Sedm Katů z Mnichova

Mario Puzo

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

V roce 1967, dva roky před vydáním legendárního Kmotra, publikoval Mario Puzo pod pseudonymem Mario Cleri prózu nevelkého rozsahu, v níž se podruhé – po debutové Temné aréně – vrátil do poválečného Německa. Její hrdina, Michael Rogan – bývalý kapitán americké rozvědky s geniální pamětí a schopností luštit šifry, chycený gestapem ve Francii a poté několik měsíců mučený v Mnichově společně se svou manželkou Christine, která výslechy nepřežije – se deset let po válce octne na stopě sedmičky mnichovských vyšetřovatelů (jeden z nich je obávaným mafiánským bossem) a přichystá jim osud, který určili původně oni jemu: smrt. Nekompromisnost a strohost Roganova jednání jako by se přitom odrážela i ve způsobu vyprávění příběhu – úsečný a přímočarý styl podání prozrazuje leccos z autorova spisovatelského talentu, jenž se pak naplno rozvinul v jeho proslulých románech z prostředí mafiánských klanů

Přeložil Michal Prokop

SIX GRAVES TO MUNICH Copyright © 1967 by Mario Puzo Translation © Michal Prokop, 2009 ISBN 978-80-242-2583-8

1.

Michael Rogan pohlédl na křiklavý vývěsní štít nejvyhlášenějšího hamburského nočního klubu. Sinnlich! Schamlos! Sündig! Smyslné! Nemravné! Hříšné! Roter Peter nedělal žádné tajnosti ohledně toho, co je uvnitř k mání. Rogan z kapsy vytáhl malou fotografii a pozorně si ji prohlížel v červeném světle lampy u dveří, vytvarované do podoby vepře. Viděl ten snímek už stokrát, ale byl nervózní, že muže, kterého hledal, nepozná. Věděl, že lidé se za deset let hodně změnili. O něm to platilo také.

Prošel kolem servilně se uklánějícího vrátného do klubu. Uvnitř panovalo šero, do něhož poblikával pouze „oplzlý“ film na nevelkém obdélníkovém plátně. Rogan si razil cestu mezi zaplněnými stoly a hlučnými hosty páchnoucími alkoholem. Náhle se rozzářily reflektory a osvítily ho proti pódiu, na němž nad jeho hlavou tančily nahé světlovlasé dívky. Rogan se rozhlédl po tvářích hostů u první řady stolů. Na ruku mu sáhla servírka a německy se koketně zeptala: „HerrAmerikaner hledá něco speciálního?“

Rogan se prosmýkl kolem ní, otrávený, že v něm tak snadno poznala Američana. Cítil, jak mu krev buší do stříbrné destičky, která držela pohromadě jeho lebku – signál nebezpečí. Musí rychle odvést práci a vrátit se do hotelu. Postupoval dál do klubu a zkoumal temná zákoutí, v nichž stálí hosté popíjeli pivo z ohromných džbánů a bezděčně osahávali nejbližší číšnice. Nahlížel také do oddělených boxů, v nichž se muži rozvalovali na kožených gaučích, pozorovali dívky na pódiu a nakonec si po telefonu poslali pro svou favoritku.

Rogan začínal být netrpělivý. Nezbývalo mu moc času. Obrátil se k pódiu. Za nahými tanečnicemi byl v oponě průhledný díl, kterým hosté pozorovali další dívky, připravující se na vystoupení, a tleskali pokaždé, když si některá z nich svlékla podprsenku nebo punčochu. Jakýsi hlas opile zavolal: „Holky, holky, moje – všechny vás miluju.“

Rogan se za ním obrátil a ve tmě se usmál. Ten hlas si pamatoval. Deset let se na něm nepodepsalo. Byl to sytý, zastřený bavorský hlas, oplývající falešnou přátelskostí. Rogan za ním rychle vykročil. Rozevřel sako a rozepnul knoflík koženého řemínku, jež zajišťoval pistoli Walther bezpečně v podpažním pouzdře. Druhou rukou z kapsy vytáhl tlumič a držel jej, jako kdyby to byla dýmka.

A pak stanul u stolu, před tváří muže, na kterého nikdy nezapomněl a myšlenka na něhož ho posledních deset let držela při životě.

Ten hlas ho neklamal; byl to Karl Pfann. Němec musel přibrat přes dvacet kilogramů a vypadaly mu skoro všechny vlasy, takže na mastném temeni zbývalo jen pár blonďatých pramenů, ale ústa měl stejně drobná a krutá, jak si je Rogan pamatoval. Rogan se posadil k vedlejšímu stolu a objednal si pití. Když reflektory zhasly a znovu se rozběhl film, vytáhl Rogan z pouzdra pistoli a pod stolem na ni našrouboval tlumič. Zbraň se nevyváženě naklonila dolů; na čtyři metry nebude střílet přesně. Rogan se naklonil doprava a poklepal Karlu Pfannovi na rameno.

Velká hlava se otočila, lesklé temeno se sklonilo a Rogan uslyšel předstíraně přátelsky hlas, který zněl již deset let v jeho snech: „Ano, mein Freund, co si přejete?“

Rogan chraplavě odpověděl: „Jsem váš starý kamarád. NaRosenmontag, Masopustní pondělí, v roce 1945 jsme spolu v mnichovském Justičním paláci uzavřeli obchodní dohodu.“

Karla Pfanna rušil film a jeho oči se obrátily k jasnému plátnu. „Ne, ne, to není možné,“ řekl netrpělivě. „V roce 1945 jsem sloužil Vaterlandu. Obchodníkem jsem se stal po válce.“

„Když jste byl nacista,“ pokračoval Rogan. „Když jste mučil… Když jste zabíjel.“ Stříbrná destička v lebce pulzovala. „Jmenuji se Michael Rogan. Byl jsem u americké zpravodajské služby. Už si vzpomínáte?“

Ozvalo se řinčení skla, jak Karl Pfann obrátil svůj rozložitý trup a v šeru se zadíval na Rogana. Němec tiše a výhrůžné odpověděl: „Michael Rogan je mrtvý. Co ode mě chcete?“

„Váš život,“ řekl Rogan. Vytáhl zpod stolu pistoli a přitiskl ji Pfannovi na břicho. Zmáčkl spoušť. Němcovo tělo se po nárazu kulky zachvělo. Rogan dotáhl tlumič a vystřelil ještě jednou. Přidušený výkřik umírajícího Pfanna zanikl v hlasitém smíchu, který se šířil nočním klubem, když se na plátně objevila veselá sváděcí scéna.

Pfann se zhroutil na stůl. Jeho vražda zůstane nepovšimnuta, dokud film neskončí. Rogan z pistole sejmul tlumič a obojí uložil do kapes saka. Vstal a tiše procházel potemnělým nočním klubem. Portýr se zlatými výložkami mu zasalutoval a hvízdl na taxík, ale Rogan se odvrátil a vykročil ulicí k nábřeží. Dlouho šel podél vody, až se jeho zrychleně bušící srdce uklidnilo. Poničené doky a zrezivělé ponorky ve studeném měsíčním světle severního Německa vyvolávaly z minulosti strašné přízraky války.

Karl Pfann byl mrtvý. Dva jsou vyřízení a pět ještě zbývá, uvažoval Rogan věcně. A pak skončí děsivé sny posledních deseti let a on se smíří se stříbrnou destičkou ve své lebce, s tím, jak Christine donekonečna křičí jeho jméno a volá o pomoc a s oslnivě jasnou vzpomínkou na chvíli, kdy ho sedm mužů pod vysokou klenbou Justičního paláce v Mnichově odsoudilo k smrti jako nějaké zvíře. Pokusili se ho zabít, bez jakékoli důstojnosti, pro zábavu.

Na nábřeží vanul ostrý vítr, a tak Rogan zahnul na Reeperbahn, Provaznickou ulici, a před odbočením do Davidstrasse minul policejní stanici. Neměl z policistů strach. Světlo v nočním klubu bylo natolik tlumené, že by ho žádný z hostů, kteří ho viděli, nedokázal přesně popsat. Přesto se kvůli bezpečnosti uchýlil do postranní uličky, na jejímž začátku oznamovala nápadná dřevěná cedule: „Mladistvým nepřístupno!“ Vypadala jako kterákoli jiná ulička, dokud nezašel za roh.

Ocitl se v proslulé hamburské čtvrti St. Pauli, vyhrazené legální prostituci. Ulička byla jasně osvětlená a plná procházejících se mužů. Dvoupatrové domy působily na první pohled obyčejně – až na to, že se ve všech konaly večírky. Výkladními skříněmi v přízemí bylo vidět do pokojů za nimi. Dívky, které tam seděly v křeslech, četly si, pily kávu, povídaly si nebo ležely na pohovkách a zasněně hleděly do stropu, patřily k těm nejkrásnějším, které kdy Rogan spatřil.

Jen pár jich předstíralo, že uklízejí kuchyně, a mělo na sobě pouze zástěru do půli stehen a holá záda. Na všech domech visela cedule: „30 marek za hodinu.“ Několik oken zakrývaly zatažené závěsy. Na jejich černé látce se zlatým písmem skvělo slovoAusverkauft, „Vyprodáno“, které hrdě hlásalo, že si nějaký zámožný chlapík dívku koupil na celou noc.

V jedné kuchyni si u stolu s pozinkovanou deskou četla blonďatá dívka. Vypadala opuštěně a rušné ulici nevěnovala sebemenší pozornost; u otevřené knihy byla skvrna rozlité kávy. Rogan stál před domem a čekal, až dívka zvedne hlavu, aby si prohlédl její obličej. Nedočkal se však. Určitě je ošklivá, napadlo Rogana. Zaplatí jí třicet marek, jen aby si odpočinul, než se vydá pěšky nazpátek do hotelu. Doktoři říkali, že vzrušení mu nesvědčí, a děvče s ošklivou tváří ho nevzruší. Kvůli stříbrné destičce v lebce nemohl pít destiláty, nadměrně holdovat sexu nebo se třeba ani rozčílit. O páchání vražd nepadlo ani slovo.

Když vstoupil do jasně osvětlené kuchyně, zjistil, že dívka u stolu je krásná. Bez nadšení zavřela knihu, vstala, vzala ho za ruku a odvedla ho do svého vnitřního soukromého pokoje. Rogan ucítil nával touhy, až se mu rozklepala kolena a rozbušilo srdce. Naplno na něj dolehla reakce na vraždu a útěk a on měl pocit, že omdlí. Ztěžka dosedl na postel a zdálo se mu, že dívčin zpěvavý hlas zní z velké dálky. „Co je s vámi? Jste nemocný?“

Rogan zavrtěl hlavou a zápolil s peněženkou. Rozložil na postel vějíř bankovek a řekl: „Kupuju si tě na celou noc. Zatáhni závěs. Potom mě prostě nech vyspat.“ Jakmile se dívka vrátila do kuchyně, vytáhl Rogan z kapsy košile lahvičku léků a dvě pilulky si vložil do úst. To byla poslední věc, kterou si zapamatoval, než ztratil vědomí.

Když se vzbudil, skrze zaprášené zadní okno ho přivítal šedý úsvit. Rozhlédl se. Dívka spala na podlaze pod ním na tenké dece. Kolem ní se šířila nevtíravá vůně růží. Rogan se převalil, aby mohl z postele vstát na druhé straně. Signály nebezpečí pominuly. Stříbrná destička už netepala; bolest hlavy se vytratila. Cítil se odpočinutý a plný síly.

Z peněženky mu nic nezmizelo. Pistoli Walther měl pořád v kapse saka. Rogana napadlo, že se rozhodl pro poctivé děvče, navíc se zdravým rozumem. Obešel postel, aby ji probudil, ale dívka již vstávala a její krásné tělo se chvělo v ranním chladu.

Rogan zaznamenal, že pokoj zřetelně voní po růžích a že stejné květiny jsou navíc vyšité na záclonách a povlečení. Dívka je měla také na průsvitné noční košili. Usmála se na něj. „Jmenuju se Rosalie. Mám ráda všechno s růžemi – voňavky, oblečení, všechno.“

Byla jaksi dětinsky hrdá na svou zálibu v růžích, jako kdyby šlo o zvláštní přednost. Roganovi to připadalo zábavné. Posadil se na postel a kývl na ni. Rosalie k němu došla a zastavila se mezi jeho nohama. Cítil její jemný parfém a ona si pomalu svlékla hedvábnou noční košili, pod kterou spatřil ňadra s bradavkami jako jahody a dlouhá bílá stehna; a pak se její tělo ovinulo kolem něj jako měkké okvětní plátky a její ústa s plnými rty rozkvetla těsně pod těmi jeho, bezmocně se chvějícími vášní.

2.

Roganovi se dívka zalíbila natolik, že jí na následující týden zařídil bydlení u sebe v hotelu. Třebaže se to neobešlo bez komplikovaného finančního vypořádání s majitelem, jemu to nevadilo. Rosalie byla nadšená. Roganovi její rozechvění skýtalo téměř rodičovské uspokojení.

Dívka měla ještě větší radost, když se dozvěděla, že Rogan bydlí ve světoznámém hotelu Vier Jahreszeiten, nejluxusnějším v poválečném Hamburku, s bezvadnými službami ve stylu starého císařského Německa.

Rogan s Rosalie celý týden zacházel jako s princeznou. Dal jí peníze na nové šaty a bral ji do divadla a drahých restaurací. Tvářila se oddaně, ale měla v sobě zvláštní prázdnotu, která Rogana mátla. Chovala se k němu jako k někomu, koho stojí za to milovat, ale byla to spíš láska k roztomilému psíkovi. Hladila ho neosobně, jako kdyby přejížděla rukou po srsti, a vrněla při tom rozkoší. Jednoho dne se nečekaně vrátila z nákupů a našla Rogana, jak čistí svou pistoli Walther P-38. Bylo jí úplně jedno, že Rogan vlastní takovou zbraň. Vůbec ji to nezajímalo a neptala se ho na ni. Ačkoli Rogana tato reakce potěšila, uvědomoval si, že není přirozená.

Rogan věděl, že po útoku potřebuje týden odpočinku.Jeho další cesta měla vést do Berlína a on ke konci týdne uvažoval, jestli do rozděleného města vezme Rosalie s sebou. Rozhodl se, že nikoli. Věci se mohly vyvinout špatně a ona by bez vlastní viny mohla dojít úhony. Poslední večer jí řekl, že ráno odjíždí, a dal jí veškerou hotovost z peněženky. S prázdným pohledem peníze přijala a hodila je na postel. Neprojevovala žádné emoce, jen čistě fyzický zvířecí hlad. Protože to byla jejich poslední společná noc, chtěla se s ním milovat co nejdéle. Začala se svlékat. Při tom se nenucené zeptala: „Proč musíš jet do Berlína?“

Rogan si prohlížel její bílá ramena. „Kvůli obchodu,“ odpověděl.

„Podívala jsem se do těch tvých obálek, do všech sedmi. Chtěla jsem se o tobě něco dozvědět.“ Stáhla si punčochy. „Tu noc, kdy jsme se poznali, jsi zabil Karla Pfanna a jeho obálka a fotografie mají číslo dvě. Obálka a fotografie Alberta Moltkeho jsou označeny jedničkou, a tak jsem zašla do knihovny a vyhledala vídeňské noviny. Moltke byl zabit před měsícem. Podle cestovního pasu jsi byl tou dobou v Rakousku. Na obálkách tři a čtyři jsou jména Erika a Hanse Freislingových a ti teď bydlí v Berlíně. Takže až mě zítra opustíš, pojedeš je do Berlína zabít. A plánuješ taky zavraždit ty zbývající tři muže, pětku, šestku a sedmičku. Je to tak?“

Rosalie mluvila věcně, jako kdyby na jeho záměrech nebylo vůbec nic neobvyklého. Seděla nahá na okraji postele a čekala, až se s ní pomiluje. Rogan na okamžik zvažoval bizarní nápad, že ji zabije, ale zavrhl jej; a pak si uvědomil, že to není nutné. Rosalie ho nezradí. Ona zvláštní prázdnota v jejích očích jako by naznačovala, že není schopna rozlišovat mezi dobrem a zlem.

Poklekl k ní před postel a zabořil hlavu mezi její prsa. Chytil její dlaň do své a zjistil, že je teplá a suchá; nebála se. Zavedl její ruku na svůj zátylek a přejel jejími prsty po stříbrné destičce. Byla překrytá sčesanými vlasy a částečně zarostlá tvrdou, zrohovatělou kůží, ale on věděl, že Rosalie kov nahmatat musela. „Těch sedm mužů mi udělalo tohle,“ vysvětlil. „Díky tomuhle jsem naživu, ale vnoučat se nedožiju. Nikdy ze mě nebude stařec, vyhřívající se na slunci.“

Přejížděla mu prsty po lebce a nebála se kovu ani ztvrdlé pokožky. „Pomůžu ti, jestli chceš,“ řekla a on z ní cítil vůni růží a pomyslel si, ačkoli to bylo sentimentální, že růže je květina svatební a ne pohřební.

„Ne,“ odmítl. „Zítra odjedu. Zapomeň na mě. Zapomeň, že jsi někdy viděla ty obálky. Dobře?“

„Dobře,“ přisvědčila Rosalie. „Zapomenu na tebe.“ Odmlčela se, prázdno z jejích očí na chvíli zmizelo a pak se zeptala: „A ty na mě zapomeneš?“

„Ne,“ odpověděl Rogan.

3.

Mike Rogan nikdy nezapomínal. V pěti letech matce dopodrobna vyprávěl, co se s ním dělo o tři roky dřív, tedy ve věku dvou let, když vážně onemocněl zápalem plic. Řekl matce jméno nemocnice, které si ona už nepamatovala; popsal také nemocničního pediatra, mimořádně ošklivého muže, jenž to báječně uměl s dětmi. Lékař je dokonce nechával, aby si pohrály s ohyzdnou hvězdovitou bulkou na jeho bradě, aby z ní neměly strach. Michael Rogan si vzpomínal, jak se bulku pokusil vytlačit a pediatr komicky zaúpěl: „Au!“

Matka nad Michaelovou fenomenální pamětí žasla a trochu se jí bála, ale otec byl bez sebe radostí. Joseph Rogan byl tvrdě pracující účetní a doufal, že se jeho syn před jednadvacátými narozeninami stane kvalifikovaným veřejným účetním a začne vydělávat slušné peníze. Dál plány nerozvíjel, dokud malý Michael Rogan jednou ze školky nepřinesl vzkaz od učitelky. Ta žádala, aby se rodiče se synem dostavili druhého dne do kanceláře ředitelky k pohovoru o Michaelově akademické budoucnosti.

Pohovor byl stručný a věcný. Michael nemohl chodit do školky s ostatními dětmi. Měl rozkladný vliv na kolektiv. Opravoval učitelku, kdykoli ve vyprávění vynechala nějakou drobnost. Už uměl číst a psát. Budou ho muset poslat do zvláštní školy nebo zkusit vynechat několik ročníků školní docházky. Rodiče se rozhodli pro zvláštní školu.

Zatímco ostatní chlapci se v devíti letech proháněli po ulici s baseballovými rukavicemi nebo fotbalovým míčem, Michael Rogan vycházel z domu s opravdovým koženým kufříkem, na kterém měl zlatým písmem vyražené své iniciály a adresu. V kufříku nosil text o tématu, které tou dobou právě studoval. Zvládnutí předmětu, jež za normálních okolností vyžadovalo rok učení, mu málokdy zabralo víc než týden. Prostě četl texty a okamžitě si je zapamatoval. Bylo přirozené, že takového chlapce celé okolí považovalo za podivína.

Jednoho dne Michaela Rogana obstoupila skupina jeho vrstevníků. Jeden z nich, silný světlovlasý kluk, se ho zeptal: „Ty nikdy nehraješ?“ Rogan neodpověděl. Blonďák pokračoval: „Můžeš hrát v mém mužstvu. Budeme hrát fotbal.“

„Dobře,“ rozhodl Michael. „Jdu hrát.“

Prožil nádherný den. Zjistil, že má slušnou tělesnou koordinaci a že se může s ostatními chlapci měřit ve fotbale i ve rvačkách. Domů se vrátil k večeři, s drahým koženým kufříkem umazaným od bláta. Navíc měl modřinu na oku a nateklé, zkrvavené rty. Byl však tak hrdý a šťastný, že běžel za matkou a křičel: „Budu ve fotbalovém mužstvu! Vybrali si mě do fotbalového mužstva!“

Alice Roganová se po jediném pohledu do jeho potlučeného obličeje rozplakala.

Snažila se být rozumná. Vysvětlovala synkovi, jak cenný je jeho mozek a že by jej neměl vystavovat žádnému nebezpečí. „Máš výjimečnou hlavu, Michaele,“ řekla. „Jednou třeba pomůžeš celému lidstvu. Nemůžeš být jako ostatní kluci. Co kdyby sis u fotbalu zranil hlavu? Nebo při nějaké rvačce?“

Michael poslouchal a rozuměl. Otec mu řekl skoro totéž, když se večer vrátil domů. A tak se Michael vzdal veškerých myšlenek, že bude jako obyčejní kluci. Musel pro lidstvo chránit vzácný poklad. Kdyby byl starší, uvědomil by si, že jeho rodiče jsou ohledně toho pokladu domýšliví a poněkud směšní, ale k tomuto druhu dospělého hodnocení ještě nedozrál.

Když mu bylo třináct, ostatní chlapci ho začali ponižovat, vysmívali se mu a vykopávali mu kufřík z rukou. Michael Rogan poslouchal rodiče, odmítal se prát a trpěl. Nakonec začal otec o tomto přístupu k výchově pochybovat.

Jednou přinesl Joseph Rogan domů obrovské, nadýchané boxerské rukavice a zasvětil syna do umění sebeobrany. Řekl mu, že musí vzdorovat, a bude-li to nutné, také bojovat. „Je důležitější, aby z tebe vyrostl muž,“ prohlásil, „než abys byl génius.“

V téže době Michael Rogan zjistil, že se od obyčejných kluků liší ještě něčím. Rodiče ho odjakživa vedli k tomu, aby se oblékal upraveně a jako dospělý, protože tráví hodně času studiem mezi dospělými. Jednoho dne Rogana obstoupila tlupa kluků a řekli mu, aby si sundal kalhoty a pověsil je na lampu, což bylo běžné ponižování, které absolvovala většina chlapců.

Když na něj vztáhli ruce, Rogan se rozzuřil. Jednomu klukovi se zakousl do ucha a částečně mu ho odtrhl od hlavy. Vůdci gangu zaryl prsty do krku a škrtil ho, ačkoli ho další chlapci kopali a mlátili, aby jej pustil. Nakonec je roztrhli dospělí a tři útočníci a Rogan musel jet do nemocnice.

Od té doby ho již nikdo neobtěžoval. Vyhýbali se mu ne jako podivínovi, ale jako nebezpečnému podivínovi.

Michael Rogan byl dost inteligentní na to, aby pochopil, že jeho hněv není přirozený, že pramení z nějakého hlubšího zdroje. A díky tomu pomalu chápal, kým je. Užíval si výhod své výjimečné paměti a duševních schopností, aniž si je něčím zasloužil, a cítil se kvůli tomu provinile. Promluvil o svých pocitech s otcem a ten ho pochopil a začal spřádat plány, jak by Michael mohl vést obyčejný život. Bohužel, Joseph Rogan zemřel na infarkt dřív, než synovi stačil pomoci.

Když Michaelu Roganovi táhlo na patnáct, byl vysoký, silný a pohybově nadaný. Vstřebával pokročilé vědomosti a pod nijak neomezovaným vlivem své matky věřil, že jeho mysl je vzácný klenot, který je třeba chránit pro budoucnost lidstva. V té době získal titul magistra umění a pokračoval studiem na magistra věd. Matka se k němu chovala jako k panovníkovi. V témže roce Michael Rogan objevil děvčata.

V tomto směru byl zcela normální. Rozmrzele však zjistil, že z něj děvčata mají strach a chovají se k němu s uhnihňanou pubertální krutostí. Kvůli intelektuální vyspělosti byl svými vrstevníky znovu považován za divného patrona. Kvůli tomu se s obnoveným zápalem vrátil ke studiu.

V osmnácti byl přijat jako rovnocenný mezi starší a postgraduální studenty na špičkovou univerzitu, kde se začal věnovat doktorandskému studiu matematiky. Zdálo se, že nyní je pro dívky přitažlivý. Na svůj věk byl urostlý, měl široká ramena a vypadal spíše na dvaadvacet nebo třiadvacet let. Naučil se skrývat svou genialitu, aby je příliš neděsil, a konečně se mu podařilo dostat dívku do postele.

Marian Hawkinsová byla světlovláska zapálená pro studium, ale také pro celonoční večírky. Na celý rok se stala jeho stálou sexuální partnerkou. Rogan zanedbával školu, vypil hodně piva a páchal všechny obvyklé hlouposti běžného dospívajícího chlapce. Jeho matka byla tímto vývojem událostí znepokojena, ale Rogan se na ni vůbec neohlížel. Ačkoli by si to nikdy nepřiznal, neměl svou matku rád.

V den, kdy si Rogan zajistil doktorát, Japonci zaútočili na PearlHarbor. Tou dobou měl Marian Hawkinsové plné zuby a chtěl ze vztahu se ctí vycouvat. Unavovalo ho také trénování mozku a unavovala ho matka. Toužil po vzrušení a dobrodružství. Den po PearlHarboru sedl ke stolu a napsal dlouhý dopis šéfovi vojenské zpravodajské služby. Sestavil seznam svých akademických titulů a úspěchů a přiložil jej k dopisu. Za necelý týden dostal telegram z Washingtonu, aby se dostavil na pohovor.

Pohovor se zařadil k nejsvětlejším okamžikům jeho života. Vedl jej nakrátko ostříhaný kapitán zpravodajské služby, který se znuděným výrazem nahlédl do Roganova seznamu. Tvářil se skepticky, zejména když zjistil, že Rogan nikdy aktivně nesportoval.

Kapitán Alexander uložil Roganovy dokumenty do složky a odnesl ji do své kanceláře. Chvíli byl pryč, a když se vrátil, držel v ruce cyklostylovaný list papíru. Položil jej před Rogana a poklepal na něj tužkou. „Na tomhle papíru je šifrovaná zpráva. Je to zastaralý kód, který už nepoužíváme, ale mě zajímá, jestli ho dokážete rozluštit. Nedivte se, jestli vám bude připadat moc těžký; koneckonců nemáte žádný výcvik.“ Posunul list k Roganovi.

Rogan si zprávu prohlédl. Zdálo se, že jde o standardní kryptografickou záměnu písmen, poměrně jednoduchou. Kryptografii a teorii šifer studoval, když mu bylo jedenáct, aby nějak zaměstnal mozek. Sáhl po tužce, dal se do práce a za pět minut kapitánu Alexanderovi přečetl překlad zprávy.

Kapitán odešel do vedlejší kanceláře a vrátil se s deskami, z nichž vytáhl list papíru s pouhými dvěma odstavci. Tentokrát byl kód složitější a krátkost textu komplikovala jeho rozluštění. Řešení Roganovi zabralo skoro hodinu. Kapitán Alexander zkontroloval překlad a opět zmizel vedle. Když se znovu objevil, doprovázel ho šedovlasý plukovník, jenž se usadil do kouta místnosti a soustředěně si Rogana prohlížel.

Nyní kapitán Roganovi předložil tři listy pokryté symboly. Lehce se usmíval. Rogan ten úsměv znal, viděl ho na tvářích učitelů a odborníků, kteří si mysleli, že na něj vyzráli. Dal si tedy dobrý pozor a prolomení kódu mu trvalo tři hodiny. Natolik se na úkol soustředil, že ani nezaznamenal, jak místnost zaplnili důstojníci a pozorně ho sledovali. Když skončil, podal žluté pracovní listy kapitánovi. Kapitán Alexander překlad rychle přehlédl a beze slova jej podal šedovlasému plukovníkovi. Plukovník přejel očima po papíru a pak kapitánovi úsečně rozkázal: „Odveďte ho do mé kanceláře.“

Roganovi to celé připadalo jako příjemné cvičení a nyní překvapeně zaznamenal, že se plukovník tváří znepokojeně. První věta, kterou od něj Rogan slyšel, zněla: „Zkazil jste mi den, mladý muži.“

„Omlouvám se,“ řekl Rogan zdvořile. Ve skutečnosti mu to bylo naprosto ukradené. Kapitán Alexander ho naštval.

„Není to vaše chyba,“ zavrčel plukovník. „Nikdo z nás nepředpokládal, že ten poslední kód rozluštíte. Patří k našim nejlepším a teď ho budeme muset úplně předělat. Možná ho zase použijeme, až vás prověříme a přijmeme do služby.“

Rogan se nevěřícně otázal: „Vážně jsou všechny kódy tak jednoduché?“

Plukovník suše odpověděl: „Pro vás evidentně ano. Pro kohokoli jiného jsou nesmírně těžké. Jste připraven nastoupit okamžitě do služby?“

Rogan přikývl. „Třeba hned.“

Plukovník se zamračil. „Takhle to nefunguje. Musíte projít bezpečnostní prověrkou. A dokud jí neprojdete, musíme vás držet pod zámkem. Už teď víte příliš mnoho na to, abychom vás nechali běhat po světě. Ale je to jenom formalita.“

Ukázalo se, že vedle formality, jíž byl pobyt ve věznici zpravodajské služby, vypadá Alcatraz jako letní tábor. Rogan však zatím nechápal, že takové způsoby jsou pro službu typické. Po týdnu složil přísahu a získal hodnost podporučíka. O tři měsíce později již vedl oddělení, které mělo za úkol luštit všechny evropské kódy kromě ruských. Ruské šifry spadaly pod asijské oddělení.

Byl spokojený. Poprvé v životě se věnoval něčemu napínavému a vzrušujícímu. Jeho paměť a geniální mozek pomáhaly vlasti vyhrát válku. Ve Washingtonu si mohl volně vybírat mezi mladými děvčaty. A brzy byl povýšen. Život neměl jedinou chybičku. V roce 1943 se však vrátil známý pocit viny. Roganovi se zdálo, že své duševní schopnosti využívá k tomu, aby se vyhnul frontovému nasazení, a proto se dobrovolně přihlásil do terénního oddělení zpravodajské služby. Jeho nabídka byla odmítnuta; život někoho tak cenného nemohli riskovat.

Tehdy přišel s myšlenkou, že by se mohl stát chodící kódovou centrálou, která bude řídit invazi do Francie přímo ze srdce této země. Připravil podrobný plán a ten šéfům štábu připadal natolik skvělý, že jej schválili. A tak se geniální kapitán Rogan snesl na padáku do Francie.

Byl na sebe pyšný a věděl, že by svým počínáním potěšil také otce. Matka ovšem plakala, protože ohrožoval svůj mozek, tu nesmírně nadanou mysl, kterou tak dlouho chránili a tříbili. Roganovi to bylo jedno. Prozatím se svým mozkem nedokázal nic zázračného. Po válce se možná začne o něco doopravdy zajímat a objeví své hlavní nadání. Věděl ale, že syrová genialita vyžaduje dlouhé roky pilné práce, aby se patřičně rozvinula. Na to bude čas po válce. Na Nový rok 1944 seskočil kapitán Michael Rogan do okupované Francie jako vrchní styčný důstojník s úkolem obstarávat komunikaci mezi Spojenci a francouzským odbojem. Prošel výcvikem agentů britského Útvaru zvláštních operací, naučil se obsluhovat vysílačku a do levé dlaně mu byla voperována drobná kapsle s jedem.

Svůj tajný štáb zřídil v domě francouzské rodiny Charneyových z města Vitry-sur-Seine jižně od Paříže. Odtud organizoval síť kurýrů a informátorů a odesílal šifrované zprávy do Anglie. Občas prostřednictvím rádia obdržel žádost o nějaké detaily, důležité pro chystanou invazi do Evropy.

Žil poklidně a nenápadně. Když se vydařilo nedělní odpoledne, chodil na pikniky s dcerou majitelů domu Christine Charneyovou, vysokou a roztomilou dívkou s kaštanovými vlasy. Christine studovala hudbu na místní univerzitě. Zamilovali se do sebe a potom Christine otěhotněla.

Rogan se vybaven baretem a falešnými doklady vypravil na radnici, oženil se s Christine Charneyovou a pak se vrátili do domu jejích rodičů, kde společně pracovali pro odboj.

Když se Spojenci 6. června 1944 vylodili v Normandii, Rogan trávil u vysílačky tolik času, že zapomínal na opatrnost. O dva týdny později k Charneyovým vpadlo gestapo a všechny v domě pozatýkalo. Počkali si na nejlepší okamžik. Zastihli nejen celou rodinu a Mikea Rogana, ale také šest odbojářských kurýrů čekajících na zprávy. Během měsíce byli všichni vyslechnuti, odsouzeni a popraveni. Všichni až na Michaela Rogana a jeho ženu Christine. Při výsleších ostatních zajatců se Němci dozvěděli o Michaelově schopnosti zapamatovat si složité šifry a rozhodli se věnovat mu zvláštní pozornost. Manželku nechali naživu a Roganovi s úsměvem sdělili, že jde o „mimořádnou ohleduplnost“. Byla v pátém měsíci.

Šest týdnů po zatčení byli Michael Rogan a jeho žena naloženi do dvou aut gestapa a převezeni do Mnichova. Na rušném náměstí v centru stál Justiční palác a v jednom jeho křídle začal poslední a nejděsivější výslech. Trval řadu nekonečných dnů, které Rogan ani nedokázal spočítat. V následujících letech mu ovšem jeho dokonalá paměť nic neodpustila. Přehrávala mu agónii vteřinu po vteřině, pořád dokola. Musel protrpět tisícovku zlých snů. A pokaždé to začínalo sedmičlennou vyšetřovací skupinou, která na něj čekala ve vysoké místnosti mnichovského Justičního paláce – čekala trpělivě a v dobré náladě, neboť si tuto kratochvíli uměli vychutnat.

Všichni měli na pažích pásky s hákovými kříži, avšak dva byli oblečení do košil jiných barev. Podle toho a insignií na límcích Rogan poznal, že jeden z nich slouží v maďarských ozbrojených silách a druhý v italské armádě. Tito dva se do výslechu zpočátku nezapojovali; byli to oficiální pozorovatelé.

Vyšetřovací skupinu vedl vysoký aristokratický důstojník se zapadlýma očima. Ujistil Rogana, že chtějí pouze šifry a pak ho i s manželkou a nenarozeným dítětem nechají žít. Celý první den ho bili a nedostali z něj ani slovo. Odmítal odpovídat na jejich otázky. Druhý den pozdě večer uslyšel, jak Christine ve vedlejší místnosti volá o pomoc. Neustále opakovala jeho jméno: „Micheli! Micheli!“ Trpěla. Rogan se podíval do planoucích očí vedoucího vyšetřovatele a zašeptal: „Nechte toho. To stačí. Všechno vám povím.“

Dalších pět dní jim prozrazoval staré, nepoužívané kódové kombinace. Zřejmě díky porovnání se zachycenými zprávami se jim podařilo jeho trik odhalit. Následujícího dne ho posadili na židli a postavili se do kruhu kolem něj. Nekladli mu otázky; ani se ho nedotkli. Muž v italské uniformě odešel do vedlejší místnosti. O chvíli později Rogan znovu zaslechl manželčiny úpěnlivé výkřiky. V jejím hlase znělo neuvěřitelné utrpení. Rogan začal šeptat, že jim všechno řekne, všechno, co chtějí vědět, ale šéf vyšetřovatelů zavrtěl hlavou. Všichni beze slova stáli a křik prostupoval stěnami a hlavami, dokud Rogan nesklouzl ze židle na podlahu, nerozplakal se a vypětím málem neomdlel. Potom ho přes celou podlahu odtáhli do vedlejší místnosti. Tam u gramofonu seděl vyšetřovatel v italské uniformě. Z otáčející se černé desky zněl Christinin křik do celého Justičního paláce.

„Ani na chvíli jsme vám neuvěřili,“ objasnil šéf skupiny pohrdavě. „To vy jste naletěl nám. Vaše manželka zemřela při mučení hned první den.“ Rogan se pozorně rozhlédl po jejich tvářích. Jestli přežije, jednou je všechny pozabíjí.

Teprve s odstupem pochopil, že právě na tuto reakci spoléhali. Slíbili mu, že ho nechají žít, pokud jim poskytne správné kódy. A on to ve své touze po pomstě udělal. Příští dva týdny jim sděloval šifry a vysvětloval, jak fungují. Poslali ho zpátky na samotku a jemu se zdálo, že tam strávil celé měsíce. Jednou týdně ho odvedli do místnosti pod vysokou klenbou a sedm mužů ho vyslýchalo způsobem, který se změnil v čirou rutinu. Rogan nemohl vědět, že během těch měsíců se Spojenci prohnali Francií a nyní stojí před Mnichovem. Když ho předvedli k poslednímu výslechu, netušil, že sedm vyšetřovatelů zanedlouho uprchne a s falešnou totožností zmizí v zástupu těch, kteří se zoufale snažili uniknout trestu za své zločiny.

„Pustíme vás na svobodu; dodržíme svůj slib,“ oznámil Roganovi aristokratický vrchní vyšetřovatel se zapadlýma očima. V jeho hlase zněla poctivost. Byl to hlas herce nebo řečníka. Další muž ukázal na civilní šaty přehozené přes opěradlo židle. „Svlékněte ty hadry a vezměte si tohle.“

Nedůvěřivý Rogan se před jejich očima převlékl. Dokonce dostal i plstěný klobouk se širokou střechou, který mu jeden z vyšetřovatelů narazil na hlavu. Všichni se na něj přátelsky usmívali. Aristokratický důstojník se upřímným, zvonivým hlasem zeptal: „Nemáte radost, že budete volný? Že budete žít?“

Rogan si náhle uvědomil, že důstojník lže. Něco nesedělo. V místnosti s ním bylo jen šest mužů a všichni se tajemně a zlověstně usmívali. V tu chvíli na zátylku ucítil chladný kov pistole. Klobouk se mu nachýlil dopředu, jak se ústí hlavně posunulo nahoru. Celé to bylo kruté divadlo a oni se ho chystali zabít jako zvíře, pro zábavu. A potom jeho mozek vyplnilo ohlušující hučení, jako kdyby spadl do vody, a tělo bylo z prostoru, který vyplňovalo, vrženo do černé, nekonečné prázdnoty…

Rogan přežil jen zázrakem. Střelili ho zezadu do hlavy a tělo pohodili na hromadu mrtvol dalších vězňů popravených na dvoře Justičního paláce. O šest hodin později do Mnichova vstoupily předsunuté jednotky americké 3. armády a její lékaři objevili kupu těl. Když se propracovali k Roganovi, zjistili, že ještě žije. Kulka se svezla po lebce, poranila mozek, ale nepronikla do něj – takové zranění často způsobí střepiny granátů, avšak zřídkakdy malé palné zbraně.

Rogan byl operován v polní nemocnici a odeslán zpátky do Spojených států. Další dva roky strávil speciální léčbou v různých vojenských zdravotních zařízeních. Zranění mu poškodilo zrak; přímo před sebe viděl dobře, ovšem periferní vidění téměř ztratil. Díky procvičování se mu zrak zlepšil natolik, že dokázal získat řidičský průkaz a vést normální život. Spíš než na oči se však musel spoléhat na uši, kdykoli to bylo možné. Na konci dvouleté léčby mu stříbrná destička, která v jeho lebce bránila úlomkům kosti v pohybu, připadala jako přirozená součást jeho těla. Kromě okamžiků, kdy byl ve stresu. Tehdy měl pocit, jako kdyby do ní bušila všechna krev z jeho mozku.

Když lékaři Rogana propouštěli, řekli mu, že by neměl pít destiláty, že by se neměl příliš oddávat sexu a že by bylo lepší, kdyby nekouřil. Ujistili ho, že jeho duševní schopnosti nijak neutrpěly, ale připojili varování, že bude potřebovat víc odpočinku než ostatní lidé. Taky dostal léky proti občasným bolestem hlavy. Poškození lebky v kombinaci se stříbrnou destičkou postupně zvyšovalo nitrolebeční tlak.

Ve stručnosti se dalo říci, že jeho mozek příliš snadno podléhal jakémukoli fyzickému či citovému vypětí. S trochou opatrnosti se mohl dožít padesátky nebo dokonce šedesátky. Musel dodržovat pokyny, pravidelně brát léky – mimo jiné i na uklidnění – a každý měsíc dojít do veteránské nemocnice na kontrolu a pro nové recepty. Ubezpečili ho, že jeho výborná paměť naprosto neutrpěla. A právě v tom spočívala největší ironie.

Následujících osm let dodržoval pokyny, bral léky a jednou měsíčně se hlásil v nemocnici. Zázračná paměť ale zapříčinila jeho pád. Když si večer lehl do postele, před očima se mu odvíjel film. Do nejmenších podrobností viděl sedm mužů pod vysokou klenbou mnichovského Justičního paláce. Vnímal, jak se střecha jeho klobouku naklání dopředu, a vzadu na hlavě ho studila zbraň. Pohltila ho burácející černá prázdnota. A když zavřel oči, slyšel Christinin příšerný křik z vedlejší místnosti.

Ty roky se pro něj změnily v nekonečný zlý sen. Když ho propustili z nemocnice, rozhodl se, že se usadí v New Yorku. Matka zemřela poté, co ho prohlásili za nezvěstného v boji, a vracet se do rodného města tedy nemělo smysl. Navíc si myslel, že v New Yorku najde lepší využití pro své schopnosti.

Začal pracovat v jedné obrovské pojišťovně. Měl se věnovat jednoduché statistické analýze, ale ke svému úžasu zjistil, že na to nestačí; nedokázal se soustředit. Propustili ho pro neschopnost a takové ponížení ho fyzicky i psychicky zdeptalo. Také se prohloubila jeho nedůvěra k ostatním lidem. Jak sakra mohli vyhodit člověka, který si nechal prostřelit hlavu, když jim za války zachraňoval kůži?

Našel si práci jako úředník v newyorské pobočce ministerstva pro veterány. Zařadili ho do platové třídy GS-3, což znamenalo šedesát dolarů týdně, a dostával jen ty nejjednodušší úkoly jako vyplňování a třídění dokumentů. Zakládaly se miliony nových složek o dalších a dalších veteránech druhé světové války a právě v té době začal uvažovat o počítačích. Byly však potřeba ještě dva roky, než jeho mozek dokázal skutečně zvládnout složité matematické vzorce, se kterými počítačové systémy pracovaly.

Jeho život ve velkém městě byl monotónní. Se šedesáti dolary týdně sotva zaplatil to nejnutnější, tedy malý byt na okraji Greenwich Village, zmrazená hotová jídla a whisky. Whisky potřeboval, aby se před spaním opil a nic se mu nezdálo.

Každý pracovní den se zaobíral vyplňováním nudných dokumentů, pak se vrátil do neútulného bytu a ze zmrazených potravin si připravil teplou šlichtu bez chuti. Potom vypil půl láhve whisky a zhroutil se na neustlanou postel, přičemž někdy se ani nesvlékl. A přece se dostavovaly zlé sny. Nebyly však o mnoho horší než skutečnost.

V mnichovském Justičním paláci ho připravili o důstojnost. Udělali to, o co se ve třinácti letech snažili jeho vrstevníci, s tvrdostí dospělých docílili ekvivalentu svléknutí kalhot a jejich pověšení na lampu. Míchali mu do jídla projímadlo, což spolu se strachem a samotnou chutí břečky, které ráno říkali ovesná kaše a večer masový vývar, způsobilo, že ztratil kontrolu nad svými vnitřnostmi; jídlo jím jen protékalo. Když ho táhli z cely ke každodenním výslechům u dlouhého stolu, cítil, jak se mu kalhoty lepí na zadek. Cítil odporný zápach. Ještě horší ovšem bylo, že viděl kruté úsměvy vyšetřovatelů a styděl se jako malý kluk. Přesto měl zvláštní dojem, že je díky tomu o něco blíž sedmi mužům, kteří ho mučili.

Po letech se uchyloval do svého bytu a znovu prožíval fyzické ponížení. Byl ostýchavý, nevycházel ven, aby se setkal s jinými lidmi, a nepřijímal pozvání na večírky. Seznámil se s dívkou, která pracovala jako recepční na ministerstvu pro veterány, a s krajním vypětím vůle se přinutil reagovat na její očividný zájem. Přišla do jeho bytu na drink a večeři a bylo jasné, že ochotně zůstane přes noc. Jenže když se s ní Rogan odebral do postele, na nic se nezmohl.

Několik týdnů po této události ho šéf zavolal do kanceláře osobního oddělení. Vedoucí byl veterán z druhé světové války, který předpokládal, že díky svému postavení převyšuje duševními schopnostmi všech třicet podřízených. Snažil se být k Roganovi milý a řekl: „Tohle povolání je teď na vás možná trochu těžké; třeba byste mohl dělat nějakou fyzickou práci, například obsluhovat výtah. Chápete, jak to myslím?“

Skutečnost, že to celé bylo míněno dobře, Rogana ještě víc popudila. Jako invalidní veterán měl právo se proti ztrátě místa odvolat. Člověk z osobního oddělení mu doporučil, aby to nedělal. „Můžeme dokázat, že na tu práci zkrátka nejste dost chytrý,“ řekl Roganovi. „Máme vaše výsledky u zkoušky pro vstup do státní služby a tu jste zvládl s odřenýma ušima. Podle mě by tedy bylo nejlepší, kdybyste ze státní služby odešel kvůli zdravotním potížím. Když se pak přihlásíte do nějaké večerní školy, možná se vám bude dařit trochu líp.“

Rogana to překvapilo natolik, že se nahlas rozesmál.Napadlo ho, že se část jeho složky musela ztratit nebo že ti lidé jsou přesvědčeni, že si při vyplňování svých formulářů vymýšlel. Přesně tak, uvažoval, když viděl, jak se na něj usmívají. Určitě si myslí, že jim poskytl falešné údaje o svém vzdělání. Ještě jednou se zasmál a odešel z osobního oddělení, z budovy i z nudné práce, kterou navíc pořádně nezvládal. Už se nevrátil a za měsíc mu rozhodnutí o propuštění přišlo poštou. Žil pak z invalidního důchodu, jehož se do té doby ani nedotkl.

Protože měl víc času, začal víc pít. Pronajal si pokoj nedaleko Bowery a stal se jedním z bezpočtu ztroskotanců, kteří celý den pili laciné víno, dokud neupadli do bezvědomí. O dva měsíce později se znovu ocitl v péči ministerstva pro veterány. Ne však kvůli zranění hlavy. Byl podvyživený a v tak žalostném stavu, že by ho mohlo zabít i obyčejné nachlazení.

V nemocnici náhodou potkal kamaráda z dětství, Philipa Houkea, který se tam léčil se žaludečními vředy. Byl to Houke, nyní právník, kdo Roganovi sehnal první práci s počítači. Byl to Houke, kdo Roganovi pomohl s návratem do života tím, že mu připomněl jeho někdejší genialitu.

Cesta zpátky však byla dlouhá a trnitá. Rogan v nemocnici zůstal šest měsíců, z toho první tři kvůli „vyčištění“. Druhé tři měsíce podstoupil nová vyšetření poraněné lebky a speciální testy duševní únavy. Poprvé byla stanovena úplná a správná diagnóza: Mozek Michaela Rogana si zachoval téměř nadpřirozené paměťové schopnosti a část výtečné kreativity. Nedokázal však pracovat dlouhodobě ani čelit trvalejší zátěži, aniž by jej zatemnilo vyčerpání. Rogan už nikdy nebude schopen dlouhých hodin soustředění, které vyžaduje tvořivý výzkum. V úvahu nepřipadaly ani jednoduché úkoly předpokládající souvislou mnohahodinovou práci.

Místo aby Michaela Rogana tato zpráva zdrtila, byl rád, že konečně ví, na čem je. Také se zbavil pocitu viny, neboť již nenesl odpovědnost za „poklad celého lidstva“. Když mu Philip Houke zařídil práci u jedné z nových počítačových firem, Rogan zjistil, že na problémech konstrukce počítačů podvědomě pracoval již jako úředník na ministerstvu pro veterány. Za necelý rok tedy díky svým znalostem matematiky vyřešil mnoho technických konstrukčních otázek. Houke mu ve firmě vymohl vlastnický podíl a stal se jeho finančním poradcem. Během několika let se Roganova počítačová firma dostala mezi deset nejvýznamnějších v zemi. Potom vydali volně prodejné akcie a ty za jediný rok ztrojnásobily hodnotu. Rogan si v branži získal pověst génia a jako poradce pracoval na administrativních procesech při sjednocování různých ozbrojených složek pod ministerstvo obrany. Kromě toho se stal milionářem. Deset let po válce slavil úspěchy navzdory skutečnosti, že nedokázal pracovat víc než hodinu denně.

Philip Houke se staral o jeho obchodní záležitosti a stal se jeho nejlepším přítelem. Houkeova manželka se u Rogana snažila vzbudit zájem o svoje neprovdané kamarádky, ale nikdy se z toho nevyvinulo nic vážnějšího. Zázračná paměť pořád pracovala proti němu. Za špatných nocí slyšel, jak Christine křičí v mnichovském Justičním paláci. A znovu cítil lepkavé vlhko na hýždích a viděl pohrdavé úsměvy sedmi vyšetřovatelů. Nikdy nedokáže začít nový život s jinou ženou, napadlo ho.

Celá ta léta Rogan sledoval všechny soudy s válečnými zločinci v poválečném Německu. Předplatil si výstřižkovou službu z evropských novin, a když začal pobírat honoráře za své patenty, zaplatil jedné soukromé detektivní kanceláři z Berlína, aby mu posílala fotografie všech obviněných válečných zločinců, ať měli jakkoli nízkou hodnost. Zdálo se, že jeho snaha najít sedm mužů, jejichž jména neznal a kteří se nepochybně se všech sil snažili skrýt mezi miliony Evropanů, je marná.

K prvnímu průlomu došlo, když mu detektivní kancelář poslala snímek důstojně vypadajícího rakouského městského radního s popiskem „Albert Moltke zproštěn viny. Navzdory vazbám na nacisty vítězí ve volbách“. Tvář na obrázku patřila jednomu ze sedmičky hledaných.

Rogan si nikdy neodpustil neopatrnost, s níž vyřizoval rádiové zprávy ohledně spojenecké invaze, neopatrnost, jež vedla k odhalení a zničení jeho odbojářské skupiny. Nyní postupoval obezřetně a s krajní precizností. Zvýšil platby berlínské detektivní kanceláři a požádal je, aby Alberta Moltkeho jeden rok bedlivě sledovali. Na konci této lhůty měl tři další fotografie se jmény a adresami, tři další složky o lidech, kteří v mnichovském Justičním paláci zavraždili jeho manželku a jeho mučili. Jedním byl Karl Pfann, pracující v jedné hamburské vývozní a dovozní firmě. Další dva byli bratři, Eric a Hans Freislingovi, kteří vlastnili autoservis a čerpací stanici v Západním Berlíně. Rogan usoudil, že jeho čas přišel.

Připravoval se nesmírně opatrně. Nechal se svou společností vyslat do Evropy jako obchodní zástupce, s doporučujícími dopisy pro počítačové firmy v Německu a Rakousku. Neměl strach, že ho někdo pozná. Vážné zranění a léta utrpení se výrazně podepsaly na jeho vzhledu; kromě toho byl mrtvý. Vyšetřovatelé museli být přesvědčeni, že kapitána Michaela Rogana zabili.

Rogan odletěl do Vídně a zřídil si tam obchodní zastoupení. Ubytoval se v hotelu Sacher, dopřál si dobrou večeři, jako dezert slavný Sachrův dort a ve vyhlášeném hotelovém Červeném baru brandy. Potom se prošel tlumeně osvětlenými ulicemi a poslouchal hudbu linoucí se z kaváren. Chodil dlouho, dokud se dostatečně neuvolnil, aby se mohl vrátit do svého pokoje a usnout.

Během následujících dvou týdnů začal být díky přátelským Rakušanům, s nimiž se seznámil ve dvou počítačových firmách, zván na důležité vídeňské večírky. Nakonec na městském plese, jehož se povinně účastnili všichni byrokraté z radnice, potkal Alberta Moltkeho. Překvapilo ho, jak moc se ten muž změnil. Jeho tvář se zklidnila vlivem pohodlného života a dobrého jídla. Vlasy měl stříbřitě šedé. Z jeho vystupování čišela povrchní zdvořilost politiků. A vedle sebe měl manželku, štíhlou a vesele vypadající dámu, zjevně daleko mladší a zjevně do něj velmi zamilovanou. Jakmile si všiml, že se na něj Rogan dívá, kultivovaně se uklonil, jako kdyby říkal: „Ano, díky, že jste mě volil. Samozřejmě, dobře si na vás pamatuji. Kdykoli se zastavte u mě v kanceláři.“ Byla to úklona protřelého politika. Není divu, že se z toho vykroutil, když ho stíhali jako válečného zločince, pomyslel si Rogan. A měl jisté potěšení z toho, že právě fotografie, kterou po jeho osvobození otiskly noviny, Alberta Moltkeho odsoudila k smrti.

Albert Moltke se neznámému uklonil, ačkoli ho příšerně bolely nohy a ze všeho nejraději by byl doma, popíjel u krbu černou kávu a jedl Sachrův dort. Společenské události mu šly na nervy, ale jehoPartei zkrátka nějak musela získat volební fondy. A on byl svým kolegům zavázán poté, co ho ve špatných časech tak loajálně podporovali. Moltke cítil, jak mu manželka Ursula tiskne ruku, ještě jednou se neznámému uklonil a měl neurčitý pocit, že to je někdo důležitý, někdo, koho by si měl pamatovat jasněji.

Ano,Partei a jeho drahá Ursula mu pomohly, když byl souzen jako válečný zločinec. A když ho osvobodili, ukázalo se, že soud byl pro něj pravým požehnáním. Vyhrál volby do jedné místní rady a politickou budoucnost, byť omezenou, měl zajištěnu. Život se vyvíjel slibně. Jenže pak se jako vždycky dostavila znepokojivá myšlenka: Co kdybyPartei a Ursula zjistily, že obvinění se zakládalo na pravdě? Milovala by ho manželka ještě? Opustila by ho, kdyby se dozvěděla, jak to skutečně bylo? Ne, určitě by bez ohledu na důkazy neuvěřila, že je schopen takových zločinů. Tenkrát byl někdo jiný – tvrdší, chladnější, silnější. V oněch dobách člověk takový být musel, pokud chtěl přežít. A přece… a přece… jak se to mohlo stát? Když ukládal své dvě malé děti ke spánku, občas zaváhal, než na ně sáhl. Jeho ruce se nemohly dotýkat takové nevinnosti. Ale porota ho osvobodila. Zvážili všechny důkazy a nechali ho jít a nový soud se konat nemohl. On, Albert Moltke, byl z právního hlediska navždy nevinný. A přece… a přece…

Neznámý kráčel přímo k němu. Vysoký, statný muž s nezvykle tvarovanou hlavou. Pohledný, jak snědší Němci bývají. Ovšem pak si Albert Moltke všiml obleku šitého na míru. Ne, tenhle člověk byl evidentně Američan. Moltke jich od války při obchodních jednáních potkal mnoho. Přivítal muže úsměvem a obrátil se, aby představil manželku, jenže ta o několik kroků poodešla a hovořila s někým jiným. A pak se Američan představil. Jeho jméno znělo přibližně Rogar, což bylo Moltkemu také povědomé. „Blahopřeji vám ke zvolení. A blahopřeji vám také k nedávnému osvobozujícímu rozsudku.“

Moltke se zdvořile usmál. Odrecitoval svou obvyklou řeč. „Vlastenecká porota konala svou povinnost a rozhodla, naštěstí pro mě, ve prospěch nevinného německého krajana.“

Chvíli nezávazně rozprávěli. Američan naznačil, že by se mu hodila právní pomoc při zakládání počítačové firmy. Moltke zbystřil. Tušil, že Američan ve skutečnosti hledá způsob, jak se vyhnout několika městským daním. Protože ze zkušenosti věděl, že se na tom dá zbohatnout, vzal Američana za paži a navrhl: „Co kdybychom se nadýchali čerstvého vzduchu a trochu se prošli?“ Američan se usmál a přikývl. Moltkeho manželka si ani nevšimla, že odcházejí.

Když kráčeli ulicemi města, Američan se nenucené zeptal: „Pamatujete si můj obličej?“

Moltke se zašklebil a odpověděl: „Můj milý pane, připadáte mi povědomý, ale setkávám se s mnoha lidmi.“ Byl trochu netrpělivý; uvítal by, kdyby Američan přešel rovnou k věci.

Moltke si trochu znepokojeně uvědomil, že se dostali do liduprázdné uličky. Najednou se Američan naklonil a zašeptal mu do ucha něco, po čem se Moltkemu skoro zastavilo srdce: „Vzpomínáte si na Rosenmontag 1945? V Mnichově? V Justičním paláci?“

A pak se Moltke upamatoval na ten obličej; nepřekvapilo ho, když Američan řekl: „Jmenuju se Rogan.“ Kromě strachu, který ho zcela zaplavil, Moltke cítil také hluboký stud, neboť poprvé naplno uvěřil ve svou vinu.

Rogan vše vyčetl z Moltkeho pohledu. Nasměroval menšího muže dál do uličky a cítil, jak se Moltke pod jeho paží celý třese. „Nic vám neudělám,“ řekl. „Jenom chci informace o těch zbývajících mužích, o vašich druzích. Vím o Karlu Pfannovi a bratrech Freislingových. Jak se jmenují ti další tři a kde bych je našel?“

Moltkeho zachvátila hrůza. Nemotorně se rozběhl uličkou. Rogan bez problémů utíkal vedle něj, jako kdyby společně trénovali. Přiblížil se k Rakušanovi zleva a sáhl do podpažního pouzdra pro pistoli Walther. Aniž by zpomalil, za běhu na hlaveň našrouboval tlumič. Necítil žádnou vinu; neuvažoval o slitování. Moltkeho hříchy se otiskly do jeho mozku a byly v jeho vzpomínkách spáchány tisíckrát. Byl to Moltke, kdo se usmál, když Christine křičela ve vedlejší místnosti, a kdo utrousil: „No tak, nebuďte takový hrdina na úkor své nebohé manželky. Copak nechcete, aby se vám narodilo dítě?“ Tak rozumně, tak přesvědčivě, ačkoli věděl, že Christine je již mrtvá. Moltke z nich byl ten nejméně důležitý, ale vzpomínky musely zemřít. Rogan ho dvakrát střelil do boku. Moltke padl dopředu a Rogan utíkal dál, pryč z uličky a na hlavní třídu. Nazítří odletěl do Hamburku.

V Hamburku snadno vystopoval Karla Pfanna. Pfann byl nejbrutálnější z vyšetřovatelů, avšak natolik zvířecím způsobem, že k němu Rogan cítil menší zášť než k ostatním. Pfann se choval podle své skutečné přirozenosti. Byl to jednoduchý člověk, hloupý a krutý. Rogan ho nezabil tak nenávistně jako Moltkeho. Všechno šlo přesně podle plánu. V plánu však nebylo Roganovo setkání s německou dívkou Rosalie, její květinovou vůní, nezvyklým nedostatkem citů a amorální nevinností.

Když teď vedle ní ležel ve svém hamburském hotelovém pokoji, zlehka rukama přejížděl po jejím těle. Pověděl jí všechno, přesvědčený, že ho nezradí – nebo možná v naději, že to udělá a ukončí tak jeho vražednou misi. „Pořád mě máš ráda?“ zeptal se.

Rosalie přikývla. Podržela si jeho ruku na ňadru. „Chci ti pomoct,“ řekla. „Na nikom mi nezáleží. Je mi jedno, jestli umřou. Ale na tobě mi záleží – trochu. Vezmi mě do Berlína a já udělám všechno, co budeš chtít.“

Rogan věděl, že každé slovo myslí zcela vážně. Podíval se jí do očí a znepokojila ho dětská nevinnost, kterou v nich spatřil, a citová prázdnota, jako kdyby pro ni vraždění a milování byly stejně přípustné.

Rozhodl se, že ji vezme s sebou. Líbilo se mu v její společnosti a mohla být užitečná. Kromě toho se nezdálo, že by jí záleželo na někom nebo na něčem jiném. A postará se, aby nikdy nebyla u samotných poprav.

Druhý den s ní vyrazil nakupovat na Esplanade a do podloubí BaselerHospitz. Pořídil jí dvoje nové šaty, které se hodily k její bledě růžové pleti a modrým očím. Vrátili se hotelu, zabalili si a po večeři odletěli noční linkou do Berlína.

4.

Několik měsíců po skončení války Rogana letecky přepravili z veteránské nemocnice ve Spojených státech na ústředí americké zpravodajské služby v Berlíně. Požádali ho, aby si prohlédl záplavu fotografií mužů podezřelých z válečných zločinů, jestli mezi nimi nepozná někoho ze svých mučitelů z mnichovského Justičního paláce. Jeho případ byl v archivu spojenecké Komise pro válečné zločiny veden pod číslem A23 486. Mezi podezřelými nebyl nikdo, koho by si jasně pamatoval. Nedokázal identifikovat ani jednoho, a tak odletěl zpátky do veteránské nemocnice. Předtím se ale pár dní toulal po městě a pohled na trosky bezpočtu domů mu skýtal jisté divošské uspokojení.

Od té doby se velkoměsto změnilo. Západoberlínské úřady vzdaly snahu odklidit sedmdesát milionů tun trosek, které za sebou během války zanechaly spojenecké bombardéry. Sutiny byly navršeny do nevelkých umělých pahorků a pak osázeny květinami a keříky. Část posloužila pro vyplnění základů nových obytných věžáků, postavených v nejmodernějším stylu a šetřících prostor. Berlín se stal gigantickou, ocelově šedou králíkárnou z kamene, kde v noci ožívala nejhorší semeniště neřesti ve zpustošené poválečné Evropě.

Rogan se s Rosalie ubytoval v hotelu Kempinski na rohu Kurfürstendamm a Fasanestrasse, zřejmě nejluxusnějším v Západním Německu. Potom vyřídil několik telefonátů s firmami, s nimiž jeho společnost obchodovala, a domluvil si schůzku v soukromé detektivní kanceláři, která byla již pět let na jeho výplatní listině.

Na první společný oběd v Berlíně vzal Rosalie do restaurace Ritz, kde podávali nejlepší orientální pokrmy. Rogan pobaveně sledoval, jak Rosalie s nesmírnou chutí pořádá značné množství jídla. Objednali si polévku z ptačích hnízd, která vypadala jako zeleninové mozky pokapané černou krví. Rosalie nejvíc zachutnala směs červených kousků humra, bílých kostek vepřového a hnědých špalků hovězího s muškátovým oříškem, ale nic nenamítala ani proti grilovaným žebírkům a kuřeti s jemným hráškem. Vyzkoušela Roganovy garnáty v černé fazolové omáčce a uznale pokývala hlavou. To vše doprovázelo několik porcí smažené rýže a mnoho šálků horkého čaje. Byl to obrovský oběd, avšak Rosalie si s ním bez problémů poradila. Teprve nedávno zjistila, že existuje i jiné jídlo než chléb, maso a brambory. Rogan se usmíval její spokojenosti a pozoroval, jak dočista vytírá stříbrem zdobené talíře.

Odpoledne nakupovali na Kurfürstendamm, kde jasně osvětlené výkladní skříně ustupovaly směrem k Berlínské zdi prázdným šedivým obchodům. Rogan Rosalie koupil drahé zlaté hodinky s krytem posázeným drahými kameny, který bylo třeba odklopit, jestliže se majitelka chtěla dozvědět čas. Rosalie vyjekla radostí a Rogan si s trpkou ironií pomyslel, že pokud u mužů láska prochází žaludkem, pak cesta k ženskému srdci je dlážděna dárky. Jenže když se k němu naklonila, aby ho políbila, a on ucítil její měkké a rozechvělé rty na svých, veškerý cynismus ho přešel.

Večer se vypravili do klubu Eldorado, kde byli číšníci oblečeni jako dívky a číšnice v mužských šatech. Pokračovali do klubu Cherche la Femme, kde se krásná děvčata svlékala stejně bezstarostně jako ve svých vlastních ložnicích a svůdně se vrtěla a hladila. Nakonec tančila před velkými zrcadly, oblečena pouze do černých punčoch a vyzývavých rudých čapek. Rogan a Rosalie skončili v Badewanne na NürnburgStrasse. Pili šampaňské, rukama jedli krátké a silné bílé klobásky z velkých táců a jako všichni kolem si utírali prsty do ubrusu.

Když se vrátili do hotelu, Rogan už skoro omdléval sexuální touhou. Chtěl se hned milovat, ale Rosalie ho se smíchem odstrčila a zmizela v ložnici. Rogan si zklamaně sundal sako a kravatu a míchal si drink v malém baru, který byl součástí každého apartmá. Rosalie na něj po několika minutách tichým, skoro pubertálně medovým hlasem zavolala: „Michaele.“ Obrátil se k ní.

Na světlovlasé hlavě měla nový klobouk, který jí koupil v Hamburku, roztomilé dílko ze zelených pásků. Na nohy si natáhla dlouhé černé síťované punčochy, jež jí zakrývaly téměř celá stehna. Mezi zeleným kloboučkem a černými punčochami byla Rosalie – nahá. Pomalu se k němu blížila s dychtivým šťastným úsměvem vzrušené ženy.

Rogan po ní vztáhl ruce. Vyhnula se jeho náruči a on ji následoval do ložnice a cestou ze sebe chvatně strhával oblečení. Když se ji pokusil obejmout podruhé, neodtáhla se. A pak skončili na rozlehlé posteli a on cítil růžovou vůni jejího těla, vnímal pleť hebkou jako okvětní lístky, když se oddali milování, které přehlušilo chraplavé zvuky nočního Berlína, tklivý křik zvířat uvězněných vTiergarten hned pod okny a přízračné obrazy vraždy a pomsty, jež trápily Roganův zranitelný mozek.

5.

Rogan chtěl, aby první setkání s bratry Freislingovými vypadalo náhodně. Druhý den si pronajal mercedes, zajel na jejich čerpací stanici a nechal auto prohlédnout. Obsluhoval ho Hans Freisling, a když šel Rogan do kanceláře zaplatit, spatřil tam v koženém křesle Erika, jenž kontroloval účty za uskladnění pohonných hmot.

Na obou bratrech se věk nijak výrazně nepodepsal, především proto, že nikdy nebyli žádní krasavci. Přibývající léta vytvarovala jejich masitá a vychytralá ústa; jejich rty už nebyly tak široké. Lépe se oblékali a nemluvili tak vulgárně jako dřív. Nezměnila se však jejich proradnost, ačkoli se nyní namísto vražd projevovala drobnými podvody.

Firma, od které si auto pronajal, ho téhož dne kontrolovala a zjistila, že je v naprostém pořádku. Hans Freisling si však naúčtoval dvacet marek za jakési drobné mechanické úpravy a prohlásil, že je třeba vyměnit řemen větráku. Rogan se usmál a výměnu odsouhlasil. Než byla práce hotová, dal se do řeči s Erikem a zmínil se, že pracuje ve firmě vyrábějící počítače a že se v Berlíně nějaký čas zdrží. Předstíral, že si nevšiml vychytralého a chtivého výrazu v obličeji Erika Freislinga. Když přišel Hans a oznámil, že řemen je vyměněný, Rogan ho odměnil štědrým spropitným a odjel. Jakmile zaparkoval před hotelem, podíval se pod kapotu. Řemen větráku vyměněný nebyl.

Rogan se v mercedesu k benzinové pumpě vždy po několika dnech vracel. Freislingové ho sice šidili na benzinu a oleji, ale jinak se chovali mimořádně přátelsky. Rogan věděl, že mají něco za lubem, a zajímalo ho, co to bude. Určitě ho chtěli oškubat. Jenže i on měl svoje plány. Než je však zabije, potřeboval od nich zjistit totožnost a místo pobytu zbývajících tří, zejména šéfa vyšetřovatelů. Mezitím nechtěl působit nervózně a vystrašit je. Rozhazoval peníze jako návnadu a čekal, až Freislingové udělají první krok.

Následující víkend mu v neděli navečer zavolala hotelová recepce, že za ním na pokoj chtějí dva pánové. Rogan se usmál na Rosalie. Bratři se chytili. Byl to však Rogan, koho čekalo překvapení. Příchozí neznal. Nebo spíše jednoho z nich. Ve druhém muži okamžitě poznal Arthura Baileyho, agenta americké zpravodajské služby, který ho vyslýchal v souvislosti s jeho „popravou“ a před devíti lety po něm v Berlíně chtěl identifikovat podezřelé. Bailey na Rogana lhostejně pohlédl a požádal ho o doklady.

„Zrovna jsem četl váš spis, pane Rogane,“ řekl Bailey. „Vypadáte teď úplně jinak než na fotografiích. Nepoznal jsem vás, když jsem vás poprvé zase viděl.“

„Kdy to bylo?“ zajímal se Rogan.

„Před týdnem na pumpě u Freislingů,“ odpověděl Bailey. Tento vytáhlý muž pocházel ze Středozápadu a jako Američana ho usvědčovala ledabylá výslovnost i šaty a držení těla. Rogan nechápal, jak ho na čerpací stanici mohl přehlédnout.

Bailey se na něj vlídně usmál. „Mimochodem, máme dojem, že Freislingové jsou východoněmečtí špioni. Kšeftují. Takže když jste se tam objevil a skamarádil se s nimi, prověřili jsme si vás. Zavolali jsme do Washingtonu, podívali se na vaše víza a tak podobně. Potom jsem si sedl a přečetl váš spis. Na něco jsem si vzpomněl a prošel jsem staré noviny. A nakonec jsem na to přišel. Podařilo se vám najít těch sedm mužů z Mnichova a vrátil jste se je zlikvidovat. Ve Vídni to byl Moltke a v Hamburku Pfann. Teď jsou na řadě Freislingové – je to tak?“

„Přijel jsem prodávat počítače,“ odpověděl Rogan ostražitě. „To je všechno“.

Bailey pokrčil rameny. „Nezajímá mě, co děláte; starat se o dodržování zákona v téhle zemi není moje práce. Ale jedno vám povím: Ruce pryč od Freislingů. Už dlouho proti nim sháním nějaké důkazy, a až se mi to podaří, rozpráším celou východoněmeckou špionážní síť. Nechci, aby je někdo zlikvidovat a já jsem zůstal ve slepé uličce.“

Roganovi náhle došlo, proč jsou k němu Freislingové tak přátelští. „Chtějí moje informace o nových počítačích?“ zeptal se Baileyho.

„Nepřekvapilo by mě to,“ zněla odpověď. „Počítače – ty nové – se do komunistických zemí vyvážet nesmějí. Ale toho se nebojím; vím, co s nimi máte v plánu. A varuju vás: Jestli to uděláte, znepřátelíte si mě.“

Rogan mu věnoval chladný pohled. „Nevím, o čem mluvíte, ale dám vám jednu radu: Nepleťte se mi do cesty, nebo vás přejedu. Nemůžete mi nic udělat. Mám kontakty přímo v Pentagonu. Moje nové počítače jsou pro ně důležitější než všechny kraviny, které jim dokážete obstarat se svým mizerným špionážním vybavením.“

Bailey se na něj zamyšleně podíval a pak řekl: „Dobře, na vás nic nemáme, jenže co vaše přítelkyně?“ Trhl bradou k Rosalie, která seděla na gauči. „Té život znepříjemnit rozhodně můžeme. Vlastně by stačil jeden telefon a už ji nikdy neuvidíte.“

„O čem to sakra mluvíte?“

Na Baileyho úzkém, hranatém obličeji se objevil výraz předstíraného překvapení. „Ona vám to neřekla? Před šesti měsíci utekla z jednoho blázince u Severního moře. Zavřeli ji tam těsně po válce jako schizofreničku. Úřady ji pořád hledají – ne moc intenzivně, ale hledají. Když vytočím číslo, policajti ji seberou. Na to nezapomínejte.“ Bailey se odmlčel a pak pomalu pokračoval: „Až ty dva nebudeme potřebovat, ozvu se vám. Proč je nemůžete prozatím přeskočit a postarat se o ostatní?“

„Protože nevím, kdo ti zbývající tři jsou. Doufám, že mi to řeknou bratři Freislingové.“

Bailey zavrtěl hlavou. „Ti nepromluví, pokud je k tomu nedonutíte, a jsou zatraceně tvrdí. Radši byste to měl nechat na nás.“

„Ne,“ odmítl Rogan. „Mám spolehlivou metodu. Rozvážu jim jazyk. Pak je předám vám.“

„Nelžete, Rogane. Vím, v jakém stavu byste nám je předal.“ Natáhl ruku, aby se s Roganem rozloučil. „Splnil jsem svou oficiální povinnost, ale po přečtení vašeho spisu vám chci popřát hodně štěstí. Na ty bratry Freislingy si dávejte pozor; jsou to oba mazaní mizerové.“

Když se za Baileym a jeho mlčícím kolegou zavřely dveře, Rogan se obrátil k Rosalie. „Je to pravda, co o tobě říkal?“

Rosalie seděla vzpřímeně, ruce složené v klíně. Dívala se Roganovi do očí. „Ano,“ přiznala.

Toho večera zůstali v hotelu. Rogan objednal na pokoj jídlo a šampaňské, a když se najedli, šli do postele. Rosalie se blonďatou hlavou uvelebila na Roganově rameni a potahovala z jeho cigarety. „Mám ti o tom vyprávět?“ zeptala se.

„Jestli chceš,“ odpověděl Rogan. „Vlastně na tom vůbec nezáleží, chápeš – na té tvé nemoci.“

„Už mi nic není,“ řekla Rosalie.

Rogan ji něžně políbil. „Já vím.“

„Chci ti to vyprávět,“ pokračovala. „Možná mě pak přestaneš milovat, ale prostě ti to chci povědět.“

„Vždyť je to jedno,“ trval na svém Rogan. „Nemusíš mi nic říkat.“

Rosalie se natáhla a zhasla lampu na nočním stolku. Ve tmě se jí volněji vyprávělo.

6.

Toho strašného dne na jaře 1945 hodně plakala. Zasněné čtrnáctileté dívce se rozpadl svět. Obří drak zvaný válka ji odvlekl pryč.

Ráno odešla z domova pracovat na zahradu, kterou si rodina pronajala na okraji jejich města Büblingshausenu v Hesensku. Když pak rýčem obracela tmavou hlínu, po zemi se přehnal velký stín. Zvedla oči a spatřila na nebi početnou formaci letadel, která zakrývala slunce, a uslyšela dunění pum shazovaných na optické závody ve Wetzlaru. Potom se pumy rozlily, jako když se rozlije voda ze sklenice, a zaplavily její neškodnou obec se středověkými kořeny. Vyděšená dívka zabořila obličej do kypré země, která se prudce otřásala. Když hřmění na obloze ustalo a přes slunce se nesunuly stíny, vydala se nazpátek do centra Büblingshausenu.

Město hořelo. Domy se jako hračky podpálené rozmařilým dítětem rozpadaly na popel. Rosalie běhala po květinami zdobených ulicích, kde prožila celý život, a vyhýbala se doutnajícím troskám. Napadlo ji, že to musí být sen; jak by mohly všechny ty domky, které znala od dětství, tak rychle zmizet?

A pak odbočila do ulice, jež směřovala k jejímu domovu na Hintergasse, a spatřila řadu obnažených místností, nakupených v patrech na sebe. Jako kouzlem nahlížela do domů svých sousedů a přátel – ložnice i obývací pokoje, nezakryté stěnami, měla jako na dlani. A potom uviděla matčin pokoj a kuchyň, kterou důvěrně znala celých čtrnáct let života.

Rosalie zamířila ke vchodu, jenže ten zavalila hromada sutin. Z kupy rozbitých cihel trčela noha v hnědé botě a kostkovaných kalhotách, které nosil její otec. Spatřila další těla, zasypaná červeným a bílým prachem, a pak si všimla osamělé ruky, mířící v němé agónii k nebi, a na šedém prstu zlatem lemovaný kroužek, což byl snubní prsten její matky.

Rosalie omámeně klesla na sutiny. Necítila bolest ani zármutek – jen zvláštní otupělost. Míjely hodiny. Už se stmívalo, když uslyšela nepřetržité rachocení oceli o kamennou drť. Zvedla oči a uviděla dlouhou řadu amerických tanků, které se sunuly troskami Büblingshausenu. Projeli městem a zavládlo ticho. Potom se objevil malý vojenský náklaďák s plachtou. Auto zabrzdilo a ze sedadla řidiče seskočil americký voják. Byl mladý, světlovlasý a plný života. Přistoupil k ní a němčinou s přízvukem se zeptal: „Hej,Liebchen, nechceš jet s náma?“

Protože ji nenapadalo nic jiného, protože všichni, které znala, byli mrtví, a protože zahrada, kterou dopoledne osázela, ještě celé měsíce neponese ovoce, Rosalie s vojákem nastoupila do auta.

Jeli až do setmění. Potom ji světlovlasý voják odvedl dozadu pod plachtu a pokynul jí, aby si lehla na kupu dek. Klekl si k ní. Otevřel zářivě zelenou krabici a podal jí kus tvrdého kulatého sýra a čokoládu. Potom se natáhl vedle ní.

Hřál ji a Rosalie věděla, že dokud bude cítit jeho teplo, nezemře, neskončí pod dýmající hromadou suti jako matka a otec. Když se k ní voják přitiskl a ona na stehně ucítila ztopořený úd, nechala ho, ať si dělá, co chce. Nakonec ji nechal schoulenou na dekách, vrátil se do kabiny a jel dál.

V noci auto zastavilo a pod plachtu přicházeli další vojáci, aby si k ní lehli na kupu dek. Rosalie předstírala, že spí, a podvolila se jim. Ráno náklaďák pokračoval v cestě až do centra jakéhosi velkého pobořeného města.

Vzduch byl ostřejší a studenější. Rosalie zaznamenala severní vlhkost, ale přestože o Brémách často čítávala v učebnicích, vybombardované ruiny v ní obraz slavného kupeckého města nevyvolaly.

Blonďatý voják jí pomohl vystoupit a zamířil s ní k budově, jejíž nižší podlaží zůstala nedotčena. Zavedl ji do prostorné jídelny plné armádní výstroje. V černých kamnech hučel oheň. V koutě místnosti byla postel s hnědými dekami. Světlovlasý mladík Rosalie doprovodil k posteli a pokynul jí, aby se na ni uložila. „Já jsem Roy,“ představil se. A potom si lehl na ni.

Rosalie v posteli strávila následující tři týdny. Roy kolem vytvořil zástěnu z dek, čímž vznikl malý soukromý pokojík. Rosalie v něm přijímala nekonečný zástup mužů bez tváří, kteří do ní pronikali. Nedělala si s tím hlavu. Byla naživu a v teple. Nevychladla pod sutinami.

Zpoza dek slyšela mnoho mužských hlasů a smích, slyšela šustění karet a cinkání lahví o sklenice. Když jeden voják odešel a vystřídal ho další, vždy ho přivítala s úsměvem a otevřenou náručí. Jednou jakýsi mladík nakoukl závěsem dovnitř, prohlédl si ji a obdivné hvízdl. Ve čtrnácti letech již byla plně vyvinutá, skutečná žena.

Vojáci s ní zacházeli jako s královnou. Kupovali jí jídla, jaká okusila naposledy před válkou. Zdálo se, že jídlo probouzí v jejím nitru neukojitelnou vášeň. Stala se studnicí lásky a oni ji při využívání jejího těla hýčkali. Jednou se světlovlasý Roy, který ji naložil do auta, zeptal: „Hej, baby, nechceš se vyspat? Všechny vyženu.“ Ale ona zavrtěla hlavou. Dokud se zpoza závěsu vynořovali milenci bez tváře, mohla věřit, že je to jen sen – ztopořené údy, otcova noha v kostkovaných kalhotách, vyčnívající z trosek, ruka se snubním prstenem, ukazující k nebi. Nic z toho se nemohlo stát.

Jednoho dne však přišli jiní vojáci, s pistolemi u boku v a přilbami na hlavách. Řekli jí, aby se oblékla, a pak ji naložili do nákladního auta k dalším dívkám, z nichž některé se smály a jiné plakaly. Rosalie v náklaďáku musela omdlít, protože když se probrala, ležela na nemocničním lůžku. Velmi nezřetelně a jako v dálce viděla lékaře, který si ji pozorně prohlížel. Na sobě měl bílý plášť, ale pod ním americkou uniformu.

Ležela ve sněhobílé posteli a slyšela, jak doktor říká: „Tak takhle holka chytila úplně všechno. Navíc otěhotněla. Bude muset na potrat. Všechen ten penicilin a horečka plod zabily. Moc pěkné děvče.“

Rosalie se zasmála. Věděla, že se jí to všechno zdá na zahradě u Büblingshausenu a že za chvíli půjde domů k tátovi a mámě. Třeba tam čeká dopis od staršího bratra, který na východě bojuje proti Rusům. Jenže její sen pořád nebral konce. Dostala strach, byl moc děsivý. Rozbrečela se a nakonec úplně procitla…

U lůžka stáli dva lékaři, jeden Němec a jeden Američan. Američan se usmál: „Takže jste zase s námi, mladá dámo, tohle bylo těsné. Můžete mluvit?“

Rosalie přikývla.

Americký doktor pokračoval: „Víte, že kvůli vám skončilo padesát amerických vojáků s pohlavními chorobami v nemocnici? Nadělala jste víc škody než celý německý pluk. Takže – byla jste s vojáky ještě někde jinde?“

Německý lékař se k ní sklonil a tlumočil. Rosalie se opřela o loket a vytáhla si cudně přikrývku přes prsa. Vážným tónem se zeptala: „Tohle není sen?“ Všimla si lékařova zmateného pohledu. Rozplakala se. „Chci domů k mámě,“ řekla. „Chci domů do Büblingshausenu.“

O čtyři dny později ji převezli do ústavu pro choromyslné u Severního moře.

Ve tmě berlínského hotelového pokoje ji Rogan přitáhl blíž k sobě. Konečně chápal její citovou prázdnotu, zdánlivou absenci jakýchkoli morálních hodnot. „Už je ti dobře?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla. „Je mi dobře.“

7.

Nazítří Rogan odjel s mercedesem na čerpací stanici Freislingových a požádal je o jisté úpravy karoserie. Konkrétně mu šlo o to, aby byl velký kufr vzduchotěsný. Zatímco probíhaly práce, přátelsky s oběma bratry rozmlouval, vyprávěl jim o své práci v počítačové branži a řekl, že jeho firma hledá příležitost k prodeji svých myšlenek do zemí za Železnou oponou. „Samozřejmě legálně, jedině legálně,“ zdůraznil tónem, z něhož vyplývalo, že tato slova pronést musí, ale pustil by se i do nezákonného obchodu, jen když na tom vydělá.

Bratři se vychytrale usmáli. Pochopili. Pak se ho dál vyptávali na jeho práci. Zajímalo je, jestli by se s nimi nechtěl jako turista vypravit do východního Berlína. Rogan byl nadšený. „Samozřejmě,“ přisvědčil dychtivě a hned chtěl znát termín. Bratři se však usmívali a uklidňovali ho:“Langsam, langsam. Pomalu, pomalu.“

Několikrát s ním viděli Rosalie a rozplývali se nad její krásou. Jednou Rogan po návratu z kanceláře, kde byl zaplatit účet, našel Erika Freislinga s hlavou prostrčenou okénkem mercedesu, jak vážně hovoří s Rosalie. Sotva odjeli, Rogan se Rosalie otázal: „Co ti chtěl?“

„Chtěl, abych s ním spala a donášela mu na tebe,“ odpověděla lhostejně.

Rogan mlčel. Když zaparkovali před hotelem, Rosalie se zeptala: „Který bratr to se mnou mluvil? Jak se jmenuje?“

„Eric,“ řekl Rogan.

Rosalie se na něj sladce usmála. „Až je budeš likvidovat, chci ti pomoct zabít Erika.“

Další den se Rogan věnoval svým vlastním úpravám mercedesu. Zbytek týdne jezdil po Berlíně a vymýšlel plán. Jak Freislingy přiměje, aby mu prozradili jména zbývajících tří mužů? Jednoho dne projížděl kolem obrovského parkoviště u hlavního vlakového nádraží. Stály tam tisíce aut. Rogan se usmál. Perfektní hřbitov.

Aby si získal pověst člověka, který utrácí velké peníze za nízkou zábavu – což by mohlo svědčit o jeho morální nestálosti – bral Rosalie večer co večer do drahých a nechvalně proslulých nočních klubů. Věděl, že ho sledují nejen bratři Freislingové, ale možná celá východoněmecká kontrarozvědka.

Když pro něj a Rosalie Freislingové obstarali turistická víza do Východního Německa, předpokládal, že tam s někým naváže kontakt. V kapse měl na prodej složku technických plánů počítačů. Nikdo ho ale nekontaktoval. Prohlédli si betonový bunkr, v němž zemřel Hitler. Rusové se jej snažili vyhodit do povětří, jenže stěny byly tak silné a z natolik pevného cementu a oceli, že to nedokázali. A tak se protiletecký kryt, ve kterém spáchal sebevraždu nejobávanější šílenec všech dob, změnil v trávou zarůstající pahorek uprostřed dětského hřiště.

Šli dál do čtvrti Hansa, plné obrovských šedivých avantgardních činžáků a v obytném komplexu narazili na jeden z odpudivých výstřelků nové architektury. Veškeré odpadní a vodovodní trubky byly vyvedeny do velkého proskleného terminálu, kde se proplétaly jako zlomyslní oceloví hadi. Rosalie se otřásla. „Půjdeme domů,“ řekla. Nový svět se jí nelíbil o nic víc než starý.

Po návratu do Západního Berlína pospíchali do hotelu. Rogan odemkl dveře jejich apartmá a otevřel je před Rosalie, a když kolem něj procházela, poplácal ji po oblém zadku. Následoval ji dovnitř a při zavírání dveří uslyšel překvapený vzdech. Obrátil se.

Čekali na něj. Bratři Freislingové seděli u nízkého stolku a kouřili. Promluvil Hans: „Herr Rogan, neznepokojujte se. Jistě chápete, že v našem oboru musí být člověk opatrný. Nechceme, aby někdo věděl, že jsme s vámi ve spojení.“

Rogan k nim došel a potřásl jim rukama. Usmál se, aby je uklidnil. „Rozumím,“ řekl. Pochopil toho víc. Že přišli dřív, aby prohledali jeho pokoj. Že zjišťovali, jestli nechystá nějakou léčku. Že chtěli najít a ukrást plány, aby za ně nemuseli platit – komunistické peníze by zůstaly v jejich kapse. Ale nepřálo jim štěstí a museli počkat. Plány měl v kapse saka. Ještě důležitější bylo, že sedm obálek a pistoli s tlumičem uložil v kufříku do skladiště ve sklepě hotelu.

Hans Freisling se usmál. Když se takhle Hans Freisling usmíval naposledy, jeho bratr Eric se připlížil za Rogana a vypálil mu kulku do hlavy. „Rádi bychom koupili část vašich plánů počítačů, samozřejmě v nejpřísnějším utajení. Můžeme se dohodnout?“

Rogan se rovněž usmál. „Přijďte ke mně zítra na večeři,“ navrhl. „Pochopitelně to nejdřív musím zařídit. Nemám v tomhle pokoji všechno, co je potřeba.“

Eric Freisling nasadil lišácký výraz a řekl: „Rozumím.“ Chtěl, aby Rogan pochopil, že jeho apartmá prohledali a že není radno si s nimi zahrávat.

Rogan se na něj dlouze zadíval. „Přijďte zítra večer v osm,“ vyzval je. Vyprovodil je na chodbu.

Té noci nereagoval na Rosaliiny výzvy, a když nakonec usnula, zapálil si cigaretu a čekal, až se dostaví obvyklá noční můra. Dočkal se u třetí cigarety.

A pak se kdesi v jeho mysli rozhrnula opona a on se ocitl pod klenbou mnichovského Justičního paláce. Daleko v nekonečných stínech mozku nabývalo sedm mužů svých věčných podob. Pět bylo rozmazaných, ale dva – Eric a Hans Freislingové – vypadali velmi ostře, velmi zřetelně, jako kdyby na ně zamířily reflektory. Erikův obličej se od onoho osudného dne nezměnil, masité rty, záludné černé oči, široký nos a ze všech rysů zdaleka nejnápadnější surová krutost.

Tvář Hanse Freislinga se podobala Erikově, ale v jeho výrazu byla místo krutosti spíše prohnanost. Byl to Hans, kdo se snažil sblížit s vězněným Roganem a předstíral laskavost. Byl to Hans, kdo se Roganovi díval do očí a uklidňoval ho. „Oblečte si ty hezké šaty,“ šeptal mu Hans. „Pustíme vás na svobodu. Američané vyhrávají válku a vy nám jednoho dne můžete pomoci. Nezapomeňte, že jsme vám darovali život. Převlékněte se. Rychle.“

A Rogan se důvěřivě převlékal a vděčně se usmíval na vrahy své manželky. Když k němu Hans Freisling natáhl ruku, mladý zajatec Rogan mu podal tu svou. Teprve pak se daly rozeznat obličeje dalších pěti mužů a jejich nenápadné provinilé úsměvy. A Rogan si pomyslel: „Kde je ten sedmý?“ V tu chvíli mu střecha klobouku sklouzla do očí. Vzadu na krku cítil chladný kov hlavně pistole. Vnímal, jak mu hrůzou vstávají vlasy. A těsně před tím, než mu do lebky narazila kulka, uslyšel vlastní volání o milost, táhlé a vřeštivé „Aááááááá“. Poslední věcí, kterou spatřil, byl chytrácký úsměv Hanse Freislinga.

Musel vykřiknout nahlas. Rosalie byla vzhůru. Celý se třásl a nedokázal to ovládnout. Rosalie vstala a s pomocí čistého ručníku mu do obličeje vtírala chladivý alkohol. Pak mu alkoholem potřela celé tělo. Potom napustila plnou vanu horké vody a přinutila ho do kouřící koupele sednout. Sama se posadila na mramorový okraj vany. Rogan cítil, jak se jeho tělo přestává chvět a bušení krve o stříbrnou destičku v jeho lebce mizí.

„Kde ses to naučila?“ zeptal se.

Rosalie se usmála. „Poslední tři roky v blázinci jsem pomáhala s ošetřováním. To jsem byla skoro spokojená. Ale trvalo mi tři roky, než jsem sebrala dost odvahy k útěku.“

Rogan jí sebral cigaretu a vdechl kouř. „Proč tě nepropustili?“

Smutně se na něj usmála. „Neměli mě ke komu propustit,“ vysvětlila. „Nikoho nemám.“ Na chvíli se odmlčela. „Kromě tebe.“

Následujícího dne měl Rogan hodně práce. Dal Rosalie marky za pět set dolarů a poslal ji na nákupy. Potom se věnoval jistým nezbytným úkolům. Ubezpečil se, že ho nikdo nesleduje, zajel na předměstí Berlína a zaparkoval mercedes. Zašel do lékárny a koupil malý trychtýř a nějaké chemikálie. V železářství pořídil dráty, malou skleněnou misku, hřebíky, pásku a potřebné nářadí. Zajel s mercedesem do liduprázdné odlehlé ulice mezi pobořené a dosud neopravené domy a skoro tři hodiny pracoval na interiéru auta. Odpojil dráty vedoucí k zadním světlům a jiné dráty zavedl do kufru vozu. Vyvrtal díry do vzduchotěsného úložného prostoru a napojil na ně gumové hadičky. Namíchal chemikálie a s pomocí trychtýře je nalil do trubky, která se nyní táhla mezi podlahou a volantem. Dlouho to celé vymýšlel a doufal, že technika bude fungovat. Pokrčil rameny. Kdyby selhala, bude muset znovu použít pistoli s tlumičem. A to by mohlo být nebezpečné. Až policie porovná balistické stopy, odhalí souvislost mezi všemi vraždami. Rogan znovu pokrčil rameny. Tak ať, pomyslel si. Než proti němu shromáždí všechny důkazy, bude jeho mise u konce.

Zajel zpátky k hotelu a zastavil na parkovišti vyhrazeném pro hosty. Než odešel nahoru do pokoje, skočil si do sklepního skladiště pro kufřík. Rosalie na něj již čekala v apartmá. Utratit peníze jí netrvalo dlouho. Předvedla mu nové svůdné šaty z Paříže, které jí sotva zakrývaly prsa. „Jestli ty dva parchanty nevyvede z rovnováhy tohle, tak už nic,“ konstatoval Rogan s přehnaně žádostivým pohledem. „Víš přesně, co máš dneska večer dělat?“

Rosalie přikývla, ale on jí postup vysvětlil ještě jednou, pomalu a pečlivě. „Myslíš, že ti prozradí, co potřebuješ vědět?“ zeptala se Rosalie.

„Předpokládám, že ano,“ přisvědčil Rogan s drsným úšklebkem. „Tak či onak.“ Sáhl po telefonu a objednal na osmou do svého pokoje večeři pro čtyři.

Dochvilní bratři Freislingové dorazili současně se servírovacím vozíkem. Rogan poslal číšníka pryč a u jídla probírali podmínky obchodu. Když dovečeřeli, Rogan nalil čtyři skleničky peprmintového likéru. „Á, moje oblíbené pití,“ zaradoval se Hans Freisling. Rogan se usmál. Vzpomněl si na zápach likéru ve výslechové místnosti a na láhev, kterou s sebou Hans nosil.

Když Rogan zavíral láhev, vhodil do ní tabletky. Provedl to rychle a zkušeně; bratři si ničeho nevšimli, ačkoli se dívali přímo na něj. Kvůli své vrozené podezřívavosti čekali, až se napije první.“Prosit,“ řekl Rogan a přihnul si. Ze sladkého likéru se mu málem udělalo špatně. Bratři vyprázdnili skleničky a Hans si labužnicky olízl rty. Rogan mu podal láhev. „Poslužte si,“ vyzval ho. „Musím jít pro dokumenty. Omluvte mě.“ Vykročil kolem bratrů do ložnice. Hans si nalil další sklenku a obrátil ji do sebe. Eric nepil. Potom se však k němu sklonila Rosalie, jejíž výstřih odhaloval bílá ňadra. Dolila Erikovi a položila mu ruku na koleno. Eric zvedl sklenku a napil se, přičemž nespouštěl oči z Rosaliiných prsou. Rogan vešel do ložnice a zavřel za sebou.

Otevřel kufřík a vytáhl pistoli Walther a tlumič. Spěšně nasadil tlumič na hlaveň. Aniž zbraň jakkoli skrýval, otevřel dveře a vrátil se do vedlejšího pokoje.

Droga v likéru zpomalovala reakce, ale neuspávala. Ochromovala reflexy, takže se oběť pohybovala a reagovala velice zvolna. Její účinky byly podobné jako vliv alkoholu na fyzickou koordinaci, která jím bývá poznamenána, avšak člověk má dojem, že je na tom lépe než za normálních okolností. Bratři Freislingové tedy ještě nevěděli, co se s jejich těly děje. Jakmile spatřili pistoli v Roganově ruce, oba vyskočili ze židlí, jenže jejich snaha připomínala zpomalený film.

Rogan je zatlačil zpátky na židle. Posadil se naproti nim. Ze saka vytáhl zploštěnou a léty zašlou kulku a hodil ji na stolek mezi nimi.

„Vy, Eriku,“ začal Rogan, „jste mi tuhle kulku před deseti lety vypálil zezadu do hlavy. V Justičním paláci v Mnichově. Už si na mě vzpomínáte? Jsem ten moula, za kterého jste se nepozorovaně postavil, když se převlékal – a když mu váš bratr Hans vykládal, že ho pustíte na svobodu. Hodně jsem se změnil. Kvůli té kulce mám jiný tvar lebky. Ale podívejte se pořádně. Poznáváte mě?“ Odmlčel se a pak zlověstně dodal: „Vrátil jsem se, abychom tuhle hru společně dotáhli do konce.“

Bratři na Rogana pod vlivem drogy nechápavě civěli. První si ho vybavil Hans, v jehož tváři se objevil pochopitelný šok, strach a zděšené překvapení. Pokusili se o útěk, ale pohybovali se loudavě jako potápěči. Rogan se natáhl a přidržel je na židlích. Prohledal je, jestli nemají zbraně. Žádné nenašel.

„Nebojte se,“ řekl Rogan, přičemž záměrně napodobil Hansův hlas. „Neublížím vám.“ Chvíli mlčel. „Samozřejmě vás udám úřadům, ale nechci od vás nic jiného než pár informací. Kdysi dávno jste ode mě něco chtěli. Já jsem tenkrát spolupracoval, nemám pravdu? Určitě se zachováte stejně rozumně.“

Jako první odpověděl Hans, jehož hlas zněl prohnaně i bez ohledu na mírné potíže s artikulací. „Samozřejmě budeme spolupracovat; řekneme vám všechno, co víme.“

„Ale nejdřív uzavřeme dohodu,“ mumlal Eric podrážděně.

Dokud seděli, působili oba bratři vcelku normálně. Hans se teď předklonil a s úlisnou přátelskostí řekl: „Ano. Co potřebujete vědět a co pro nás uděláte, pokud budeme spolupracovat?“

Rogan klidně odpověděl: „Chci jména ostatních mužů, kteří s vámi byli v mnichovském Justičním paláci. Chci jméno člověka, který zabil mou manželku.“

Eric se po bratrově vzoru předklonil a zvolna a zamyšleně se otázal: „Abyste nás mohl všechny povraždit jako Moltkeho a Pfanna?“

„Ty jsem zabil, protože mi nechtěli říct ostatní jména,“ vysvětlil Rogan. „Nabídl jsem jim šanci žít, stejně jako ji teď nabízím vám.“Pokynul Rosalie. Ta přinesla bloky a tužky a podala je bratrům.

Hans zaskočeně vzhlédl a pak se zašklebil. „Povím vám je hned. Jmenují se –“ Než Hans stačil říct cokoli dalšího, Rogan vyskočil a praštil ho pažbou pistole přes rty. Hansova ústa se změnila ve tmavý otvor plný krvavých bublinek na dásních a úlomků zubů. Eric se chtěl bratra zastat, ale Rogan ho zatlačit zpátky na židli. Erika se neodvážil udeřit. Měl strach, že by se nezastavil, dokud by Němec nebyl mrtvý.

„Lži mě nezajímají,“ řekl Rogan. „A abych měl jistotu, že mi nelžete, oba – každý zvlášť – napíšete jména zbývajících tří mužů, kteří tehdy byli v Justičním paláci v Mnichově. Taky napište, kde teď žijí. Především mi jde o vrchního vyšetřovatele. Kromě toho chci vědět, kdo zabil moji ženu. Až skončíte, porovnám vaše seznamy. Pokud na nich najdu stejná jména, nechám vás žít. Jestliže si informace nebudou odpovídat a seznamy se budou lišit, oba vás okamžitě zabiju. Tohle je moje nabídka. Rozhodnutí je na vás.“

Hans Freisling se dusil a z úst si vytahoval úlomky zubů a útržky kůže. Nemohl mluvit. Eric položil poslední otázku: „Jak s námi naložíte, když budeme spolupracovat?“

Rogan se snažil znít co nejvážněji a nejupřímněji. „Pokud oba napíšete stejné údaje, nezabiju vás. Obviním vás ale z válečných zločinů a odevzdám vás patřičným úřadům. Potom půjdete před soud a uvidíte, jak dopadnete.“

Pobavilo ho, když na sebe bratři pohlédli, protože si dokázal představit, co se jim honí hlavou. I kdyby je zatkli a soudili nebo dokonce odsoudili, mohli se odvolat a dostat se z vězení na kauci. Pak by zmizeli do Východního Německa a dělali na soudce zpoza hranic dlouhý nos. Rogan se tvářil, jako by si jejich pohledů nevšiml, zvedl Hanse ze židle a odtáhl ho na opačný konec stolku, aby si vzájemně neviděli do papírů. „Tak do práce,“ vyzval je. „A radši si dejte záležet. Nebo v tomhle pokoji dneska večer oba zemřete.“ Namířil pistoli na Erikovu hlavu a díval se na Hanse. S tlumičem vypadala zbraň hrozivě.

Bratři se pustili do psaní. Kvůli účinkům zpomalovací drogy to pro ně bylo dosti namáhavé a trvalo dlouho, než Eric a pak i Hans seznam dokončili. Rosalie, která seděla u stolku mezi nimi a dávala pozor, aby se nedorozumívali, sebrala bloky a podala je Roganovi. Ten zavrtěl hlavou. „Přečti mi to,“ požádal ji. Stále mířil Erikovi na hlavu. Již se rozhodl, že ho zabije prvního.

Rosalie nahlas předčítala Erikův seznam. „Naším velícím důstojníkem byl Klaus von Osteen. Nyní působí jako předseda soudu v Mnichově. Další dva byli pozorovatelé. Muž od maďarské armády byl Wenta Pajerski. Ten se stal stranickým funkcionářem v Budapešti. Třetí byl Genco Bari. To byl pozorovatel z italské armády. Dnes žije na Sicílii.“

Rosalie dočetla. Nahlédla do druhého bloku, aby zjistila, co napsal Hans. Rogan zadržel dech. „Klaus von Osteen byl velicí důstojník. Tvoji manželku zabil on.“ Rosalie ztichla, protože v Roganově obličeji zaznamenala stín sklíčenosti. Potom pokračovala ve čtení.

Informace si odpovídaly, bratři napsali přibližně totéž, i když Christinina vraha jmenoval jen Hans. Když Rogan oba seznamy porovnal, zjistil, že Eric prozradil jen to nejnutnější, zatímco Hans přidal další podobnosti, například že Genco Bari je členem mafie a pravděpodobně v ní zaujímá významné postavení. Rogan měl ovšem pocit, že mu bratři tají něco, co by měl vědět. Vyměnili si vítězoslavné pohledy.

Rogan opět předstíral, že si ničeho nevšiml. „Dobře,“ řekl. „Zachovali jste se chytře, takže dodržím svou část dohody. Teď vás musím odevzdat policii. Společně opustíme tenhle pokoj a po zadním schodišti sejdeme dolů. Nesnažte se utéct. Půjdu hned za vámi. Pokud uvidíte někoho známého, až budeme venku, nepokoušejte se mu nic naznačit.“ Oba muži vypadali lhostejně; Eric se na Rogana docela nezakrytě usmíval. Měli ho za blázna. Copak Amerikanerneví, že je policie hned propustí?

Rogan postupoval podle plánu a dál dělal hlupáka. „Ještě něco,“ pokračoval. „Dole vás naložím do kufru auta.“ Všiml si, že je to vylekalo. „Jen žádnou paniku. Jak bych na vás mohl mířit, až budu řídit auto?“ zeptal se rozumně. „Jak jinak vás můžu při vyjíždění z parkoviště utajit před přáteli, kteří na vás budou třeba čekat před hotelem?“

Eric zavrčel: „Z toho kufru jsme vám udělali vzduchotěsnou komoru. Udusíme se. Přece jen nás chcete zabít.“

„Od té doby jsem do kufru nechal vyvrtat zvláštní otvory,“ řekl Rogan konejšivě.

Eric plivl na podlahu. Náhle popadl Rosalie a podržel ji před sebou. Droga ho však oslabila natolik, že se Rosalie snadno vykroutila z jeho sevření. Současně mu zaryla jeden dlouhý nalakovaný nehet do oka. Eric zařval a zakryl si levé oko dlaní. Rosalie se stáhla z jeho dosahu.

Až dosud Rogan svůj hněv ovládal. Teď mu v hlavě začala pulzovat dobře známá bolest. „Ty jeden hajzle,“ vyštěkl na Erika, „napsal jsi mi toho co nejmíň. Neprozradil jsi, že moji ženu zavraždil Klaus von Osteen. A vsadím se, žes mu pomáhal. Teď nechceš vlézt do kufru, protože si myslíš, že tě chci zabít. Dobře, ty parchante. Zabiju tě hned teď. Rovnou tady v hotelu. Zmlátím tě, až z tebe bude stříkat krev. Nebo ti prostě ustřelím hlavu.“

Situaci uklidnil Hans. Skoro plačtivě přes napuchlé a zkrvavené rty procedil k bratrovi: „Uklidni se a dělej, co ten Američan chce. Nevidíš, že se zbláznil?“ Eric Freisling se zkoumavě zadíval do Roganova obličeje. „Dobře,“ řekl po chvíli. „Udělám všechno, co chcete.“

Rogan se nehýbal. Rosalie se postavila vedle něj a dotkla se ho, jako kdyby mu chtěla vrátit zdravý rozum. A jeho strašlivý vztek začal ustupovat. Otočil se k ní: „Víš, co máš dělat, až odejdeme?“

„Ano.“

Rogan vystrkal oba bratry z pokoje a vedl je k zadnímu schodišti hotelu. Pistoli měl v kapse. Když došli k východu na parkoviště, šeptem uděloval pokyny, dokud nedorazili k připravenému mercedesu. Potom bratry přinutil pokleknout na štěrk a odemkl kufr. Eric dovnitř vlezl první, neohrabaně, protože droga stále ovlivňovala jeho pohyby. Měřil si Rogana nedůvěřivým pohledem. Rogan ho vmáčkl na dno. Když se do prostorného kufru soukal Hans, pokusil se o úsměv; byl to odporný úšklebek oteklých rtů a rozbitých zubů. Mírně a pokorně řekl: „Víte, jsem rád, že se to stalo. Celé ty roky jsem měl výčitky svědomí, co jsme vám udělali. Myslím, že pro mě bude jen dobře, z psychologického hlediska, když dostanu nějaký trest.“

„Vážně si to myslíte?“ zeptal se Rogan zdvořile a zabouchl za nimi víko.

8.

Rogan jezdil s mercedesem dvě hodiny po Berlíně. Ujistil se, že gumovými hadičkami do kufru proudí dostatek vzduchu. Potřeboval Rosalie poskytnout čas na splnění jejího úkolu. Musela sejít do hotelového sálu a tam pít, flirtovat a tančit s nezadanými muži, aby si později všichni pamatovali, že tam byla. Zajišťovala si alibi.

Kolem půlnoci zatáhl Rogan za drát připojený k volantu. Tím přerušil přívod vzduchu a vpustil do kufru oxid uhelnatý. Za necelých třicet minut budou bratři Freislingové po smrti. Rogan teď ujížděl k berlínskému vlakovému nádraží.

Po patnácti minutách však zastavil. Chtěl je zabít, jako oni v mnichovském Justičním paláci zabili jeho, bez varování a stále s nadějí na svobodu. Původně je hodlal utratit jako zvířata, ale nedokázal to.

Vystoupil z vozu, došel ke kufru a zaklepal na něj. „Hansi… Eriku…“ zavolal. Nevěděl, proč je oslovil křestními jmény, jako kdyby se z nich stali přátelé. Znova na ně zavolal, tlumeně a naléhavě, aby je varoval, že se blíží věčná temnota smrti a že by měli zpytovat zbytky svědomí a odříkat modlitby, kterými se připraví na černé prázdno. Opět zabušil na kufr, tentokrát hlasitěji, ale odpovědi se nedočkal. Náhle mu došlo, co se stalo. Pod vlivem drogy zřejmě zemřeli krátce poté, co Rogan do kufru pustil oxid uhelnatý. Aby se ujistil, že smrt jenom nepředstírají, odemkl kufr a otevřel jej.

Ačkoli to byli zločinci a svět jejich odchodem nic neztratil, v posledních okamžicích života v sobě nalezli jiskřičku lidství. V konečné agónii se bratři obrátili k sobě a objali se. Z jejich obličejů skoro zmizela lstivost a prohnanost. Rogan si je dlouho prohlížel. Byla to chyba, napadlo ho, zabít je společně. Nechtěně jim tím prokázal soucit.

Zavřel kufr a pokračoval k nádraží. Odbočil na rozlehlé parkoviště, obsazené tisícovkami automobilů, a zastavil v části, která podle jeho odhadu nejpravděpodobněji zůstane zaplněná, nedaleko východního vchodu. Pak z mercedesu vystoupil a vydal se k hotelu. Klíče od auta nechal cestou vyklouznout z dlaně do stoky.

Až do hotelu šel pěšky, a proto do apartmá dorazil teprve ve tři ráno. Rosalie na něj čekala. Podala mu sklenici vody na zapití léků, ale Rogan vnímal, jak mu krev v hlavě buší hlasitěji a hlasitěji. V ústech cítil povědomou odporně nasládlou chuť a pak ho postihla závrať a on padal… padal… padal…

9.

Teprve po třech dnech začal vnímat okolí. Byl pořád v hotelovém apartmá, ležel na posteli, ale ložnice byla cítit nemocniční dezinfekcí. Rosalie se vznášela nad ním, a jakmile se probral, přistoupila k němu. Přes rameno jí nahlížel nerudně vypadající vousatý lékař, který připomínal komické filmové figurky německých felčarů.

„Vida“ – lékařův hlas byl chraplavý – „konečně jste opět mezi námi. Dobře, velmi dobře. A teď musím trvat na tom, abyste jel do nemocnice.“

Rogan zavrtěl hlavou. „Tady mi nic nechybí. Jenom mi předepište moje léky. V nemocnici mi nepomůžou.“

Doktor si posunul brýle a pohladil si vousy. Bez ohledu na toto maskování bylo zřejmé, že je mladý, a Rosaliina krása ho očividně uváděla do rozpaků. Teď se na ni zamračil. „Tenhle muž si musí odpočinout. Trpí nervovým vyčerpáním. Potřebuje nejméně dva týdny naprostého klidu. Rozumíte mi?“ Hněvivě z bloku vytrhl předpis na léky a podal jí ho.

Někdo zaklepal na dveře apartmá a Rosalie šla otevřít. Vešel agent americké zpravodajské služby Bailey a za ním dva němečtí detektivové. Baileyho protáhlý obličej připomínající Garyho Coopera vypadal kysele. „Kde je váš přítel?“ zeptal se Rosalie. Ukázala bradou ke dveřím ložnice. Trojice mužů k nim vykročila.

„Je nemocný,“ upozornila Rosalie. Muži však pokračovali do ložnice.

Bailey nevypadal překvapeně, že vidí Rogana v posteli. Na jeho zdravotní stav se neohlížel. Shlédl na něj a nevzrušeně konstatoval: „Takže jste se do toho pustil a udělal jste to.“

„Co jsem udělal?“ zeptal se Rogan. Cítil se dobře. Usmál se na Baileyho.

„Nehrajte si se mnou,“ odsekl Bailey. „Bratři Freislingové zmizeli. Jen tak. Jejich benzinová pumpa je zavřená, všechno nechali doma, peníze jim leží v bance. To může znamenat jediné: Jsou mrtví.“

„Ne nutně,“ poznamenal Rogan.

Bailey netrpělivě mávl rukou. „Budete nám muset zodpovědět pár otázek. Tihle dva pánové jsou od německé politické policie. Musíte se obléknout a jet na jejich ústředí.“

Zasáhl vousatý mladý lékař. Rozezleně upozornil: „Toho muže nikam nepovezete.“

Jeden z německých detektivů se k němu obrátil. „Vy se do toho nepleťte. Nestudoval jste tolik let medicínu, abyste skončil u lopaty.“

Doktora to nezastrašilo, ale pobouřilo. „Jestli ho někam odvezete, může zemřít. V takovém případě osobně vznesu obvinění z vraždy proti vám a celému vašemu oddělení.“

Němečtí detektivové, ohromení takovým vzdorem, již neřekli ani slovo. Bailey se na lékaře zadíval a otázal se: „Jak se jmenujete?“

Lékař se uklonil, téměř srazil paty a odpověděl: „Thulman. K vašim službám. A jak se jmenujete vy, pane?“

Bailey na něj vrhl dlouhý hrozivý pohled a pak se se zjevnou ironií také uklonil a sklapl paty. „Bailey,“ odpověděl. „A toho chlapa si bereme s sebou do Halle.“

Doktor se na něj pohrdavě podíval. „Paty umím srazit hlasitěji než vy i naboso, vy špatná imitace pruského aristokrata. A teď k věci. Zakazuji vám přemisťovat tohoto muže; vážně by to ohrozilo jeho zdraví. Pochybuji, že si můžete dovolit nevěnovat pozornost mým varováním.“

Rogan viděl, že tři muži jsou v rozpacích. Totéž platilo i o něm. Proč kvůli němu ten doktor nasazuje krk, sakra?

Bailey se jízlivě zeptal: „Zabije ho, když mu položím pár otázek tady a teď?“

„Ne,“ odpověděl lékař, „ale vyčerpá ho to.“

Vytáhlý Bailey mávl rukou a obrátil se k Roganovi. „Vaše víza pro cestování po Německu byla zrušena,“ oznámil. „Postaral jsem se o to. Nezajímá mě, co podniknete v kterékoli jiné zemi, ale na svém území vás nechci. Nepokoušejte se vrátit s falešnými papíry. Jakmile se vyskytnete v Evropě, nespustím vás z očí. A teď můžete poděkovat tomuhle doktorovi, že vám zachránil kůži.“ Bailey vyšel z ložnice, následován dvěma německými detektivy, a Rosalie je vyprovodila z apartmá.

Rogan se usmál na lékaře. „Je to pravda – vážně se mnou nemůžou hýbat?“

Mladý lékař si pohladil vousy. „Samozřejmě. Ale sám se hýbat můžete, protože to nepředstavuje psychologickou zátěž pro vaši nervovou soustavu.“ Oplatil Roganovi úsměv. „Nesnáším, když zdraví lidé, zejména policajti, tyranizují nemocné. Nevím, do čeho jste se zapletl, ale jsem na vaší straně.“

Rosalie s lékařem došla ke dveřím a pak se vrátila a posadila se na postel. Rogan ji chytil za ruku. „Pořád se mnou chceš zůstat?“ zeptal se. Přikývla. „Tak sbal všechny naše věci,“ pokračoval Rogan. „Pojedeme do Mnichova. Klause von Osteena chci vidět dřív než ty ostatní. Je nejdůležitější.“

Rosalie k němu sklonila hlavu. „Nakonec tě přece jenom zabijou,“ řekla.

Rogan ji políbil. „Proto chci nejdřív za von Osteenem, Musím se o něj postarat. U ostatních mi nebude tolik vadit, když uniknou.“ Něžně ji odstrčil. „Dej se do toho balení,“ uzavřel.

Ráno odletěli do Mnichova a ubytovali se v malém penzionu, kde Rogan doufal, že si jich nikdo nevšimne. Věděl, že ho v Mnichově budou Bailey a německá policie hledat, ale pár dnů jim potrvá, než vypátrají místo jeho pobytu. Mezitím dokončí svou misi a zmizí ze země.

Pronajal si malý opel a Rosalie se vypravila do knihovny vyhledat novinové články o von Osteenovi a zjistit jeho adresu.

Když se sešli k večeři, Rosalie podala podrobnou zprávu. Klaus von Osteen nyní předsedal všem mnichovským soudům. Začínal jako rozmařilý synek slavného šlechtického rodu, spřízněného s anglickou královskou rodinou.

Za války sloužil jako důstojník v německé armádě, avšak neexistovaly žádné záznamy o členství v nacistické straně. Krátce před koncem války utrpěl vážné zranění a pak se z něj ve třiačtyřiceti letech podle všeho stal novy člověk. Vrátil se do civilního života, vystudoval právo a vypracoval se mezi nejlepší právníky v Německu. Do politické arény vstoupil jako umírněný zastánce americké přítomnosti v Evropě. Předpovídala se mu zářná budoucnost; jednou se možná dokonce stane kancléřem Západního Německa. Měl podporu německých průmyslníků a amerických okupačních úřadů a jako vynikající řečník uměl hypnotizovat pracující.

Rogan zamyšleně pokýval hlavou. „To by mohl být on. Měl nádherný hlas, absolutně přesvědčivý. Jenom za sebou dokonale zametl stopy.“

Rosalie neklidně vzhlédla. „Víš jistě, že jsme našli správného člověka?“

„Je to správný člověk; musí to být on,“ řekl Rogan. „Jak by Eric a Hans mohli napsat stejné jméno, kdyby to nebyla pravda?“ Odmlčel se. „Hned po večeři k němu zajdeme. Až uvidím obličej, poznám ho, ať se změnil jakkoli. Aleje to on, určitě. Byl to opravdový aristokrat.“

S pomocí mapy města dojeli na von Osteenovu adresu. Von Osteenův dům stál na elegantním předměstí a bylo to skutečné sídlo. Rogan zaparkoval auto a po kamenných schodech vyšli k majestátním dveřím. Na nich bylo dřevěné klepadlo ve tvaru hlavy divočáka. Rogan jím dvakrát udeřil o dřevěný panel. O chvíli později otevřel staromódní německý majordomus, značně otylý a servilní. Velice odměřeně pronesl:“Bitte, mein Herr.“

„Přišli jsme za Klausem von Osteenem,“ řekl Rogan. „V důvěrné záležitosti. Povězte mu jenom, že nás posílá Eric Freisling.“

Majordomův hlas ještě znatelněji ochladí. Freislingovo jméno mu zjevně něco říkalo. „Je mi líto,“ opáčil. „Soudce von Osteen odjel s manželkou na dovolenou do Švýcarska a pak hodlají cestovat do Švédska, do Norska a nakonec do Anglie. Nevrátí se dřív než za měsíc.“

„Zatraceně,“ ulevil si Rogan. „Můžete mi prozradit, kde teď jsou – jejich adresu?“

Majordomus se usmál a jeho tvář se změnila v záhyby zarudlého loje. „Ne,“ odvětil. „Soudce von Osteen se neřídí pevným rozvrhem. Lze se s ním spojit jedině oficiální cestou. Chcete mu zanechat zprávu, pane?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Rogan. Obrátili se s Rosalie k autu.

Když byli zpátky v penzionu, Rosalie se zeptala: „Co chceš dělat teď?“

„Budu muset riskovat,“ řekl Rogan. „Odjedu na Sicílii a najdu Genka Bariho. Když všechno dobře dopadne, odletím do Budapešti za WentouPajerským. Potom se vrátím k von Osteenovi sem do Mnichova.“

Rosalie připomněla: „Co tvoje vstupní vízum? Bailey ho nechá zrušit.“

Rogan suše odpověděl: „Taky jsem pracoval ve špionážní branži. Nějak si obstarám falešný pas a falešné vízum. A až mi Bailey začne opravdu šlapat na paty, prostě zapomenu, že je taky Američan.“

Rosalie řekla: „Co bude se mnou?“

Rogan dlouho mlčel. „Zařídím, abys měla každý měsíc dost peněz. Budou ti je vyplácet ze svěřeneckého fondu, ať se stane cokoli.“

„Ty mě nevezmeš s sebou?“ zeptala se Rosalie.

„Nemůžu,“ odpověděl Rogan. „Musel bych ti sehnat papíry. A nemohl bych setřást Baileyho, kdybych tě vzal s sebou.“

„Tak na tebe počkám tady v Mnichově,“ rozhodla.

„Dobře. Ale budeš si muset zvyknout, že se nějaký čas neuvidíme. Šance, že to celé zvládnu, je jedna ku milionu. Určitě mě dostanou, až vyřídím von Osteena.“

Vděčně se opřela hlavou o jeho rameno. „To nevadí,“ řekla. „Stačí, když na tebe budu smět čekat; prosím, nech mě na sebe čekat.“

Pohladil ji po světlých vlasech. „Jistě, jistě,“ ubezpečil ji. „Mohla bys pro mě něco udělat?“

Přikývla.

„Díval jsem se do mapy,“ začal Rogan. „Do Büblingshausenu dojedeme za čtyři hodiny. Myslím, že by ti prospělo, kdyby ses tam podívala. Vrátíš se?“

Cítil, jak se celá zděšeně napjala. „Ne,“ odpověděla. „To ne!“

Přitáhl její rozechvělé tělo k sobě. „Hodně rychle projedeme městem,“ vysvětlil. „Podíváš se, jak to tam vypadá. Teď. Třeba pak neuvidíš tak jasně, jak město vypadalo dřív. Možná se všechno rozmaže. Zkus to. Pojedu hodně rychle, slibuju. Vzpomínáš, co jsi tomu doktorovi řekla jako první – že chceš zpátky do Büblingshausenu?“

Přestala se třást. „Dobře,“ svolila. „Vrátím se. S tebou.“

10.

Druhý den ráno naložili do opelu Roganovy věci. Rozhodli se, že z Büblingshausenu budou pokračovat do Frankfurtu, odkud Rogan odletí na Sicílii hledat Genka Bariho. Rosalie pak vlakem odjede do Mnichova a počká na Rogana. Rogan jí slíbil: „Až skončím na Sicílii a v Budapešti, vrátím se pro Osteena. A ze všeho nejdřív se zastavím v našem penzionu.“ V tomto ohledu lhal. Měl v plánu vydat se za ní pouze v případě, že se mu podaří zabít von Osteena a zůstat na svobodě.

Opel uháněl po německých silnicích. Rosalie seděla co nejdál od Rogana a s odvrácenou hlavou se opírala o dveře. Kolem poledne se jí Rogan zeptal: „Chceš se někde zastavit na oběd?“ Zavrtěla hlavou. Jak se blížili k Büblingshausenu, Rosalie se nořila hlouběji a hlouběji do sedačky. Rogan odbočil z dálnice a pak projeli městem Wetzlar, jehož slavný optický závod byl původním cílem amerických bombardérů, které zabily jejího otce a matku. Opel se zvolna sunul městským provozem, až konečně dorazili ke žluté směrovce, ukazující k předměstské silnici a nesoucí nápis „Büblingshausen“. Rosalie zabořila obličej do dlaní, aby neviděla.

Rogan jel pomalu. Když dorazili do městečka, pozorně si je prohlížel. Žádné válečné šrámy nezaznamenal. Město bylo od základů přestavěno, avšak domy už nebyly ze dřeva, nýbrž z betonu a oceli. Na ulicích si hrály děti. „Jsme tady,“ oznámil Rogan. „Podívej.“

Rosalie dál držela hlavu v dlaních. Neodpovídala. Rogan zpomalil ještě víc, aby se mu snadněji řídilo, natáhl se k Rosalie, zvedl jí blonďatou hlavu z dlaní a donutil ji rozhlédnout se po městečku jejího dětství.

To, co následovalo, ho překvapilo. Vztekle se k němu obrátila a řekla: „Tohle není moje město. Spletl ses. Nic tady nepoznávám.“ Pak se však ulice stočila a zamířila do otevřené krajiny s ohrazenými pozemky, soukromými zahradami se jmény majitelů na žlutých šindelích. Rosalie těkala pohledem mezi městečkem a zahradami. Rogan v jejích očích zahlédl záblesk poznání. Začala zápasit s dveřmi a Rogan zabrzdil. Potom Rosalie vystoupila a nemotorně utíkala po silnici k zelenajícímu se pásu zahrad. Zastavila se a zvedla oči k nebi a nakonec obrátila hlavu k Büblingshausenu. Rogan sledoval, jak se její tělo prohýbá vnitřním utrpením, a když se zhroutila na zem, vyskočil z auta a pospíchal k ní.

Seděla podivně s roztaženýma nohama a plakala. Rogan nikdy u nikoho neviděl takový zármutek. Naříkala jako malé dítě a její kvílení by působilo komicky, kdyby nevycházelo přímo z rozbolavělého nitra. Namalované nehty zarývala do země, jako kdyby jí chtěla ublížit. Rogan stál vedle ní a čekal, ale podle všeho si jeho přítomnost neuvědomovala.

Po cestě z Büblingshausenu se blížily dvě dívky, nejvýš čtrnáctileté. Přes rameno nesly zahradnické pytle a vesele rozprávěly. Prošly brankou soukromé rodinné zahrady a daly se do kopání. Rosalie zvedla hlavu a sledovala je a dívky si ji měřily zvědavými, závistivými pohledy. Záviděly jí krásné šaty, záviděly jí očividně bohatého muže, který stál vedle ní. Rosalie přestala plakat. Skrčila nohy pod sebe a položila Roganovi dlaň na stehno, aby se posadil k ní do trávy.

Potom se opřela hlavou o jeho rameno a dlouho tiše vzlykala. Rogan pochopil, že teprve teď, poprvé, konečně oplakává ztraceného otce a matku, svého bratra ve studeném ruském hrobě. A bylo mu jasné, že jako mladé děvče prodělala jakýsi příšerný šok, který jí zabránil vědomě přijmout ztrátu a místo toho ji uvrhl do schizofrenie a ústavu pro choromyslné. Teď měla šanci se z toho dostat, pomyslel si Rogan.

Když přestala vzlykat, Rosalie chvíli seděla a dívala se na městečko Büblingshausen a na dvě dívky, které okopávaly zahradu. Dívky se k ní neustále ohlížely a širokýma očima hltaly její drahé šaty a střízlivě hodnotily její krásu.

Rogan pomohl Rosalie na nohy. „Ty dvě holky ti závidí,“ poznamenal.

Pokývala hlavou a smutně se usmála. „Já závidím jim.“

Pokračovali do Frankfurtu a Rogan zaparkoval u půjčovny aut na letišti. Rosalie s ním čekala až do odletu. Než se vydal chodbou k bráně, zeptala se ho: „Nemůžeš na ty ostatní zapomenout; nemůžeš je nechat žít?“

Rogan zavrtěl hlavou.

Rosalie se k němu přitiskla. „Jestli tě teď ztratím, bude to můj konec. Vím to. Prosím, nech je být.“

Rogan mírně odpověděl: „Nemůžu. Možná bych dokázal zapomenout na Genka Bariho a toho Maďara, Wentu Pajerského. Ale nikdy nemůžu odpustit Klausi von Osteenovi. A protože ho musím zabít, musím zabít i ostatní. Tak to prostě je.“

Pořád se ho držela. „Nech von Osteena být,“ prosila. „Vždyť je to jedno. Nech ho žít a ty taky budeš žít a já budu šťastná, že můžu být šťastná.“

„To nejde,“ odmítl Rogan.

„Já vím. Zabil tvou ženu a chtěl zabít tebe. Jenže tenkrát se všichni snažili vzájemně pozabíjet.“ Zavrtěla hlavou. „Provinili se na tobě vraždou. Ale tou se tehdy provinil každý. Musel bys zabít celý svět, aby ses pomstil.“

Rogan ji odstrčil. „Tohle všechno vím. Uvažoval jsem o tom celé ty roky. Možná bych mu odpustil, že zavraždil a mučil Christine. Možná bych mu odpustil, že mučil a chtěl zavraždit mě. Jenomže von Osteen udělal ještě něco, co mu nikdy nemůžu odpustit. Udělal něco, kvůli čemu s ním zkrátka nemůžu být na jedné planetě, dokud bude naživu. Zničil mě bez jediného výstřelu, aniž by třeba jen zvýšil hlas. Byl krutější než všichni ostatní.“ Rogan se zarazil a cítil, jak mu krev začíná bušit do destičky v lebce. „Ve svých snech ho zabíjím a pak ho oživuju, abych ho mohl zase zabít.“

Z reproduktoru vyvolávali číslo jeho letu. Rosalie ho chvatně políbila a zašeptala: „Počkám na tebe v Mnichově. Ve stejném penzionu. Nezapomeň na mě.“

Rogan ji políbil na oči a na rty. „Poprvé doufám, že z toho vyjdu živý,“ řekl. „Dřív mi to bylo jedno. Nezapomenu na tebe.“ Obrátil se a zamířil chodbou k letadlu.

11.

Když za soumraku letěl nad Německem, Rogan viděl, jak probíhá obnova země. Rozvrácená města z roku 1945 znovu povstala s ještě více továrními komíny a vyššími špičkami kostelních věží. Ze vzduchu však stále byly patrné ošklivé strupy poničených území, válečné jizvy.

Přiletěl do Palerma, před půlnocí se ubytoval v nejlepším hotelu a hned zahájil pátrání. Zeptal se ředitele hotelu, jestli zná ve městě někoho jménem Genco Bari.

Ředitel pokrčil rameny a rozhodil rukama. Koneckonců, v Palermu žilo 400 000 lidí. Těžko můžete čekat, že je někdo bude znát všechny, je to tak, signore?

Nazítří ráno se Rogan obrátil na soukromou detektivní agenturu, aby mu Genka Bariho našla. Složil tučnou zálohu a slíbil velkou prémii, pokud budou úspěšní. Potom obcházel úřady, které by mu mohly pomoci. Vypravil se na konzulát Spojených států, za šéfem sicilské policie, do redakce nejvýznamnějších palermských novin. Nikde o člověku jménem Genco Bari nic nevěděli.

Rogan nevěřil, že by jeho pátrání mohlo vyjít naprázdno. Genco Bari musel být boháč, vlivný muž, protože patřil k mafii. Pak si uvědomil, že právě v tom je háček. Nikdo, naprosto nikdo mu neposkytne informaci o mafiánském bossovi. Na Sicílii platilo pravidlo omerty. Omerta, zákon mlčení, patřila ke starým tradicím zdejších lidí: Vždy zachovávej mlčení vůči oficiálním institucím. Trestem za porušení tohoto zákona byla rychlá a neodvratná smrt a tu by kvůli uspokojení cizincovy zvědavosti nikdo neriskoval. Vzhledem k omertě mu policejní velitel a soukromí detektivové nemohli při zjišťování údajů nijak pomoci. Nebo se rovněž nechtěli provinit proti nepsanému pravidlu.

Na konci prvního týdne se Rogan chystal k přesunu do Budapešti, když vtom ho v hotelu zastihl překvapivý návštěvník. Byl to Arthur Bailey.

Bailey zvedl dlaň a nasadil přátelský úsměv. „Přijel jsem vám pomoct,“ oznámil. „Zjistil jsem, že mi asi nic jiného nezbude, protože vzhledem k vaší podpoře ve Washingtonu proti vám nemůžu zakročit. Samozřejmě mám taky svoje sobecké pohnutky. Nechci, abyste nešťastnou náhodou zhatil naše úsilí při vytváření podzemních informačních sítí v Evropě.“

Rogan na něj dlouho zkoumavě hleděl. O upřímnosti a vřelé přátelskosti toho muže nebylo pochyb. „Výborně,“ konstatoval nakonec. „Můžete s tou pomocí začít tím, že mi povíte, kde najdu Genka Bariho.“ Nabídl štíhlému Američanovi drink.

Bailey se posadil, uvolnil se a napil se skotské. „Samozřejmě, to vám povědět můžu,“ přisvědčil. „Ale nejdřív mi musíte slíbit, že mě necháte pomáhat až do konce. Po Genkovi Barim půjdete po Pajerském v Budapešti a pak po von Osteenovi v Mnichově nebo opačně. Potřebuju, abyste slíbil, že se budete řídit mými radami. Nechci, abyste se nechal chytit. Jestli vás chytí, připravíte zpravodajskou službu o kontakty, na jejichž vytvoření pracovaly Spojené státy řadu let a utratily miliony dolarů.“

Rogan se neusmíval ani se netvářil obzvlášť přátelsky. „Dobře. Hlavně mi řekněte, kde je Bari – a postarejte se, abych dostal vízum do Budapešti.“

Bailey upil skotskou. „Genco Bari žije ve svém opevněném sídle u městečka Villalba ve střední Sicílii. Nezbytná maďarská víza na vás budou čekat v Římě, až budete hotov. A v Budapešti se obraťte na tlumočníka konzulátu Spojených států. Jmenuje se Rakon. Ten vám poskytne veškerou pomoc a zařídí váš odjezd ze země. Stačí?“

„Jistě,“ souhlasil Rogan. „A až se vrátím do Mnichova, mám se shánět já po vás, nebo vyhledáte vy mě?“

„Vyhledám vás,“ řekl Bailey. „Nemějte strach, nějak to zařídím.“

Bailey dopil sklenku. Rogan ho doprovodil k výtahu a Bailey nenucené vysvětloval: „Když jste zabil ty první čtyři, byl to pro nás podnět, abychom se vrátili k vašemu případu z Justičního paláce v Mnichově. Tak jsem se dozvěděl o Barim, Pajerském a von Osteenovi.“

Rogan se zdvořile usmál. „To jsem si myslel,“ řekl. „Ale protože jsem je našel sám, nezáleží na tom, co jste zjistili vy. Dobře?“

Bailey na něj nechápavě pohlédl, pak si potřásli rukama, a než Bailey nastoupil do výtahu, rozloučil se: „Hodně štěstí.“

Protože Bailey věděl o místě pobytu Genka Bariho, Rogan pochopil, že ho museli znát také všichni ostatní: šéf policie, soukromí detektivové, nejspíš i ředitel hotelu. Genco Bari patřil k nejvyšším mafiánským bossům na Sicílii; jeho jméno nepochybně znala celá země.

Rogan si na zhruba osmdesátikilometrovou cestu do Villalby pronajal auto. Uvědomil si, že se z ostrova nejspíš nedostane živý a že poslední zločinci zůstanou nepotrestáni. To ho však nyní netrápilo. Netrápila ho ani skutečnost, že se rozhodl už nikdy nevidět Rosalie. Zařídil, aby dostávala peníze z jeho pozůstalosti. Zapomene na něj a začne nový život. V tu chvíli nezáleželo na ničem jiném než na zabití Genka Bariho. Rogan si vzpomněl na muže v italské uniformě. Jako jediný s ním pod vysokou klenbou mnichovského Justičního paláce zacházel se špetkou opravdové lidskosti. A přesto právě i on sehrál roli v závěrečné zradě.

Onoho strašného posledního rána v Justičním paláci v Mnichově se Klaus von Osteen usmíval ze stínů za svým rozměrným stolem, když Hans a Eric Freislingové Rogana nabádali, aby se převlékl do „šatů svobody“. Genco Bari nic neříkal; jen ho sledoval laskavýma soucitnýma očima. Pomohl mu uvázat kravatu a zasunul ji pod zapnuté sako. Upoutal jeho pozornost, aby si Rogan nevšiml, že se zezadu blíží Eric Freisling s pistolí. Bari se rovněž podílel na poslední ponižující krutosti popravy. A Barimu Rogan nikdy nemohl odpustit kvůli lidskosti v jeho očích. Moltke byl sobecký a vypočítavý; Karl Pfann brutální zvíře. Bratři Freislingové představovali ztělesnění zla. Od nich se takové chování dalo očekávat, neboť vycházelo z hloubi jejich duší. Jenže Genco Bari vyzařoval lidskou vroucnost a jeho účast na mučení a popravě byla záměrným a zlovolným projevem neodpustitelného úpadku.

Když nyní ujížděl hvězdnatou sicilskou nocí, Rogan si připomínal léta snů o odplatě. Jedině kvůli odplatě nezemřel. A když ho pohodili na hromadu těl před mnichovským Justičním palácem, dokonce i ve chvíli, kdy jeho otřesený mozek krvácel a žhnula v něm jen nepatrná jiskřička, při životě ho udržela energie čiré nenávisti.

A protože už nebyl s Rosalií a neplánoval, že ji ještě někdy uvidí, vzpomínky na mrtvou manželku jako by znovu ožily. Christine, Christine, uvažoval, tobě by se tahle hvězdnatá noc a lehký sicilský vánek líbily. Vždycky jsi všem důvěřovala a všechny jsi měla ráda. Nikdy jsi doopravdy neporozuměla tomu, co dělám. Nikdy jsi nepochopila, co se nám všem stane, pokud nás dopadnou. Když jsem v Justičním paláci slyšel tvůj křik, byl tak děsivý proto, že v něm znělo překvapení. Nedokázala jsi pochopit, že lidé můžou jiným lidem dělat něco tak strašného.

Byla krásná: na Francouzku dlouhé nohy s oblými stehny; štíhlý pas a drobná, bázlivá ňadra, která pod jeho rukou získávala odvahu; nádherné měkké hnědé vlasy jako rozlévající se hedvábí a okouzlující vážné oči. Její rty, plné a smyslné, vyjadřovaly stejný charakter a upřímnost, kterou viděl v jejích očích.

Co jí udělali, než zemřela? Bari, Pfann, Moltke, Freislingové, Pajerski a von Osteen? Jak ji donutili k takovému křiku; jak ji zabili? Ostatních se na to nikdy nezeptal, protože by mu lhali. Pfann a Moltke by události vylíčili o něco méně drasticky; Freislingové by si vymysleli krvavé podrobnosti, aby ještě po letech trpěl. Jedině Genco Bari mu poví pravdu. Tím si byl Rogan z jakéhosi důvodu jisty. Nakonec zjistí, jak jeho těhotná manželka zemřela. Zjistí, co způsobilo ty děsivé výkřiky, výkřiky, které mučitelé nahráli a tak pečlivě chránili.

12.

Do městečka Villalba dorazil půl hodiny před půlnocí a překvapilo ho, že je nádherně osvětlené stovkami barevných luceren, rozvěšených nad ulicemi. V bohatě zdobených dřevěných stáncích podél dlážděných chodníků prodávali venkované teplé klobásy, víno a čtverce silné sicilské pizzy s mastnými ančovičkami zabořenými do vrstvy rajčatové omáčky. Vůně naplnila noční vzduch a Rogan měl náhle hlad jako vlk. Zastavil a cpal se chlebem a klobásou, dokud mu z pikantní masové chuti nehořela ústa. Potom se přesunul k vedlejšímu stánku a koupil si sklenici trpkého červeného vína.

Do Villalby přijel o svátku místní patronky svaté Cecílie. Jak velel zvyk, lidé z celého města se o narozeninách této světice sešli k velké slavnosti, která potrvá nejméně tři dny. Rogan je zastihl večer druhého dne. Tou dobou už byli všichni, včetně několika dětí, opilí novým sicilským vínem. Přivítali Rogana s otevřenou náručí. A když slyšeli, že hovoří skoro bezvadnou italštinou, prodavač vína, rozložitý muž s velkým knírem, který se představil jako Tullio, Rogana objal.

Pili společně. Tullio ho nenechal odejít a odmítal přijmout peníze za víno. Kolem se shlukli další muži. Někteří přinesli podlouhlé bochníky chleba, napěchované sladkými smaženými paprikami; jiní se zakousli do uzených úhořů. Na ulicích tančily děti. Po hlavní třídě procházely tři nápadně oblečené dívky s lesklými černými vlasy vyčesanými do výšky, držely se za ruce a vyzývavě se rozhlížely po mužích. Pro svátek jim připadla úloha puttane, děvek slavnosti, zvlášť vybraných a dovezených, aby připravily o panictví všechny mladé muže, kteří toho roku dospěli, a tím ochránily čest místních děvčat.

Skupina kolem stánku s vínem se rozplynula, neboť muži se připojili k dlouhému zástupu mladíků, sledujících trojiciputtane.

Rogan si pomyslel, že svátek mu poskytne výborné krytí. Do rána by mohl splnit úkol a zmizet z města. Zeptal se Tullia: „Můžete mi říct, kde najdu dům Genka Bariho?“

Proměna velkého Sicilana byla okamžitá. Jeho tvář zahalila neproniknutelná maska. Veškerá přátelskost se vytratila. „Žádného Genka Bariho neznám,“ odpověděl.

Rogan se zasmál. „Jsem jeho starý druh z války a on mě sem do Villalby pozval na návštěvu. Nevadí, najdu ho sám.“

Tullio hned roztál. „Aha, takže on vás pozval na slavnost? Celé město je pozvané. Pojďte, zavedu vás k němu.“ A třebaže na víno čekalo nejméně pět zákazníků, Tullio je poslal pryč a zavřel dřevěný stánek. Potom Rogana uchopil za paži a řekl: „Svěřte se do mých rukou a na tuhle noc do konce života nezapomenete.“

„To doufám,“ poznamenal Rogan zdvořile.

Vilu Genka Bariho na kraji města oklopovala vysoká kamenná zeď. Obě křídla mřížových ocelových vrat byla dokořán a pozemek kolem sotva viditelného sídla zdobily barevné stuhy natažené mezi stromy. Genco Bari otevřel svůj dům vesničanům, z nichž většina pracovala na jeho půdě, Rogan v doprovodu Tullia prošel bránou.

Na dlouhých zahradních stolech stály mísy s makaróny, ovocem a domácí zmrzlinou. Ze sudů postavených na trávníku nalévaly ženy do sklenic víno a nabízely červenou tekutinu každému, kdo procházel kolem. Zdálo se, že do oslavy v sídle mafiánského bosse se zapojila celá okolní krajina. Tři hudebníci na vyvýšeném pódiu spustili jakousi divokou a pisklavou taneční melodii. A na tomtéž pódiu, usazený ve vyřezávaném křesle připomínajícím trůn, byl muž, kterého Rogan přišel zabít.

Mafiánský boss si se všemi potřásal rukou. Vlídně se usmíval. Rogan ho však málem nepoznal. Tučná opálená tvář se změnila v lebku potaženou voskovaným papírem stejné barvy jako vybledlý slaměný klobouk, pod nímž se scvrklá hlava ztrácela. Uprostřed veselé slavnosti Genco Bari připomínal bledou masku smrti. Nebylo pochyb: Rogan si musel se svou pomstou pospíšit, nebo práci odvede jiný kat.

Muži a ženy se shromáždili na parketu k tanci. Rogan byl stržen vírem a oddělil se od Tullia. Zdálo se, že ho kroužící lidský trychtýř vtahuje do sebe a pak vyplivuje na otevřené prostranství, ruku v ruce s mladou sicilskou dívkou. Od tanečníků se odpoutávaly další páry a mizely v křovinách. Roganovo děvče odtančilo za mohutný sud s vínem a napilo se z největšího stříbrného poháru, který na něm stál. Potom jej podalo Roganovi.

Byla krásná. Na plných smyslných rtech se jí třpytily purpurové kapky vína. Její blyštivé černé oči a čistá olivová pleť zastiňovaly světlo luceren vlastním žárem. Plná prsa, napínající blůzku s hlubokým výstřihem, se zvedala dychtivou vášní a kyprá stehna pod hedvábnou sukní svědčila o tělesné touze, která se nedala popřít ani zkrotit. Sledovala, jak Rogan pije, a přitiskla se k němu; potom ho vedla po cestách lemovaných stromy, pryč od slavnosti, do zadní části kamenného sídla. Vystoupal za ní po schodišti, jež se stáčelo podél zdí a ústilo na balkon. Za inkoustově černými skleněnými dveřmi je čekala ložnice.

Dívka se obrátila a zvedla rty k Roganovi. Její ňadra se dmula touhou a Rogan na ně položil dlaně, jako kdyby chtěl pohyb zastavit. Objala ho a přitáhla si ho blíž k sobě.

Rogan si na chvíli vzpomněl na Rosalie. Rozhodl se, že ji už nikdy neuvidí, že nedopustí, aby prožívala to, co přijde po jeho zatčení nebo smrti. Když se teď začínal milovat s touto dívkou, jen se ve svém rozhodnutí utvrdil. A ještě důležitější bylo, že se pro něj děvče stalo klíčem proniknutí do sídla Genka Bariho; vlastně se do něj již dostal. S dívkou, která byla stále netrpělivější.

Stáhla ho na postel a strhávala z něj šaty. Sukně se jí vyhrnula na břicho a Rogan spatřil nádherná oblá stehna a cítil, jak ho spaluje její rozžhavená kůže. Během několika minut se propletli jako dva hadi, svíjeli a vzpínali se na posteli, jejich těla se leskla potem, až nakonec sklouzla dolů na kamennou podlahu. Tam v objetí usnuli, probudili se, napili se ze džbánku červeného vína, vrátili se do postele, znovu se pomilovali a zase usnuli, tentokrát opravdu tvrdě.

Když se Rogan ráno probudil, měl nejhorší kocovinu v životě. Zdálo se mu, že celé jeho tělo vyplnily sladké zkvašené hrozny. Zasténal a dívka vedle něj chápavě zavrkala a sáhla pod postel pro poloprázdný džbánek vína, z něhož předešlého večera pili.

„Tohle je jediný lék,“ řekla. Napila se a podala džbánek Roganovi. Přiložil k němu rty a ovocná chuť mu vypláchla bolest z hlavy. Políbil dívku na těžká prsa. Také z nich jako by cítil hrozny; celé její dělo vonělo po vínu, jako kdyby se sama stala jeho esencí.

Rogan se na ni usmál. „Kdo vlastně jsi?“ zeptal se.

„Jsem manželka Genka Bariho,“ odpověděla. „Ale můžeš mi říkat Lucia.“ V tu chvíli kdosi zaklepal na dveře, zavřené na zástrčku. Lucia se také usmála. „A teď přichází můj muž, aby se ti odměnil.“

Zatímco šla Lucia otevřít, Rogan natáhl ruku k židli, přes kterou viselo jeho sako, a chtěl vyndat pistoli. Než ji našel, dveře se otevřely a do místnosti vešel Genco Bari. Za ním se tyčily rozložité postavy dvou sicilských rolníků s brokovnicemi v rukou. Jedním z nich byl Tullio. Lhostejně se na Rogana podíval.

Genco Bari se usadil k toaletnímu stolku. Přívětivě se na Rogana usmál. „Nebojte se; nejsem typický žárlivý sicilský manžel,“ řekl. „Jak vidíte, je zřejmé, že už nedokážu plnit své manželské povinnosti. Jsem zkušenější než mí venkovští přátelé, a proto ženě povoluji, aby uspokojovala své přirozené potřeby. Ale nikdy s muži z okolí a vždy diskrétně. Bohužel, včera večer se moje nebohá Lucia nechala unést novým vínem a svou vášní. Ale to je jedno. Tady je vaše odměna.“ Hodil na postel náprsní tašku plnou peněz. Rogan ji tam nechal ležet.

Genco Bari se obrátil k manželce. „Lucio, vedl si dobře?“

Lucia k Roganovi vyslala okouzlující úsměv a přikývla. „Jako ušlechtilý býk,“ odpověděla uličnicky.

Bari se zasmál nebo se o to spíš pokusil. Ale protože mu v obličeji nezůstaly žádné svaly, předvedl jen grimasu z volných kostí, kůže a zubů. „Musíte mé ženě prominout,“ řekl Roganovi. „Je to obyčejné venkovské děvče s prostými způsoby. Proto jsem si ji před třemi lety vzal, jakmile jsem se dozvěděl, že umírám. Myslel jsem, že mi to dodá života, když budu hodovat na jejím těle. Jenže to brzy skončilo. A když jsem pak viděl, jak trpí, porušil jsem tradice naší země. Dovolil jsem jí mít milence. Ale za podmínek, které určuji já, aby moje čest a čest mé rodiny zůstala neposkvrněna. Musím vás tedy varovat: Jestli se tím na Sicílii někomu pochlubíte, pošlu za vámi svoje lidi a se žádnou ženou si už nezašpásujete.“

Rogan odměřeně odpověděl: „Peníze nepotřebuju a historky o ženách nevyprávím.“

Genco Bari na něj zamyšleně pohlédl. „Váš obličej je mi nějak povědomý,“ poznamenal. „A italsky mluvíte skoro jako zdejší rodák. Setkali jsme se už někdy?“

„Ne,“ řekl Rogan. Díval se na Bariho s lítostí. Muž nevážil víc než čtyřicet kilogramů. Jeho hlava se proměnila v lebku potaženou kůží.

Genco Bari přemítavě pokračoval, jako kdyby mluvil sám se sebou: „Ptal jste se po mně, když jste přiletěl do Palerma. Potom vás na moji stopu přivedl ten americký agent Bailey. Tady Tullio říká –“ trhl hlavou k ozbrojeným strážcům – „že jste u jeho stánku s vínem vyzvídal, kde bydlím, a tvrdil jste, že jsem vás pozval. Takže se musíme znát.“ Naklonil se k Roganovi. „Poslal vás někdo, abyste mě zabil?“ Nasadil svůj děsivý úsměv. Vesele rozpřáhl ruce. „Jdete pozdě,“ pokračoval. „Umírám. Nemá smysl mě zabíjet.“

Rogan klidně opáčil: „Až si vzpomenete, kdo jsem, odpovím na vaši otázku.“

Bari pokrčil rameny. „Uvidíme,“ rozhodl. „Ale než si vzpomenu, trvám na tom, abyste zůstal jako host v mé vile. Udělejte si dovolenou. Bavte mou ženu a třeba vám každý den zbude hodina času na rozhovor se mnou. Amerika mě odjakživa zajímala. Mám tam mnoho přátel. Vyhovte mé žádosti; nebudete litovat.“

Rogan přikývl a pak potřásl rukou, která se k němu natahovala. Když Bari a jeho strážci odešli z ložnice, Rogan se zeptal Lucie: „Jak dlouho bude tvůj muž ještě žít?“

Lucia pokrčila rameny. „Kdo ví? Měsíc, týden, hodinu. Je mi ho líto, ale jsem mladá; mám svůj život, takže pro mě asi bude lepší, když zemře brzy. Ale budu pro něj plakat. Je to velice milý člověk. Daroval mým rodičům statek a slíbil, že po jeho smrti po něm všechno zdědím. Obešla bych se bez milenců. Jenže on na tom trval. Teď jsem ráda.“ Došla k Roganovi a posadila se mu na klín, připravená na pokračování.

Následující týden Rogan prožil ve vile Genka Bariho. Začínalo mu docházet, že až Bariho zabije, nemá šanci ze Sicílie uniknout. Mafie ho snadno dopadne na palermském letišti. Mohl jedině doufat, že se mu podaří Bariho zabít tak, že jeho tělo nikdo neobjeví nejméně šest hodin. To by mu poskytlo dostatek času nasednout do letadla.

Část každého dne strávil vymýšlením plánů a rozvíjením vztahu s Barim. Zjistil, že mafiánský boss je příjemný, zdvořilý a ochotný člověk. Během týdne se z nich stali skoro přátelé. A třebaže Rogan jezdil s Luciou na koních na romantické pikniky, rozhovory s Genkem Barim mu připadaly zábavnější. Luciina sexuální žádostivost a vůně po hroznech přehlušovaly všechno ostatní. Roganovi se ulevilo, když každý večer usedl s Genkem Barim k lehké večeři a sklence grappy. Bari už rozhodně nebyl vrah jako před dvaceti lety. Choval se k Roganovi jako k synovi a nesmírně zajímavě vyprávěl, především o mafii na Sicílii.

„Víte, že žádná kamenná zeď na Sicílii není vyšší než šedesát centimetrů?“ zeptal se Rogana. „Vláda v Římě měla dojem, že se Sicilané zpoza těch zdí moc často navzájem přepadávají, a tak je napadlo, že snížením zdí sníží taky počet vražd. Jak bláhové. Když se lidé mezi sebou vraždí, nic jim v tom nezabrání. Souhlasíte?“ A přísně se na Rogana zadíval. Rogan se pouze usmál. Nechtěl se pouštět do filozofických diskusí na téma vražda.

Bari Roganovi vyprávěl příběhy o letitých mafiánských svárech a poplatcích za ochranu. Jak se na každé hospodářské odvětví zaměří jedna odnož mafie a vysává mu krev. Dokonce existovala mafiánská skupina, jež vybírala peníze za ochranu od mladíků, kteří pěli serenády pod balkony dam svého srdce. Celý ostrov zachvátila neuvěřitelná korupce. Ale bylo možné žít poklidně – pokud jste sami náleželi k mafii.

Bari se v roce 1946 stal statkářem, protože se odmítal podílet na obchodu s narkotiky, který po válce vzkvétal. „V té době jsem dělal špatné věci,“ řekl Genco Bari Roganovi s omluvným úsměvem. „Používal jsem násilí. Nikdy jsem ale neublížil ženě a neobchodoval jsem s narkotiky. To jeinfamita. Já jsem si vždycky zachovával svou čest. Dokonce i vrazi a zloději mají čest.“

Rogan se zdvořile usmál. Bari zapomněl na mnichovský Justiční palác a zapomněl na Christinino volání, zaznamenané do černého vosku gramofonové desky. Přišel čas všechno mu připomenout.

Ke konci týdne Rogan vymyslel plán, jak zabije Bariho a unikne. Navrhl mafiánskému bossovi, že si vyjedou na piknik v Roganově autě. Zastaví někde v přírodě s košíkem jídla a džbánky vína a grappy a posadí se do stínu stromu. Výlet churavějícímu muži prospěje.

Bari se na Rogana usmál. „To by bylo moc hezké. Je od vás velice ohleduplné, že marníte čas s troskou jako já. Vydám příkazy, aby do vašeho vozu naložili jídlo a pití. Vezmeme s sebou Lucii?“

Rogan se zamračil a zavrtěl hlavou. „Je moc živá a muži si nepopovídají, když jsou s nimi ženy. Příliš si vážím vaši společnosti, než abych si ji nechal kazit ženským klábosením.“ Bari se zasmál a byli dohodnuti; odjedou nazítří ráno a vrátí se až večer. Genco Bari musel cosi projednat v několika vesničkách, což se dalo vyřídit cestou. Rogana potěšilo, že se vesnice nacházejí na cestě do Palerma.

Když druhý den ráno vyjeli, Rogan řídil a Genco Bari se usadil vedle něj s neodmyslitelným vybledlým slamákem na kostnaté hlavě. Několik hodin ujížděli po hlavní silnici do Palerma a potom Bari Roganovi pokynul, aby odbočil na vedlejší cestu stoupající do kopcovité krajiny. Cesta končila úzkou stezkou a Rogan musel zastavit.

„Vezměte jídlo a víno,“ řekl Genco Bari. „Najíme se tamhle pod tou skálou.“

Rogan se chopil koše a nesl ho na místo, kde na něj ve stínu skály čekal Bari. V koši byl červeno-bílý kostkovaný ubrus k rozložení na zem a pod ním zakryté talíře se smaženým baklažánem a studenými klobásami a bochník křupavého chleba v bílém šátku. Vybalil široké sklenice na víno a Bari jim oběma nalil ze džbánu. Když dojedli, Bari Roganovi nabídl dlouhý a tenký tmavý doutník. „Sicilský tabák, vzácný, ale nejlepší na světě,“ řekl. Škrtl zapalovačem, podal Roganovi žhnoucí doutník a nezměněným tónem se zeptal: „Proč mě dnes chcete zabít?“

Rogan se překvapeně rozhlédl, jestli se nenechal vlákat do pasti. Genco Bari zavrtěl hlavou. „Ne, nepodnikl jsem žádná bezpečnostní opatření, abych si zachránil život. Už pro mě nemá cenu. Ale stejně bych rád ukojil svou zvědavost. Kdo jste a proč mě chcete zabít?“

Rogan zvolna začal: „Jednou jste mi řekl, že jste nikdy neublížil žádné ženě.“ Bari vypadal zmateně, a tak Rogan pokračoval. „NaRosenmontag 1945 v Justičním paláci v Mnichově. Upravil jste mi kravatu, než mě Eric Freisling střelil zezadu do hlavy. Nezabili jste mě, přežil jsem. Freislingové jsou mrtví, Moltke a Pfann jsou mrtví.Až zabiju vás, musím potrestat ještě Pajerského a von Osteena a pak můžu spokojeně umřít.“

Genco Bari zabafal z doutníku a dlouze si Rogana prohlížel. „Věděl jsem, že budete mít pro mou vraždu nějakou úctyhodnou pohnutku. Očividně jste poctivy člověk. Viděl jsem, že celý týden plánujete, jak mě zabijete a pak bezpečně odletíte z Palerma. A tak jsem vám pomohl. Nechte moje tělo tady a odjeďte. Než někdo zjistí, co se stalo, budete v Římě. Potom byste měl co nejrychleji zmizet z Itálie. Mafie má dlouhé prsty.“

„Kdybyste mi neupravil tu kravatu, kdybyste nechtěl upoutat moji pozornost, když se ke mně zezadu blížil Eric, možná bych vás nezabil,“ poznamenal Rogan.

V Bariho vychrtlém obličeji se objevilo překvapení. Pak se smutně usmál. „Nechtěl jsem vás podvést,“ řekl. „Myslel jsem, že víte, že vás čeká smrt. A proto jsem chtěl, abyste cítil trochu lidskosti, chtěl jsem vás v těch posledních okamžicích uklidnit, aniž bych ztratil tvář před ostatními vrahy. Chápejte, nesnažím se svůj čin omlouvat. Ale na jednom musím trvat: Nemám nic společného se smrtí vaší ženy ani s jejím voláním.“

Sicilské slunce se vyšplhalo na nejvyšší bod a skála neposkytovala žádný stín. Rogan v žaludku cítil očekávání, ze kterého se mu chtělo zvracet. „Zabil ji von Osteen?“ zeptal se. „Povězte mi, kdo ji mučil, a já při její památce a při její duši přísahám, že vás nechám jít.“

Genco Bari vstal. Poprvé od chvíle, co se poznali, byl tvrdý a rozčílený. „Vy blázne“, řekl. „Copak nechápete, že chci, abyste mě zabil? Jste můj vykupitel, ne kat. Den co den trpím hroznými bolestmi, kterých mě žádné léky úplně nezbaví. Rakovina zasáhla každou buňku mého těla, ale nedokáže mě zabít. Stejně jako jsme vás my nedokázali zabít v Justičním paláci v Mnichově. Mohl bych v těch bolestech žít ještě roky a proklínat Boha. Od prvního dne vím, že mě chcete zabít. Všemožně jsem vám pomáhal, abyste dostal příležitost.“ Usmál se na Rogana. „Bude to znít jako poněkud krutý žert, ale pravdu o vaší ženě vám řeknu, pouze když mi slíbíte, že mě zabijete.“

Rogan drsně opáčil: „Proč se nezabijete sám?“ Překvapilo ho, když Genco Bari sklonil hlavu a pak se mu podíval zpříma do očí. Ital skoro zahanbeně zašeptal: „To by byl smrtelný hřích. Věřím v Boha.“

Zavládlo ticho. Oba stáli. Nakonec Rogan řekl: „Prozraďte mi, jestli to byl von Osteen, kdo zabil mou ženu, a máte moje slovo, že ukončím váš život.“

Genco Bari mluvil pomalu. „Byl to velitel naší skupiny Klaus von Osteen, kdo rozkázal pořídit tu nahrávku, abychom vás s ní později mohli týrat. Byl to zvláštní, děsivý člověk, nikdy jsem nepoznal nikoho dalšího, kdo by v takovou chvíli dostal podobný nápad. Nebylo to totiž plánované, víte? Byla to náhoda. Zaznamenání jejího křiku nařídil přímo na místě, bez přemýšlení, když to děvče umíralo.“

Rogan se ochraptěle zeptal: „Kdo ji tedy mučil? Kdo ji zabil?“

Genco Bari mu pohlédl do očí a vážně odpověděl: „Vy“

Rogan cítil, jak mu v hlavě pulzuje krev a v lebce kolem stříbrné destičky se šíří bolest. Zamumlal: „Ty mizero, podvedl jsi mě. Nepovíš mi, kdo to udělal.“Vytáhl z kapsy pistoli a namířil Barimu na břicho. „Řekni mi, kdo zabil moji ženu.“

Genco Bari se mu znovu podíval do očí a důstojně odpověděl: „Byl jste to vy. Zemřela při porodu vašeho mrtvého dítěte. My jsme se jí ani nedotkli. Předpokládali jsme, že nic neví. Ale von Osteen nahrál její křik, aby vás mohl děsit.“

„Lžeš,“ řekl Rogan. Bezmyšlenkovitě stiskl spoušť. Ozvěna výstřelu se vrátila od skály jako hrom a vetchá tělesná schránka Genka Bariho klesla k zemi půldruhého metru od místa, kde původně stál. Rogan došel k umírajícímu muži, který se krčil u skály. Přiložil mu ústí pistole k uchu.

Umírající otevřel oči, vděčně pokýval hlavou a potom zašeptal: „Nevyčítejte si to. Její výkřiky byly tak hrozné proto, že veškerá bolest a všechny druhy smrti jsou stejně hrozné. Také vy musíte znovu zemřít a nebude to o nic méně děsivé.“ Dýchal skrze provazce krvavých slin. „Odpusťte mi, jako já odpouštím vám,“ požádal.

Rogan muže podržel v náručí a již nevystřelil. Čekal, až zemře. Trvalo to jen pár minut a on měl spoustu času chytnout v Palermu letadlo. Než ale odjel, zakryl tělo Genka Bariho dekou z auta. Doufal, že ho najdou brzy.

13.

V Římě Rogan přestoupil na letadlo do Budapešti. Arthur Bailey dodržel slib a víza byla připravená. Rogan si cestou koupil whisky a v letadle se opil. Nedokázal zapomenout na to, co mu řekl Genco Bari: že Christine zemřela při porodu; že za její smrt nese odpovědnost on, Rogan. Jak ale mohla smrt u žen odnepaměti tak běžná vést k hrůzostrašným skřekům bolesti, které slyšel z gramofonu v mnichovském Justičním paláci? A ten krutý parchant von Osteen je ještě nahrál. Jedině génius zla by dokázal na něco tak nelidského přijít bez dlouhých úvah přímo na místě. Rogan na chvíli zapomněl na vlastní pocit viny, když uvažoval nad zabitím von Osteena a nad slastí, kterou při tom prožije. Napadlo ho, že popravu Pajerského odloží, ale už seděl v letadle do Maďarska; Arthur Bailey mu navíc v Budapešti připravil půdu. Rogan se pochmurně usmál. Věděl něco, o čem Bailey neměl tušení.

V Budapešti se Rogan, stále poměrně opilý, vydal přímo na konzulát Spojených států a požádal o tlumočníka. Postupoval přesně podle instrukcí Arthura Baileyho.

Nervózní malý muž s knírkem jako zubní kartáček ho zavedl do místností dále v budově. „Já jsem tlumočník,“ vysvětlil. „Kdo vás za mnou poslal?“

„Náš společný přítel Arthur Bailey,“ odpověděl Rogan.

Muž zmizel ve vedlejším pokoji. Po chvíli se vrátil a ustrašeným, plachým hlasem řekl: „Pojďte, prosím, za mnou, pane. Odvedu vás k někomu, kdo vám pomůže.“

Vstoupili do místnosti, kde na ně čekal statný člověk s řídnoucími vlasy. Energicky Roganovi potřásl rukou a představil se jako Stefan Vrostk. „S vaší misí vám pomůžu já,“ oznámil. „Náš přítel Bailey mě požádal, abych se vám věnoval osobně.“ Mávnutím ruky drobného tlumočníka propustil.

Když byli sami, Vrostk se začal chovat arogantně. „Četl jsem o vašem případu. Slyšel jsem, co jste udělal. Mám informace o vašich plánech do budoucna.“ Mluvil nesmírně domýšlivě; očividně podléhal sebeklamu vlastní důležitosti.

Rogan se posadil a jen poslouchal. Vrostk hovořil dál. „Musíte si uvědomit, že tady za Železnou oponou je úplně jiná situace. Těžko můžete postupovat tak nápadně jako dosud. Záznamy o vašem působení v pozici agenta za druhé světové války svědčí o sklonu k ledabylosti. Vaše síť byla zničena, protože jste při používání tajné vysílačky nedodržoval patřičná bezpečnostní opatření. Je to pravda?“ Povýšeně se na Rogana usmál. Rogan však zachoval lhostejný výraz.

Vrostk nyní trochu zneklidněl, ale na jeho aroganci se to neprojevilo. „Povím vám o Pajerském všechno – kde pracuje, jaké má zvyky, jak ho hlídají. Samotnou popravu musíte provést sám. Já pak zařídím, abyste mohl tajně zmizet ze země. Musím vás však požádat, abyste nepodnikal nic, aniž se se mnou poradíte. Nesmíte dělat nic bez mého svolení. A musíte bez reptání přistoupit na moje plány vašeho útěku z této země, jakmile svou misi dokončíte. Je vám to všechno jasné?“

Rogan cítil, jak v něm sílí hněv. „Jistě,“ řekl. „Je mi to jasné. Dokonale vám rozumím. Pracujete pro Baileyho, je to tak?“

„Ano,“ odpověděl Vrostk.

Rogan se usmál. „Dobře, v tom případě se budu řídit vašimi příkazy. Předem vám povím, než se do něčeho pustím.“ Zasmál se. „A teď mi ukažte, jak se Pajerskému dostanu na kobylku.“

Vrostk nasadil shovívavý úsměv. „Především vás musíme ubytovat v hotelu, kde budete v bezpečí. Odpočinete si a večer se najíme v restauraci Černé housle. A tam uvidíte Pajerského. Večeří tam každý den, hraje tam šachy, schází se tam s přáteli. Je to jeho doupě, jak říkáte v Americe.“

V malém hotelu ve vedlejší ulici, který mu Vrostk vybral, se Rogan posadil do polstrovaného křesla a vymyslel svůj vlastní plán. Zároveň si vzpomněl na Wentu Pajerského a na všechno, co mu vysoký Maďar v mnichovském Justičním paláci udělal.

Tvář měl velkou, zarudlou a bradavičnatou jako prase, a přece Pajerski neměl krutost v povaze a občas býval příjemný. Zastavil se ve výslechové místnosti, aby Roganovi podal sklenici vody nebo cigaretu, a do dlaně mu vysypal mátové sušenky. Ačkoli Rogan věděl, že Pajerski záměrně hrál kladného hrdinu, klasického „hodného policajta“, jenž některým vězňům rozváže jazyk dřív než cokoli jiného, ani teď se neubránil pocitu vděčnosti, který v něm ta drobná laskavost tehdy vyvolala.

Ať byl jeho motiv jakýkoli, mátové sušenky znamenaly pro trpícího hotové požehnání. Voda a cigarety byly zázračnými dary života. Samy ožívaly. Vstupovaly do jeho těla. Proč tedy nenechat naživu Pajerského? Rogan si vzpomněl na vitalitu toho muže, na jeho zjevnou zálibu ve všech hmotných požitcích. Pajerski si užíval jídlo, pití, a dokonce i mučení při výsleších. Zasmál se, když se Eric Freisling plížil za Rogana, aby mu vypálil kulku do hlavy. Pajerskému se to líbilo.

Rogan si vzpomněl ještě na něco. Na první odpolední výslech v mnichovském Justičním paláci, kdy mu z vedlejší místnosti přehráli Christinino volání. Rogan se kroutil a ztrápeně vykřikl. Pajerski se loudavě vydal ke dveřím a vesele Roganovi oznámil: „Nebojte se; postarám se, aby vaše žena ječela blahem, a ne bolestí.“

Rogan vzdychl. Všichni svůj part zvládli výborně. Pokaždé ho obelstili. Jen jedna věc jim nevyšla: Nezabili ho. A nyní byla řada na něm. Přišla jeho chvíle, aby se zhmotnil z temnoty a přinesl utrpení a smrt. Teď on věděl a viděl všechno a oni se strachem odhadovali, co přijde příště.

14.

Večer se Rogan se Stefanem Vrostkem vypravil do Černých houslí. Ukázalo se, že je to přesně onen druhu podniku, který si Wenta Pajerski mohl zvolit za své útočiště. Jídlo bylo dobré a porce obrovské. Podávaly se silné a laciné nápoje. Servírky byly nádherně kypré, veselé a statné a znaly mnoho mazaných způsobů, jak nastavit tučný zadek ke štípnutí. Akordeon hrál temperamentní melodii a v podniku se vznášel hustý a štiplavý tabákový kouř.

Wenta Pajerski vstoupil přesně v sedm večer. Vůbec se nezměnil, stejně jako zvířata zdánlivě nestárnou, jakmile dosáhnou jistého maximálního věku. A Wenta Pajerski byl jako zvíře. Štípl hned první servírku, až bolestí vyjekla. Naráz vypil celý korbel piva a zakuckal se, protože se při tom ani nenadechl. Potom se posadil k rozlehlému kulatému stolu, který měl rezervovaný, a brzy se k němu připojili jeho kumpáni. Smáli se a vtipkovali a pili francouzský koňak z láhve. Mezitím světlovlasá číšnice přinesla obdélníkovou vyřezávanou krabici. Pajerski ji otevřel a vytáhl šachové figury. Ze samotné schránky se pak stala šachovnice. Pajerski si rozestavil bílé kameny, kterými potáhne jako první, a nedal protivníkovi obvyklou možnost vybrat si náhodně mezi bílými a černými. To svědčilo o povaze vysokého Maďara. Ani v nejmenším se nezměnil.

Rogan a Vrostk celý večer sledovali Pajerského stůl Pajerski hrál do devíti hodin šachy a celou dobu pil. Přesně v devět světlovlasá číšnice šachy odnesla a servírovala večeři.

Pajerski jedl s takovou zvířecí chutí, že Roganovi bylo skoro líto ho zabíjet. Bylo to jako připravit o život nějakého bezstarostného nemyslícího tvora. Pajerski zvedl ke rtům talíř s polévkou a vypil její zbytek. Místo vidličky se oháněl lžící a do bezedných úst si sunul kopce rýže s masovou šťávou. Víno žíznivě hltal rovnou z láhve. Potom na celou místnost několikrát hlasitě říhnul.

Když Pajerski dojedl, zaplatil všem večeři, přičemž číšnici štípl do zadku a za výstřih jí jako spropitné zasunul hrst zmačkaných bankovek, aby jí mohl stisknout prsa. Všichni se přizpůsobili jeho chování; zřejmě ho buď velmi obdivovali, nebo se ho velmi báli. Jeho společníci se s ním vydali do temných ulic, šli v objetí a hlučně hovořili. Když míjeli otevřenou kavárnu, v níž ještě hrála hudba, Wenta Pajerski na chodníku předvedl medvědí valčík a roztočil se s nejbližším kumpánem v náručí.

Rogan a Vrostk je sledovali, dokud muži nezmizeli v budově se složitě zdobeným průčelím. Potom Vrostk mávl na taxík a nechali se odvézt na konzulát. Vrostk Roganovi půjčil k přečtení Maďarovu složku. „Tady se dozvíte, jak Pajerski tráví zbytek večera,“ řekl. „Nemusíme ho sledovat všude. Každý večer dělá to samé.“

Složka byla tenká, avšak poučná. Wenta Pajerski působil jako výkonný důstojník komunistické tajné policie v Budapešti. Přes den pilně pracoval v sídle městské rady. Ve stejné budově měl také k dispozici velký byt. Jeho kancelář i byt střežila početná jednotka tajných policistů. Z budovy odcházel přesně v půl sedmé večer, ovšem v doprovodu strážců v civilních šatech. Nejméně dva byli i mezi muži, kteří ho doprovázeli toho dne.

Wenta Pajerski byl ze sedmi mučitelů jediný, kdo u této práce zůstal. Obyčejní občané, podezřelí z protistátní činnosti, mizeli v jeho kanceláři a už se nikdy neobjevili. Předpokládalo se, že má prsty v únosech západoněmeckých vědců. Pajerski byl vysoko na seznamu zločinců studené války, jejichž likvidaci by Západ uvítal. Rogan se pochmurně usmál. Chápal, proč Bailey tak ochotně spolupracuje a proč Vrostk trvá na tom, aby měl nade vším kontrolu. Důsledky Pajerského vraždy otřesou celou Budapeští.

Složka také objasňovala, proč Pajerski s přáteli vešel do domu se zdobeným průčelím. Byl to nejdražší a nejexkluzivnější nevěstinec nejen v Budapešti, ale na celém území za Železnou oponou. Pajerski nejprve zhodnotil všechny dívky v podniku a pak se nejméně se dvěma odebral nahoru k radovánkám. O hodinu později byl zase na ulici, kouřil obrovský doutník a vypadal spokojeně jako medvěd, který se ukládá k zimnímu spánku. V domě i mimo něj se však strážci drželi co nejblíž, aniž by zasáhli do jeho rozkoší. Na tomto území útok nepřicházel v úvahu.

Rogan zavřel složku a podíval se na Vrostka. „Jak dlouho se ho vaše organizace snaží zabít?“ zeptal se.

Vrostk se zašklebil. „Jak vás to napadlo?“

Rogan odpověděl: „Všechno je v těchhle dokumentech. Dneska jste mi navykládal spoustu pitomostí o tom, že téhle operaci velíte vy, protože jste mnohem lepší agent než já. Vyslechl jsem vás. Můj šéf ale nejste. Řeknu vám, co bude potřeba, a spolehnu se, že mě dostanete ze země, až Pajerského odstraním. Jenže to je všechno. A dám vám dobrou radu: Nezkoušejte na mě žádné finty – na mě triky zpravodajských služeb neplatí. Zabil bych vás hned po Pajerském. Nebo před ním. Je mi sympatičtější.“ Rogan předvedl svůj dokonale chladný úsměv.

Stefan Vrostk zrudl. „Nechtěl jsem se vás dotknout,“ řekl. „Myslel jsem to dobře.“

Rogan pokrčil rameny. „Nejsem tady, abych se stal něčí loutkou. Vytáhnu vaše horké kameny z ohně; zabiju místo vás Pajerského. Ale už se mě nepokoušejte zastrašit.“ Vstal ze židle a vydal se ke dveřím. Vrostk šel za ním, vyprovodil ho před konzulát a natáhl k němu ruku. Rogan ji nevzal na vědomí a odkráčel.

Nedokázal vysvětlit, proč to mezi ním a Vrostkem tak zaskřípalo. Možná za to mohl pocit, že jen souhra času a dějin Vrostkovi zabránila v tom, aby se zařadil k sedmi mužům v mnichovském Justičním paláci. Navíc Vrostkovi stále nedůvěřoval. Člověk, který se v drobnostech choval tak panovačně, musel být slaboch.

Protože nikomu jinému nevěřil, Rogan si osobně ověřil informace ze složky. Šest dní chodil do restaurace Černé housle a vrýval si do paměti každý Pajerského pohyb. Ukázalo se, že složka přesně popisuje skutečnost. Rogan však zjistil něco, co mu žádné záznamy prozradit nemohly; Pajerski jako všichni geniální obři vždy hledal nějakou výhodu. Například se před šachovou partií neomylně rozhodoval pro bílé kameny. Měl zvyk škrábat se zašpičatělou korunou krále na bradě. Rogan si také povšiml, že ačkoli šachy patří restauraci, ostatní hosté si je nemohli půjčit, dokud Pajerski pro ten večer nedohrál.

Maďar také procházel kolem kavárny, kde hráli podle jeho gusta, a pokaždé se na chodníku pustil do medvědího tance, jakmile hudbu uslyšel. Při tanci se od svého doprovodu obvykle odpoutal na třicet metrů a zahnul za roh. Zhruba na jednu minutu se strážcům ztratil z dohledu a byl zranitelný. Rogan si pomyslel, že Vrostk není tak schopný agent, pokud se informace o této minutě ve složce neobjevila. Jestli ovšem nebyla záměrně vypuštěna.

Rogan pokračoval v prověřování. Napadlo ho, že by na Pajerského nechráněného strážci mohl zaútočit v nevěstinci. Zjistil však, že oba muži od tajné policie vždy stojí před dveřmi ložnice, ve které se Pajerski věnuje svým hrátkám.

Rozhodně šlo o složitý problém. Bylo vyloučeno, že by pronikl do Pajerského kanceláře nebo bytu. Jediná možnost se naskýtala večer. Když Pajerski při tanci zahnul za roh, začínala běžet minuta, kdy bylo možné ho zneškodnit a utéct. Jenže minuta nemusela stačit na únik před strážci. Rogan si v mysli přehrával každý Pajerského pohyb a hledal slabé místo jeho bezpečnosti. Šestého večera usnul, aniž problém vyřešil. Ještě horší bylo, že se Pajerski musel před smrtí dozvědět, proč zemře. Na tom Rogan trval.

Uprostřed noci se probudil. Zdálo se mu, že hraje šachy s WentouPajerským a Pajerski mu stále opakuje: „Vy hloupý Američane, můžete vyhrát třetím tahem.“ A Rogan zíral na šachovnici, marně vymýšlel vítězný tah a jeho zrak padl na vysokého bílého krále, vyřezaného ze dřeva. Pajerski krále s vychytralým úsměvem zvedl a poškrábal se jeho korunou na bradě. To byla nápověda. Rogan se v posteli posadil. Sen mu poskytl řešení. Už věděl, jak Pajerského zabije.

Ráno se vypravil na konzulát a ptal se po Vrostkovi. Když agentovi sdělil, jaké nástroje a vybavení bude potřebovat, Vrostk nasadil užaslý výraz, ale Rogan mu odmítl cokoli vysvětlit. Vrostk řekl, že mu potrvá celý zbytek dne, než všechno opatří. Rogan přikývl. „Zastavím se pro to zítra dopoledne. A večer bude váš přítel Pajerski po smrti.“

15.

Rosaliiny dny v Mnichově byly jeden jako druhý. Bydlela v penzionu a očekávala Roganův návrat. Zkontrolovala letový řád mnichovského letiště a zjistila, že letadlo na každodenní lince z Budapešti přistává v deset hodin večer. Poté se Rosalie se železnou pravidelností objevovala v hale a obhlížela cestující z Budapešti. Tušila, že se k ní Rogan možná nevrátí, že ji nechce zatahovat do von Osteenovy vraždy. Ale protože to byl jediný muž a vlastně jediný člověk, na kterém jí záleželo, večer co večer chodila na letiště. Modlila se, aby nezemřel na Sicílii; a když čas pokročil, modlila se, aby ho nezabili v Budapešti. V každém případě byla odhodlaná vydávat se na svou každodenní pouť až do konce života.

V průběhu druhého týdne se vypravila na nákupy na hlavní mnichovské náměstí. Tam stál Justiční palác. Válka se mu zázračně vyhnula a nyní v něm sídlily trestní soudy pro celé město. Téměř nepřetržitě byli v jeho síních za své válečné zločiny souzeni velitelé a dozorci z nacistických koncentračních táborů.

Rosalie z náhlého popudu vstoupila do majestátní budovy. Ve studené a tmavé hale si prohlédