rozrušit.

Bylo to dlouhé líčení a Octavia ho přerušila, jen aby řekla v odmlkách: „Mami, proč jsi mi nenapsala, proč jsi nic neřekla?“ Matka odvětila: „Chtěla jsem, aby ses uzdravila.“

Žádným gestem neprozradily svoji vzájemnou náklonnost. Octavia řekla vlídně: „Neboj, mami, vrátím se do práce příští týden. A dohlédnu na to, aby děcka ve škole prospívala a pomáhala v domě.“ Cítila příliv síly, sebevědomí a pýchy, že ji matka potřebuje. V té chvíli z ní všechna cizota spadla. Byla doma. Když se dala Lucia Santa do žehlení, Octavia si došla do svého pokoje pro knihu, aby dělala matce společnost.

Když byla Octavia doma týden, konečně se potkala s úředníkem ze sociální péče. Octavia byla líbezná; šťastná, že je doma, neprojevovala se pánovitě (jako za starých časů) a nikdy nezaklela ani nezakřičela.

Přihnala se do bytu kolem čtvrté odpoledne a překvapil ji pohled na pana La Fortezzu, s nohou na židli, který usrkával ze slabé kávy a pojídal šunkový sendvič. Pan La Fortezza si dobře prohlédl její výrazně hezký obličej a odložil své pochoutky. Postavil se na nohy jako džentlmen. „Tohle je má dcera,“ řekla Lucia Santa „Octavia, moje nejstarší.“

Pan La Fortezza opustil italské vystupování a řekl přátelským, americkým hlasem, energicky, nedbale: „Hodně jsem o vás slyšel, Octavie. Vaše matka a já jsme vedli mnoho dlouhých hovorů, jsme staří přátelé.“

Octavia chladně přikývla a velké tmavé oči se nechaly unést nelibostí, nelibostí, kterou nemínila prozradit.

Lucia Santa, zneklidněna tou nezdvořilostí, pobídla: „Pojď si vzít kávu a promluv si tady s mladým mužem.“ K panu La Fortezzovi dodala: „Tohle je ta chytrá, v jednom kuse leží v knížkách.“

„Ano, nabídněte si kávu,“ řekl pan La Fortezza. „Velmi rád bych si s vámi popovídal, Octavie.“

Octavia byla tak dotčená, že skoro zaklela. To žoviální užití křestního jména, jeho srdečnost ji nutkaly, aby si uplivla, ovšem do kapesníku, jak se sluší na čerstvě uzdraveného pacienta, který ležel s plícemi. Pozorovali ji se soucitným porozuměním. Tak se posadila a poslouchala matčino pochlebování úředníkovi sociální péče.

Vyšlo najevo, že on také čte knihy, takové, ve kterých chudé pracující dívce nezbývá než čekat, až se na ni blahosklonně usměje mladík z vyšších kruhů, a pak ta šťastná žena padne jak dlouhá tak široká na záda, třepetajíc nohama ve vzduchu jako pes. Rozuměj, ne kvůli penězům, ale z úcty k jeho urozenosti. Běda, pan La Fortezza postrádal ono zářivé chování, usměvavou plavovlasost, lišácké americké nenucené kouzlo, i ten milion dolarů (vždycky nezbytný milion dolarů), který ale samozřejmě hrdinkám nic neříká. A tak La Fortezza začal být ohnivější, hovornější a tak roztomilý, jak mu jen jeho dvě temné, kruhovité soví oči dovolovaly. Octavia se na něj dívala chladněji a chladněji. Gino a Vinnie vešli do bytu, a když uviděli sestřin obličej, zůstali v místnosti a napjatě čekali, co se bude dít.

La Fortezza hovořil právě o literatuře: „Ach, Zola, ten věděl, jak psát o chudých. Vynikající umělec, víte? Francouz.“

Octavia řekla tiše: „Já vím.“ Ale La Fortezza pokračoval. „Rád bych ho viděl dneska živého, aby napsal, jak musí chudí vyžít z toho mála peněz, co veřejná sociální péče dává. Taková fraška. Tohle je muž, jehož knihy by měla vaše dcera číst, signoro. To by bylo vzdělání samo o sobě. A dovedlo by vás to k pochopení sebe sama, Octavie, i vašeho okolí.“

Octavia, která se krůček za krůčkem přibližovala, aby mu plivla do oka, klidně přikývla.

La Fortezza byl potěšen stejně jako matka. S vážnýma očima řekl: „Úha, jste inteligentní děvče. Nechtěla byste se mnou někdy jít na představení? Ptám se vás před vaší matkou, abych vám dokázal svou úctu. Já sám jsem staromódní, jak vám může vaše matka potvrdit. Není to pravda, signoro?“

Lucia Santa se usmála a přikývla. Přestavovala si, jak si její dcera bere právníka s šikovným zaměstnáním ve službách města. Protože matky, dokonce ani v knihách, nestaví své šance tak vysoko jako hrdinky. Řekla vlídně: „Je to slušný italský chlapec.“

La Fortezza pokračoval: „Měli jsme spolu mnoho dlouhých hovorů, vaše matka a já si rozumíme. Jsem si jistý, že nebude nic proti naší přátelské schůzce namítat. Město se nám postará o lístky do divadla se slevou. Bude to pro vás nová zkušenost, místo kina.“

Octavia byla se svými přítelkyněmi v divadle mnohokrát. Krejčovství také dostávalo zlevněné lístky. Octavia četla stejné romány a vždy naprosto pohrdala hrdinkami, těmi štědrými, smutnými pannami, které se vystavily hanbě tím, že poskytly potěšení mužům, kteří se okázale oháněli svým bohatstvím jako návnadou. Ale jak si tenhle pitomý, vyhladovělý, přistěhovalecký hejsek z univerzity opovažuje myslet, že ji dostane. Oči jí začaly sršet a v odpověď na jeho pozvání znenadání vychrlila: „Ty si můžeš jít nadělat do klobouku, ty svinskej parchante.“ Gino v rohu s Vinniem řekl: „Ooch – och, a je to tady.“ Lucia Santa, která seděla jako neviňátko na podpáleném soudku prachu a teprve teď si všimla prskající zápalnice, se kolem sebe otupěle rozhlížela, jako by přemýšlela, kam utéct. Přes tvář pana La Fortezzi se převalila krev, dokonce i jeho soví oči zrudly. Zkameněl.

Protože při ničem netuhne krev v žilách tak, jako když spustí mladá italská furie. Octaviin hlas mu ve vysokém, zvučném, sopránovitém tónu spílal: „Bereš si od mé ubohé matky, která musí živit čtyři malé děti a nemocnou dceru, každý měsíc osm dolarů. Vysáváš rodinu, se všemi jejími problémy, a máš tu drzost mě pozvat na schůzku. Jsi všivák všivej, vometák. Mí sourozenci si odříkají cukroví z Itálie, aby tě mohla máma vyplatit, a ty si se mnou chceš dát schůzku.“ Hlas se jí ječivě a nevěřícně zvedl. „Jsi staromódní, dobře. Jen opravdový přistěhovalecký sviňák s tím svým oblbovacím, uctivým „signora“ něco takového může dělat. Ale já jsem vyšla střední školu, Zolu jsem četla a v divadle jsem byla, takže si nech poslat po lodi nějakou ťulpasku, na kterou můžeš zapůsobit a zkusit ji zklátit. Já vím moc dobře, co jsi zač: podvodník s hubou plnou keců.“

„Octavie, Octavie, přestaň!“ zakřičela Lucia Santa v hrůze. Otočila se k mladíkovi, aby vysvětlila. „Je nemocná, má horečku.“ Ale pan La Fortezza právě prchal ze dveří dolů po schodech. Zapomněl si vzít svůj hnědý balíček. Jeho tvář, jak utíkal, byla tváří muže přistiženého při činu nejhanebnějšího z hříchů a byla to tvář, kterou už nikdy více nespatřili. Za dva týdny nato přišel nový úředník, starší Američan, který jim podporu zastavil, ale řekl jim, že peníze, které děti obdržely po smrti otce, nepovažuje sociální úřad za majetek rodiny, protože úřad může uvolnit peníze jen v nějaké naléhavé situaci na konkrétní dítě, a takové peníze nesmějí být použity pro ostatní děti ani pro matku.

Ale závěrečná scéna s panem La Fortezzou byla z jedněch, na které Gino ani Vincent nikdy nezapomněli. Kroutili hlavou nad hroznými nadávkami té holky. Předsevzali si srdnatě, že si nikdy nevezmou dívku jako je jejich sestra. Ale alespoň to teď ukončilo onu atmosféru, opatrné zacházení s nemocnou, zdvořilosti, kterou je zahrnován člen rodiny po návratu z nemocnice nebo z dlouhé cesty. Nebylo pochyb. Tohle byla Octavia jako za starých časů. Už se uzdravila. Ani matka se nedokázala kvůli dceřině chování zlobit, ačkoliv nikdy nepochopila její rozhořčení nad panem La Fortezzou. Konec konců, každý musí platit, aby zůstal naživu.

Kapitola třináctá

Ten den, kdy přišel dopis z Ravenswoodu, Octavia ho matce nepřečetla, dokud všechny děti neležely v posteli. Bylo to velmi stručné, oficiální sdělení, které oznamovalo, že otec může být na zkoušku propuštěn do rodiny, pokud jeho manželka podepíše papíry. Otevřeně se v něm psalo, že manžel bude potřebovat stálou péči a dohled. S dopisem přišel i dotazník na vyplnění. Zjišťoval věk dětí, příjem celé rodiny a jednotlivých členů rodiny,… tím vším dopis jasně naznačil, že otec je pořád ještě invalida, dokonce i přesto, že už ho mohou propustit.

Lucia Santa upíjela nervózně kávu. „Ale to potom ještě není úplně zdravý, jen ho chtějí vyzkoušet,“ přemítala.

Octavia chtěla být naprosto spravedlivá. „Je v pořádku. Jenom nemůže pracovat nebo cokoliv dělat. Budeme se muset o něj starat jako o nemocného. Možná, že za nějaký čas bude moct jít zase do práce. Chceš, aby se ti vrátil zpátky?“ zeptala se. Sklopila oči a začervenala se, neboť si o vlastní matce myslela nemravnosti.

Lucia Santa sledovala dceřino začervenání se zájmem. „Proč by ne?“ zeptala se. „Je otcem tří mých dětí. Vydělával na chleba deset let. Kdybych měla osla nebo koně, který by dřel tak těžce, chovala bych se k němu potom, když by byl nemocný nebo přišel do let, s láskou. Proč bych neměla chtít svého manžela zpátky?“

„Já dělat potíže nebudu,“ ujistila ji Octavia.

„Potíží bude dost,“ řekla Lucia Santa. „Kdo ví, třeba dětem ublíží. A kdo by měl sílu prožívat ty roky odznova? Museli bysme všichni trpět, riskovat životy, abysme mu dali ještě jednu šanci. Ne, to je moc, moc.“

Octavia neříkala nic. Seděly spolu hodiny, nebo zdálo se, že hodiny, Octavia držela pero a inkoustovou lahvičku a sepisovala dopis, který se chystala poslat do sanatoria jako odpověď.

Matka dumala nad svým problémem. Pamatovala si historky o podobných případech, o milovaných bližních, kteří se vrátili do svých domovů a ve svém šílenství páchali vraždy a jiné zločiny.

Přemýšlela o své dceři Octavii, která by určitě trpěla, dohnala by ji tím k odchodu z domova, k brzkému sňatku, jen aby se dostala z domu.

To nesměla připustit. S plným vědomím, co její rozhodnutí znamená (v duchu viděla obraz zvířete uvězněného na bezpočet roků v kleci ze železa a cihel), odevzdala manžela, otce svých dětí, osobu, která s ní sdílela jedno léto rozkoše, do lidské a pozemské věčnosti beznaděje.

Lucia Santa zvolna potřásla hlavou: „Ne, nepodepíšu. Ať zůstane tam, kde je.“

Octavia byla překvapená, a dokonce trochu otřesená. Hlavou jí proběhla vzpomínka na smrt vlastního otce; pocítila znovu stejné vědomí ztráty, jaké cítila ta malá holka. Co kdyby byl býval nějakým zázrakem vrácen k životu její otec, tak jako teď mohou vzkřísit jejího nevlastního otce? Najednou ji napadlo, že by se nikdy nemohla Ginovi, Salovi a malé Aileen podívat do tváře, kdyby jejich otce nepřivedli domů.

Řekla: „Myslím, že bychom měly promluvit s Ginem a Salem. Konec konců, je to jejich otec. Uvidíme, co si o tom myslí oni. Možná bysme ho přivést domů měli, mami.“

Lucia Santa věnovala dceři pátravý pohled. Pohled, který vždy přiváděl Octavii do rozpaků, protože byl tak neosobní. Pak řekla: „Co mohou vědět děti? Nech je být, užijí si dost žalu později. A nemůžeme si dovolit přivést jejich otce domů.“

Octavia řekla smířlivě, s hlavou skloněnou nad kávou: „Mami, aspoň to zkusíme, kvůli dětem. Jim se po něm stýská.“ Když matka odpověděla, její hlas byl překvapivě opovržlivý, potřásala hlavou a rozvažovala: „Ne, dceruško, pro tebe je lehké být laskavá a velkorysá. Ale jen přemýšlej; až se všechno zkomplikuje a ty budeš své velkorysosti litovat, budeš muset trpět. A budeš nešťastná, že ti tvá velkorysost je na obtíž. Tohle se mi už stalo. Dej si pozor na dobrosrdečné, milé lidi, kteří dávají, protože neví, co je jejich štědrost bude stát. A později se pak rozzuří a odhodí tě, zrovna když spoléháš na jejich lidskost. Jak se sousedé hrnuli, aby mi pomohli, když tvůj otec zemřel, tolik jsem se nad jejich dobrotou naplakala. Ale běda, nemůžeme být věčně dobří, věčně velkorysí, jsme příliš chudí, nemůžeme si to dovolit. I tvá teta, která je bohatá, se vzpírala. Je to moc pěkné – je to takový příjemný pocit být nějaký čas velkorysý. Ale jako něco trvalého… to jde proti srsti, to je proti lidské přirozenosti. Tvůj otčím tě začne unavovat, přijdou hádky, křik, nadávky a provdáš se za prvního muže, kterého potkáš, a zmizíš si. A já za tvé veliké, otevřené srdce zaplatím.“ Odmlčela se. „Bude nemocný do naší smrti.“ Těmito slovy navždy svého manžela zavrhla a odsoudila.

Ženy umyly hrnky od kávy. Matka se ještě zdržela v kuchyni, aby otřela stůl a zametla podlahu; Octavia šla do svého pokoje a přemýšlela, jak ráno promluví s dětmi a uvědomila si přitom, že se chce očistit od viny.

V posteli přemýšlela Octavia o matce, její nečitelnosti, chladném rozhodnutí. Pak si vzpomněla, že nechala v kuchyni ten dopis. Vstala a v kombiné prošla chodbou. Ještě se svítilo. Lucia Santa seděla za kuchyňským stolem s velkými pytlíky cukru, soli a mouky a plnila misku na cukr, šejkry a měděný džbán na mouku. Dopis s velkou černou úřední pečetí a předtištěnou vládní obálkou ležel před ní. Upřeně se na něj dívala, jako by uměla číst a zdálo se, že studuje každé slovo. Vzhlédla k dceři a řekla: „Nechám si ten dopis, můžeš na něj odpovědět ráno.“

Gino, který ležel vedle Sala a nespal, slyšel otevřeným, jidášským oknem mezi ložnicí a kuchyní všechno. Necítil žádnou rozmrzelost, žádný hněv nad matčiným rozhodnutím, jen podrážděnost podobnou bolení žaludku. O chvilku později světlo v kuchyni zhaslo, zaslechl matku, jak prošla kolem postele do svého pokoje, a pak usnul.

Lucia Santa byla vzhůru. Ve tmě natáhla ruku, aby se dotkla Aileen a našla tu hebkou kůži, kostnatá ramínka a tělíčko schoulené před chladem omítnutých zdí. Dotykem té nevinné, zranitelné schránky načerpala sílu. Tohle byl život, čeho se dotýkala; a v jejím vlastnictví. Byla jejich ochránkyní, jejich osudy měla ve svých rukou. Od ní vzejde dobro a zlo, radost a trýzeň. Kvůli tomuhle svrhla svého manžela do propasti.

Ale to nestačilo. Vybavovala si před očima chvíle, kdy ji bil, nadával nevlastním dětem; běsnil po nocích a děsil vlastní děti. Měla v paměti jeho nepravidelnou práci, nákladnou pobožnost. Ale zavrhla všechno jedním zoufalým vnitřním povzdechem – „Franku, Franku, proč jsi na sebe nedával pozor? Jak jsi mohl dopustit, abys tolik onemocněl?“

Vzpomněla si na to, jak roztrhal své potem vydřené peníze, na výraz uražené pýchy ve tváři a jeho vlídnost, když byla bezmocná vdova. S dlouhým, velkým vzdechem přijala pravdu. Měla mizivé prostředky, byla příliš chudá na to, aby si dovolila projevit milost k muži, kterého milovala. Ne, žádnou milost, pomyslela si, žádnou milost, žádnou milost. Znovu natáhla ruku, aby se dotkla spícího tělíčka, svěží, hladké kůže drobné lidské bytosti vedle ní. Pak založila ruce, upřeně se dívala do tmy a trpělivě čekala, až se dostaví spánek. Zavrhla Franka Corba a on už neuvidí vyrůstat své děti, nebude s ní sdílet postel, nikdy neuvidí svého vnuka. Italsky zašeptala: „Bože, Bože, drž nade mnou svoji ruku,“ jako by ani ona sama teď už nemohla víc doufat v milost, kterou odmítla.

Následující večer hned po jídle vzala Octavia Sala a Gina do obývacího pokoje, aby si s nimi popovídala. Byli oba trochu vystrašení, když byla Octavia tak líbezná, vlídná a chovala se jako učitelka, ale když promluvila, Gino věděl, kolik uhodilo. Vzpomněl si, co vyslechl noc předtím.

Zatímco Octavia vysvětlovala, proč se jejich otec nemůže vrátit domů, Gino si vybavoval chvíle, kdy ho otec vzal k holiči a jak se pozorovali, chlapcova očka přímo před sebou viděla zázračně v zrcadle otce, sedícího na drátěné židli, zrcadlovou stěnu za jeho zády. A otec viděl synův obličej v zrcadle, ačkoliv oba byli obráceni stejným směrem, jeden za druhým, přece se na sebe oba dívali beze studu, chráněni zrcadlem.

Pokaždé se zdálo, jako by tahle zrcadlová stěna, která je tak kouzelně svedla tváří v tvář, je ochraňovala dost na to, aby mohli navzájem zkoumat své oči a uvědomovat si, že jsou oba součástí toho druhého.

Mezi nimi holič s bílým knírem odstřihával vlasy na černobílé pruhované prostěradlo a klábosil italsky s otcem. Gino byl hypnotizován cvakáním nůžek a hebkým dopadáním vlasů na svá ramena, bíle vydlaždicovanou podlahou, bílým mramorovým pultem s jeho zelenými lahvemi pleťové vody do vlasů, vše odrážené v žrádlech kolem nich. Otec se na něj usmíval přes skleněnou stěnu a zkoušel si vynutit u syna úsměv, ale chráněné zrcadlem – prostředníkem, dítě vzdorovalo; jeho obličej zůstal vážný. Bylo to jedinkrát, co si pamatoval, že se otec vytrvale usmíval.

Když Octavia skončila s vysvětlováním, Gino a Sal byli okamžitě na cestě ke schodům, že si půjdou hrát. Otec je nemocný, což znamená, že se jednoho dne vrátí, a čas v jejich věku neměl žádný význam. Octavia je bedlivě sledovala a snažila se vyčíst nějaké znaky zármutku. Zeptala se vlídně: „Chceš, aby se vrátil domů teď hned?“ A malý Sal řekl téměř uslzeně: „Nechci, aby se vrátil domů. Mám z něho strach.“ Octavia a Gino byli překvapeni, protože Sal otce miloval víc, než kterékoliv z dětí.

Ginovi nebylo právě příjemně, protože se cítil za otce zodpovědný. Kolikrát mu matka řekla: „Jsi zrovinka jako tvůj otec.“ To když odmítal dělat drobné domácí práce, zlobil, házel za hlavu své povinnosti. Takže přijal jako skutečnost, že všechny potíže rodiny vznikly kvůli otci, a tudíž i jemu samotnému. Řekl tichým hlasem: „Ať si mami dělá, co chce.“ Odmlčel se a dodal: „Je mi to jedno.“

Octavia je propustila. Došla k oknu a uviděla je, jak se dole vyřítili ze dveří. Cítila drtivý smutek, ne konkrétní, ale obecný, jako by její otčím strádal údělem, který je všem lidem společný, a že také na ni čeká nějaký trest.

Kapitola čtrnáctá

Něco málo o životě začal Larry chápat teprve tehdy, když se mu narodilo druhé dítě a železnice ho mohla zaměstnat jen na tři dny v týdnu. Navíc sám sebe zhlédl v lidském zrcadle.

Jednu neděli na cestě na návštěvu přítele stáli Larry s Louisou na rohu Třicáté čtvrté ulice a Desáté avenue a čekali na tramvaj. Louisa držela za ruku jedno dítě a on choval nemluvně. Najednou Larry spatřil svého mladšího bratra Gina, jak je pozoruje z protější strany ulice. Na té snědé, zarputilé chlapecké tváři byl výraz zmatené, smutné lítosti a jakýsi druh znechucení. Kývl na Gina, aby k nim přišel, a jak chlapec přecházel ulici, Larrymu se vybavily chvíle, kdy byl Gino ještě malé děcko a zakláněl se, aby mohl sledovat svého velkého bratra na koni. Vlídně se na Gina usmál a řekl: „Vidíš, jak to dopadá, když se jeden ožení?“ V žertu, netušil, že jeho mladší bratr nikdy nezapomene.

Louisa, její tvář už kostnatá a suchá, se zamračila na oba a optala se nevrle: „Tobě se to nelíbí?“

Larry se zasmál a řekl: „Jenom si dělám legraci.“ Ale Gino se na ni podíval vážně, uhranutý oběma; viděl ještě něco navíc. Gino jim z nezbytné loajální zdvořilosti dělal společnost, dokud nepřijela tramvaj. Larry si pomyslel, dospívá, já jsem v jeho věku pracoval. Zeptal se: „Jak to jde ve škole, bráško?“ Gino potřásl rameny: „Dobře.“

Když Larry se svou rodinou nastoupil do tramvaje, viděl Gina, jak se za nimi dívá. V jasném zlatavém povětří nedělního rána se valili po oceli a takřka kouzelně se vzdalovali pryč od mladšího bratra, a on tehdy pocítil vědomí ztráty, jako by už od života neměl co čekat. A bylo to tohle ráno, tohle setkání, tento okamžik prozření, které vedlo k jeho novému způsobu života, odchodu od železnice a svých osmi služebních let – docela určitě celoživotní, trvalé práci.

Jednou ráno následujícího týdne šel Larry do panetterie pro žemle k snídani. Tu noc předtím nepracoval, na železnici stále ještě práce stála. Guido, pekařův syn, nad horním rtem chmýří malého kníru ho pozdravil se skutečným potěšením. Povídali si. Guido nechal školy, aby mohl pomáhat v pekárně na plný úvazek. Sám sebe pokládaje za muže zběhlého v obchodních záležitostech se zeptal: „Larry, jak by se ti zamlouvala pořádná práce?“

Larry se usmál: „Jo, určitě.“ Řekl to s přirozenou ochotou, bez úmyslu odejít od železnice.

Guido ho vyzval: „Tak pojď.“ Šli do zadní místnosti. Tam seděl Panettiere, před sebou sklenku anýzovky a povídali si s mužem jeho věku, určitě Italem, ale oblečeným po americku. Ani zdaleka nevypadal jako zelenáč; vlasy měl krátce střižené, kravatu úzkou a jednobarevnou.

Guido řekl: „Larry, chci tě seznámit s Zi‘ Pasqualem, panem di Lucca; vyrůstal s mým otcem v Itálii. Zi‘ Pasquale, tohle je můj přítel Larry, o kterém jsem vám říkal.“

Larry se s potěšením začervenal vědomím, že si o něm lidé povídají. Byl zvědavý, jestli je ten muž skutečně Guidův strýc, nebo zda to bylo zdvořilé oslovení blízkého přítele rodiny. Larry jim věnoval široký úsměv a pevně si potřásl s cizincem rukou. Panettiere řekl: „Posaď se.“ A nalil pro něj do sklenky anýzovku. Larry se usmál a podotkl: „Nepiju, dal bych si šálek kávy.“ Viděl pana di Luccu, jak si ho prohlíží s neskrývaným hodnotícím upřeným pohledem, jakým italský otec posuzuje nápadníka své dcery, oči přivřené, ostražité, podezíravé, zvažující.

Guido naservíroval kávu a naplnil anýzovkou cizincovu sklenku. Řekl ledabyle: „Tati, Zi‘ Pasquale ti říkal, že hledá nového muže, je to tak, Zi‘ Pasquale? Tak tady ho vedu, svého přítele Larryho. Pamatujete si všechno, co jsem vám o něm vyprávěl?“

Oba starší muži ho obdařili shovívavým, srdečným úsměvem; Panettiere posunkem naznačil, že v tomhle nemá prsty, a Zi‘ Pasquale pokrčil rameny, jako by chtěl říci: „To nic – mládí.“ V Itálii tímhle způsobem své záležitosti neřešili. Zi‘ Pasquale se zeptal italsky Panettiera: ‚A tenhle je slušný chlapec?‘ Panettiere řekl zdráhavě: „Un bravo.“ Všichni se na sebe navzájem usmáli. Nenucené popíjeli a ti dva starší muži si zapálili doutníky de Nobili. Každý viděl, že Larry pana di Luccu zaujal.

Larry byl na to zvyklý. Postupem času zjistil, že v jeho úsměvu bylo cosi neobyčejně příjemného, něco, pro co si ho okamžitě oblíbili jak muži, tak ženy. Při vší skromnosti si toho byl vědom, líbilo se mu to a byl za tento dar, který ho dělal ještě oblíbenějším, vděčný.

„Myslíš, že by se ti práce u mě líbila?“ zeptal se pan di Lucca.

V této chvíli vstoupily do hry kladnější ctnosti Larryho, instinktivní cit pro to, co bylo před těmito konkrétními lidmi patřičné. Tohle byla osobní otázka. Respektuješ mě jako člověka? Přijímáš mě jako kmenového náčelníka, jako druhého otce, jako čestného kmotra? Kdyby se opovážil zeptat jaký druh práce, kolik peněz, kde, kdy, jak, jaké záruky, pak bylo všechno ztraceno. Promarněná příležitost.

Takže i když tu práci nechtěl, nemohl si představit, že se vzdá osmi let služby u železnice, přece z čiré, přirozené zdvořilosti a nesmyslné ochoty řekl Larry s milou upřímností: „Bylo by mi potěšením pro vás pracovat.“

Pasquale di Lucca spráskl obě ruce s hlučným, hromovým plácnutím. Oči se mu zablýskly, tvář nasadila výraz překvapené radosti. „No ne, panenko na nebesích!“ zvolal. „Je možné, že Italové ještě vychovávají mladíky jako je tenhle v Americe?“ Guido nevydržel a začal se samou radostí smát a Panettiere na ně na všechny zářil. Larry si na svých rtech ponechal skromný úsměv.

„A teď abys věděl, co jsem zač,“ řekl Pasquale di Lucca. Vyndal svitek bankovek a podal tři dvacky Larrymu se slovy: „Tohle je tvá výplata za první týden. Přijď zítra ráno do mé kanceláře a začneš pracovat. Přijď v obleku, kravatě, pěkné, ne laciné; jako Američan, jako já. Tady je má kancelář.“ Vyndal z náprsní kapsy svého saka kartičku a dal ji Larrymu. Pak se opřel zpátky o židli a pokračoval v bafání z doutníku.

Larry přijal peníze a kartičku. Byl příliš ohromený, než aby řekl něco delšího, kromě mumlání díků. Tohle bylo dvakrát tolik peněz, než si vydělává na železnici dokonce i na plný úvazek.

Guido poznamenal hrdě: „Co jsem vám říkal, Zi‘ Pasquale?“ A pan di Lucca kýval souhlasně hlavou.

Všichni si dali nové pití, a teď se mohl Larry zeptat na práci. Pan di Lucca vysvětlil, že Larry bude výběrčím agentem pro pekařské odbory, že bude mít velmi klidnou, nenáročnou oblast, a pokud by si vedl dobře, za rok nebo za dva výhodnější. Vysvětlil, že všichni majitelé pekáren také platí příspěvky, nejenom svou najatou sílu, a za vyšší tarif. Larry bude muset vést vyúčtování jako pojišťovák, bude muset projevit dostatek taktu, být s každým zadobře, nikdy nesmí v práci pít, nikdy se nesmí zaplést s žádnými ženami. Bude to těžká práce, svůj plat si zaslouží. Pan di Lucca dopil svoji sklenku anýzovky, vstal, potřásl si rukama s Larrym a řekl: „Zítra v deset hodin.“ Pak sevřel Panettiera v srdečném objetí, popleskal Guida po tváři, podstrčil mu složenou bankovku a dodal láskyplně: „Pracuj pro otce dobře, eh? On je příliš mírný, jako Američan, ale jestli se něco doslechnu – strýc Pasquale přijde a udělá z tebe slušného italského syna.“ Pod tímto citem bylo železo.

Guido do něj laškovně šťouchl a řekl: „O mě neměj strach, Zi‘ Pasquale.“ Zavěsil se do něj, doprovodil ho ke dveřím, a když vycházeli ven, smáli se na sebe. Zi‘ Pasquale ještě přikázal: „Vezmi si slušné italské děvče, aby vypomohlo v obchodě.“ Když se Guido vrátil, křepčil kolem Larryho a vykřikoval: „Dokázal jsi to! Dokázal jsi to!“ Když se uklidnil, řekl: „Larry, za dva roky máš svůj vlastní dům na Long Islandu. Můj Zi‘ Pasquale není žádná bábovka. Je to tak tati?“

Panettiere upil pomalu ze své anýzovky a potom si povzdechl: „Ach Lorenzo, ty můj hrdino. Teď zjistíš, co je svět zač a stane se z tebe chlap.“

Larry Angeluzzi vedl hezký život. Spal dlouho do rána, obědval doma a potom se vydal na pochůzky po pekárnách na svém území. Italští pekaři byli skvělí, dávali mu kávu a sušenky; polští pekaři, zpočátku mrzouti, brzy pod jeho kouzlem roztáli, i když se s nimi nenapil tvrdého alkoholu. Těšili se z jeho úspěchů u mladých Polek, které se zdržovaly v Coffee An, dokud se Larry nemusel přesunout k další zastávce. Někdy dokonce využil zadní místnost pekařství k rychlému zašpásování, protože věděl, že pekař sám by býval rád z té dívky něco měl a sám by ji bral dozadu pravidelně.

Italové platili příspěvky bez námitek, jak se slušelo na lidi, kteří ve staré vlasti dávali knězovi za přečtení dopisu vejce, vesnickému úředníkovi za to, že jim řekl, jaké byly zákony, zase víno. Poláci platili peníze jen kvůli jeho dobré společnosti a kouzlu. Potíže měl jen s německými pekaři.

Nebylo to ani tak, že nechtěli platit, ale měl pocit, že nechtěli platit Italovi. Málokdy mu nabídli kávu s žemlí nebo s ním z přátelské náklonnosti poklábosili. Platili mu jako se platí chlapci, který roznáší mléko či chleba. To bylo v pořádku, beztak už teď pil příliš moc kávy, ale cítil se kvůli tomu jako grázl.

Ale možná se takhle cítil, přestože měl potíže jen s jedním pekařstvím, a to bylo německé. A z nějakého důvodu mu bylo ještě nepříjemněji díky tomu, že tenhle pekař pekl nejlepší chléb, nejchutnější a nejštědřejší narozeninové dorty, nejozdobnější sušenky. Přišel si na pěkné peníze, a přece odmítal jakékoliv poplatky platit. Byl jediný, od koho Larry odcházel s nepořízenou. Když to hlásil panu di Luccovi, ten pokrčil rameny a řekl: „Vyděláváš si dost. Tak si to zasluž. Zkoušej to několik měsíců, pak se na mě obrať znovu.“

Jednoho dne se Larry na svých pochůzkách zpozdil. Na jedné zastávce si z pouhopouhé nervozity zašpásoval s neuvěřitelně ošklivou dívkou, která pak měla tu drzost, že se pokusila kolem toho nadělat velký kravál. Nepomohlo to. Měl hrůzu zastavit se u Hoopermanů. Malý, zavalitý, skopčácký Němec si teď z něj dokonce dělal legraci, choval se k němu jako k hlupákovi, vykládal o něm vtipy. Pokaždé to skončilo tím, že si u něj Larry koupil nějaké pečivo a sušenky, nejen proto, aby ukázal dobrou vůli a že bylo nejlepší ve městě, ale aby dal Hoopermanovi šanci říci, že to jde na účet pekárny, a tak začít něco jako přátelský vztah.

Až dosud ho práce ohromně bavila. Larry naprosto chápal, o co šlo, ale odmítal si v celé věci přiznat svoji vlastní roli, odmítal si přiznat skutečnost, že jednoho dne bude muset přinutit Hoopermana, aby zaplatil. Larry platil za Hoopermana poplatky sám, jen aby se vyhnul potížím. To bylo v pořádku až do dne, kdy ho odbyli dva jiní němečtí pekaři. Řekli mu se zlomyslným úšklebkem, aby si přišel ten další týden. Larry začal přemýšlet o návratu ke své dřívější práci u železnice.

Minul Hoopermana a zašel za roh. Tam stála budova policejní okrskové stanice. Žádný div, že je ten parchant tak odvážný. S policajty hned za rohem. Larry pokračoval v chůzi a zkoušel něco vymyslet. Když nedonutí Hoopermana, aby zaplatil, bude všechno zase při starém; návrat k železnici a všivým patnácti lupenům týdně. Bude muset počkat, až bude Hooperman sám, a řekne mu, že pan di Lucca přijde osobně. Pak si ale s hrůzou uvědomil, že to bude on sám, koho pan di Lucca pošle. Pokusí se toho fricka postrašit, a když to nezabere, vzdá to. Gangster! Jak by Octavia ječela smíchy! Matka by pravděpodobně došla pro Tackeril, aby ho ztloukla. Ach, kruci, stálo to za starou bačkoru, kvůli jednomu mizernému, zabedněnému chlápkovi.

Když už obcházel kolem hodinu, minul okna Hoopermanovy pekárny a viděl, že je obchod prázdný. Vešel dovnitř. Dívka za vitrínami kývla a on šel do zadních místností plných pecí a stolů pokrytých tácy. A tady byl Hooperman, řehtající se se dvěma hosty, pekaři, kteří toho dne Larryho odbyli. Na stole stál velký plechový korbel piva a kolem něj kolovaly tři těžké zlaté sklenice.

Larry dostal z té zrady šok, pak trpký dopal. Muži si ho všimli a všichni propukli v nepotlačovaný, rozradostněný řehot. To, že naprosto postrádal jakoukoliv potměšilost, bylo zarážející. Larry tušil, co si o něm myslí, že ho mají prokouknutého, že nikdy Hoopermana nedonutí, aby zaplatil, že byl jen děcko, které se chtělo tvářit dospěle, protože má ženu a maličké.

Pan Hooperman přešel z huronského smíchu k řeči: „Áááá, tady je výběrčí. Kolik ti dám dneska, deset, dvacet, padesát dolarů? Podívej, jsem připravený.“ Vstal a vysypal z kapes drobné a zmačkané svitky zelených papírových peněz.

Larry se nedokázal přinutit k úsměvu, ani zapojit své kouzlo. Pronesl tak klidně, jak jen byl schopen: „Nemusíte mi platit, pane Hoopermane, jen jsem vám přišel oznámit, že už nejste v odborech, to je všechno.“

Druzí dva muži se přestali smát, ale Hooperman začal být smíchy až hysterický. „Nikdy jsem ve vašich odborech nebyl,“ burácel. „Seru na vaše odbory. Neplatím žádné poplatky a nikdy nedám zadarmo ani kávu ani sušenky, takže seru na vaše odbory.“

Larry řekl, pokoušeje se s ním naposledy vyjít v dobrém: „Platil jsem ty poplatky za vás, pane Hoopermane. Nechtěl jsem, abyste měl potíže. Takový dobrý pekař jako vy.“

Tohle pekaře usadilo. Ukázal prstem na Larryho. „Ty flákači, povaleči,“ spílal s tichým vztekem. „Ty gangstře, zkoušíš mě zastrašit, pak zkoušíš přátelské oblbovačky. Proč nepracuješ jako já? Proč mi chodíš krást peníze? Ty malej sráči, vypadni, vypadni z mého obchodu.“

Larry byl tímto vzdorem tak ohromený, že se otočil a vyšel ze zadního pokoje, stále otupělý, ale pokoušel se ovládnout. Aby ukázal, že se nebojí, zastavil se a požádal dívku za pultem o bochník kukuřičného chleba a sýrové koláče. Dívka zvedla těžkou plechovku práškového cukru a koláč posypala. Zezadu obchodu se donesl řev: „Tomu lumpovi nic neprodávej.“ A Hooperman se vyřítil ven, aby se postavil za pult. Popadl od dívky nádobu s cukrem a řekl Larrymu s opravdovou nenávistí. „Ven, ven odtud! Ven.“ Larry na něj zíral, zmrazený překvapením a šokem. Pekař se natáhl přes pult a švihl ho přes ruku. Larry cítil, jak mu práškový cukr posypal tvář a ucítil sladkou vůni na svém chřípí. Bez sebemenšího psychického povelu se jeho levačka vymrštila a pevně se chopila pekařovy pravé raky.

Pak Larry zvedl pravačku a namířil ji do malé, tupé tváře. Hlava se dokonce odrazila na krku jako míč na napjaté straně a pak se vrátila zpátky na jeho pěst.

Tvář byla zohavená. Nos rozpláclý, krev z něj pocákala pocukrovaný mramorový pult. Rty byly rozdrcené, červené cáry masa, a na levé straně se zuby promáčkly dovnitř. Pekař se podíval dolů na krev, pak oběhl opile pult a postavil se mezi Larryho a dveře: „Policie, sežeňte policii!“

Dívka proběhla zadní místností a ven z obchodu. Druzí dva pekaři ji následovali. Hooperman stál a tarasil dveře, paže roztažené, z poničeného obličeje mu plál divoký, šílený pohled. Larry chtěl obejít pult a dostat se ven zadním vchodem. Cítil, jak se Hooperman za ním řítí a věší se na něj, nepokoušeje se ho ztrestat, jako kdyby se snad neodvažoval, ale pouze se za ním vlekl. Larry pekaře odhodil, protože nedokázal toho muže znovu uhodit a protože si teď uvědomil, že zostudil rodinu a půjde do vězení. Švihl nohou proti velkému, blyštivému sklu před pultem. Rozbité sklo se kolem něj rozletělo a on pak kopl do vystavených dlouhých táců pečiva. Pekař ne něj vyrazil s mučivým skučením a stáhl ho k podlaze. A tak je našla policie, převalující se na podlaze pokryté sklem a pečivem, v objetí silnějším než láska.

Na policejní stanici dva obrovití detektivové odvedli Larryho do zadní místnosti. Jeden z nich se zeptal: „Tak tedy, co se stalo, chlapče?“

Larry vysvětloval: „Chtěl jsem si koupit koláč a on mi vhodil cukr do obličeje. Zeptejte se té dívky.“

„Srazil jsi ho?“

Larry řekl: „Ne.“

Jiný detektiv strčil hlavu do dveří. „Hej, skopčák říká, že tuhle hošan vybírá pro di Luccu.“ Detektiv, který kladl Larrymu otázky, vstal a vyšel z místnosti. Za pět minut se vrátil a zapálil si cigaretu. Nezeptal se Larryho už na nic.

Všichni čekali.

Larry byl zdrcený. Dokázal přemýšlet jedině o svém jménu v novinách, matce přivedené do ostudy, o sobě samém jako o kriminálníkovi, jímž každý opovrhuje. A teď panu di Luccovi všechno zkazil.

Detektiv se podíval na hodinky, vyšel z místnosti a vrátil se za několik minut. Trhl palcem směrem ke dveřím a řekl: „Dobrá, hošane, zmiz. Vyzul ses z toho.“

Larry nechápal a nemohl věřit tomu, co slyší. „Tvůj šéf čeká venku,“ oznamoval detektiv.

Jeden detektiv podržel Larrymu dveře a ten, jak vycházel, uviděl pana di Luccu, stojícího dole pod schodištěm před okrskovou stanicí. Pan di Lucca řekl: „Díky, díky.“ A nemotorně si potřásli rukama s detektivem. Pak popadl Larryho za paži a sešel s ním na ulici k přistavenému autu. Řidičem byl kluk, se kterým Larry chodil do školy a nikdy ho pak od té doby neviděl. On a pan di Lucca nasedli na zadní sedadlo.

Pak přišlo druhé překvapení. Pan di Lucca ho popadl za ruku a řekl italsky: „Bravo, jsi prima chlapík. Viděl jsem jeho obličej. Zvíře. Odvedl jsi skvělou práci. Parchant. Oh, jsi prima chlapík, Lorenzo. Když mi řekli, že jsi mu jí ubalil, protože ti nechtěl prodat chleba, byl jsem v nebi. Ach, kdybys‘ tak byl můj syn.“

Byli v Desáté avenue a jeli do města. Larry upřeně pozoroval z okna železniční seřadiště. Měl pocit, jako by se vteřinu po vteřině měnil, každou kapkou krve, každým kouskem masa v někoho jiného. Nikdy se už k železnici nevrátí. Nikdy se už nebude bát, tak jako se bál na policejní stanici. Celý majestát zákona se mu rozdrobil před očima jedním potřesením ruky mezi panem di Luccou a tím detektivem, vlastní rychlou spásou a obdivem, který znamenal jeho svobodu. Myslel na pekařovu krev, na pekařovy rozpřažené ruce, bránící mu v útěku, a šílené, civící oči nad tím rozpláclým, masitým obličejem a udělalo se mu nanic.

Larry musel s pravdou ven. Řekl: „Pane di Lucco, nedokážu takhle chodit a mlátit chlapy pro peníze. Vybírání mi nevadí, ale nejsem grázl.“

Pan di Lucca mu poklepal konejšivě na rameno. „Ne, ne, kdo takové věci dělá pro potěšení? Jsem snad já gangster? Nemám snad děti a vnoučata? Nejsem snad kouskem dětí svých přátel? Ale víš co to je narodit se v Itálii? Jsi jen pes a jako pes se hrabeš v zemi, abys našel mizernou kost k večeři. Dáváš vejce knězi, aby sis spravil duši, podstrkuješ městskému úředníkovi láhev vína, aby byl rozhovor s nimi schůdnější. Když přijede padrone, statkář, aby na svém pozemku strávil léto, všechna vesnická děvčata jdou uklízet jeho dům a vyzdobí ho čerstvými květinami. Platí jim úsměvem a ze svých kloubů stáhne rukavice, aby mu je mohly políbit. A potom zázrak. Amerika.

Bylo toho dost na to, aby člověk uvěřil v Ježíše Krista.

V Itálii byli silnější než já. Kdybych padronovi ukradl olivu, mrkev, nebo chraňbůh, bochník chleba, musel bych utéct, schovat se v Africe, abych unikl jeho odplatě. Ale tady existuje demokracie, a padrone není tak silný. Tady člověk může uniknout vlastnímu osudu. Ale musí platit.“

„Kdo je tenhle Němec, ten pekař, že si může vydělávat na živobytí, péct chleba bez placení? Svět je nebezpečné místo. Jakým právem peče chleba na tom rohu, v té ulici? Zákon? Chudí lidé nemohou žít podle všech zákonů. To by nezůstal naživu ani jeden. Přežili by jen padroni.“

„A ty tohohle muže, Němce, lituješ. To nedělej. Vidíš, jak se k tobě chová policie slušně? Jistě, jsi můj přítel, ale tenhle pekař pár kroků od policejní stanice jim nepošle ani kávu a žemli, aby si získal přátele. Jak se ti líbí tohle? Od strážníka na pochůzce ten pekař chce, aby platil za pirohy. Co je tohle za člověka?!“

Pan di Lucca se odmlčel a na jeho tváři se usadil výraz téměř nevěřícného, přespříliš vybíravého znechucení.

„Tohle je člověk, který si myslí, že když tvrdě pracuje, je čestný, nikdy neporuší zákon, že se mu nemůže nic stát. Je blázen. Teď mě poslouchej.“

Pan di Lucca se znovu odmlčel. Tichým, soucitný hlasem pokračoval: „Podívej se na sebe. Pracoval jsi tvrdě, byl jsi čestný, nikdy jsi neudělal nic protizákonného. Pracoval tvrdě? Podívej se na svoje paže; jako gorila – z těžké dřiny.“

„Ale práce není. Nikdo nepřijde a nedá ti obálku s výplatou, protože jsi čestný. Nepřekračuješ zákony a oni tě nezavřou. To už něco je, ale uživí to tvou ženu a děti? Takže, co lidi jako my dělají? Říkáme, dobrá. Není práce. Nemáme výdělek. Nedokážeme zneužít zákony a nedokážeme krást, protože jsme čestní; takže budeme všichni hladovět, já, moje děti a moje žena. Je to tak?“ Čekal, že se Larry zasměje. Larry z pana di Lucci nespouštěl oči, očekával ještě něco dalšího. Pan di Lucca si toho všiml a řekl vážně: „Nebude to vždycky takové, žít silou pěstí. No to by stačilo. Ještě stále pro mě chceš pracovat? Sto dolarů týdně a lepší okrsek. Platí?“

Larry řekl tiše: „Díky, pane di Lucco, je to v pořádku.“ Pan di Lucca pozvedl otcovsky prst: „Za nikoho už neplať poplatky.“

Larry se usmál: „Nebudu.“

Když ho pan di Lucca vysadil v Desáté avenue, Larry se chvilku procházel kolem seřadiště. Uvědomil si, že člověk nemůže být neustále k lidem milý a očekávat od nich, že udělají, co chce, Ne pokud se týče peněz. Člověk musí být podlý. Co mu vrtalo hlavou byl obdiv, který lidi chovali k někomu, kdo se dopustil něčeho krutého. Vzpomněl si na tvář skopčáka, celou poničenou a podivoval se nad uspokojením pana di Lucci. Díky tomuhle si vydělá peníze, jeho žena a děti budou žít na úrovni lidí, kteří vlastní obchod, pomůže matce a sourozencům. A upřímně; toho skopčáka nepraštil kvůli penězům. Copak za toho chlapa neplatil celou dobu poplatky?

Kapitola patnáctá

Lucia Santa opevňuje organismus rodiny vůči ranám času: dospívání dětí, smrti rodičů a všem změnám pozemského koloběhu. Prožívá pět let jako okamžik a v kolejích za sebou nechává krásné, nehmotné vzpomínky, které jsou skutečnou podstatou života a silou ducha.

Za pět let se okolní svět zúžil. Scvrkly se černé kruhy klevetících žen, shluky křičících a hrajících si dětí ve tmě nevypadaly tak husté. Při přejezdu avenue využívaly řinčící lokomotivy nadzemní kolejnice, a tak DUMMY BOYS s jejich špičatými, odznaky propíchanými čapkami, s plátěnými ostruhami a červenými lucernami provždy zmizeli. Most pro pěší nad Desátou avenue, jenž už víc nebyl zapotřebí, strhli.

Za několik let západní zeď města zmizí a lidé, kteří ji obývají, budou roztroušeni jako popel – ti, jejichž otcové v Itálii bydleli ve stejných vesnických ulicích po tisíce let, jejichž dědové umírali ve stejných pokojích, ve kterých se narodili.

Lucia Santa stála na stráži před nejbližšími nebezpečími, která v posledních pěti letech zdolala: smrt, sňatek, puberta, chudoba a nedostatek pocitu odpovědnosti, jenž bují v dětech vychovaných v Americe. Netušila, že se brání proti věčnému útoku a že určitě zeslábne, protože stojí proti samotnému osudu.

Ale vytvořila svět, ona byla jeho monolitem. Její děti, vrávorající ospale z teplých postelí, ji našly, jak za brzkého ranního světla opéká topinky, jejich šaty do školy přehozené přes židli u petrolejových kamen. Když se vrátily domů ze školy, našly ji, jak žehlí, šije, hlídá velké hnědé hrnce na kuchyňské plotně. Jako prostá bohyně, mizející a znovu se objevující, se pohybovala v oblacích páry, s vůní rozehřáté bavlněné látky, česneku, rajčatové omáčky a dušeného masa a zeleniny. Ze starého rádia ve tvaru chrámu, klamajíce její smrtelnost, se linuly olivové písně Carla Butiho, italského Binga Crosbyho a miláčka italských matrón, jehož tvář, hubená, trpící a korunovaná zelenáčským bílým plstěným kloboukem, byla opřená o salámy v každém koloniálním výkladu na Desáté avenue.

Dveře nebyly nikdy zamčené před dítětem, které se vracelo ze školy nebo z hraní. Ani příchod dítěte na svět, či smrt nemohla zabránit, aby se na večerním stole nekouřilo z talíře. A v noci Lucia Santa vyčkávala, dokud dům neztichl a nebyl v klidu, než se vůbec sama pokusila usnout. Její děti ji nikdy neviděly se zavřenýma očima a bezbrannou před světem.

Prožila za svůj život dny, měsíce nebo období, které byly jako medailonky. Na jednu zimu si pamatovala jen proto, že Gino přišel domů a našel ji úplně osamocenou a strávil s ní šťastné odpoledne, aniž by promluvili.

Gino si matku prohlížel, zatímco ve studené šedi padajícího soumraku žehlila. Šmejdil nosem po kamnech, zvedaje pokličky na hrncích, aby si přivoněl, ale nebyl spokojený. Zelený špenát lesknoucí se olivovým olejem mu nic moc neříkal. Hrnec s vařenými brambory ho popudil ještě víc, takže práskl pokličkou a řekl nazlobeně: „Ach, mami, to nemáš k jídlu nic dobrýho?“ Pak se natáhl k rádiu, aby ho přeladil na americkou stanici. Matka udělala jediné výhrůžné gesto a on odskočil. Ve skutečnosti poslouchal italskou stanici rád, zvláště romanze podobné té, kterou teď matka poslouchala. Vždycky se zdálo, jako by se navzájem vraždili, a on rozuměl dost na to, aby věděl, o co jde. Vůbec to nebylo jako ony americké mýdlové opery. Tady padaly rány; rodiče nebyli chápaví, ale přísní a netolerantní; manželé zabíjeli milence svých žen s rozmyslem a nikoliv nešťastnou náhodou. Manželky zase muže trávily, obvykle něčím, co způsobovalo ukrutné bolesti a do toho všeho se ozývaly výkřiky. Nářek mučeného bylo útěchou živobytí.

Gino si došel pro své knihy vypůjčené v knihovně a začal si u kuchyňského stolu číst. Na druhé straně žehlila matka prádlo a teplá pára rozehřívala pokoj. V bytě bylo veliké ticho; všichni byli z domu, Sal a Lena si hráli dole na ulici, Vinnie pracoval. Stmívalo se, až najednou Gino přestal na čtení vidět. Zvedl hlavu a uviděl matku, jak ho pozoruje, bez hnutí, na tváři podivný výraz. Pokojem se vznášela vůně česneku, horkého olivového oleje a moučnatých brambor, na petrolejových kamnech syčela konvice vody. Pak matka natáhla ruku nahoru a rozsvítila.

Gino se na ní usmál a jeho hlava se sklonila zpět ke knize. Lucia Santa skončila s žehlením, složila prkno. Pozorovala Gina při čtení. Málokdy se usmál, stal se z něj vážně vypadající mladík, velmi tichý. Jak se ty děti změnily. Ale ještě pořád byl stejně tvrdohlavý, stále zatvrzelý, občas stejně šílený jako jeho otec předtím. Vzala prádlo do ložnice a uložila ho do prádelníku. Pak se vrátila do kuchyně a tichounce oloupala o něco málo víc čerstvých brambor, nakrájela je tence na plátky, na kamnech si udělala místo pro svou velkou, kulatou černou pánev. Lžíce hnědého, podomácku vyrobeného sádla se rychle roztekla. Usmažila brambory do zlatova, potom do křupek rozklepla dvě vejce. Nandala vrchovatě do mísy a beze slova ji strčila Ginovi pod nos a na knihu.

Gino zavýskl radostí. Lucia Santa řekla: „Přichvátni si a dojez, dřív než přijdou ostatní a uvidí tě, jinak nebude ten dobrý špenát jíst nikdo.“ Slupl brambory a pomohl jí prostřít ke stolu pro ostatní.

Další zimu si uchovala v paměti a uložila do svého života kvůli smrti Zii Louche. Vyplakala pro tu starou ženu víc slz, než by vyplakala pro vlastní matku. Ubohá přítelkyně zemřela osamocená, v chladu zimy, v dvou pustých místnostech, které byly za posledních dvacet let jejím samotářským hnízdem. Zemřela jako brouk, její šupinatá kůže ztuhlá zimou, nohy jako hůlky, spletené dohromady, žíly jí mrazivou smrtí zmodraly. Jejím jediným utěšitelem byly černá petrolejová kamna, na nichž stál bílý smaltovaný hrnec na vodu.

Zio Louche, Zio Louche, kde byli tvoji milovaní, kteří by se postarali o tvé tělo? Kde byly děti, které by ti plakaly nad hrobem? A když si vzpomene, že té staré, hrdé ženě záviděla její život bez světských starostí. Tehdy Lucia Santa rozpoznala své vlastní štěstí. Vytvořila si svět, který nikdy neskončí. Nikdy ji nevyvrhne a ona nikdy nezemře sama a nebude pochována do země jako zapomenutý hmyz.

Ale jaký zázrak, že je všechny dokázala dovést až tak daleko, zázrak nemyslitelný bez impozantní Zii Teresiny Coccalitti, která se stejnou zimu, kdy Zia Louche zemřela, stala důvěrnicí Lucii Santy a spojencem rodiny Angeluzzi-Corbo.

Teresina Coccalitti byla nejobávanější a nejváženější ženou v Desáté avenue. Vysoká, kostnatá, oblečená vždy v černém; to pro manžela dvacet let mrtvého; zastrašovala pouliční prodavače s ovocem, zelináře a řezníky; páni domácí si nikdy netroufli hubovat ji kvůli zpožděnému nájmu, úředníci z domácí podpory ji nechali podepsat nezbytné papíry a nikdy nepoložili jedinou otázku uvádějící ji do rozpaků.

Měla jazyk jízlivě sprostý, tvrdé kosti ve tváři dávaly tušit masku vychytralosti samotného ďábla. Přece ale, když se to hodilo jejím záměrům, dokázala předvést podlézavé chování, nebezpečné jako had.

Se čtyřmi syny – kteří si vydělávali – pobírala podporu v domácnosti. Když nakoupila dvanáct kusů ovoce, po zaplacení se natáhla a vzala si ještě jeden kus navrch. U řezníka si vynutila zbylé kousky telecího, sádlo z ořezaného roštěnce. Držela si svět od těla.

Byla to Zia Coccalitti, kdo naučil Luciu Santu, jak ušetřit dolar. Vejce kupovaly u příjemného mladého chlapíka, který kradl kartóny zezadu z drůbežářských náklaďáků a někdy měl i mladá kuřata. Ošacení a banány od nestoudných přístavních dělníků, kteří vykládali lodě, i když těžko říct, co dělalo na lodi oblečení. Po domech prodávali látku na šaty, kvalitní hedvábí, pravou vlnu zdvořilí a výřeční podvodníci, mládež ze sousedství, která to vše kradla. A všichni tihle lidé s člověkem obchodovali poctivěji než majitelé obchodů ze severní Itálie, kteří byli v Desáté avenue uvelebení jako římští kořistníci.

Kdo žil jinak? V jejich světě nikdo.

A tak roky ubíhaly. Jen pět? Zdánlivě víc, ale přesto uběhly rychle. Jen smrt odměřovala čas.

Panettiere našel jednoho dne svou ženu mrtvou, přesně jako draka jakým byla, pařáty zabořené ve vědru těžkého stříbra, na tváři měla mírumilovný výraz toho, který se shledal s pravým Ježíšem. A jaká změna se potom s Panettierem odehrála! Ten dříčský tahoun přenechal vše svému synovi Guidovi, který u horkých pecí postupně hubnul. Panettiere zavíral pekárnu brzy, už nedělal citronovou tříšť ani si nevydržoval skleněný stánek na pizzu. Ve dne v noci nevázaně hýřil se svými přáteli vzadu v pekárně, připravuje se o ta vědra stříbra a mědi, jež jeho žena – dračice tak věrně střežila. A pravidelně chodil na čerstvý vzduch, procházel se po Desáté avenue jako vévoda, v ústech tlusté americké doutníky.

A tak se stalo, že byl Panettiere první, kdo spatřil Octavii, jak si vede svého budoucího manžela kolem rohu Třicáté první ulice do Desáté avenue. Pozoroval je se zájmem a soucitem, když se blížili k Lucii Santě, která byla usazená nic netušíc na své stoličce před činžákem. Jeden pohled na mladíka stačil. Rodina Angeluzzi-Corbo si co nevidět vytrpí další neštěstí.

Ten módní panák nesl kupu knih – dospělý muž – a s vysoko vyčesanými černými vlasy, brýlemi s kostěnou obroučkou, tence řezanými rysy zahnutými jako faleš, se představil jako žid. Nejen jako žid, ale jako žid, který se netěší právě dobrému zdraví.

Okamžitě se rozneslo, že si má Octavia Angeluzzi brát pohana. Skandál! Ne proto, že ten muž byl žid, ale protože nebyl Ital. Horší než tohle byla dívčina naprostá paličatost. Kde přišla k židovi, prokristapána? Protože celé bloky od města i do centra, na východní straně i v západní zdi Desáté avenue, byly obývány pouze irskými, polskými a italskými katolíky. Ale stejně, co se dalo čekat od italské dívky, která nosila pracovní kostým, aby zakryla ňadra?

Žádné předsudky, žádné nepřátelství. Staří dobří známí, strýcové, tety a kmotry byli šťastní, že příbuzná přece jen našla, ač tak pozdě v životě, živitele rodiny. Musí jí být přinejmenším pětadvacet, zralá dostat se do potíží.

Teď se, díky dobrotivému Ježíši, provdá a pozná život: stručně, doširoka roztáhne nohy. Nebude muset nikdy snášet onu ohleduplnou úctu ke starým pannám, chromým, pokřiveným. Radovali se z toho, že Octavia neshnije jako nesnědené ovoce. A pamatujte – židi byli raziči peněz té nejlepší kvality. Octavii nebude nic chybět, a že je řádná italská dcera, nepřipustí, aby její matce, bráškům a sestře něco z přepychu neukáplo. To si říkali sousedé, Panettiere, Zia Coccalitti i šíleně žárlivý holič, kteří se zanícenýma, chtivýma očima sledovali židův vysoký výčesek.

Lucia Santa tyto optimistické názory nesdílela. Pravda, tenhle mladík je pohledný, přijatelný, štíhlé postavy a jemný jako dívka. To, že je Žid, jí bylo zcela lhostejné. Její nevíra byla totiž tak velká, že házela křesťany, Iry, Turky a židy do jednoho pytle. Ale právě tenhle chlapík byl poznamenán. Kamkoliv šel, nesl si knihu buď pod paží, anebo otevřenou v rukách.

Je snadné vysmát se předsudkům chudých, jenže jejich uvažování vyvěrá z určité zkušenosti. Jak jde na nervy poslouchat takového zlodějského siciliánského ničemu, když říká: „Jestli hledáš spravedlnost, dej na váhy dárek.“ Jak urážlivé k ušlechtilému povolání, když jízlivá Teresina Coccalitti zašeptá: „Řekneš-li právník, říkáš zloděj.“ Lucia Santa měla své vlastní pořekadlo. „Ti, kdo čtou knihy, nechají své rodiny zemřít hladem.“

Copak neviděla na vlastní oči, jak Octavia hltala dlouho do noci knihy (neodvážila se to nikdy vyslovit, ale nebyl tohle důvod dceřiny nemoci a pobytu v sanatoriu?), když místo toho mohla šít šaty pro dcery Santiniů v rozpuku, Panettiera, toho šíleného holiče a vydělávala by si bůhví kolik dolarů? Její synové – Vinnie, Gino a teď dokonce i malý Sal – si chodili do knihovny půjčovat knihy o nesmyslech zrovna tak. A k čemu? Aby otupili své mozky příběhy, které nebyly pravdivé, aby vstoupili do světů, ve kterých nemohli nikdy žít. Taková pošetilost!

Nevzdělaná, byla uchráněna zkaženosti a nemohla mít o kouzlu knih ani tušení. Přece však vycítila jejich sílu a málokdy protestovala. Ale viděla příliš mnoho lidí, kteří když zjistili, že život bolí, vyhnuli se povinnosti bojovat. Stejně tak jako by neměl chuďas marnit čas a peníze v pití a kartách, jako by žena neměla plýtvat svými silami a vůlí ve snech o štěstí, tak by i mládí, s těžkým existenčním zápasem před sebou, nemělo stravovat svou vůli pohádkami a sny, které je okouzlují z papírových stránek, které obraceli a obraceli a obraceli dlouho do noci.

Kdyby Lucia Santa věděla, že se ukáže, jak moc měla pravdu, hnala by Normana Bergerona ven z činžáku Tackerilem. Opravdový odpadlík, odmítl vést bitvu o chleba proti jiným živoucím duším. Bláhově, nevinně promarnil svůj univerzitní titul, aby se mohl stát úředníkem pro sociální podporu; ale nebyl schopen oné pevné nepoddajnosti charakteru, tak nezbytné pro ty, kteří poskytují dobročinnost. Byl jako řezník, který omdlévá při pohledu na krev. Strýc mu tedy obstaral podřadné kancelářské místo ve svém obchodu s oděvy a tam se potkal s Octavií.

Jako všichni slabí muži, Norman Bergeron měl skrytou nectnost. Byl básníkem. Nejen v angličtině, ale – ještě hroznější – v hebrejštině. A to nejhorší, uměl jen jednu věc pořádně: hebrejskou literaturu – talent, o kterém sám prohlásil, že je méně žádaný než cokoliv jiného na světě.

Ale na tohle všechno se mělo přijít teprve časem. A navzdory mnoha jejím pochybám se zdálo (k Octaviině údivu), že má Lucia Santa jakoby radost z toho, že si dcera nevezme Itala.

Bylo sice pravda, že Lucia Santa chtěla, aby se každý syn oženil se slušnou italskou dívkou, která už od kolébky věděla, že vládne muž, musí se mu posluhovat jako vévodovi, krmit ho dobrým jídlem, jež se připravovalo celé hodiny, která by se starala o děti a dům, aniž by kňourala o pomoc. Ano, ano, všichni její synové by si měli vzít řádné italské dívky. Konec konců její syn Lorenzo našel štěstí u Louisy a to byl důkaz.

Na druhé straně, která matka, co trpěla pod mužskou tyranií, by přála své jemné dceři ty přivandrovalé hrubce, ty despotické zelenáče, kteří své manželky doma zamykali, nikdy je nevzali ven, s výjimkou svateb nebo pohřbů; kteří spouštěli virvál, jenž si nezadal s křikem divokých kachen, když na stole nestály kouřící špagety v momentě, kdy jejich baronské boty překročily práh; kteří nikdy nehnuli ani prstem, aby pomohli těhotným manželkám a klidně si seděli, pokuřujíce páchnoucí doutníky De Nobili, zatímco jejich obtěžkané ženy stály na okenních parapetech tak vratce při mytí špinavých oken, že byly v nebezpečí, že se zřítí jako balóny dolů na chodník Desáté avenue.

Díky bohu, že se Octavia vdává za muže, který nebyl Ital, a tudíž by mohl projevit k ženství ohleduplnost. Jen jedinkrát prohodila Lucia Santa urážlivou poznámku o dceřině volbě a to bylo o mnoho let později. Jednoho dne, uprostřed klevetění, proklínajíc své děti jedno po druhém za jejich nevděčnost a paličatost, řekla o Octavii – nemohouc najít žádný patřičný zločin – se zpražujícím pohrdáním: „A ona, mé nejchytřejší dítě, si vybrala za manžela toho jediného žida, který neumí vydělávat peníze.“

Ale vcelku bylo tohle manželství příhodnou korunou pěti letům příznivého osudu. Lucia Santa trvala na veliké svatbě, pěkně v kostele. S Normanem Bergeronem nebyly žádné potíže. V tomhle případě bylo jeho čtení knih ctností. Proti křesťanské svatbě ani výchově svých dětí ke křesťanství nic nenamítal. Žádné námitky ze strany jeho rodiny se ani vyskytovat nemohli. Vysvětlil Lucii Santě, že ho kvůli sňatku prohlásili za mrtvého a zavrhli. Lucia Santa měla z této dobré zprávy radost. Zjednoduší se vše. Octavia a Norman budou patřit jenom jí.

Kapitola šestnáctá

Lucia Santa nešetřila penězi. Svatební hostina v činžáku byla uspořádaná ve velkolepém stylu. Ve venkovní chodbě stály v řadě velké nachové džbány vína z Panettierova sklepa, hory šťavnaté šunky prosciutto a špalíků nejsilnějších sýrů pokrývaly tabuli a čekaly na postelích, potažených plátěnými prostěradly. Vypůjčené stříbrné tácy byly naplněny jasně barevným svatebním cukrovím a dlouhými cukrem poprášenými mandlemi. V kuchyni stály na sobě naskládané krabice sodovek – pomerančové, s vanilkovou příchutí, jahodové – navršené až ke stropu.

Každý z Desáté avenue přišel, aby složil poklonu, a dokonce i pyšní příbuzní s vlastními domy na Long Islandu si přišli poklábosit a ukázat se u chudých venkovanů, které nechali tak daleko za sebou, jako páni. Neboť kdo mohl odolat takové svatbě a tomu, co pro některé znamenalo vůbec první příležitost prohlédnout si zblízka pohanského ženicha?

Mladí tancovali v přední místnosti mezi barevnými stuhami na hudbu linoucí se z gramofonu, půjčeného od šíleného holiče. V jídelně a kuchyni na druhém konci bytu, v řadách vypůjčených židlí, stojících u modře vymalované zdi, zase klábosili starší Italové. Octavia podala Lucii Santě velký obřadní hedvábný měšec na darované obálky s penězi a ta si ho láskyplně tiskla k boku. S důstojností rozvázala stříbrné šňůrky, aby otevřela jeho jícen a nechala ho tak spolykat nabídnutý poklad.

Pro Luciu Santu to byl den slávy. Ale žádný den není tak krásný, aby nevyvolal nějakou nelibost.

Bývalá Octaviina spolužačka z dob studií na střední škole, italská dívka, jejíž rodina bydlela ve vlastním domě s telefonem, jménem Angelina Lambrecora, se na chvilku zastavila, aby popřála Octavii, ať se jí daří a předala jí povýšeně drahý dárek. A tahle slečinka k sobě dokázala otočit hlavy všech mladých mužů i některých starců. Měla krásně nalíčený obličej, jako od odborníka, růž, dokonce oční stíny a jen lehce rtěnka, která zakryla vulgárnost jejích širokých úst a udělala je stejně tak lákavé jako temně rudé hroznové víno Itálie. Oblečena byla podle kdovíjakého způsobu – zpola kostým, zpola šaty, horní polovina jejích zvednutých prsou se pěkně oblila a kulatila, aby se oči měly čím pokochat. Každý mužský s ní tancoval. Larry kvůli ní opustil svou manželku, až ubohá Louisa plakala. Táhl se za tou courou, dral se před její krásné, nalíčené oči a vypouštěl oblaka svého okouzlujícího šarmu, odhaloval bílé, pravidelné zuby v nejsvádivějším a nejlichotivějším úsměvu. Angelina flirtovala s nimi se všemi, vrtěla zadečkem při tanci jak s Panettierem, jeho synem Guidem, mžourajícím holičem a tak i s bělovlasým pětasedmdesátiletým Angelem, jehož životem bylo jeho cukrářství; všichni zanechali klábosení a vína a stáli jako psi, s vyplazenými jazyky, s koleny pokrčenými, aby ulevili tlaku na varlatech, hltajíce ji svými ohnivými pohledy. Do té doby než Angelina ucítila, že se jí maskara v přeplněném bytu roztěká, a oznámila, že musí odejít a chytit vlak na Long Island. Octavia ji spěšně políbila, aby ji popohnala na cestu, protože i Norman Bergeron, odříznutý tuto jednu noc od knih, nespouštěl z Angeliny své básnické oko v kostěné obroučce.

Moc hezké. Svět nebyl nikdy stvořen bez náležitého počtu mrch. Jednoho dne bude i ona mít děti, ztloustne a zestárne a bude klevetit v kuchyni, zatímco jiné zaujmou její místo. Ale tohle vybíravé, lacině nádherné sousto, chladně odmítající výkvět Desáté avenue, starý i mladý, šlo ještě do kuchyně říct sbohem Lucii Santě, cukrujíc podle nejlepších amerických způsobů, jako by byly sobě rovné, jen protože je mladá a krásná. Lucia Santa se usmála chladně a zdrženlivě jako baronka a přijala medová slova s potěšením, myslíc si při tom, že kdyby malá Lena vyrostla do něčeho podobného téhle, pak v domě, který koupí na Long Islandu, by byla mladou americkou paničkou, jejíž zlískaná prdel by ladila s barvami na jejím obličeji.

Angelina se otočila, že odejde, a v té chvíli došlo k neštěstí. Její oči spočinuly na Ginovi, sotva šestnáctiletém, ale vysokém, opáleném a silném. Slušelo mu to v novém šedém obleku, zakoupeném podloudně u přístavního dělníka právě jen pro tuhle příležitost.

Gino se nabídl, že bude otevírat lahve sodovky a přinášet džbány vína, aby obsloužil Italy v kuchyni. Byl tichý a zdrženlivý, pohyboval se s rychlou pružností, která v sobě měla zvláštní přitažlivost. Výsledkem toho bylo, že vypadal uctivě, přesně podle staré italské tradice, jako služebník svým starším. Jen Lucia Santa věděla, co to znamená; že lidé v této místnosti jsou pro něj naprosto bezvýznamní. Nevnímal jejich tváře, neslyšel jejich hovory, bylo mu jedno, jestli o něm smýšlejí dobře nebo špatně, a bylo mu jedno, jestli žijí, či umírají. Pohyboval se ve světě, který pro něj neexistoval, ale do kterého byl pro tuto jednu noc polapen a uvězněn. Obsluhoval je, aby si ukrátil čas.

Ale jelikož příbuzní o tomhle všem nemohli mít ani tušení, dělalo to na ně dojem – zvláště na vzdáleného bratránka z Tuckahoe, Piera Santiniho, s tmavým vousem, prací hubeného jako kolejnice, který vlastnil čtyři náklaďáky. Měl tlustou a bláznivou manželku, vyšňořenou umělými šperky – teď zrovna do sebe láduje cukroví po haldách – a nesmělou sedmnáctiletou dceru, která seděla uprostřed mezi otcem a matkou a nemohla od Gina odtrhnout oči.

Piero Santini si horečného pohledu své dcery všiml, což nebylo nic mimořádného, protože ji hlídal jako saň. Zpočátku ho to netěšilo, pak zapřemítal. Jeho malá Caterina byla vychovaná velmi přísně, podle staré italské školy. „Ha, ha, ha! Zatracený tanec!“ říkal si Piero Santini, když tančil svou obscénní, krátkou gigu.

Vtloukal do Caterininy kebule, o co mužům jde: strčit jí něco mezi nohy a nafouknout jí břicho, potom pryč, nechávaje ji ostudě, trápení a sebevraždě jejích rodičů. Ale ona teď byla v rozpuku. Jak dlouho to takhle může jít dál? Jeho žena byla prázdná makovice a on sám se chystal koupit další dva náklaďáky. Bude mít napilno dlouho do noci počítáním peněz a dohlížením na pomocníky, aby mu nakonec neukradli koule mezi nohama.

Tak tedy Piero Santini s přizpůsobivostí, která mu dopomohla k úspěchu v obchodování – v šíbrování svých náklaďáků od rozvozu výrobků k odvozu odpadů, někdy dokonce k rozvážce whisky, když byla správná cena – obrátil své myšlenky jiným směrem. Možná už nastal čas. Pozoroval Gina a ten ho zaujal. Takový tichý chlapec, v žádném případě líný. Způsob, jakým se pohyboval, svědčil o silném, pružném těle; nepochybně by dokázal naložit náklaďák za polovinu doby, jakou to trvalo dvěma líným pomocníkům a řidičovi. Měl by cenu zlata. (Jak by se Lucia Santa a všichni její přátelé takovým myšlenkám o Ginovi – šampiónovi Desáté avenue ve střídání zaměstnání, zcela beznadějném případu, zasmáli.) Santini nepřestával Gina pozorovat. Když se jeho žena přisunula blíž k novému kopečku cukroví a Gino mu donesl sklenku vína, poklepal na volnou židli vedle sebe a řekl italsky: „Pojď si na chvilku sednout, rád bych si s tebou promluvil.“

Tato známka přízně upoutala pozornost všech. Piero Santini, bohatý bratránek z Tuckahoe, tak moc roztomilý k tomuhle hladovějícímu, ubohoučkému mladíčkovi? Všechny oči je hltaly. Teresina Coccaliti šťouchla do Lucie Santy, která i přes nedostatek vypočítavosti pochopila, k čemu se schyluje.

Jako magnet se všechny pohledy stáčejí od těch dvou mužů k mladé panně. Caterina Santini byla legendou, mýtem, italskou květinou, která kvetla na zlé americké půdě, aniž by se zkazila. Dělá čest svým rodičům. Už v raném věku zběhlá ve všech tajích kuchařského umění, přichystala pro svého otce na sváteční neděli domácí makaróny; nelíčila se, nenosila vysoké podpatky, aby si neoslabila pánevní kosti.

Ale dnes přišel její den, jako přichází i ke světcům. Na čele měla vyražený hřích a touhu. Zarudlá, ňadra dmoucí, svlékala se z kůže. Člověk mohl cítit žár, který od ní žhnul, a její oči, cudně sklopené do klína, neošálily nikoho.

Jaká rána pro Luciu Santu a pro jejího syna s nejošklivějším obličejem, i když pravda, byl nádherným mladým zvířetem, a proč by jím také neměl být, když si celý den hraje na slunci, místo aby po škole pracoval? Jaké požehnání svatební hostině. Lucia Santa, lačná jako vlčice větřící krev, se nahnula dopředu, aby vyslechla, co ten tajnůstkářský Santini říkal jejímu synovi, ale ta prokletá hudba z předního pokoje slova, která chtěla tak dychtivě slyšet, pohltila.

Zatím se ten zasmušilý Piero vyptával Gina úlisnou italštinou: „Tak co, mladíku, kde pracuješ, jak si plánuješ svůj život, eh, pořád ještě ve škole?“ Ale kupodivu se na něj mladík podíval vážnýma očima, jako by nerozuměl pořádné italštině. Potom se mírně pousmál a Piero pochopil: hoch byl jistě touhle pozorností vyveden z míry a byl příliš ostýchavý na to, aby odpověděl. Aby mu pomohl z rozpaků a aby se přiblížil k tématu, poplácal Piero Gina po ramenou a řekl: „Moje milovaná dcera umírá žízní. Dones jí jako správný chlap sklenici sodovky. Caterino, není pravda, že umíráš žízní?“

Caterina nezvedla oči. Byla zděšena tím, co se s ní děje. Přikývla. Gino pochytil slovo „soda“ a dívčino přikývnutí. Zvedl se, aby ji obsloužil. Nechápal nic z toho, co se dělo, a jakpak by mohl, když tihle lidé neexistovali. Když sodovku přinesl, rychle se odvrátil a neviděl, že Piero Santini poklepal na židli znovu. Piero Santini, ohromený tou urážkou, se ušklíbl a pokrčil rameny, aby každý viděl, jako by říkal: „K čemu je projevovat laskavost takovým nevychovaným, hladovějícím ubožákům?“ Všichni se zachichotali ponížení hrdého, škudlivého, bohatého Santiniho a politovali jeho ubohou dceru, která, ponížená, zabořila svůj rudý, nenapudrovaný nos do šumivé sodovky. A bylo to jako dívat se na divadelní hru, sledovat výraz vzteku na tváři Lucii Santy nad chováním jejího syna Gina, o němž každý věděl, že je zrovna tak šílený jako jeho otec a že skončí stejně. A nebyl snad tohle důkaz?

Teprve na konci této komedie se objevila krásná Angelina a rozloučila se; a k úžasu všech dosáhl Gino svého druhého úspěchu. Ten byl ostatně pochopitelnější než první. A to díky jedné věci; Gino byl totiž jediný mužský, který Angelinu neviděl, když se na ni díval, a to okamžitě vyvolalo její zájem. Potom také vycítila všeobecný nesouhlas s rolí, kterou hrála, a v sebeobraně hrála až do úplného konce. Chytila se Gina, naklonila se k němu a řekla Lucii Santě: „Máš takové krásné syny.“ A Gino se úlekem probral; ucítil její parfém, cítil teplo její paže, uviděl ty na něj se špulící, široké, dokonale nalíčené rty. Netušil, co se děje, ale byl zcela ochotný zůstat stát a zjistit to. Když si Angelina řekla o kabát, všichni mužští se nabízeli a k tomu jí jako galantní kavalíři navrhovali, že ji vyprovodí k podzemní dráze, ale ona řekla líbezně: „Na stanici mě vezme Gino – on je příliš mladý na to, aby byl hříšný.“

Jelikož byly všechny postele obtěžkány podnosy jídla, čekající na to, až budou odneseny na stůl, Larryho a Louisin byt dole se využil jako šatna. Angelina řekla: „Půjdu s ním dolů.“ Zavěsila se do Gina a oba odešli. Svatební hostina pokračovala. Lucia Santa přemýšlela o tom, že by pod nějakou záminkou poslala dolů Vincenza, aby měla jistotu, že k ničemu nedošlo, a potom si to rozmyslela. Syn byl dost starý a dospělý na to, aby ochutnal ženu, teď měl hezkou příležitost, která navíc pro něj byla bezpečná. Manga franca. Nebude muset nijak platit. Nechá to být.

Dr. Barbato si také přišel vypít sklenku vína, pojíst něco ledově vyhlížejícího pečiva a zatancovat si s nevěstou. Zpozoroval Luciu Santu, obleženou jako královnu a šel do velkého saténového váčku vložit malou obálku. Byl přivítán s královským chladem. Rozzlobil se; očekával, že ho budou obskakovat po tom všem, co pro tuhle prašivou rodinu udělal. Ale jak to říkal jeho otec: „Nikdy nečekej vděčnost od osla ani venkovana.“ Avšak sklenka dobrého vína Dr. Barbata obměkčila a druhá sklenka ho obměkčila ještě víc. Bez toho že by chtěl, i bez lásky těmhle lidem porozuměl. Jak by mohl člověk jako Lucia Santa projevit vděčnost každému, kdo jí pomohl? Byla by věčně na kolenou. Pro ni byla taková pomoc pouze osudovou. Stejně jako nevinila žádného žijícího člověka ze svých neštěstí, tak také ani nepřisuzovala nikomu zásluhu za drobné dary štěstěny, což se týkalo i občasné shovívavosti Dr. Barbata.

Dr. Barbato si uhladil knír, urovnal si vestu. Mnoho těchhle Italů léčil a někteří z nich byli kdysi v Itálii spolu s jeho otcem dětmi, ale přijímali ho chladně, jako by byl lichvář, padrone, nebo dokonce pohřebák. Och, moc dobře věděl, co si za tím svým uctivým, medovým Signore Dottore sem a Signore Dottore tam myslí. Žil z jejich neštěstí; jejich bolest byla jeho ziskem; přicházel v čase jejich naléhavé potřeby a strachu ze smrti a žádal peníze za to, že jim poskytne pomoc. Nějakým primitivním způsobem cítili, že je léčení kouzelné, božské, ne ke koupi nebo prodeji. Ale kdo by potom měl platit za univerzity, školy, za ty dlouhé hodiny učení a nervy drásající dřiny, zatímco oni, nevzdělaní hlupáci a nevychovanci, pili své víno a dávali v sázku těžce vydřené stříbro na jediné otočení špinavé hrací karty? Ať si mě nenávidí, myslel si; ať si chodí na bezplatné kliniky, jen ať si čekají hodiny, než je nějaký interní mizera prohlídne jako býka, či krávu. Můžou si v Bellevue zhebnout a on bude pracovat na Long Islandu, kde se lidé budou prát o to, aby zaplatili jeho účet, a budou vědět, co dostávají. Aby ukázal, že nějací ubozí zelenáči ho nemůžou ovlivnit, obdařil je Dr. Barbato svým nejlepším úsměvem na rozloučenou a řekl své sbohem nejvytříbenější univerzitní italštinou, která způsobila, že byl až nesrozumitelný, a potom k úlevě každého odešel.

Zatímco hodování nad nimi stále pokračovalo, Angelina a Gino se pokoušeli mezi nakupenými oděvy v Larryho bytě najít její kabát. Obavy Lucii Santy byly bezdůvodné. Angelina nebyla onou lehkomyslnou dívkou, kterou se jevila, a Gino byl ještě pořád příliš nevinný na to, aby využil její slabosti. Předtím než ji doprovodil k podzemní dráze, dlouze ho políbila, teplo jejích plných úst však zůstalo skryto pod vrstvou rtěnky. Její tělo se přitisklo proti jeho tak prchavě, že toho Gino mohl zneužít leda tak ve svých snech.

Ano, svatba slavila úspěch, jedna z nejlepších v Avenue, čest rodiny Angeluzzi-Corbo a chochol za kloboukem Lucii Santy. Ta ovšem neusnula na vavřínech, ale pozvala rodinu Piera Santiniho na nedělní večeři, tak aby případně mohl Gino Caterinu provést po památkách města, o které přicházela díky tomu, že žila nahoře ve vzdálených lesích Tuckahoe.

Takový člověk jako Piero Santini nenahromadí čtyři náklaďáky a smlouvy na vyvážení městského odpadu tím, že je citlivý na ponížení. Santiniovi přišli hned příští neděli.

Lucia Santa se překonala. V neděli ráno zlomila o Ginovu hlavu dřevěnou lžíci a strhla mu přitom dost kůže na to, aby se dovnitř dostal zdravý rozum. Přesvědčovala ho, že je moudré, aby nešel ven na ulici hrát pálkovanou. Potom uvařila omáčku hodnou krále neapolitánského a uválela široké makaróny z domácího těsta. Na zelený salát načala láhev téměř svatého oleje, poslaného od chudé sestry z Itálie – olej, který se nedal koupit, první krev olivovníku.

Gino, v novém šedém obleku z dlouhého přístavu, Caterina v červených hedvábných šatech, byli uvězněni hned vedle sebe. Vincenzo, oblíbenec starších paniček, bavil obrovitou Signoru Santini vykládáním jejího osudu v kartách. Salvatore a Lena sklidili ze stolu a umyli nádobí, pracovití a pochmurně výkonní jako skřítkové. Nakonec se Gino, tak jak byl zpracován matkou, zeptal Cateriny, zda by nechtěla jít do kina, a ta, vždy poslušná, se pohledem svého otce zeptala na svolení.

Pro Piera Santiniho to byl hrozný okamžik. Bylo to jako těch několik případů, kdy půjčil své náklaďáky na odvoz whisky a neviděl je celé dny, nevěděl, kde jsou, co se s nimi děje. Trpěl teď skoro stejně. Ale nemohl si pomoci; tohle byla Amerika. Souhlasně kývl, ale řekl: „Nevracej se příliš pozdě, eh, zítra čeká práce.“

Lucia Santa zářila, když mladý pár odcházel. Vítězoslavně louskala ořechy a krmila pracujícího Salvatora a Lenu příležitostnými sousty. Naplnila sklenku Piera Santiniho, těsně vedle lokte Signory Santini položila mísu plněných věnečků. Larry a jeho žena Louisa vyšli také nahoru, aby se k nim připojili na kávu, od které se černě kouřilo a jež voněla lísavě anýzovkou. Piero Santini si s Lucií Santou vyměňovali tajnůstkářské, spokojené pohledy, klábosili s právě narozenou důvěrností těch, kteří jsou na dobré cestě stát se příbuznými. Ale ještě ani neuběhla hodina, když se na schodech ozvalo klapání podpatků a vběhla Caterina, sama, s široce otevřenýma očima, uplakanou tváří a usadila se beze slova ke stolu.

Zděšení. Santini zaklel, Lucia Santa spráskla ruce v modlitbě. Co se stalo? Znásilnil ji ten animale Gino na ulici nebo přímo v budově kina? Tahal ji na střechu? Co! Proboha! Nejdřív Caterina neodpovídala, ale nakonec zašeptala, že nechala Gina v kině; díval se na film, který ona vidět nechtěla. Nic se nestalo.

Kdo jí věřil? Nikdo. Pryč byla příjemná přátelskost, dobrá nálada. Chování i hovor klesly na bod mrazu. Ale co se proboha svatého mohlo stát? Ach, vykutálené mládí, jakého zla se dopouštělo, bez ohledu na to, jak zkomplikuje ostatním situaci. Jenže žádné naléhání Caterinu nepřinutilo, aby záhadu osvětlila, až se nakonec zmatení Santiniovi zvedli k odchodu.

Rodina Angeluzzi-Corbo – Lucia Santa, Vinnie, Larry s Louisou, dále Sal s přísnou tváří a Lena – čekala, shluknutá okolo stolu jako soudní porota, na příchod zločince. Po dlouhé době se Gino přihrnul po schodech nahoru, hladový jako vlk po čtyřech hodinách v kině, vřítil se do dveří a skoro dostal smyk, když uviděl to srocení všech těch žalujících očí na něj upřených. Lucia Santa se zvedla, ale zakolísala; zuřila, přece však byla bezmocná. Čím se provinil? Začala na bezpečné půdě. „Animale, bestia, co jsi té nešťastné holce v tom kině udělal?“ Gino, oči navrch hlavy překvapením, hlesl: „Nic.“

Jeho nevinnost byla tak prostá, že Lucia Santa usoudila, že je šílený, že nedokáže rozlišit dobré od špatného.

Ovládla se. Zeptala se trpělivě, potichu: „Proč tě tam Caterina nechala samotného?“

Gino pokrčil rameny. „Řekla, že jde na dámskou toaletu. Vzala si s sebou kabát. Když se nevrátila, dal jsem si dohromady, že se jí nelíbim, tak jsem si řekl, no tak ať, a dokoukal jsem se na ten film. Mami, dyž se jí nelíbim, jaký má smysl, abyste mě ty a její otec nutili s ní chodit? Celou dobu se chovala divně – ani nemluvila.“

Larry potřásl nad celou tou aférou lítostivě hlavou. Řekl žertovně matce: „Vidíš, mami, bejt to já, měli bysme už v rodině náklaďák.“ Louisa popotáhla a Vinnie sdělil vlídně Ginovi: „Ty troubo, vona je prej do tebe zabouchnutá.“

Celé rodině to teď připadlo jako vtip. Ale Lucia Santa, jediná, která viděla až k jádru věci, se teď doopravdy rozzuřila. Vážně uvažovala o tom, že Ginovu hlavu otevře ještě o trochu víc Tackerilem, protože byl docela určitě stejný blázen jako jeho otec.

Jako imbecilní svatoušek si klidně prohlásí, že ho holka nemá ráda; bez stínu zarytosti, kouska uražené mužské pýchy! Co pro jejího hrdého syna potom mohla znamenat Caterina? Hovno? Dcera zámožného muže, který mu mohl zabezpečit budoucnost a živobytí; půvabná, s pevnýma nohama a ňadry, vysoko nad tímhle zmetkem, tímhle budižkničemu, kandidátem pro elektrické křeslo; a jemu to je jedno? Nestálo mu za povšimnutí, jestli ho klenot mezi italskými dívkami nemiluje. Kdo si myslí, že je, italský král? Jaký blázen, když neviděl, jak ho oči chudáka Cateriny hltají. Och, byl beznadějný, beznadějný, jeho otec zase se vším všudy a na cestě k nějakému hroznému neštěstí. Popadla Tackeril, že ho zbije, nespravedlivě, pro své potěšení a úlevu od žluče, ale její syn Gino, s instinktem skutečných zločinců, kteří prchají, i když jsou nevinní, se prudce otočil a sletěl ze schodů. Tak byl otřesen další ze snů Lucii Santy, a jakkoliv to bylo bláhové a komické, to, co se stalo, zašilo první semínko nenávisti v jejích prsou.

Kapitola sedmnáctá

Sedm let nechal Frank Corbo svou rodinu na pokoji. Teď jim měl dělat starosti znovu. Daleko na Long Islandu ve Státní nemocnici pro duševně choré se rozhodl pro konečný únik. A tak se jednu noc schoulil ve své zamřížované posteli a tajně ovládl svůj mozek, a ten rotoval a narážel do stěny lebky. Pozvolna, božsky vyvolal velkou vlnu mozkové krve, která vrhla jeho tělo proti dlaždicové zdi nemocničního pokoje a vysvobodila provždy onu malinkatou jiskru, která byla pozůstatkem jeho duše.

Když přišel telegram, Lucia Santa právě popíjela svou ranní kávu s impozantní Teresinou Coccalitti. A ta hrozná žena, aby dokázala své velké přátelství, odhalila jedno ze svých tajemství. Umí číst anglicky. Tohle vyděsilo Luciu Santu víc než zpráva v telegramu. Jak byla tahle žena proti světu vyzbrojená. A jak chladně teď pohlížela na Luciu Santu. Před těmahle mazanýma očima neobstál žádný falešný smutek.

Vůbec nejhorší ze všeho je vědět, že druhá lidská bytost, která v důvěře vložila svůj život do tvých rukou, už u tebe nedokáže vzbudit soucit ke svému osudu. K sobě byla Lucia Santa zcela upřímná: smrt Franka Corba s sebou přinesla úlevu, osvobození od skrytého, sužujícího strachu, že jednoho dne ho bude muset znovu odsoudit zpátky do jeho klece. Naháněl jí hrůzu; bála se o děti; nerada pomýšlela na oběti, které by jeho život vyžadoval.

Jen řekni všechno. – Věř v odpuštění Boha: smrt manžela zvedla z jejího ducha strašlivé břímě. Při svých vzácných návštěvách, když ho viděla uvězněného za okny s mřížemi, její víra v život byla odčerpávána, ztratila sílu na mnoho dní poté.

Lucia Santa nepociťovala nijaký smutek; jen obrovskou úlevu od napětí. Muž, který zplodil tři z jejích dětí, v jejím srdci postupně během těch let, kdy byl odložen v blázinci, odumíral. Neunesla pohled na jeho živou tělesnou schránku.

Nyní Teresina Coccalitti projevila svou železnou mysl, jež se stala legendou Desáté avenue. Přivedla Luciu Santu na správnou stezku. Nač převážet manželovo tělo celou tu cestu do New Yorku, platit pohřebáka, nadělat kolem toho rámusu, připomínat každému, že muž zemřel duševně nemocný? Proč nevzít celou rodinu do nemocnice a neudělat pohřeb tam? Frank Corbo neměl v zemi žádnou rodinu, která by se mohla urazit nebo která by mohla vykonat zdvořilostní návštěvu. Ušetřily by se stovky dolarů, drbům by uťali tipec.

Ani královna by nemohla uvažovat chladnokrevněji.

Lucia Santa připravila hojnou večeři, skutečně příliš sytou na teplé letní počasí. Rodina tu noc večeřela pospolu. Žádný se otcovou smrtí netrápil. Lucia Santa byla překvapená, když Gino přijal zprávu velmi klidně, díval se jí přitom do očí a pokrčil rameny. Od Salvatora ani Aileen se nedalo čekat, že by si na něj pamatovali, ale Ginovi bylo jedenáct, když byl otec poslán pryč.

Jak jedli, domlouvali plány. Larry už dříve zavolal dálkově do nemocnice, zařídil pohřeb na poledne a vyjednal, že náhrobní kámen umístí na nemocničním hřbitově. Půjčil si od svého šéfa limuzínu – Mr. Lucca na tom trval – kterou je tam všechny odveze. Vyjedou přesně v sedm ráno; je to dlouhá jízda. Doma budou navečer. Ztratili by jen jeden pracovní den. Octavia s manželem budou spát v domě Lucii Santy, v Octaviině starém pokoji. Lena může tuhle jednu noc spát s matkou. Přípravám bylo učiněno zadost.

Gino jedl ve spěchu a potom si oblékl čistou košili a kalhoty. Když vycházel ze dveří, Lucia Santa za ním zneklidněně zavolala:

„Gino, buď doma dnes večer brzo. Odjíždíme ráno v sedm.“

„Dobře, mami,“ řekl a seběhl se schodů.

Larryho to popudilo. „Copak neví, že by měl dnes večer zůstat doma?“ zeptal se matky.

Lucia Santa pokrčila rameny. „Chodí každý večer do svého klubu v Hudsonově spolku. Je vévodou klubu smrkáčů.“

Larry namítl oprávněně: „To není žádný projev úcty k jeho otci. Chodím kolem Spolku, když je tma, a vídám Gina a jeho přátele, jak se tam muchlujou s holkama. Neměla bys mu dovolit, aby to dělal i dneska večer.“

Octavia vyprskla smíchy. Larry kázající o morálce u ní vždy vzbudil uchichtnutí. „Ty máš co povídat,“ podotkla. „Pamatuješ si na to, co jsi prováděl ty, když jsi byl v jeho věku?“

Larry se zazubil a vrhl letmý pohled na svou ženu. Byla plně zaměstnaná maličkým. „Ah, no tak, ségro,“ začal a potom, jako by se nic nestalo, se začaly znovu vypravovat rodinné historky a příhody, zatímco Sal a Lena odnášeli ze stolu. Norman Bergeron si otevřel knihu poezie. Vinnie si podepřel svůj bledý obličej o ruku a pozorně poslouchal. Lucia Santa vyndala misky ořechů, džbán vína a lahve sodovky s vanilkovou příchutí. Na návštěvu se zastavila Teresina Coccalitti a s ní jako s novým posluchačem si vyprávěli staré příběhy o Frankovi Corbo. Octavia začala důvěrně známou větou: „Když nazval Vinnieho andělem, věděla jsem, že je blázen…“ Zůstali vzhůru až do setmění.

Příští ráno Lucia Santa zjistila, že se Gino nepřišel v noci domů vyspat. V horkých letních měsících zůstával venku často, potuloval se se svými kamarády, bůhvíco prováděli. Ale ze všech dní právě tenhle den, kdy se kvůli němu mohou zpozdit na pohřeb? Doopravdy se rozzlobila.

Všichni už dosnídali a Gino ještě pořád nešel. Jeho hezký oblek byl rozložený na posteli spolu s vypranou bílou košilí a kravatou. Lucia Santa poslala Vinnieho a Larryho ven, aby se po něm podívali. Projeli v autě kolem budovy Hudsonova dobročinného spolku v Dvacáté sedmé ulici a jeli do cukrářství v Deváté avenue, kde chlapci čas od času hráli v noci karty o peníze. Slabozraký majitel řekl ano, Gino tu ještě tak před hodinou byl a odešel s přáteli na ranní představení do kina společnosti Paramount nebo do Capitolu nebo do Roxy, nebyl si jistý kam.

Když se vrátili a pověděli Lucii Santě tu zprávu, vypadalo, že je otupená. Jediné, co řekla, bylo: „Tak asi teda nemůže přijít.“

Jak nasedali do auta, od rohu Třicáté první ulice přišla Teresina Coccalitti, aby jim popřála dobrou cestu. Ve své obvyklé černi, se snědou, sinalou tváří a havraními vlasy vypadala jako útržek noci, který odmítl zmizet. Teď když bylo ve voze prázdné místo, nabídla jí Lucia Santa, aby jela s nimi. Teresina byla poctěna – den na venkově by byla skutečná laskavost. Nezaváhala ani na okamžik, vtlačila se dovnitř a zabrala Vinnieho místo hned u okna. A tak se stalo, že mohla popsat svým přátelům v Desáté avenue celou historii, jak rodina Angeluzzi-Corbo jela na Long Island, aby pohřbila Franka Corbo, jak jeho nejstarší syn zmizel a nepodíval se na obličej vlastního otce předtím, než zmizel v zemi. Jak jenom Lucia Santa plakala – ale slzy tak plné žluče, že mohly vytrysknout jen ze studně hněvu, nikoliv žalu. „Přijde den zúčtování,“ řekla Coccalitti, potřásajíc hlavou v černém šálu. „On je hadem na srdci své matky.“

Kapitola osmnáctá

Lucia Santa odpočívala, její vlastní stín ztemnělý soumrakem. Seděla za kulatým kuchyňským stolem, sbírala sílu k tomu, aby mohla sejít do Desáté avenue a nadýchat se chladivého večerního vánku.

Během dne ji bezdůvodně trápila nějakým záhadným způsobem trhlina v kuráži, která pro dnešní večer oslabila její kontrolu nad životem. Utekla se do prázdné, temné kuchyně, pryč z dosahu, hluchá a slepá ke všemu, co milovala a bylo jí drahé. Toužebně si přála ponořit se do spánku nezatěžovaného starostmi, kde by nebyl ani nepatrný stín snů.

Ale kdo může opustit svět nestřežen? Lena se Salem si hráli dole na ulici, Gino se potuloval po městě jako divoké zvíře v džungli, Vincenzo bezbranně spal v zadním pokoji, jenž patřil dříve Octavii, čekaje na to, až ho vzbudí a nakrmí, dřív než půjde na svou směnu od čtyř do půlnoci na železnici. Její vnoučata, Lorenzovy děti, na ni čekaly, že je uloží do postele. Lorenzovu manželku, nemocnou a nevlídnou, musí povzbuzovat nad šálkem horké kávy a navracet k nějaké víře v život, musí ji naučit, že její sny o štěstí jsou jen pohádky z dětství, kterých se každá žena musí zbavit.

Lucia Santa nevěděla, že jí hlava nad velikým kulatým stolem klesá. Na okamžik jí chladivý umělý ubrus u její tváře poskytl útěchu, než se propadla do hluboké dřímoty, ve které odpočívá všechno, jen mysl ne. Její myšlenky a obavy se dmuly výš a výš jako vlny, až nakonec zcela zachvátily její tělo, a ona se ze spánku začala třást. Trpěla, jako ještě nikdy netrpěla, když byla vzhůru. Křičela bez hlesu o milost.

Ameriko, Ameriko, jaké odlišné kosti a maso a krev vyrůstají ve tvém jménu? Moje děti mi nerozumějí, když mluvím, a já nerozumím jim, když pláčou. Proč by měl plakat Vincenzo, bláhový kluk, slzy se mu kutálejí dolů po tvářích, modrých mužným vousem. Sedla si k němu na postel a pohladila ho po tváři, jako by byl stále dítě, hrozně vystrašená. Měl práci, vydělával si na chleba, měl rodinu a domov a postel, kde může složit hlavu, a přece pláče a naříká: „Nemám žádné přátele.“ Ale co to znamená?

Ubohý Vincenzo, co od života chceš? Není dost na tom, že jsi naživu? Miserabile, miserabile, tvůj otec zemřel dřív, než ses narodil, a jeho duch ti svým stínem zahaluje celý život. Žij pro své malé sourozence a později pro ženu a děti, čas uběhne a ty zestárneš a bude to celé jen sen, tak jako sním teď já.

Ale nikdy mu neříkejte, že osud je ďábel. Vincenzo a Octavia, její nejlepší děti, a oba nešťastní. Jak to přijde, že se na ni Lorenzo a Gino, ti dva padouši, falešně usmívají, držíce v zubech radost, běžíce životem svou vlastní cestou? Och, ale i oni budou trpět – nejsou nepřemožitelní; zlí jsou podřízení osudu. Přece ale jsou jejími dětmi a ty bezpohlavní děvky, které si šeptají, že je Lorenzo zloděj a vrah, jsou prolhané jako Bůh.

Ne. Lorenzo nikdy nebude skutečný chlap, jako jsou venkovští otcové v Desáté avenue, jako byl v Itálii její otec: manželé, ochránci dětí, chlebodárci, stvořitelé svých vlastních světů, přijímači života a osudu, kteří se nechali proměnit v kameny, aby poskytli svým rodinám skálu, na níž ty mohly stát. Tohle její děti nikdy nebudou. Ale s Lorenzem skončila; odvedla si svou povinnost a on už není skutečnou součástí jejího života.

Kdesi hluboko uvnitř její sen pohnul skrytou zrůdou. Lucia Santa se chtěla probudit ještě dříve, než uvidí její podobu. Věděla, že sedí ve ztemnělé kuchyni, ale myslela si, že uběhla jen chvilka a že teď sebere svou stoličku a sejde dolů po schodech do ulice. Hlava jí znovu padla dopředu na chladivý ubrus. Zrůda se zvedla a nabyla podoby.

„Jsi jako tvůj otec.“ Takto se vždy stavěla k rebelii velmi milovaného syna. Ginovy raněné oči s ní zůstávaly, ještě když on už vycházel z domu. Ale nikdy necítil zášť. Příští den se choval, jako by se nic nestalo.

Byla to vpravdě kletba. Měl stejné modré oči, ve tmě děsivé, obličej Jihoevropana; měl stejně odtažité chování s neochotou mluvit, stejnou nevšímavost ke starostem jemu krví nejbližších. Byl jejím nepřítelem jako jeho otec před ním, a jí se o jeho zločinech zdály pomstychtivé sny: jednal s ní jako s cizincem, nikdy nerespektoval její příkazy. Ublížil jí i jménu rodiny. Ale on se naučí, synáček; a ona pomůže tomu, aby byl život jeho učitelem. Kdo je, že se po nocích veselí v ulicích a celý den běhá v parku, zatímco si jeho bratr Vincenzo vydělává na chleba? Je mu skoro osmnáct; musí se naučit, že nemůže být věčně dítětem. Ach, jen kdyby to tak mohlo být!

Ve spánku uslyšela Lucia Santa, jak se ta zvedající zrůda začíná smát. Jakých se to dopustil malicherných zločinů? Dokonce i v Itálii byli synové, kteří nacházeli v sobecké lenosti a nepoctivosti požitek. Ale teď suď zločiny, za které jsi ho nikdy nepokárala a pro které on nikdy netrpěl, pro které neexistuje žádná omluva. Odmítl sejít podívat na tvář svého mrtvého otce, předtím než navždy zmizela v zemi. A tak teď začala ve snu křičet a proklínat ho na věčnost do bezedné studnice pekla.

Světlo zalilo kuchyni a Lucia Santa skutečně uslyšela kroky, blížící se ke dveřím, věděla, že bude vzhůru ještě předtím, než pronese ta neodvolatelná slova zatracení. Vděčně zvedla hlavu, aby spatřila dceru Octavii, stojící nad ní. Nikdy tahle strašlivá slova o Ginovi neřekla; nesvrhla svého nejmilovanějšího syna do propasti.

Octavia se usmála. „Mami, sténala jsi tak, že jsem tě slyšela celou cestu už od druhého patra.“

Lucia Santa si povzdechla: „Uvař trochu kávy.“ Kolik tisíc nocí spolu ty dvě v kuchyni proseděly.

Skrz jidášské okno, které se otevíralo do řady ložnic, vždycky naslouchaly pravidelnému oddechování malých dětí. Gino byl průšvihář dávno předtím, schovávaje se pod kulatým stolem, obklopeným jeho mohutnými, zahnutými nohami. Octavii bylo tohle všechno známé. Žehlící prkno přichystané nastojato v rohu u okna; velké rádio ve tvaru kostela; malý příborník s šuplíky na stolní soupravu, utěrky, knoflíky a látku na záplaty.

Byl to pokoj, ve kterém se žilo a pracovalo a jedlo. Octavii tohle chybělo. Její neposkvrněný byt v Bronxu měl stůl porcelánový s chromovými židlemi. Dřez zářil bíle jako zeď. Tady za sebou život zanechal stopy. Po jídle vypadala kuchyň jako bitevní pole s poškrábanými hrnci, obrovskými mastnými mísami, kluzkými olivovým olejem a špagetovou omáčkou a umaštěným nádobím, jehož bylo dost na to, aby zaplnilo vanu.

Lucia Santa seděla bez hnutí, její obličej, každičká vráska jejího podsaditého těla prozrazovala hroznou únavu ducha. By 1 to pohled, který Octavii jako dítě děsil, ale teď věděla, že pomine, že ráno matka zase vstane, záhadně oživená.

Pouze aby projevila soucit, ozvala se Octavia měkce: „Mami, ty se necítíš dobře? Mám dojít pro Dr. Barbata?“

S úmyslnou teatrální hořkostí Lucia Santa řekla: „Mám plné zuby svých dětí, mám plné zuby života.“ Ale pronesení těchto slov jí zvedlo náladu. Barva jí zalila tvář.

Octavia se usmála. „Víš, to mi chybí nejvíc – jak jsi mě pořád proklínala.“

Lucia Santa vzdychla. „Nikdy jsem tě neproklínala. Byla jsi z mých dětí nejlepší. Ach, kdyby se tak i ten zbytek těch bestií choval jako ty.“

Ta sentimentalita Octaviu znepokojila. „Mami, ty vždycky mluvíš, jako kdyby strašně zlobili. Larry ti každý týden dává peníze. Vinnie ti předá výplatní obálku bez otevření. Gino a zbylé děti se vyvarují průšvihů. Co vlastně sakra chceš, prokristapána?“

Tělo Lucii Santy se napřímilo a její únava se z ní takřka viditelně odlila. Hlas se jí začal třást, jak se připravovala k hádce, která byla ve skutečnosti vášnivým hovorem, radostí jejího života. Pronesla opovržlivě v italštině, jazyce příhodném k ušklíbnutí: „Lorenzo, můj nejstarší syn. Dává mi deset dolarů týdně – mně, své matce, aby s tím uživila jeho ubohé bratříčky a sestřičky bez otce. Ale ty malé kurvy, které prohání, ty dostávají majlant z toho, co má u odborů. Chudák žena ho jednou zavraždí v posteli. A já, já proti ní u soudu neřeknu ani slovo.“

Octavia se šťastně zasmála. „Tvého miláčka Lorenza? Ach, mami, ty jsi takovej tajtrlík. Večer přijde se svou desetidolarovkou a svýma kecama a ty s ním budeš jednat jako s králem. Zrovna jako ty mladý běhny, který před jeho řečičkama padají na záda.“

Lucia Santa řekla nepřítomně italsky: „Myslela jsem, že až budeš mít muže, pročistí se ti zobec, když se ten druhej zanese.“ Octavia divoce zrudla. Lucia Santa byla spokojená. Dceřina povrchní vulgárnost, americká, neodpovídala její vlastní, vštípené italskými zvyklostmi.

Zaslechli capání bosých nohou, přicházející skrz pokoje a pak vstoupil do kuchyně Vinnie, tvář otupenou spánkem. Měl na sobě jenom kalhoty a tílko.

Vyrostl v malého mladíka s robustní kostrou, na které nebyl jediný ždibec masa navíc, takže působil dojmem kostnatce a nemotory. Jeho obličej byl snědý, nezdravě vyhlížející a na tváři mu rašilo strniště. S drsnými rysy, plnými ústy a masitým nosem měl vypadat nepřístupně a přísně, ale tmavé, široké oči byly podivně bezbranné a ostýchavé a on se jen zřídkakdy zasmál. A nejhorší pro Octavii – jeho povaha se změnila. Vždycky bylo kolem něj něco podmanivě sladkého a úslužného; vždycky byl naprosto přirozeným způsobem hodný a ohleduplný. Ale teď, ačkoliv byl poslušný vůči matce a pro ostatní lidi se mohl rozdat, pokaždé komentoval své zdvořilosti nějakou trpkou, posměšnou poznámkou. Octavia by byla mnohem radši, kdyby každému říkal narovinu, ať vodprejskne. Dělala si o něj starosti, ale taky ji štval. Zklamal ji. Chmurně se té myšlence pousmála. Nezklamali jsme my všichni? Přemítala o svém manželovi, osamělém v bronxském bytu, který si čte, píše, čeká na ni.

Vinnie zavrčel s ospalou vznětlivostí. Jeho hlas byl zcela mužný, přece ale jaksi dětinský a nedůtklivý. „Mami, proč jsi mě ksakru nevzbudila? Říkal jsem ti, že musím jít ven. Kdybych bejval musel jít do práce, vzbudila bys mě včas.“

Octavia vypálila ostře: „Usnula. Není to žádný piknik starat se o vás parchanty.“

Lucia Santa se k ní otočila. „Proč se do něj navážíš? Celý týden těžce pracuje. Kdy už vidí svou sestru? A ta mu nadává. Pojď si sednout, Vincenzo, dej si kávu a něco k jídlu. Pojď, synku můj, a možná si pro tebe sestra najde vlídné slovo.“

Octavia opakovala zlostně: „Mami, ty jsi takovej tajtrlík.“ Pak uviděla v obličeji Vinnieho něco, co ji zarazilo. Nejdřív, když matka Octavii peskovala, Vinnie vypadal samolibě spokojený, patetický vděčností za to, že se ho zastává, ale když se Octavia zasmála, najednou si uvědomil, že mu matka mazala med kolem huby. Trpce se usmál při pomyšlení, že se nechá tak snadno ošálit, ale pak se s Octavii a matkou sám sobě zasmál. Pili kávu a společně klábosili s naprostou důvěrností (jakou cítí pospolitá rodina), která je drží daleko od toho, aby začali navzájem jeden druhého nudit, jakkoliv byl hovor hloupý.

Octavia viděla, že se Vinnieho vážný obličej rozjasňuje a upamatovala se na jeho laskavou líbeznost. Usmíval se a dokonce se i smál Octaviiným historkám o tom, jaké to je být mistrovou v krejčovství. Žertoval o své práci na železnici. A Octavia si uvědomila, jak moc ji bratr postrádá, jak její sňatek rozbil model rodiny – a pro co? Och, teď věděla, co to bylo; dbala přirozeného volání a její tělo se zvedalo a klesalo v planoucí vášni a ona to už nemohla zavrhnout, jako jednou udělala, ale stejně šťastná nebyla.

Ne, nebyla tak šťastná se svým manželem, jako byla v tomto okamžiku, šťastná, že rozjasnila ten výraz utrpení a osamění na bratrově tváři, jehož zastihla nahého a čerstvého ze spánku. Chtěla pro něj tolik udělat, a neudělala nic – a pro co? Touha po těle byla na ni příliš silná a ona našla něžného manžela, který překonal její obavy. Nebudou mít žádné děti, a díky tomu a dalším prostým opatřením před osudem se ona a její manžel vyzvednou z chudoby k lepšímu životu. Jednou bude šťastná.

Když byl Vinnie oblečený, Lucia Santa i Octavia si ho prohlédli se zvláštním zalíbením, jež ženské v rodině chovají ke svým mladým mužům. Obě dvě si představily, jak Vinnie kráčí ulicí a odhání děvčata klackem. Předpokládali, že prožije noc plnou příjemného, dobyvačného dobrodružství, mezi přáteli, kteří ho nemohou neobdivovat a nemilovat pro toho prince, jímž srdcem je, tak jak ho jeho matka a sestra znaly.

Vinnie si oblékl modrý seržový oblek a lacinou hedvábnou kravatu s krásnými vykrouženými vzory červené a modré. Ulízal si vodou vlasy, rámuje svou hrubou, citlivou tvář do pečlivě sčesaných, symetrických bloků hustých černých vlasů.

Octavia ho škádlila: „Kdo je ta dívka? Proč ji nepřivedeš domů?“ A matka poznamenala, nikoliv přísně, dost poamerikanizovaná na to, aby nezažertovala: „Doufám, že sis vybral slušnou italskou dívku, a ne irskou poběhlici z Deváté avenue.“

Vinnie se přistihl, že se culí nafoukaným, spokojeným úsměvem, jako by mu u nohou ležel tucet dívek. Ale když si vázal kravatu a viděl v zrcadle svou tvář a falešný úsměv, propadl depresi a zachmuřil se.

Byl zvyklý na lichotky své rodiny, na poznámky jako: „Ach, to je nemluva, takový, o kterém nikdy nic nevíš; na něj si musíš dávat pozor; bůhví kolik děvčat si schovává v jiném sousedství.“ Nemohl si pomoci, aby na jejich chválu nereagoval přihlouple, ale jak ksakru mohli něčemu takovému věřit?

Prokristapána, pracoval od čtyř odpoledne do půlnoci, od úterý do neděle. Kde asi kruci měl potkávat děvčata? Dokonce neznal ani žádného kluka svého věku, jen chlapy, se kterými poslední čtyři roky pracoval v dopravní kanceláři. Rychle a rozmrzele se otočil k odchodu.

Lucia Santa si ztěžka povzdechla. „Kam tak pozdě v noci jde?“ myslela si. „S jakými lidmi? Co dělají? Oni ho využijou, je tak bezelstný.“

Octavia se usadila pohodlně na židli. Toužila mít před sebou knihu a přála si, aby její postel čekala přímo v chodbě. Ale daleko, v tichém, chladném bytě v Bronxu její manžel neusne, dokud se nevrátí. Bude si pod světlem lampy za zataženým oknem číst a psát v pokoji s podlahou potaženou kobercem a přivítá ji laskavým, přece ale lítostivým úsměvem a řekne: „Měla ses u rodiny hezky?“ A pak ji políbí s něžným smutkem, který je od sebe odcizuje.

Lucia Santa řekla: „Nezůstávej příliš dlouho. Nechci tě vidět v podzemní dráze, když vrazi jezdí tam a zpátky.“

„Mám čas,“ odpověděla Octavia. „Bojím se o tebe. Možná bych měla na pár nocí zůstat a nechat tě odpočinout, postarat se o děcka.“

Lucia Santa pokrčila rameny. „Postarej se o svého manžela, nebo z tebe bude vdova a poznáš, co si musela protrpět tvá matka.“

Octavia řekla zvesela: „Pak bych se teda přestěhovala rovnou zpátky k vám.“ Ale k jejímu překvapení se na ni Lucia Santa podívala chmurně, tázavě, jako by to nebyl žert. Zrudla.

Matka poznala, že ranila dceřiny city a pronesla omluvně: „Vzbudila jsi mě ve špatnou dobu. Ve snu jsem se právě chystala proklít svého syna ďábla, jak bych ho měla proklínat, když jsem vzhůru.“

Octavia řekla tiše: „Mami, tak na to prostě zapomeň.“

„Ne, na to nikdy nezapomenu.“ Lucia Santa si dala ruku před oči. „A jestli je Bůh, bude za to pykat.“ Sklonila hlavu a přes obličej a tělo se jí převalil výraz naprosté únavy. „Na otce se sypala zem a netekly žádné slzy od jeho nejstaršího syna.“ Měla doopravdy sklíčený hlas. „Potom tady na zemi Frank Coibo nic neznamenal, zbytečně trpěl a smaží se pro nic v pekle. A ty jsi mě přemluvila, abych Gina vzala zpátky do domu bez výprasku, beze slova. Nikdy se nestaral o to, co cítíme. Myslela jsem si, že se mu stalo něco hrozného, že se zbláznil jako jeho otec. A on se pak klidně vrátí, odmítá mluvit. Spolkla jsem svou zahořklost, skoro jsem se jí udusila a dusí mě znovu. Co to je za zvíře, co za zrůdu? Přivolá na svého mrtvého otce i na sebe pohrdání světa a pak se vrátí a jí a pije a spí beze studu. Je to můj syn, ale ve snech ho proklínám a vidím ho mrtvého v rakvi jeho otce.“

Octavia zaječela na svou matku: „Kecy! Kecy! Kecy!“ Tvář jí zkroutila zuřivost. „Šla jsem mu na pohřeb a nenáviděla jsem ho. No a co? Ty jsi mu šla na pohřeb a neuronila jsi jednu jedinou zatracenou slzu. Ani jednou jsi ho v blázinci ten rok předtím, než zemřel, nenavštívila.“

To zchladilo hlavy oběma ženám. Usrkávaly kávu. Octavia řekla: „Gino bude v pořádku, rozumu má dost. Možná z něj něco bude.“

Lucia Santa se s pohrdáním zasmála. „Ó ano, příživník, zločinec, vrah. Ale jedním nebude nikdy. Mužem, který nosí domů výplatu za poctivou práci.“

„Aha, tak proto blázníš, no jasně – protože Gino po škole nebude pracovat. Protože je jedinej, koho nemůžeš komandovat.“

„Kdo by ho měl komandovat, když ne jeho matka?“ zeptala se Lucia Santa. „Nebo si myslíš, že on nikdy mít šéfa nebude? To si myslí on. Do konce svého života bude jíst zadarmo, nebo ne? Co se stane, až zjistí, co je život zač, jak je těžký? Moc toho od něj čeká, moc si ho užívá. Byla jsem v jeho věku jako on a pykala jsem za to. Chci, aby věděl, jaký je život, ode mne, ne od cizích.“

„Mami, to nejde.“ Octavia zaváhala. „Koukni se na svýho miláčka Larryho, všechny ty starosti, co jsi si o něj dělala, a teď nemá daleko od gangstera, když vybírá peníze pro ty podvodnické odbory.“

„O čem to mluvíš?“ zarazila ji pohrdavě Lucia Santa. „Já jsem ho ani nedokázala přinutit, aby za mě zbil své bratříčky, jak byl zbabělý.“

Octavia potřásla hlavou a pomalu, udiveně řekla: „Mami, někdy jsi tak chytrá. Jak můžeš být najednou tak hloupá?“

Lucia Santa nepřítomně upíjela kávu. „Ach, inu, on už se mě netýká.“ Neviděla, že Octavia odvrátila tvář, a pokračovala. „Gino je ten, kdo mi nedá spát. Jen si poslechni tohle. Taková hezká lékárna, zůstal v ní dva dny. Jiní lidé si udrží práci padesát let, můj syn dva dny.“

Octavia se zasmála. „Odešel, nebo dostal padáka?“

„Och, tobě to připadá k smíchu?“ optala se Lucia Santa nejzdvořilejší italštinou, a tím prozradila své naprosté rozhořčení. „Vyhodili ho. Jeden den po škole se zastavil, aby si zahrál fotbal, a teprve pak šel do práce. Určitě si myslel, že zavřou krám, než přijde, že o nic nejde. Vůbec nepomyslel na to, že padrone nemá v úmyslu rozžehnat se se svým obchodem a že si raději vystačí sám. Ne, náš milý Gino nedokončil ani první týden.“

„Snad bych s ním měla promluvit,“ mínila Octavia. „V kolik hodin se vrací domů?“

Lucia Santa pokrčila rameny. „Kdo ví? Pán přichází a odchází, kdy se mu zlíbí. Ale řekni mi jedno. Co si mají ti smrkáči co povídat do tří do rána? Vykloním se z okna a vidím ho, jak sedí na schodech a tlachá a tlachá hůř než starý ženský.“

Octavia si povzdychla. „To fakt nevim.“ Nachystala se k odchodu. Lucia Santa sklidila hrníčky na kávu. Nedočkala se žádného gesta lásky, žádného polibku na rozloučenou. Vypadalo to, jako by šla na návštěvu a měla se snad vrátit. Matka přistoupila k oknu v předním pokoji, aby dceru doprovodila očima, dokud neodbočí z Desáté avenue k podzemní dráze.

Kapitola devatenáctá

Pondělní večer znamenal pro Vinnieho Angeluzziho večer volna ze železnice. Večer, ve kterém odměňoval tělo za chudobu života.

Matčino a sestřino škádlení ho přivedlo do rozpaků, protože se chystá zaplatit svých pět dolarů a nechat si to udělat, prostě a účinně. Styděl se, protože to byl další znak neúspěchu. Pamatoval si hrdost skrytou v matčině hlasu, když kárala Larryho za zneužívání mladých děvčat. Ona i Octavia by byly znechucené, kdyby věděly, co teď hodlá udělat.

Vinnie dělal u železnice na směně od čtyř do půlnoci od té doby, co přestal chodit na střední školu. Nechodil na večírky, nikdy nepolíbil žádné děvče, nikdy nemluvil s dívkou v tichu letní noci. Jeho jediným dnem volna bylo pondělí a v tento den se nedalo dělat nic. Jeho nesmělost mu to ještě komplikovala.

Tak tedy šel Vinnie za svou ubohoučkou, ale poctivě placenou potravou do váženého nevěstince, doporučeného vedoucím dopravní kanceláře, který nechtěl, aby jeho muži postávali za kládami, kde by sbírali zatriplované šlapky nebo kurvy. Občas se zastavil i sám šéf.

Na tuto kratochvíli se všichni úředníci oblékli ctihodným způsobem, jako by šli ven hledat si práci. Měli na sobě obleky a kravaty a klobouky a svrchníky, stejnokroje pro dny zahálky, sedmý den k odpočinku a oslavě duše. Vinnieho si vždycky kvůli jeho černému plstěnému klobouku dobírali, že vypadá jako gangster, ačkoliv byl z nich všech nejmladší. Scházeli se v baru Diamantový Jim, který měl gril na hot dogy a teplé sendviče s pečeným hovězím masem a studenými plátky skoro stejně tak šedivými jako byla kůže šéfa. Obřadně si objednali whisky a jeden z úředníků řekl furiantsky „Na mě“ a položil na pult peníze. Když pak každý starostlivě zaplatil jednu rundu pití, vykročili do Čtyřicáté druhé ulice, do oslnivého neónového ohně kin, která se táhla kámen na kameni po obou stranách ulice. Touhle dobou kolem brouzdalo tolik lidí, že se drželi pozorně u sebe, jako by hrozilo nebezpečí, že kdyby se jeden z nich od ostatních odtrhl, odplul by pryč, bezmocný a nemohl by se k nim znovu připojit. Jak kráčeli Čtyřicátou druhou ulicí, míjeli veliké – na kartónech namalované svůdné ženy ve stojatých dřevěných rámech, jejichž nahota elektricky svítila červenou a nachovou.

Byl to usedlý čtyřpatrový hotel, ponuře zastíněný v plamenech toho studeného, hořícího masa. Když propochodovali vchodem, zamířili přímo k výtahu. Nemuseli projít halou, protože právě tenhle vchod sloužil lidem, jako jsou oni. Liftboy na ně mrkl, vážným, jakoby obchodním mrknutím. V žádném případě nešlo o lehkovážnou narážku na práci, která byla na dosah, a vyvezl je do horního patra. Pak je vedl chodbou vyloženou kobercem, nechal svoji železnou klec otevřenou a nestřeženou, zaklepal na patřičné dveře a zašeptal tajné heslo a pak si je zblízka prohlédl, zatímco zaplňovali pokoj.

Byl to obývací pokoj v dvoupokojovém apartmá s příliš malými koženými židličkami. Obvykle tam seděl nějaký muž a četl časopis a čekal, až přijde na řadu.

V kuchyňském výklenku dlela sotva viditelná žena, jež pila kávu a řídila provoz.

V její vitríně stály lahve whisky a skleničky. Kdokoliv se chtěl napít, vešel do výklenku a položil jednodolarovou bankovku, ale většinou se všechno odehrávalo tak rychle, že nebyl čas. Tato žena měla co do činění se zákazníky jen velmi málo a vypadala spíš jako strážkyně tohoto světa. Právě její obličej si Vinnie neustále vybavoval – nikdy ne obličej dívek, které pracovaly v ložnicích. Byla malá a měla husté vlasy, hodně černé, a přestože se nedal nijak určit její věk, byla pro tenhle obchod příliš stará. Ale to, co jí dělalo nečlověčí, byla její tvář a hlas.

Ten hlas byl hrozný, hrubý, jaký mívají některé kurvy, jako by přívaly nemocemi zanesených spermií, jež zaplavovaly tělo, způsobily prohnití hlasivek. Mluvila jen s velikým vypětím vůle. Její hlas byl děsivější než jakákoliv viditelná jizva. Její rysy připomínaly Vinniemu podobu samotného ďábla. Měla tučná, beztvará ústa, pevně tisknutá přes zuby, které se draly masem ven. Tváře a čelisti byly tvrdé, převislé, matrónské, ale nos byl výrazný a ztlustělý, oči černé a bezduché jako dva uhlíky. Mimo to bylo v každém jejím slově a gestu cosi, co dávalo najevo, že nenávidí svět nebo jím opovrhuje a že už v něm necítí žádnou tělesnou touhu po nikom a po ničem. Byla bezpohlavní. Když kolem člověka prošla, hlava se jí klopila do stran jako žraloku. Jednou plula kolem a Vinnie se odtáhl, jako by mu měla vyrvat maso z těla. Jakmile vyšel z ložnice muž, ukázala na dalšího zákazníka; ale teprve až poté, co otevřela dveře do ložnice a zaskřehotala dovnitř: „V pořádku, drahoušku?“ Vinniemu tuhla krev, kdykoliv ten hlas slyšel.

Ale byl mladý. Když vkročil do ložnice, krev se mu zase rozproudila. Jen docela matně viděl namalovaný obličej té ženy, vždy stejné. Obvykle blondýna, pohybovala se v zlatém kruhu hodně zastíněné lampy, takže se zdálo, že barvy na její tváři lámou světlo; nalíčená, červená pusa, dlouhý, bledý nos, blýskající se skrz práškově bílou kost, mrtvolné, přízračné tváře a černé šmouhy nazelenalých očních důlků.

To, co se dělo potom, vždy Vinnieho přivádělo do rozpaků. Žena ho odvedla k nízkému stolku v rohu pokoje, kde byl lavor naplněný horkou vodou. Sundal si boty, ponožky a kalhoty a ona mu omyla jeho intimní partie, prohlížejíc si je chladným, nezaujatým pohledem.

Pak ho dovedla k posteli u druhé zdi, on měl ještě stále na sobě košili a kravatu (jednou, troufalý vášní, začal odkládat i ty a ta žena řekla: „Ne, prokristapána, nemam na tebe celou noc.“), a vyklouzávajíc ze své róby, postavila se před ním v šerém světle lampy, zdobené třásněmi, nahá.

Namalované červené bradavky, kulaté břicho s vrstvou sádla, pěkný černý trojúhelník a dva sloupy silně napudrovaných stehen posloužily svému účelu. Když kurva odhodila róbu a nabídla své tělo, krev se navalila Vinniemu do hlavy, až ho bolela celý večer.

Objetí bylo formální, svědomitá pantomima, žena se zabořila do postele s přehozem, Vinnie stahován na ní, spadl na koleno, ohnul své tělo k neřesti spěchajících údů.

Byl ztracen. Tělo, horké a měkké tělo proti jeho; tající vosk; teplé, povolné, lepkavě soudržné maso bez krve nebo vláknitých nervů. Jeho tělo, oddělená tkáň, pojímalo, vsakovalo to, co tohle maso destilovalo. Jeho natažená, napjatá kostra se vtiskla na vosk, který se zformoval podle tvaru jeho vlastních kostí a v jednom oslepujícím okamžiku byl volný, omilostněn od samoty.

To bylo všechno. Kamarádi úředníci čekali a vyšli si pak ven na čínskou večeři a do kina Paramount nebo na kuželky, završené pozdní kávou v Automatu. Postupně jak úředníci nacházeli stálé dívky nebo se zasnubovali, nepřestávali do hotelu chodit, ale zkracovali následně večer, aby navštívili své přítelkyně. S upilovanými tesáky.

Pro Vinnieho to bylo jako potrava, kterou jí, postel, ve které spí, peníze, co si vydělává, součást nezbytné rutiny života, aby člověk vůbec zůstal naživu. Ale čas ubíhal, cítil, že se odděluje od světa kolem sebe a jeho obyvatel.

Kapitola dvacátá

Kde jsou ti ubožáci, kteří proklínali Ameriku a její sen? A kdo o něm teď může pochybovat? Díky válce v Evropě, kde Angličané, Francouzi, Němci a dokonce i Mussolini plýtvají milióny na vraždění, má každý Ital podél západní zdi města plnou kapsu. Hrozná hospodářská krize je u konce, člověk už nemusí žebrat o chleba, úředníci na podporu rodinám mohou být klidně s nadávkami vyprovozeni ze schodů. Plánují se koupě domů na Long Islandu.

Pravda, byly to peníze vydělané, aby pomohly lidem zabíjet jeden druhého. To válka v Evropě obstarala všechny ty pracovní příležitosti. Tak hudrovali ti s čerstvou hlavou, kteří si říkali o neštěstí. Ale v jaké jiné zemi mohl dokonce i chuďas zbohatnout na tragédii světa?

Rodáci z jihu, Sicílie, Neapole, Abruzziové – tihle Italové z Desáté avenue se netrápí tím, zdali Mussolini vyhraje válku. Nikdy svou rodnou vlast nemilovali; nic pro ně neznamená. Po staletí byla její vláda nejnevlídnějším protivníkem jejich otců a otců jejich otců před nimi. Bohatí na chudé plivali. Kuplíři v Římě a na severu z nich sáli krev. Jaké štěstí bylo žít v bezpečí v Americe!

Pouze Teresina Coccalitti z toho radost neměla. Nemohla už o svých synech v tak dobrých časech prohlašovat, že nepracují, a vzali jí podporu. Teď chodila tajuplně sem a tam, nakupovala velké tašky cukru a spoustu sádla a nekonečné štůčky látky. Říkala záhadně Lucii Santě: „Přijde den – ach, přijde den…“ ale pak si ústa zakryla dlaní a neřekla už ani slovo. Co tím myslela? Pravda, odváděli na vojnu, ale z Desáté avenue byl povolán jen jeden chlapec. Nic vážného.

Lucia Santa měla příliš mnoho práce, než aby si nechala slova Coccalitti bzučet v hlavě. Přes činžáky se přelévaly záplavy zlata. Děti po škole pracovaly. Sal a Lena sehnaly zaměstnání na poloviční úvazek v nové továrně na léky v Deváté avenue. Vinnie dělal sedm dní v týdnu. Ať se lidi v Evropě podle libosti navzájem pozabíjejí, jestli jim to činí potěšení. Vesnice rodičů Lucii Santy je tak malinkatá, půda tak bezcenná, že žádný z jejích příbuzných nemůže být v nebezpečí.

Jen ten bídák Gino nepracuje. Ale tohle je jeho poslední léto zahálky. V lednu skončí střední školu a neexistují žádné další výmluvy. Žádat přátele, aby se mu poohlídli po práci, nemělo valný smysl. Lucia Santa to zkusila a Gino se vždycky postaral, aby ho vyhodili.

Ale jednu věc ten mascalzone udělat může. Vinnie zase zapomněl svou tašku s obědem; Gino mu ji odnese. Lucia Santa zkřížila Ginovi cestu, když se s baseballovou pálkou pod paží, na ruce rukavici porodní báby, snažil protáhnout kolem její objemné postavy. Jako vévoda s hůlkou a kloboukem. „Vezmi to bratrovi do práce,“ řekla a podstrčila mu umaštěnou hnědou tašku a usmála se, když viděla jeho očividné znechucení. Jak byl hrdý! Tak jako jsou všichni lidé, kteří nemusí dřít na chleba. Jak jemní.

„Mám zpoždění, mami,“ řekl Gino přehlížeje tašku.

„Zpoždění na co?“ zeptala se Lucia Santa netrpělivě. „Zpoždění na svatbu? Zpoždění na uložení všech těch peněz, co sis tenhle týden vydělal, do banky? Zpoždění na sraz s kamarádem kvůli nějaké poctivé práci?“

Gino vzdychl. „Mami, Vinnie může dostat najíst při večeři.“

To bylo příliš. Lucia Santa řekla trpce: „Tvůj bratr si kvůli tobě ničí život – nikdy si nehraje ani neběhá v parku. Nikdy mu ani nenabídneš, aby šel s tebou ven a on je tak sám. A ty mu nemůžeš přinýst ani ten chleba? Ostuda. Jdi si hrát baseball a potloukej se se svýma kamarádama. Odnesu to sama.“

Zahanbený, Gino si tu tašku vzal. V matčiných očích uviděl vítězné zablýsknutí, ale bylo mu to jedno. Doopravdy chtěl pro Vinnieho něco udělat.

Poklusem běžel lehce Desátou avenuí nahoru směrem k Třicáté sedmé ulici a pak dolů do avenue Jedenácté. Miloval tu naprostou svobodu svého těla pohybujícího se dusným letním vzduchem. Když byl menší, odrážel se a dělal mohutné skoky, aby zjistil, jestli dokáže létat – zdálo se mu totiž, že by mohl – ale teď už na to byl moc starý. Těsně předtím, než došel k budově dopravní kanceláře, vyhodil hnědou papírovou tašku vysoko před sebe do vzduchu a vzápětí nasadil závratnou rychlost, aby ji chytil ještě dřív, než dopadne na zem.

V železném zamřížovaném výtahu pomalu stoupal starou, krysami načichlou budovou. Výtahář v šedé špinavé uniformě s žlutými odznaky na klopách otevřel kovové dveře se zjevným pohrdáním, jež někteří dospělí chovají vůči mladým, a Gino vystoupil do vznešené kanceláře, která se táhla až k druhému konci budovy.

Bylo to jako noční můra, ve které člověk vidí věznici, o níž ví, že se do ní jednou dostane a bude v ní žít. Dlouhé řady stolů s fakturovacími psacími stroji, chrlícími role rozmnožených účtů nákladních listin pro železnici. Muži, kteří stroje obsluhovali, byli všichni ve vestách a bílých košilích a měli uvolněné, houpající se kravaty. Byli starší než Vinnie a byli velmi rychlí. Stroje slepě klapaly. Každý stůl měl svou vlastní lampu; zbytek kanceláře se utápěl ve tmě, s výjimkou dlouhého počítadla, zavaleného hromadou vytisknutých faktur. U tohoto počítadla třídil faktury pod velkým kuželem světla hubený, sehnutý muž s nejpopelavější tváří, jakou kdy Gino viděl. Žádný zvuk hlasů. Zvenku se sem nedostal žádný náznak denního světla. Bylo to, jako by všichni tihle lidé byli uzavřeni v hrobce, nad duněním spřažených nákladních vagónů, které se dole v propasti budovy posunovaly. Gino se rozhlížel a konečně Vinnieho zahlédl.

Vinnie byl jediný muž bez vesty a měl na sobě barevnou košili, takže ji nemusel měnit dva nebo tři dny. Jeho kučeravé černé vlasy vypadaly pod tou žlutou lampou s železným stojanem vlhké. Gino si všiml, že je Vinnie pomalejší než ostatní a že má tvář svraštělou napjatým soustředěním na svůj úkol. Ostatní měli prázdné výrazy náměsíčníků.

Najednou Vinnie vzhlédl. Civěl na Gina bez výrazu. Zapálil si cigaretu. Gino si s překvapením uvědomil, že ho Vinnie nevidí a nevidí ho ani ostatní. Stál ve tmě mimo jejich svět. Prošel kolem první řady stolů do živého, žlutého čtverce. Jako by zablokoval slunce, hlavy se s trhnutím zvedly. I Vinnie k němu obrátil oči.

Na jeho tváři se objevila upřímná radost. Líbezně se usmál, zrovna jako v dětství. Gino zvedl tašku s obědem a hodil mu ji. Vinnie ji obratně chytil a Gino se pohnul k jeho stolu, kde zůstal nemotorně stát.

„Díky, bráško,“ zahlaholil Vinnie. Muži na obou stranách přestali psát a on jim řekl: „Tohle je můj mladší bratr Gino.“

Gino byl na rozpacích z hrdosti ve Vinnieho hlase. Dva muži kývli: „Čau,“ a věnovali mu chladné, odhadující pohledy. Uvědomil si, že má na sobě modré rifle a bílé vlněné tričko a cítil se trapně, jako by se dostavil na nějaké důležité shromáždění ledabyle oblečený. Muž s popelavou tváří zvolal: „Nákladní faktura, tak chlapi, jste pozadu.“ Potom se došoural k Vinniemu a podal mu svazek faktur. Vypadal jako stará, pohublá krysa. „Jsi teď pozadu s počítáním, Vinnie,“ vyčetl mu.

Vinnie řekl nervózně k vzdalujícím se zádům: „Neudělám si později přestávku.“ Gino se otočil k odchodu. Vinnie vstal a vyprovodil ho ven z kruhu světla k výtahu. Čekali, naslouchajíce drhnutí železných kabelů a hučení stoupající zdviže.

„Vem to zkratkou přes seřadiště,“ radil Vinnie. „Ale dávej pozor na zadek, až pojedou mašiny.“ Položil ruku Ginovi na rameno. „Dík, žes mi přines oběd. Máte v sobotu zápas?“

„Jo,“ odpověděl Gino. Výtah si dával na čas. Chtěl odsud vypadnout. Všiml si, jak se Vinnie pokradmu a nervózně dívá ke klapajícím strojům uvnitř kruhu světla a cukl sebou, když se šedý krysí obličej otočil a slepě je vyhledával ve tmě.

„Když vstanu včas, přijdu se podívat,“ slíbil Vinnie. Pak už tu byl výtah, jeho dvoje železné dveře se rozevřely, Gino nastoupil a pomalu začal klesat. Z pachu hniloby, krys a staroby mu bylo na zvracení. Když vykročil z budovy, zvedl hlavu k hřejivému citrónu, zářijovému slunci. Stál bez hnutí v téměř radostné náladě na svobodě.

Už si na Vinnieho nevzpomněl. Rozběhl se přes seřadiště, obrovské pole blyštivé ocele, které se v slunci střídavě záhadně rozvinovalo a sbíhalo. Založil paži, jako by držel fotbalový míč a pádil přes dřevěné pražce, vyhýbaje se ocelovým kolejím, jež se sbíhaly, aby chytily jeho letící nohu. Směrem k němu se blížily černé lokomotivy a on se snadno vyhýbal doleva doprava, nabíraje rychlost. Zezadu ho předjela jiná lokomotiva, její strojvedoucí seděl u okna na Ginově straně. Gino si s ní dal závod, běžel přes dřevěné pražce podél stroje naplno. Letěl vpředu, dokud mu strojvedoucí nevěnoval letmý pohled a pak ta černá mašina začala bafat hlasitěji a s rachocením ho minula. Když pak prudce zahnula do bludiště nehybných hnědých a žlutých nákladních vagónů, Gino se zastavil, vyčerpaný. Pod svým bílým vlněným tričkem cítil, že se trochu zpotil a byl ukrutně vyhládlý, měl žízeň – a potom se náhle cítil znovu silný a svěží. Rozkýval se k dlouhému, lehkému, plavnému klusu, který ho vynesl ze seřadiště na ulici hned vedle Chelsea parku. Tam uviděl své kamarády, jak si házejí s baseballovým míčkem a čekají na něj.

Kapitola dvacátá první

O týden později se jednoho rána probudila Lucia Santa s pocitem, že něco není v pořádku. Sal a Lena leželi ještě v posteli. Někdy v časných ranních hodinách slyšela Lucia Santa přijít domů Gina; znala jeho neohleduplné, hlučné svlékání. Ale neslyšela Vinnieho. Pak si vzpomněla, že má v pondělí večer volno a v tyto dny přicházel domů někdy i později než Gino.

Ačkoliv věděla, že je nemožné, aby někdo vstoupil do domu, aniž by ji probudil, zkontrolovala Vinnieho postel. Ten teď používal starý pokoj po Octavii, v celém bytě jediný pokoj se soukromím. V posteli v noci nikdo nespal, ale Lucia Santa se nijak vážně neznepokojovala. Později, když vypravila děti do školy, opřela se o větrané polštáře na okenním parapetu a vyhlížela, až se objeví na ulici. Čas plynul; ranní směna pochůzkářů přešla avenue na oběd a ona věděla, že už musí být skoro poledne. Poprvé dostala strach. Vzala si na sebe hustý pletený vlněný kabátek a sešla dolů po schodech, aby se podívala na Lorenza.

Věděla, že její nejstarší syn je po ránu nejnepříjemnější, ale byla příliš nervózní na to, aby čekala. Zastihla Larryho při ranní kávě, zpod zmačkaného tílka trčely černé, tuhé chlupy na prsou. Upíjel kávu a povídal s opravdovou netrpělivostí: „Mami, neni malej, prokristapána. Ať dělá co chce, nestihl to včas, aby přišel domů. Až se vzbudí, půjde do práce.“

„Co když se mu něco stalo?“ zeptala se úzkostlivě Lucia Santa. „Jak bysme se to dozvěděli?“

Larry odtušil suše: „Neboj, poldové mají čumáky všude.“

Louisa nalila matce kávu. Její krásný, plný obličej, obvykle poklidný, se také starostlivě chmuřil. Vinnieho měla ráda – znala ho lépe než kdokoliv jiný kromě matky – a jeho nepřítomnost se jí nezdála. „Larry, prosím tě, jdi a podívej se,“ poprosila.

Bylo to u ní tak nezvyklé, že Larry vstal. Poklepal matce na rameno. „Zajdu do Vinnieho kanceláře, dobře, mami? A teď mě nechte dopít kávu.“ A tak Lucia Santa musela jít zpátky nahoru a čekat.

Ve tři hodiny se vrátil ze školy Gino a děti a Larry se pořád nevracel. Matka chtěla přemluvit Gina, aby s ní zůstal, ale zdálo se, že nechápe. Vyběhl bez odpovědi, zastavil se jen, aby popadl fotbalový míč. Sal s Lenou si na kulatém kuchyňském stole psali domácí úkoly a ona pro ně připravila chléb s olivovým olejem a octem. Konečně v pět hodin jí Larry přišel říct, že Vinnie není v práci a že o něm nikdo neslyšel. Viděla, že Larry má také strach a začala spínat ruce a vzývat italsky Boha.

Louisa vyšla s dětmi nahoru a pokoušela se matku uklidnit. V tom zmatku žádný neslyšel kroky ještě někoho jiného, stoupajícího nahoru za ní. Znenadání stála ve dveřích černá uniforma železničního poldy, vedle něj šedivá tvář Panettiera. Panettiere předstoupil před poldu, jako by měl v úmyslu zabránit Lucii Santě, aby ho viděla a slyšela, nevědomky měl ruce nahoře, dlaně směrem k ní, gesto takového nevyslovitelného soucitu, že Lucia Santa ztuhla. Byla to Louisa, která najednou zaječela hrůzou.

Gino seděl v poklidu se svými přáteli na schůdcích před Hudsonovým spolkem, když k němu přišel Joey Bianco a řekl mu: „Měl bys jít domů, Gino, u vás doma je to zlý.“

Gino se s Joeyem Biancem nevídal. Vyrostli ze svého kamarádství, jako to děti dělají, a nyní se před sebou styděli. Takže se Gino ani nepokusil Joeya zastavit, když pokračoval v chůzi, ani se ho nezeptal, co se stalo. Skoro se ani neobtěžoval jít domů, ale pak se rozhodl, že se podívá, o čem to Joey mluvil.

Zkrátil si cestu napříč Chelsea parkem a zvolna běžel Desátou avenue, až se dostal k rohu Třicáté ulice. Pak uviděl před jejich činžákem hlouček lidí a zpomalil.

V hloučku nestál nikdo z rodiny. Gino vyběhl do schodů a do bytu. Byl nacpaný sousedy. V rohu u okna uviděl Gino stát ztuhle a osamoceně Sala s Lenou, tváře prázdné hrůzou. Část davu se rozestoupila a on spatřil matku, posazenou na židli. Dr. Barbato držel ve vzduchu jehlu. Larry celou svou silou bránil matce, aby v záchvatu nevyváděla.

Vypadala zbídačeně, jako by se svaly připojující každý rys jejího obličeje k jinému, smrštily. Její ústa byla divně pokroucená a zdálo se, že se snaží promluvit.

Oči měly zvláštní upřený pohled slepce. Dolní část těla trhavě poskakovala na židli a pak se mihla paže Dr. Barbata a ten jí zapíchl jehlu do ruky. Pak nad ní stál a čekal.

Pozvolna se rysy Lucii Santy slily do jakéhosi klidu. Víčka se jí zavřela a napětí z těla vyprchalo.

„Uložte ji do postele,“ nařídil Dr. Barbato. „Hodinu si teď pospí. Zavolejte mě, až se probudí.“

Larry a nějaké ženy odnesli Lucii Santu do ložnice. Gino si všiml, že stojí hned vedle Teresiny Coccalitti. Velmi tiše, vůbec poprvé na ni promluvil: „Co se matce stalo?“

Zia Teresina mu to ráda řekla. Tenhle černý den ji svým způsobem potěšil tím, že uvedl jednu věc na pravou míru. „Och, tvé matce se nestalo nic,“ vysvětlovala, vážíc svá slova. „To tvému bratrovi Vincenzovi. Našli ho v seřadišti na kolejích. Pokud jde o tvou matku, tohle se stává rodičům, když truchlí pro své děti. Teď jí projev aspoň špetku soucitu.“

Gino si dlouho uchoval nenávistný výraz na jejím černém, jestřábím obličeji; pokaždé si vzpomněl, jak málo smutku cítil nad smrtí bratra a jak byl ohromený tím, že někdo, jeho matka nebo kdokoliv, může být tak zničený žalem.

Když Larry vyšel z ložnice, dal znamení Ginovi, aby ho následoval. Seběhli spolu ze schodů a nastoupili do Larryho auta. Stmívalo se. Jeli do Třicáté šesté ulice a Deváté avenue a zastavili před hnědým, kamenným činžákem. Larry poprvé promluvil. „Vyjdi nahoru do třetího patra a řekni Lefty Fayovi, aby přišel dolů. Chci s ním mluvit“ Ale v tom okamžiku zahlédl někoho scházet ze schůdků, stáhl okénko a zavolal: „Hej, Lefty.“ Pak se obrátil ke Ginovi: „Pusť ho na své místo, jdi dozadu.“

Lefty Fay byl vysoký, širokoramenatý Ir a Gino se rozpomenul, že vyrůstal s Larrym – vlastně byl jediný v bloku, kdo to dokázal v pěstním souboji Larrymu natřít. Když si oba muži zapalovali cigarety, Gino se schoulil na zadním sedadle. Kruté sdělení Zii Teresiny pro něj stále ještě neznamenalo víc než jen mnoho slov. Nedocházelo mu, že je Vinnie skutečně mrtvý.

Larryho hlas zněl ve tmě klidně. Unaveně. „Šmarjá, takovej mizernej den pro každýho.“

„Jo,“ podotkl Lefty Fay. Měl od přírody hrubý hlas, ale nyní v sobě nesl stopu smutku. „Zrovna jsem šel na sklenku. Nemohl jsem ani večeřet.“

„Jak to, že jsi nevěděl, že to byl můj bratr, když ho tvá mašina srazila?“ V Larryho hlase nebyla žádná výčitka, ale Lefty Fay řekl rozzlobeně: „Šmarjá, Larry, přece nemyslíš, že za to můžu? Bylo to daleko v seřadišti blízko Čtyřicáté druhé ulice.“ Když Larry neodpovídal, pokračoval klidněji: „Znal jsem ho jenom jako děcko, když jsme to ty a já spolu táhli. Od tý doby se hodně změnil. A neměl žádný průkaz totožnosti.“

„Neříkám, že jo,“ ozval se Larry. Jeho hlas byl velmi unavený. „Ale ten polda říká, že si ve zprávě napsal, že ti bratr pod mašinu skočil. Jak to?“

Gino ve tmě čekal na Fayovu odpověď. Bylo dlouhé ticho. Potom ten hrubý hlas, divně tlumený, řekl: „Larry, přísahám k Ježíši, tak mi to přišlo. Kdybych věděl, že to je tvůj bratr, nikdy bych to do výpovědi nenapsal, ale takhle mi to připadalo.“

Gino tušil, že Larry vkládá do svého hlasu znovu sílu. „No tak, Lefty,“ začal. „Ty ví?, že by můj bratr Vinnie nikdy nic takového neudělal. Bál se vlastního stínu, ještě když byl malej. Třeba byl opilý, nebo jenom zazmatkoval. Můžeš tu výpověď změnit.“

Fay řekl rychle: „Larry, nemůžu, ty víš, že nemůžu. Poldové by po mně šli. Pak bych přišel o práci.“

Larryho hlas řekl přesvědčivě: „Práci ti seženu.“

Nedostal žádnou odpověď. Larry pokračoval. „Lefty, vím, že se mýlíš. A když budeš na výpovědi trvat, ví?, co to udělá s mámou? Ta se z toho zcvokne. Když jsme byly děti, jídával jsi u nás. Ty bys jí to moh udělat?“

Fayovi se chvěl hlas. „Musím myslet na ženu a děti.“ Larry neodpověděl. „Když změním výpověď, železnice asi bude muset dát tvé matce odškodné. A to znamená, že je budu mít za prdelí, to si piš. Prostě to nejde, Larry. Nechtěj to po mně.“

„Dostaneš půlku těch peněz“, řekl Larry, „a já tě o to žádám.“

Fay se zasmál nervózně a hněvivě. „Jen proto, že děláš pro di Luccu, myslíš si, že mě zastrašíš, Larry?“ Byla to takřka výzva, připomínka dnů, kdy byly dětmi a Lefty Larrymu natloukl.

Zčistajasna promluvil hlas, který Gino nepoznával a při kterém mu tuhla krev zvířecím strachem. Hlas úmyslně prosycený veškerým jedem a krutostí a nenávistí, jež je lidská bytost schopná vyvolat z hlubin svého nitra. Larryho hlas. „Zničím tě,“ řekl. Bylo to víc než jen výhrůžka. Smrtelně vážný a nelidský slib.

Ze strachu, kterým se auto naplnilo, se udělalo Ginovi fyzicky špatně. Prudce otevřel dveře a vystoupil na čerstvý vzduch. Chtěl jít pryč, ale bál se, že kdyby odešel, Larry by mohl něco udělat Fayovi. Ale pak uviděl Faye vystupovat z auta a Larryho, jak z okýnka natahuje ruku a podává nějaké složené bankovky. Když se Fay vzdálil, Gino si sedl na přední sedadlo. Nedokázal se na bratra podívat. Při cestě domů řekl Larry unaveným hlasem: „Nevěř, Gino, žvástům toho chlapa. Vždycky když dojde k nehodě, všichni lžou. Nikdo nechce, aby ho obvinili. A ten polda mi řekl, že byl Vinnie opilý – cítil z něj chlast. Byla to jeho vina, dobrá, ale pod žádnou mašinu nikdy neskočil.“ Odmlčel se a pak, jako kdyby to musel vysvětlit, dodal: „Mám strach o stařenku, ježiši mám strach o stařenku.“ Ani jednomu z nich se nechtělo mluvit o Vinniem.

Kapitola dvacátá druhá

Dokonce i smrt s sebou přináší práci a námahu: vaření kávy pro smuteční hosty, servírování vína, projevy vděčnosti a lásky za tak poslušně držený smutek příbuzných a přátel.

Nejbližší pokrevní příbuzenstvo zesnulého musí s určitostí o pohřbu vyrozumět všechny ostatní. Kmotra s kmotrou žijící v New Jersey, pichlavé sestřenice a bratrance na Long Islandu, staré známé v Tuckahoe; a s těmito všemi musí být v tento den zacházeno jako s vévody, protože pozůstalí jsou pod dohledem veřejnosti a jejich vystupování musí být bez kazu.

Potom také je nutné uspořádat pohřební hostinu a členové rodiny musí být vždy po ruce, aby vítali truchlící. Tělo ubohého Vincenza nesmí ani na chvilku zůstat samotné zde na zemi. Bude mít víc společníků ve smrti, než kdy měl v životě.

Prvního večera Vinzenzova pohřbu se v kuchyni v Desáté avenue sešla rodina Angeluzzi-Corbo. Místnost byla studená. Jelikož se nikdo hodně dlouho nevrátí, petrolejová kamna se vypnula.

Lucia Santa seděla u stolu, vzpřímená, v smutečním mohutná a podsaditá, oči napuchlé a zúžené. Pila kávu, na nikoho se nedívala, její bledý obličej takřka zežloutl. Octavia se posadila vedle ní, zpola se k ní natočila, připravena se jí dotknout a nachystaná vykonat cokoliv si bude přát. Matčina divná nehybnost dceru děsila.

Lucia Santa se rozhlédla po pokoji, jako by je všechny viděla poprvé v životě. Konečně řekla: „Dej Salvatorovi a Leně něco k jídlu.“

„Já to udělám,“ ozval se okamžitě Gino. Měl na sobě černý oblek s černou hedvábnou páskou na levé paži. Stál za matkou, mimo její dohled a opíral se o okenní parapet. Teď prošel rychle dveřmi k ledničce v chodbě. Byl rád, že se dostal ven z místnosti byť jen na chvilku.

Celý den zůstal v domě, aby pomohl matce. Roznášel kávu, umýval nádobí, vítal příchozí, staral se o děti. Za celý den na něj matka nepromluvila ani slovo. Jednou se jí zeptal, jestli nechce něco pojíst. Změřila si ho dlouhým, studeným pohledem a beze slova se od něj odvrátila. Už na ní nepromluvil a snažil se, aby jí nechodil na oči.

„Chce ještě někdo něco?“ zeptal se nervózně. Matka vzhlédla, podívala se mu přímo do očí, dva body blýskající nad tvářemi tajemně.

„Dolej mami trochu kávy,“ řekla Octavia. Mluvila tiše, jako všichni, skoro šeptem.

Gino donesl konvici s kávou a nalil matce plný šálek. Přitom se dotkl jejího těla a ona se od něj odtáhla, dívajíc se na něj tak, že ztuhl a přihlouple držel velkou hnědou konvici vysoko nad stolem.

Larry řekl: „Radši bysme měli vyrazit.“ Vypadal ve svém černém obleku a černé kravatě a sněhobílé košili překvapivě hezký. Smuteční páska na paži se mu volně třepetala. Lucia Santa se předklonila a připíchla ji napevno.

Octavia se zeptala: „Co Zia Coccalitti?“

„Vrátím se pro ni později,“ řekl Larry. „Pro ni a Panettiera a Louisinu matku a otce.“

Octavia podotkla nervózně: „Doufám, že nebude při pohřbu kolem pobíhat moc dětí. Doufám, že mají dost rozumu a nechají děti doma.“

Nikdo se neozval. Všichni čekali, až se Lucia Santa zvedne první. Gino se znovu opřel o okenní parapet, hlavu dole, na nikoho se nedíval, stranil se matčiných očí.

Nakonec už Octavia nevydržela déle čekat. Vstala a oblékla si kabát. Potom připevnila Salovi a Leně černé hedvábné smuteční pásky. Louisa vstala a oblékla si kabát. Larry čekal netrpělivě u dveří. Jenže Lucia Santa se pořád nehýbala. Všichni byli jejím klidem trochu vyděšení. Octavia řekla: „Gino, dojdi mamce pro kabát.“ Gino odešel do ložnice, oblékl si svůj a pak se vrátil a postavil se vedle matčiny židle. Přidržoval její kabát doširoka otevřený, tak aby do něj mohla snadno vklouznout, až vstane. Matka si ho nevšímala. „No tak, mami,“ pobídl ji jemně a v hlase měl poprvé veškerý soucit, který k ní cítil.

Teprve tehdy se na židli otočila, vzhlédla k němu nahoru s tváří tak nemilosrdnou a studenou, až Gino ustoupil. Nakonec řekla poměrně klidně: „Och, na tenhle pohřeb půjdeš, viď?“

Na okamžik všichni ztuhli, nevěřícně, nechápali to, co řekla, nepřipouštěli možnost takové krutosti, a potom si všimli Ginovy bledé a strhané tváře. Držel kabát mezi sebou a matkou, jako by se chránil, oči uhranuté.

Matka se na něj nepřestávala dívat hrozivým, nelítostným pohledem. Promluvila znovu docela klidně. „Ale pročpak taková čest? Vůbec si se nešel podívat na svého vlastního otce v rakvi. A dokud byl bratr živ, ani jednou jsi mu nepomohl, nikdy jsi si nenašel čas se odtrhnout od svých drahocenných kamarádů, aby si utěšil vlastní maso a krev. Nikdy si pro něj neměl soucit, nikdy jsi mu nic nedal.“ Odmlčela se, aby dodala hlasu urážlivého, nesmiřitelného pohrdání. „Teď chceš ukázat, jak je ti to moc líto? Nalíváš kávu, přidržuješ kabát. To snad nakonec přece jenom nejsi zvíře. Potom teda musíš i ty vědět, jak tě bratr miloval, jak byl hodný.“ Jakoby čekala na odpověď, pak ale dodala docela prostě: „Jdi pryč. Nechci se na tvůj obličej koukat.“

Věděl, že řekla všechno, co se chystala říct. Aniž by si to uvědomoval, rozhlížel se po pokoji a hledal někoho, kdo by se ho zastal, ale na tvářích jen viděl sklíčenou hrůzu lidí, prohlížejících si nějakou strašlivě znetvořenou oběť nehody. Upustil kabát a ustupoval zpátky, dokud za sebou neucítil okenní parapet.

Nikdy si nedokázal vybavit, zda zavřel oči, nebo se jednoduše odmítl podívat na matčinu tvář, když na něj začala znovu křičet: „Já nechci, abys šel. Sundej kabát. Zůstaň doma a někam zalez jako to zvíře, který jsi.“ A potom se jejímu hlasu postavil Octaviin: „Mami, zbláznila si se? Buď zticha, prokristapána.“ Viděl, jak se Lena začala chvět děsem. A potom k němu nakonec dolehly zvuky lidí vycházejících z místnosti a jdoucích dolů po schodech. Gino zaslechl podivný smích jakoby matčin, smíšený s šustěním nových, tuhých šatů. Pak uslyšel Octaviin hlas zašeptat: „Mámy si nevšímej. Počkej chvilku a pak přijď do pohřebního ústavu. Ona chce, abys šel.“ Nastala pauza, potom se optala: „Gino, jsi v pořádku?“ Přikývl hlavou směrem k jejímu hlasu.

Byl klid. Pozvolna zase viděl. Elektrická žárovka vrhala mdlý, žlutavý knih světla a v něm plul velký kulatý stůl, posetý kávovými šálky a malými ukápnutími mazlavé tekutiny, zachycenými v ohybech zjizveného voskového ubrusu. Protože musel čekat, než vyrazí do pohřebního ústavu, uklidil kuchyni a umyl nádobí. Pak si oblékl sako s černou páskou na rukávu a vy šel z domu. Velkým mosazným klíčem zamkl dveře a klíč šoupl pod ledničku. Když vyšel ven z činžovních dveří, otřel se o smuteční věnec na nich připevněný. Květiny byly černé jako noc.

Gino kráčel Desátou avenue k městu kolem místa, kde stával most, šel podle zdvižených kolejí, dokud je nepohltila velikánská budova. Náhle uviděl uliční tabulku, která hlásala „Park sv. Jana“; ale žádné stromy tu nerostly. Vzpomněl si, že jeho bratr Larry vždycky říkal, že jezdí na koni z Parku sv. Jana a jako dítě si Gino myslel, že to je opravdový park, háj plný stromů, s trávou a květinami.

Pohřební ústav byl v Mulberryho ulici a on věděl, že musí jít na východ. Když procházel městem, zastavil se u pultu s občerstvením a koupil si cigarety.

Muži sedící u pultu byli noční dělníci, dokonce i úředníci se oblékali do horších šatů. Ve vzduchu plném kouře visela hrozivá osamělost, jako by tyhle lidi nemohlo nic svést dohromady. Gino odešel.

Venku byly ulice temné, s výjimkou malých kruhů vrhaných pouličními lampami. Daleko na konci bloku uviděl Gino malý neónový kříž. Najednou ucítil v nohách zvláštní třaslavou slabost a posadil se na schůdky, aby si vykouřil cigaretu. Poprvé mu došlo, že uvidí obličej mrtvého Vinnieho. Vzpomínal na to, jak on a Vinnie podřimovali pozdě v noci sami v domě na okenním parapetu jejich dětství, počítajíce hvězdy nad břehem Jersey.

Schoval hlavu do dlaní, překvapen slzami. Na ulici se vynořil chumel malých dětí a rojil se mezi kruhy žlutého světla. Zastavily se a se smíchem ho pozorovaly. Nebály se. Nakonec vstal a rychle se vzdálil. Od dveří pohřebního ústavu až ke strouze vyčnívala dlouhá černá roleta, rouška truchlících před nebem. Gino prošel dveřmi do malé předsíně, ze které klenutý vchod otevíral cestu do obrovské, jakoby kostelní síně, zpola plné lidí.

Dokonce i ti, které znal, vypadali jako cizinci. Panettiere, ve starém černém obleku, baculatý jako uhlík; jeho syn Guido s pochmurně snědou tváří. I sám holič, ten samotářský šílenec, seděl tiše na židli, jeho zkoumavé oko zněžnělé smrtí.

Ženy z Desáté avenue seděly v úzkostlivě přesných řadách u zdí a účetní z Vinnieho noční směny postávali ve skupinkách kolem. Piero Santini z Tuckahoe s dcerou Caterinou, nyní provdanou a s nadouvajícím se břichem, tváří růžovou a očima klidnýma a sebejistýma poznanou a ukojenou touhou. Louisa, její obličej podivně sklíčený, seděla s dětmi v rohu a pozorovala manžela.

Larry stál u skupiny mužů od železnice. Gino byl překvapený, když zjistil, že se chovají docela normálně, usmívají se, klábosí o přesčasech v práci, koupi domu na Long Islandu. Larry hovořil o pekařské živnosti a jeho bodrý úsměv je všechny dostával do bezstarostné nálady. Zrovna tak mohli sedět v pekárně u kávy s pirohy.

Larry si všiml Gina a naznačil mu, aby k nim přišel. Představil Gina mužům a ti mu potřásali rukou s vážnou pevností, aby projevili uctivou lítost. Potom vzal Larry Gina stranou a zašeptal: „Jdi dovnitř a podívej se na Vinnieho a promluv si s matkou.“ Na chvilku byl Gino zmatený tím, že řekl, „jdi a podívej se na Vinnieho“, jako kdyby byl bratr naživu. Larry ho vedl dál ke vzdálenému konci místnosti, kde byl další, menší klenutý vchod, téměř zakrytý hloučkem lidí shromážděným před ním.

Dva malí kluci s hopsáním proběhli kolem Gina na vyleštěné černé podlaze a za nimi následoval pobouřený, křičený šepot jejich matky. Jakási dívka ne starší než čtrnáct let je dohonila, hlasitě je pleskla za uši a táhla je zpátky k jejich židlím u zdi. Gino si konečně proklestil cestu druhým vchodem do malé místností. U zdi naproti stála rakev.

Vinnie ležel na bílém saténu. Jeho kosti, obočí, vysoký, hubený nos byly kolem jeho prázdných očí nateklé jako kopce. Tvář se zachovala, ale tohle nebyl bratr. Vinnie tam rozhodně nebyl. Všechno zmizelo – nemotorné držení těla, přivřené, raněné oči, vědomí prohry a jemná, zranitelná dobrota. To, co Gino viděl, byla bezduchá, neproniknutelná socha, bez zájmu.

Ale i tak ho ženy v této malé místnosti urážely. Seděly u zdi v pravých úhlech k rakvi a hovořily tichými hlasy, ale jen tlachy. Matka mluvila málo, ale celkem přirozeným hlasem. Aby jí udělal radost, přistoupil Gino k rakvi a stál přímo nad svým bratrem, dívaje se spíše na saténový přehoz a nepociťuje nic, protože to ve skutečnosti nebyl Vinnie – pouze jakýsi důkaz smrti.

Otočil se a chtěl vyjít, ale Octavia vstala a vzala ho pod paží a dovedla k matce. Lucia Santa řekla ženám sedícím hned vedle ní: „Tohle je můj syn Gino, po Vincenzovi nejstarší.“ Byl to její osobitý způsob, jak jim naznačit, že je dítětem druhého manžela.

Jedna žena, tvář zvrásnělou jako ořech, řekla téměř zlostně: „Eh, giovanetto, podívej se, jak trpí matka pro své syny. Dej si pozor, ať jí taky nezpůsobíš bolest.“ Byla to blízká příbuzná a mohla mluvit beztrestně, avšak Octavia se rozzlobeně kousla ho rtů.

Gino sklonil hlavu a Lucia Santa řekla: „Jedl jsi něco?“ Gino přikývl. Nemohl promluvit, nedokázal se na ni podívat. Pociťoval fyzický strach, že na něj přede všemi vyrazí. Ale její hlas byl naprosto normální. „Jdi pomoci Lorenzovi a povídej si s lidma, dělej, co ti řekne.“ A potom Gino užasl na tím, když slyšel matku, jak říká ženám kolem sebe hlasem plným uspokojení: „Je tu tolik lidí, Vincenzo měl tolik přátel.“ Udělalo se mu špatně. Nikdo z těchhle lidí Vinnieho neznal, vůbec jim na něm nezáleželo.

Matka si jeho pohledu všimla a rozuměla mu. Neopeřené, arogantní pohrdání, které mělo mládí pro přetvářku, protože je jim cizí nezbytná potřeba štítu před ranami osudu. Nechala hojit. Však pozná.

Čas se stal v tmavé síni stínem. Gino vítal nově příchozí a doprovázel je přes zrcadlově černou podlahu k místu, kde seděla matka a v rakvi čekal Vinnie. Viděl matku, jak od těchhle lidí, kteří pro ni ani jeho mrtvého bratra nic neznamenali, přijímá útěchu. Zia Louche by byla bývala pro svého kmotřence truchlila doopravdy, jenže Zia Louche je po smrti. Dokonce ani Octavia nevypadala, že by se jí to dotklo tolik, jak by od ní čekal.

Jakoby ve snu ukazoval Gino všem těmhle cizincům, kam provést zápis, kam dát jejich příspěvky do pokladničky na zdi. Pak je vypustil na svobodu jako holuby, aby si našli cestu domů přes černou, vyleštěnou podlahu k příbuzným, které od posledního pohřbu neviděli.

Poprvé v životě hrál roli člena rodiny. Vodil lidi dovnitř a pak je vyváděl ven. Povídal, vyptával se na rodiny, potřásal zdvořile hlavou nad jejich zděšením nad tou nehodou, která tragédii způsobila, přitakal, ano, on je nejstarší syn druhého manžela a pozoroval je, jak si ho zařazují jako toho disgrazia. Santiniovi nedokázali zakrýt svou úlevu nad tím, že nejsou přece jen s touto rodinou a její tragédií spřízněni. Dr. Barbato přišel jen na chvilku, poklepal Gina po rameni s nečekanou vlídností a pro jednou nevypadal provinilý a rezervovaný. Panettiere, jim bližší než ostatní, skoro jeden z rodiny (koneckonců načas zesnulého zaměstnával), řekl Ginovi: „Eh, tak to tedy byla nehoda? Chudák, byl vždycky tak smutný.“ Gino neopověděl.

Zia Teresina Coccalitti, ten žralok v lidské podobě, neřekla vůbec nikomu ani slovo. Seděla u Lucii Santy ochromená strachem – jako kdyby smrt, jež byla tak blízko, měla závistivě vypátrat existenci její a jejích synů, odhalit podvod s podporou, jejich dům nacpaný cukrem a moukou a sádlem, což jí mělo, jak si byla jistá, jednoho dne vydělat majlant.

Guido, Panettierův syn, přišel ve vojenské uniformě. Byl jedním z prvních vojáků povolaných k odvodu ještě v době míru a trávil nyní doma svou první dovolenku. Zdálo se, že je doopravdy smutný. V očích měl slzy, když sklonil hlavu, aby políbil Luciu Santu na tvář. Dostavil se i don Pasquale di Lucca, z ohledu k Larrymu a stodolarová bankovka v pokladničce na příspěvky pocházela bezpochyby od něj, i když ji tam on jako skutečný džentlmen vhodil v obálce bez poznámky. Obrovská síň teď byla plná lidí, malé děti na židlích podél zdi usnuly.

Kolem jedenácté hodiny, když přestávali lidé pomalu přicházet, vzal Larry Gina pod paží a navrhl: „Pojď na kávu. Požádal jsem Guida, aby to vzal za nás.“

Vyšli ven pouze v saku a zašli v ulici do malé jídelny. U kávy řekl Larry Ginovi mírně: „Nemusíš si z toho ječení stařenky dělat hlavu. Zítra na to zapomene. A poslyš, bráško, já a Octavia ti pomůžeme. Já dám měsíčně padesát a vona dá taky padesát.“

Na okamžik Gino nevěděl, o čem ksakru Larry mluví. Pak mu došlo, že se jeho svět převrátil. Matka, sestra a bratr teď byli závislí na něm. Celé ty roky se život odvíjel jiným směrem, aby ho nakonec přivedl k tomu, co ho vždy čekalo. Půjde do práce, bude spát, mezi ním a matkou nebude žádný štít. Bude pohlcen rodinou a jejím osudem. Už nikdy se mu nepodaří utéct. A překvapila ho srozuměnost, skoro úleva, kterou cítil, teď když pochopil. Byly to téměř dobré zprávy.

„Musim si sehnat práci,“ řekl Larrymu.

Larry přikývl. „To jsem zařídil. Nastoupíš u železnice na místo po Vinniem. Budeš ještě chodit do školy?“

Gino se zazubil. „Jasně.“

Larry se předklonil a dotkl se jeho ruky. „Vždycky jsi byl správnej bráška, Gino. Ale teď se musíš dát trochu do latě, víš co myslím?“

Gino věděl, co myslí. Ze musí myslet na rodinu. Že si musí přestat dělat co chce. Že musí dělat větší radost matce. Že se už nemůže chovat jako dítě. Přikývl, lichým hlasem se zeptal: „Myslíš, že Vinnie opravdu skočil pod tu lokomotivu?“

Změna v Larryho tváři byla hrozivá. Ačkoliv tvář stále ještě velmi hezká, maso na ní chytlo barvu a tíhu bronzu a teď to vypadalo, že ten bronz doutná jakýmsi jedovatým hněvem.

„To je kupa nesmyslů. Už jsem to s tím strojvedoucím a požárníkem dal do pořádku. Jestli kohokoliv, kohokoliv uslyším, jak dělá chytrýho, jen mi dej vědět a já si to s ním vyřídím.“ Chvilku čekal. „A nikomu neříkej o tom, co se stalo, když jsem mluvil s Lefty Fayem.“ Hněv mu z tváře zmizel, kůže mu zesvětlala. „Kdyby se stařenka někdy na něco ptala, přísahej na kříž, že to byla nehoda.“

Gino přikývl.

Vyrazili volným krokem zpátky k pohřebnímu ústavu. Larry chytil Gina za paži a řekl: „Zbytečně se tím nezatěžuj, bráško. Za pár let budu při penězích, s celou tou válkou a tím vším okolo, a pak pomůžu rodině z nesnází a ty si budeš moct dělat, co budeš chtít.“ Usmál se. „Kdysi jsem byl jako ty.“

Pod černou roletou našli Octaviu, která tam na ně čekala a třásla se zimou. Zeptala se ostře: „Kde jste byli vy dva? Mamka je strašně nervózní – Myslí si, že Gino odešel.“

„Och, kristepane,“ řekl Larry. „S mámou si promluvím. Zůstaň v pohřební síni, Gino.“

Gino pocítil znovu teď už důvěrně známý fyzický strach a uvědomil si, že musel vypadat vystrašeně. Larry ho chránil. Byl zmatený hrůzou, jež se přes něj přelila.

Za chvilku byl Larry zpátky a usmíval se: „Naše Octavia zase vidí věci horší než jsou, tak jako vždycky. Stařenka se chce jen ujistit, že tady budeme, až zavřou.“

Lidé se řinuli ven. Objevil se pohřebák a jako pokrevní příbuzný se smrtí pomohl Larrymu a Ginovi smuteční hosty na jejich odchodu popohnat, dokud nezůstali pouze ti nejbližší rodině. Velký pohřební ústav zůstal prázdný a Gino uslyšel, jak se židle za klenutým vchodem s vrzáním posunuly, když se matka a její přátelé přichystali, že opustí rakev. Dlouhá noc byla u konce. V druhé místnosti se rozhostilo zvláštní ticho a Gino přemýšlel o tom, že půjde domů napřed, aby se matce vyhnul. Dnes se jí bál tak, jako se nikdy předtím v životě nebál.

Děsivé zaječení zastihlo Gina naprosto nepřipraveného, zmrazilo ho hrůzou. Následovalo další zaječení, které se zlomilo do kvílení mučivé bolesti a matčin hlas vykřikoval „Vincenzo, Vincenzo“ s tak lítostivým žalem, až Gino zatoužil po tom vyletět ven ze dveří a pryč někam, kde by ji už slyšet nemohl. Pohřebák, dokonale klidný, který jako by čekal právě na tohle a rozuměl Ginovým myšlenkám, mu položil tišící dlaň na rameno. Najednou se klenutý vchod zaplnil černými – čtyřmi ženami točícími a kroutícími se jedna kolem druhé jako hadi. Octavia, Louisa a Zia Teresina Coccalitti se pokoušely protáhnout Luciu Santu vchodem, zápas vedený v strašlivé vážnosti.

U rakve zkoušely domluvu a pohlazení, ale bez úspěchu. Snažily se připomenout Lucii Santě její povinnosti matky k pěti dalším dětem a ona se zaťala nehty do rakve svého mrtvého syna. Nyní s ní neměly ty tři ženy žádný soucit. Nedovolí jí, aby zůstala. Nepřipustí, aby žalem zešílela. Nedovolí, aby se k životu a povinnostem otočila zády. Byly nemilosrdné. Octavia držela jednu paži a rameno. Louisa tahala za druhou paži, ale menší silou, takže se těžké tělo Lucii Santy stáčelo k jedné straně. Zia Teresina svírala Luciu Santu bolestivě za krk a prsa a táhla ji po černé zrcadlové podlaze dopředu.

Ale matka jako zatvrzelé zvíře stočila své tělo do jediné odolávající hromady a nedalo se s ní pohnout už ani o kousek. Neprotestovala. Nekvílela. Černý klobouk a závoj se jí z hlavy svezl ke straně, vypadal sešle. Měla opuchlou tvář, zarytou a bestiálními mukami téměř nelidskou. A přece nebyla nikdy strašlivější, neporazitelnější, jako by svět smrti musel být před jejím smutkem rozbit na kousky a musel zmizet.

Ty tři ženy od ní odstoupily. Louisa propukla v pláč. Octavia si ukryla hlavu v dlaních, potom zakřičela tlumeným hlasem: „Larry, Gino, pomozte nám!“

Ti přistoupili a stáli spolu s ženami nad matkou. Gino se jí neodvážil dotknout. Lucia Santa zvedla hlavu. Promluvila k Ginovi: „Nenechávej bratra samotného. Nenech ho dnes v noci o samotě. Nikdy nebyl statečný. Na to byl příliš hodný.“

Gino sklonil hlavu v souhlasu.

„Nikdy mě neposloucháš,“ vyčítala.

Gino řekl velice tiše: „Zůstanu celou noc. Slibuju.“ Přemohl se a předklonil se a upravil jí klobouk, velmi rychle, poprvé v životě pro ni něco takového udělal. Matka natáhla ruku a pomalu se dotkla klobouku se závojem a sundala ho. Nesla ho v ruce, když kráčela ke dveřím, jako by nemohla unést, že si schovává obličej, a jako by teď, poté co tvář odkryla, se mohla znovu životu postavit, jeho nezvratitelné nespravedlnosti, jeho nevyhnutelné převaze.

Pohřebák se nabídl, že přinese Ginovi skládací lehátko, a omluvil se mu za to, že bude muset zamknout dveře, ukazuje Ginovi zvonek, kterým se mohl dozvonit na matriční úřad, kdyby se chtěl dostat ven. On sám spí v místnosti přímo nad touhle. Gino pokyvoval hlavou, že rozumí, dokud muž nezmizel ve dveřích.

Sám v temném pohřebním ústavu, s vědomím, že tělo jeho mrtvého bratra leží uzavřené v rakvi hned za malým klenutým vchodem, se cítil Gino v bezpečí, jaké od smrti bratra vůbec nepoznal. Přitáhl k sobě do řady dřevěné skládací židle, aby mu posloužily jako gauč a sroloval si kabát jako polštář. Když ulehl se zapálenou cigaretou, jednu ruku opřenou o chladnou zeď, snažil se myslet na to, jak se jeho svět změnil.

Přemýšlel o věcech, které zjistil: Larry byl opravdový gauner a lidé se báli, že je zabije. Jak to bylo připitomělé. Larry neuhodil nikdy ani své brášky. A Lefty Fay byl blázen, který tvrdil, že Vinnie skočil pod mašinu – Vinnie byl tak bojácný, že přestal sedávat i na okenním parapetu. A matka, která brečí a huláká a působí všechny ty potíže. Otupěle nechal mysl, aby řekla, co skutečně cítil, že ten žal byl přehnaný, že ze smrti udělala obřad. A pak si vzpomněl na své vlastní slzy na schůdcích. Jenže on plakal pro Vinnieho, když byl jako malý chlapec, když si spolu hrávali a v noci sedávali na hvězdami osvíceném okenním parapetu. Postupně mu docházelo, že v smutku pro mrtvé bylo tak málo lítosti, že to bylo oplakávání ztraceného několika málo lidmi a proto se musí ze smrti dělat obřad, aby se zakrylo to, co všichni určitě vědí: že smrt lidského jedince znamená tak hrozně málo.

Chudák Vinnie. Komu po něm bylo smutno? Stal se z něj ukňouranej, nešťastnej mladík, se kterým nikdo nemohl vydržet. Dokonce ani matka s ním někdy neměla trpělivost. Plakala pro těch mnoho odlišných Vincentů, kteří existovali předtím. Tak jako já, pomyslel si Gino. Nikdy mi na něm už později nezáleželo. Ani Larrymu. Ani Octavii na něm doopravdy nezáleželo. Ale Larryho ženě ano, z nějakého důvodu na něm Louise záleželo. A Zia Loucha by plakala. Těsně předtím, než usnul, chtěl Gino projít klenutým vchodem a podívat se na tvář mrtvého bratra, aby se donutil cítit větší bolest, ale byl příliš unavený. Cigareta mu upadla na třpytivou černou podlahu, její červený žhavý konec doutnal jako uhlí v pekle. Ve spánku se na své řadě židlí schoulil, od panelové zdi prochladl. Pokoušel se spánku uniknout a nevěděl, že vykřikl a křikem probudil pohřebáka v místnosti nahoře.

Není to pravda. Nikdy svého bratra nezabil. Držel matčin kabát před jejím obličejem, ale jeho ruce byly tak strašně unavené. Její vyčítavé oči ho přitahovaly zpátky a hledaje milost, zašeptal: „Brečel jsem na ulici na schůdkách, podívej, mám ještě mokrou tvář.“ Ale matka se pouze ušklíbla a řekla: „Je to jen další z tvých triků. Animale – animale – animale –“ A usmívala se na něj. Oslnivým úsměvem mladé dívky. Gino skoro padl do léčky, která by je zahubila oba. Málem začal mluvit o dni, kdy stál před činžákem a čekal na ni, až přivede domů otce. Ale vyhýbavě, mazaně skopil hlavu. Tak jako ho ona nevinila v životě, on ji neobviní ve svých snech. Třásl se a sliboval, že bude druhým Vinniem, bude pracovat u železnice, ožení se, bude bydlet v činžáku v avenue, čekat na zastávkách pouliční dráhy s dítětem v náručí a připoutá se k městu, životu beze světla, do kterého se narodil.

Kapitola dvacátá třetí

Staré ženy z Desáté avenue kroužily letní nocí a zaříkávaly strasti rodiny Angeluzzi-Corbo.

Zpočátku všechny vykřikovaly s účastí: „Ach, takový hrozný život! Ubohá Lucia Santa – první muž mrtvý, druhý životem zničený a teď jejího dospělého syna, už chlebodárce, přejedou. Taková tragédie, takové neštěstí! Prokletý Bůh, jeho svět a všichni ti jeho tajemní svatí a osudy!“

Hlavami souhlasně pokyvovaly. Ale jiná žena – které neštěstí nebylo cizí, vážená pro vlastní těžký život – kývla šedivou hlavou a pak prohlásila: „Pravda, pravda, ale i tak, má dospělou dceru, mistrovou – inteligentní, vzala si střídmého muže. Má energické děti, které by dělaly čest každé matce. Lorenza, ženatého, dárce vnoučat, který si vydělává v pekařských odborech pěkné peníze; Gina, teď už řádného a poslušného chlapce, hlavu rodiny, který svou těžkou prací u železnice člověka upomene na Itálii a který nemá žádné oplétačky s policií. Salvatora, který má ve škole vyznamenání a docela určitě se stane profesorem. Lenu, italskou dceru staré školy, pracanta v domě, strašně poslušnou a moc oddanou. Vidíte, jak všichni Luciu Santu ctí. Ti dva, co vstoupili do svazku manželského, pořád dávají peníze; Gino nosí výplatní obálku neotevřenou.

Pět slušných dětí. Pravda, žádný manžel, ale když se vezmou v úvahu někteří muži v Desáté avenue, možná, že to zase takové hrozné neštěstí není. Alespoň má teď Lucia Santa jen malou rodinu. Ani chudák Vincenzo, mrtvý, nikdy nepřivedl rodinu do disgrazia. Byl nemocný a spadl pod železniční mašinu. Byla to nehoda. A pochovali ho do svaté země. Chudák Vincenzo, narozený pod nešťastnou hvězdou, se setkal s osudem pro něj připraveným na počátku věku.

Tak tedy byla nastolena rovnováha. Mnoho žen trpí stejně, nebo i víc. Manželé byli zabíjeni v práci, novorozeňata přicházejí na svět znetvořená, děti umírají na neškodné nastydnutí, drobná zranění. V kruhu neseděla jediná žena, která by nepohřbila alespoň jedno dítě.

A co teprve neštěstí, kterým Lucia Santa unikla. Těhotné dcery bez jediného manžela přicházejícího v úvahu v dohledu jedné míle; synové, ze kterých se stali kriminálníci nejhrubšího zrna nebo kteří si vyšlapali cestičku k odpočinku svých neposlušných nohou na elektrickém křesle. Opilí manželé, propadlí hráčské vášni, kurevníci.

Ne, ne. Lucia Santa měla štěstí, že unikala po tak dlouhou dobu téhle hranici smutku. Všechny její děti byly silné, zdravé, hezké, svět měly před sebou. Brzy bude za všechny ty trýzně sklízet odměnu. Takže odvahu. Amerika není Itálie. V Americe může člověk osudu uniknout. Synové vyrůstají a pracují v kancelářích v límečcích a kravatách, daleko od větru a půdy. Dcery se učí číst a psát a nosí boty a hedvábné punčocháče místo vraždění pitomých prasat a nošení dříví na zádech, aby se ušetřila síla cenných oslů.

A nevstoupilo snad jednou neštěstí i do samotných nebes? Kdo dokáže uniknout smutku? Kdo se může proplést životem, aniž by uronil slzu? Jen mrtví netrpí. Ach, šťastní, šťastní mrtví.“ Stařeny sepjaly ruce, aby poděkovaly za den, kdy tuhle zemi, tohle nešťastné slzavé údolí opustí. Ano, ano, šťastní mrtví, kteří už víc netrpí.

V očích se jim blýskal žár, jejich černě oděná, podsaditá těla vyzařovala energii a sílu. Zatímco hovořily, hltaly všechno, co se kolem nich v Desáté avenue dělo. Na děti, řítící se do neštěstí, vykřikovaly kletby jako hromové rány. Lačně ulizovaly z papírových kornoutů mrazivé citronové tříště a ukusovaly veliká sousta z kouřící pizzy, ponořujíce hnědé, nezdolné zuby hluboko do lávy horké rajčatové omáčky a tekoucích řek sýra až k zakrytému kvasnicovému těstu. Odhodlané zabít kohokoliv, kdo by stál v cestě k něčemu tak nezbytnému jako kůrka chleba pro ně a jejich děti, neúprosní nepřátelé smrti. Ony žily. Kameny města, ocel a sklo, modré břidlicové chodníky, dlážděné ulice, všechno se obrátí v prach a ony zůstanou naživu.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Může se z ďábla stát anděl? Panettiere, šílený holič, Dr. Barbato a dokonce i prohnaná Zia Teresina Coccalitti žasli nad proměnou Gina Corby. Byla to pravda: pohroma udělala z chlapce muže, protože nyní Gino otročil na železnici jako venkovan, střádal přesčasy a nosil domů matce obálku neporušenou.

Lucia Santa měla takovou radost, že dávala Ginovi dvakrát tolik peněz na útratu, co dávala Vinniemu, přísahala Octavii, že to dělala jen proto, že Vinnie si vždycky peníze za přesčasy nechával. „Vidíš,“ říkala matka Octavii při jejích večerních pátečních návštěvách, „Gino byl vždycky hodný chlapec.“ A Octavia musela souhlasit, protože navzdory práci v noci a ještě přesčasu o nedělích končí Gino poslední pololetí na střední škole a bude v lednu vycházet. Dokonce má šanci poprvé získat vyznamenání. Obzvlášť tohle Luciu Santu těšilo. „Neměla jsem pravdu?“ zeptala se Octavia. „Je to to hraní na ulicích, co unavuje dětský mozek, ne poctivá práce.“

Octavia, stále ještě otřesená Vinnieho smrtí, byla udivená a zmatená tím, jak rychle se matka zdánlivě vzpamatovala. Byla sice zamlklejší, k Salovi a Leně shovívavější, ale jinak úplně stejná. Jen jedinkrát odhalila své pocity. Jednoho večera, když si povídaly o Vinniem ještě jako malém chlapci, řekla Lucia Santa s trpkou sebevýčitkou: „Kdybych ho bývala nechala u Filomeny v Jersey, zůstal by naživu.“ Vzdala se jedné ze svých hrdých vzpomínek a přece žila každý den s dychtivou vírou věřícího ve šťastný osud.

A proč ne? Nikdy nebyl svět rodině Angeluzzi-Corbo tak nakloněn jako nyní. Gino si u železnice přijde na pěkné peníze. Sal je na střední škole vynikajícím žákem a docela jistě půjde studovat na univerzitu. Lena je zrovna tak vynikající a bude z ní učitelka. Oba teď po škole pracovali v panettieri, kde prodávali chléb, a dostávali slušnou mzdu, což bylo příčinou, že se o pátečních večerech Lucia Santa s Octavii pásly radostně očima v bankovních knížkách. Lucia Santa dokázala krotit svůj nebezpečný optimismus jen připomínáním si, že se za několik krátkých měsíců, zrovna před Vánocemi, vrátí Panettierů v syn Guido ze své jednoleté vojenské služby a převezme v pekárně místo po Salovi a Leně. S tímhle přítokem peněz nemůže počítat věčně.

I Octaviin manžel pracoval. Ubohý Norman Bergeron byl zbídačelý psaním pamfletů pro jistý vládní úřad – civilní služba, bezpečí a dost peněz. Octavia věděla, že je nešťastný, ale myslela si, co nadělá. Vždycky může zase začít psát poezii, až se lidi v Evropě přestanou vraždit, a navíc byla další hospodářská krize.

Ale to nejlepší pro Luciu Santu byla právě Ginova přeměna v muže, v součást skutečného světa. Už se s ním víc nemusela dohadovat, skoro mu odpustila všechny ty bolesti, které jí způsobil. Dokonce zvážněl. Je možné, že by její zápas byl u konce? Lucia Santa tomu ani na okamžik neuvěřila, ale nikdy by nedopustila, aby se říkalo, že je jednou z těch žalostných onucí, které odmítnou užít štěstěny, když se k nim konečně obrátí.

Každý večer šel Gino do práce se stejným nevěřícím pocitem. Stoupání výtahem nákladní budovou, potom vkročení do kruhu světla s klapajícími počítadly se zdály být jen začátkem snu. Ale postupně začínal věřit.

Železnice ho posílala na směnu od půlnoci do rána a během těchto hodin vypadala zaprášená kancelář se svými kartotékami, mrtvými, černými psacími stroji a téměř neviditelným drátěným pletivem pokladníkovy klece strašidelně. Tímhle obklopen, proťukal se Gino psaním na stroji nocí. Práce mu šla – pomáhala mu jeho atletická koordinovanost a ostrý zrak. Stanovená norma byla tři sta padesát účtů za noc a on ji snadno překročil. Čas od času měl volnou hodinu na čtení, zatímco čekal, až dorazí z nakládací rampy účty nové.

Nikdy se nebavil s muži, se kterými pracoval, ani se neúčastnil jejich povšechné konverzace. Šéf noční směny mu dával ke zpracování nejtěžší účty, ale on se nikdy nebránil. Nevadilo mu to. Tak strašně moc to nenáviděl, že mu to bylo jedno. Nenáviděl budovu a krysí smrad v kanceláři. Nenáviděl špinavý, kovový dotek strojových klávesnic. Nenáviděl práci v žlutém kruhu světla, který věznil šest účetních a hlavního, jenž hlásil sazby.

Cítil čistou nenávist, fyzickou; někdy se jeho tělo až otřáslo, vlasy zježily a chuť v ústech tak ztrpkla, že si nemohl pomoci, aby z kruhu nevyšel k ztemnělým oknům a necivěl dolů na uvězněné ulice, střežené žlutými pouličními lampami. Když hlavní účetní, mladík jménem Charlie Lambert zavolal: „Tak Gino!“ hlasem, kterým muži ponižují jiné muže, nikdy se neozval, ani jednou se ke stroji nevrátil okamžitě.

Dokonce i potom, když se dozvěděl, že ho dali zvlášť, nemohl Charlieho Lamberta nenávidět. Cítil k tomu muži takové chladné opovržení, že o něm nedokázal přemýšlet jako o něčem lidském, ani na něj reagovat s emocemi.

Dřít, jen aby se zachovala holá existence, spřádat život, jen aby se zůstalo naživu, to bylo něco, co dosud neznal. Ale jeho matka to znala a také Octavia a jistě i jeho otec. Vinnie musel u tohohle temného okna prostát tisíce nocí, zatímco on sám se se svými kamarády potuloval ulicemi města, nebo spal důvěřivě v posteli.

Ale jak ubíhaly měsíce, zjišťoval, že se to dá vydržet čím dál tím snáz. O čem se neodvažoval přemýšlet nikdy, bylo, že to neskončí. Chápal, že to třeba nemusí mít konce.

Jak se slušelo na matku rodiny v takových příznivých podmínkách, Lucia Santa nyní hospodařila v domácnosti jako opravdová signora. Byt byl vždy vyhřátý, ať byla cena uhlí a petroleje jakákoliv. Pokaždé se našlo v hrnci dost špaget pro přátele a sousedy, kteří se zastavili po jídle. Děti si sotva pamatovaly, že by odcházely od stolu a nezůstalo na něm ještě dost masových knedlíčků se salámem utopených v míse omáčky, aby vystačily na poslední loupežný nájezd. O nedělním svátku, kterého se každý, ať už s manželskými závazky nebo svobodný, musí zúčastnit – i když žádný příkaz nebyl kdy plněn s větší ochotou – se jedlo novým příborem.

První neděli v prosinci se měla konat obzvlášť jedinečná peranze. Larryho nejstarší dítě šlo k prvnímu přijímání a Lucia Santa chystala ravioli. Těsto uválela už dříve a nyní s Octavii stavěly na velkém čtvercovém válu pevnost z mouky. Rozkleply do ní tucet vajec a další tucet a další, až se čtyři bílé práškové zdi sesypaly do moře bílé s plovoucími žloutky. Vše promíchaly a uhnětly do hezkých, drobivých koulí těsta, svítivých jako zlato. Octavia a Lucia Santa odfukovaly námahou, když ty koule pak rozvalovaly do tenkých plástů. Sal s Lenou míchali, míchali hlubokou mísu plnou ricotta sýru a do bílé, krémovité hmoty přidávali pepř, sůl a vejce, což z ní dělalo nádivku hodnou nebes.

Zatímco se ravioli vařilo a hustá rajčatová omáčka bublala, položila Lucia Santa na stůl tácy se šunkou prosciutto a se sýrem. Pak přišly na řadu tácy s hovězími roládami, plněné vařenými vejci a cibulkou, veliký kus vepřového – tmavě hnědého, povařením v omáčce tak křehkého, že se maso jemně odtrhlo od kosti pouhým dotykem vidličky.

U večeře Octavia klábosila s Larrym, což dělávala málokdy, a smála se také jeho vtipům a historkám. Norman tiše upíjel ze sklenky vína a povídal si s Ginem o knihách. Když dojedli, Sal s Lenou sklidili ze stolu a pustili se do mytí hory nádobí.

Na prosinec to byla nádherná neděle a přišla návštěva – Panettiere s Guidem, kterého konečně propustili z vojny; žárlivý holič, dívající se na ně skleněnou záclonou červeného vína, u všech přítomných hlav zkoumavě pátral po jizvách od cizáckých nůžek. Panettiere si rychle nandal talíř horkých raviol; měl je k smrti rád, bylo to jídlo, na jehož přípravu byla jeho žena – dračice příliš zaměstnaná počítáním peněz, než aby měla čas ho uvařit.

I Zia Teresina Coccalitti, která svůj život obestřela čistě kvůli užitku záhadným mlčením, která za tolik roků nastřádala z podpory hezký balík peněz, se čtyřmi zaměstnanými syny – nikdo netušil jak tohle dokázala; dokonce i ona se odvážila vypít více jak jednu sklenku vína, přežvykovala chléb s hojností salámu a povídala si s Lucií Santou o šťastných dnech, kdy byly dívkami v Itálii a kydaly na dvorku hnůj. Přestože Zia Coccalitti obvykle uzamkla pusu svými bradavičnatými prsty, kdykoliv jí někdo položil důvěrnou otázku, dnes se usmívala, když si ji Panettiere dobíral za podfuky s podporou. Ze dvou sklenek vína nerozvážná a velkorysá, všem jim poradila, zdarma, aby brali všechno, co vláda nabízí, protože na konci člověk zaplatí státu desetkrát víc, ať už bral nebo ne.

Gino, hovorem znuděný, si šel sednout na podlahu k rádiu ve tvaru kostela a zapnul ho. Chtěl si poslechnout přenos z fotbalového zápasu. Lucia Santa se nad tou neotesaností zamračila, i když bylo rádio tak potichu, že ho nemohl nikdo slyšet. Víc už se o něj nestarala.

Byl to Norman Bergeron, kdo si první u Gina všiml něčeho zvláštního. Hlavu měl skloněnou těsně u rádia, ale pozoroval ostatní v pokoji. Potom si Norman uvědomil, že Gino zkoumavě pozoruje matku. Na tváři se mu usadil mírný úsměv. Úsměv, který byl svým způsobem i nějak krutý. Octavia, když postřehla, že manžel sleduje Gina, se otočila k rádiu.

Rádio neslyšela, ale v Ginových očích viděla něco tak úžasně živého, že zavolala: „Gino, co je?“

Gino se odvrátil, aby zakryl obličej. „Japončíci právě zaútočili na Spojené státy.“ Pustil rádio hlasitěji a udusil všechny hlasy v místnosti.

Gino počkal do konce Vánoc. Pak se rovnou z práce zapsal do armády. To odpoledne zavolal Octaviině manželovi do kanceláře a požádal ho, aby řekl Lucii Santě, kde je. Z výcvikového tábora v Kalifornii psal pravidelně domů a posílal peníze. V prvním dopise vysvětlil, že se šel zapsat dobrovolně, aby před pozdějším odvodem uchránil Sala, ale víckrát už se o tom nezmínil.

Kapitola dvacátá pátá

„AIUTA MI! Aiuta mi!“ S křikem o pomoc utíkala Teresina Coccalitti po okraji chodníku před přízraky svých tří mrtvých synů, tělo se jí divně naklánělo, černé šaty se třepetaly v ranním vánku. Když doběhla na roh, obrátila se a běžela zpátky a vykřikovala: „Aiuto! Aiuto!“ ale zároveň s tím známým křikem o pomoc se okna nad Desátou avenue zavřela.

Teď stála žena ve strouze, nohy od sebe. Pozvedla hlavu k nebi a všechny je obvinila. Mluvila hrubou italštinou své rodné vesnice a veškerou rodilou prohnanost, chamtivost a mrzkou zlomyslnost na hubené jestřábí tváři pohltilo utrpení. „Och, já vás znám všechny,“ volala k zavřeným oknům. „Chtěli jste se mnou vyjebat, vy kurvy a čubky, lezli jste mi do prdele, ale byla jsem příliš chytrá.“ Zatínala si do tváře nehty podobné drápům, až byl její obličej masou krvavých pruhů. Pak zvedla ruce k nebi a zaječela: „Jen Bůh! Jen Bůh!“ Rozběhla se podél obrubníku, černý klobouk poskakoval nahoru dolů, když se její zbylý syn objevil na rohu Třicáté první ulice, dohonil ji a odtáhl ji domů.

Stalo se to předtím víckrát. Zpočátku Lucia Santa vybíhala na ulici, aby své staré přítelkyni pomohla, ale teď se jen dívala z okna jako všichni ostatní. Kdo by si byl pomyslel, že se osud opováží zasadit takovou ránu Teresině Coccalitti! Zabije jí tři syny v jediném roce války a přitom ona je taková mazaná, vykutálená osoba, vždy uzavřená a schopná jakékoliv zrady pro vlastní prospěch. Tak tedy nic nepomáhá? Neexistuje žádný únik pro nikoho? Protože – jestli zlo nedokáže odvrátit osud, jakou naději má potom dobro?

Kapitola dvacátá šestá

Zatímco ve světě běsnila válka, Italové žijící podél západní zdi města konečně uchopili do svých mozolnatých rukou americký sen. Peníze se přelévaly přes činžáky jako povodeň. Muži dělali přesčas a dvakrát tolik na železnici a ti, jejichž synové zemřeli nebo byli zranění, pracovali ještě daleko víc než všichni ostatní. Věděli, že žal nepotrvá tak dlouho jako chudoba.

Pro klan Angeluzzi-Corbů nastaly kouzelné časy. Koupili za hotovost dům na Long Islandu od lidí, které válka záhadně zruinovala. Dům pro dvě rodiny, takže Larry s Louisou a jejich děti mohou žít v jednom bytě pod bdělým okem Lucii Santy. Pro každého se najde oddělená ložnice s dveřmi, i pro Gina, až se vrátí z války domů.

Poslední den už Lucii Santě chyběla síla k tomu, aby mohla pomoci dětem vystěhovat byt, plnit velké sudy a dřevěné krabice. Tu noc, ležíc docela sama v posteli, nemohla usnout. Vítr lehce pohvizdoval okenními prasklinami, jež se vždy schovaly za závěsem. Světlé skvrny na zdi, kde předtím visely obrazy, zářily do tmy. V bytě, v prázdných skříních a šatnících se ozývaly podivné zvuky, jako by byli duchové čtyřiceti let vypuštěni na svobodu.

Upřené pozorování stropu začalo konečně Lucii Santu uspávat. Natáhla ruku, aby bezpečně uložila děcko ke zdi. Propadajíc se do sna, zaposlouchala se, jak si jdou Gino a Vincenzo lehnout a Frank Corbo prochází dveřmi z chodby. A kam se zase poděl Larry? Nikdy se mé děti nemusí bát, řekla malé Octavii, nikdy se jim nic nestane, dokud žiju, a potom, roztřesená, stála před vlastním otcem a úpěnlivě prosila o prádlo na svatební postel. A pak plakala, ale otec ji neutěšoval a zůstala navždy sama.

Nikdy neměla v úmyslu stát se poutníkem. Přeplout strašlivý oceán.

Byt prostoupila zima a Lucia Santa se vzbudila. Vstala a po tmě se oblékla, pak přehodila přes okenní parapet polštář. Vyklonila se nad Desátou avenue a čekala na světlo a poprvé za celé roky uslyšela, jak přes ulici v seřadišti o sebe dřou železniční mašiny a nákladní vagóny. Jiskry létaly tmou a bylo slyšet čisté zvonění ocele narážející na ocel. Daleko na pobřeží Jersey nesvítila kvůli válce žádná světla, jen hvězdy se zapustily v stínu noci.

Ráno se dlouho čekalo na stěhovací vozy. Lucia Santa se zdravila se sousedy, kteří přišli popřát rodině hodně štěstí. Ale ze starých známých nepřišel nikdo, žádný v Desáté avenue nezůstal. Panettiere pekárnu prodal, když se mu syn Guido vrátil z války zraněný, příliš těžce na to, aby mohl pracovat. Odstěhoval se daleko na Long Island, až k Babylonu, nebo snad West Islipu. Šílený holič s domem plným dcer odešel do důchodu; díky válce nebylo zrovna moc mužských hlav na stříhání. Také ten se přestěhoval na Long Island, do města zvaného Massapequa, poměrně blízko Panettiera, takže si spolu v neděli pravidelně rozdali partičku karet. A i ostatní odjeli do všech těch podivných měst, o kterých tolik let snili.

Dr. Barbato, k údivu každého, odešel dobrovolně do armády a v Africe se z něj stal v jistém smyslu hrdina a vrátil se s obrázky v časopisech a historkami o svých hrdinských činech tak děsivými, že jeho otec prodělal z čirého rozhořčení nad synovým bláznovstvím záchvat. Ubohá Teresina Coccalitti se ze svého bytu nikdy neodstěhovala, horoucně střežila nepočítané tun olivového oleje a sádla, kterými jednou vykoupí své syny ze smrti. Ginův kamarád z dětství, Joey Bianco, nějakým mazaným způsobem armádě unikl, nikdo nevěděl jak, zbohatl a koupil rodičům v Jersey palác. Takže bylo opravdu načase, aby se rodina Angeluzzi-Corbo odstěhovala.

Konečně dorazil z Tuckahoe Piero Santini se svými náklaďáky. Díky válce byly jeho služby žádané, ale Santini to udělal jako laskavost příbuznému, který pochází z jeho vlastní vesnice v Itálii. Nyní už byl obměkčený a hřálo ho u srdce, že pomáhá šťastnému konci tohoto příběhu.

Lucia Santa nechala lišácky venku na stole hrnec a několik zjizvených hrníčků. Nabídla Santinimu kávu a oba pili a přitom se dívali dolů na Desátou avenue, vyvažujíce své hrnečky na okenním parapetu. Octavia a Sal snášeli lehké balíky k čekajícím vozům, zatímco dva staří, svalnatí Italové, remcající jako oslíci, si nechali obtěžkat záda obrovitými skříněmi a postelemi.

Zakrátko jediná věc, která v bytě zůstala, byla kuchyňská stolička, kterou považovali za příliš bezcennou na to, aby ji vezli do pěkného bytu na Long Islandu.

Louisa a její tři děti pak vyšli nahoru a čekali s nimi; ti malí padouši se váleli v moři odloženého šatstva, odpadků a zbytků novin z vystěhovaných skříní.

A pak přišel závěrečný okamžik. Limuzína pana di Lucci, nyní už Larryho, stála před činžákem. Octavia s Louisou sehnaly děti řadou špinavých, opuštěných místností ven. Pak řekla Octavia Lucii Santě: „Tak pojď, mami, vypadneme z téhle díry.“

K překvapení každého přelétl Lucii Santě po tváři omráčený výraz, jako by nikdy doopravdy nevěřila, že musí dům opustit navždy. Potom, místo aby namířila ke dveřím, posadila se na kuchyňskou stoličku a začala plakat.

Octavia sehnala Louisu s dětmi ze schodů a teprve potom se otočila k matce. Měla ječivý, rozhořčený hlas: „Mami, co se zase kruci děje? Tak pojď, brečet můžeš v autě. Cekají na nás.“ Ale Lucia Santa sklonila hlavu do dlaní. Nemohla slzy zastavit.

Pak matka uslyšela, jak Lenin rozzlobený hlas říká: „Nech ji být.“ A Sal, který nikdy nemluvil, dodal: „My ji přivedeme dolů, jdi napřed.“

Octavia sešla ze schodů a matka zvedla hlavu. Její dvě nejmladší děti ji po obou stranách střežili. Ani si nevšimla, jak hrozně vyrostly. Lena je moc hezká, hodně opálená, s modrýma očima po otci, ale ve tváři je podobná Ginovi. Pak ucítila na rameni Salvatorovu ruku. Měl oči člověka, který se nedokáže zlobit. V tom okamžiku si matka vzpomněla, jak je Sal a Lena, sedící potichu v rohu, pozorovali a jistě je všechny soudili. Nemohla vědět, že pro ně je jejich matka hrdinkou v jakési hrůzné hře. Pozorovali ji, jak trpí pod ranami osudu, běsněním jejich otce, byli svědky jejího beznadějného zápolení s Larrym a Ginem a strašlivým žalem z Vinnieho smrti. Ale když se natáhla, aby se dotkla jejich těl, věděla, že ji soudili a shledali ji nevinnou.

Tak proč tedy Lucia Santa v těchhle prázdných pokojích pláče? Kdo je na tom lépe než ona? Stěhuje se do domu na Long Islandu, vnoučata bude mít přímo pod nohama. Ze Salvatora a Leny se stanou lékaři a učitelé. Dcera Octavia je mistrovou v obchodě s oděvy a syn Lorenzo je odborovým presidentem, který rozdává práci stejně velkomyslně jako italský vévoda. Její syn Gino je stále ještě naživu, zatímco miliony umírají. Pro stáří obklopené uctivými a milujícími dětmi se vždycky najde dost jídla a peněz. Kdo je na tom lépe než ona?

V Itálii před čtyřiceti lety se ani její nejdivočejší sny neubíraly tak daleko. A nyní milión skrytých hlasů volal: „Lucio Santo, Lucio Santo, našla jsi v Americe bohatství.“ A Lucia Santa, plačící na kuchyňské stoličce, pozvedla hlavu a volala k nim zpátky: „Chtěla jsem tohle všechno bez utrpení! Chtěla jsem tohle všechno bez slz pro dva ztracené manžely a milované dítě. Chtěla jsem to bez provinění, beze smutku, beze strachu ze smrti a hrůzy ze soudného dne! Ve vší nevinnosti.“

Amerika, Amerika, rouhačský sen. Když dává tolik, proč nemůže dát všechno? Lucia Santa plakala pro nevyhnutelné zločiny, které spáchala proti těm, jež milovala. V jejím dětském světě bylo jejím nejdivočejším snem uniknout strachu z hladu, nemoci a síle přírody. Tento sen se měl uskutečnit. Nikdo se neodvažoval zacházet ve snech dál. Ale v Americe jsou i divočejší sny možné a ona o jejich existenci tehdy neměla ani tušení. Chleba a střecha nad hlavou nestačily.

Octavia chce být učitelkou. Po čem toužil Vinnie? Po něčem, co se nikdy nedozví. A Gino – jaké ten asi musí mít sny; určitě nejdivočejší z nich ze všech. Ale dokonce i teď skrz slzy, skrz bolestná muka, se v ní vzedmula vlna strašlivé nenávisti a ona si pomyslela, že ze všeho nejvíc si chtěl užívat. Chtěl žít jako syn nějakého bohatce. Pak si vzpomněla, jak ona sama zlomila srdce vlastnímu otci proto, aby dostala výbavu na svatební postel.

S děsivou určitostí věděla, že se Gino po válce domů nikdy nevrátí. Že ji nenávidí tak, jako ona nenáviděla otce. Že se stane poutníkem a bude ve svých snech hledat jiné podivné Ameriky. A nyní poprvé prosila Lucia Santa o milost. Dej, abych ve dveřích uslyšela jeho kroky, a prožiju si těch čtyřicet let znovu. Rozpláču svého otce a stanu se poutníkem a přeplavím pekelný oceán. Pochovám manžela a postavím se před dům v Jersey a budu spílat Filomeně s Vincenzem v náručí a pak brečet vedle jeho rakve. A potom ještě jednou.

Ale sotva si řekla tohle, bylo toho na ni příliš. Lucia Santa zvedla hlavu a uviděla, jak ji Salvatore s Lenou úzkostlivě pozorují. Musela se jejich vážným tvářím usmát. Síla se jí opět vlila do těla a pomyslela si, jak jsou její dvě poslední děti hezké. A vypadají i tak americky a z nějakého důvodu ji tohle pobavilo, jako by se od ní a zbytku rodiny vzdálily.

Salvatore před sebou držel její otevřený kabát, tak aby do něj mohla snadno vklouznout, až vstane. Lena zašeptala: „Hned jak přijedeme, napíšu Ginovi naši novou adresu.“ Lucia Santa se na ni nevěřícně podívala, jistá si tím, že nic neříkala nahlas. Ale při pohledu na dívčin obličej, tolik podobný Ginovu, jí bylo znovu do pláče. Naposledy se rozhlédla po holých zdech a pak svůj domov čtyřiceti předešlých let opustila navždy.

Venku v Desáté avenue čekaly se založenýma rukama tři ženy v černém. Znala je dobře. Jedna pozvedla zchřadlou ruku a zasalutovala jí: „Lucio Santo, buona fortuna!“ Myšleno a řečeno upřímně, bez škodolibosti, ačkoliv varovným tónem, jako by chtěla říct: „Dávej si pozor, ještě zbývá spousta let, život nekončí.“ Lucia Santa kývla hlavou na poděkování.

Larry poklepával netrpělivě na volant, když se ostatní škrábali do limuzíny. Pak se rozjel pomalu, aby mu dva stěhovací náklaďáky stačily, a namířil na východ směrem k Queensboroughskému mostu. Zprvu viselo ve vzduchu kvůli matčiným slzám tíživé ticho, potom se ale ty tři malé děti začaly kroutit a vrtět a schylovalo se ke rvačce. Louisa křikla a pohlavkem je utišila. Napětí povolilo a všichni začali mluvit o domu. Larry mínil, že to potrvá hodinu, než tam dojedou. Každé dvě minuty se děti ptaly: „Už jsme na Long Islandu?“ a Sal nebo Lena řekli: „Ne, ještě ne.“

Lucia Santa si stáhla okénko, aby se nadýchala čerstvého vzduchu. Vzala si na klín jednoho z chlapců a Larry se na ni usmál a řekl: „Bude príma bydlet spolu, co, mami?“ Lucia Santa si vyměnila pohledy s Lenou, ale to neviňátko bylo stejné jako Gino, příliš prostoduché na to, aby porozumělo matčinu úsměvu. Octavia se usmívala. Vždycky Larryho prokoukly. Obě pochopily. Larry měl radost, že bude mít Louisa a děti společnost, zatímco on, zvíře jedno, bude prohánět holky vyhládlé válkou.

Potom stoupali do svahu Queensboroughského mostu, projížděli svažujícími se, blýskavými stíny visutých lan. Děti si stouply, aby viděly na břidlicově šedou vodní hladinu pod sebou, ale za několik málo okamžiků most přejeli a sjížděli po širokém, stromy lemovaném bulváru. Děti začaly povykovat a Lucia Santa jim řekla, ano, teď už jsou na Long Islandu.

Ilustrace na obálce Petr Bauer Grafická úprava Petr Bauer Překlad Miluše Kotišová Odpovědný redaktor Jan Vaněk Jazykový redaktor Helena Štruncová Sazba Junácká edice, spol. s r.o.

Vydalo Nakladatelství MUSTANG s.r.o. jako svou 25. publikaci (edice BELETRIE, svazek 6.) Plzeň 1994, vydání 1. Náklad 8 000 výtisků

Prodejní cena včetně DPH 89 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai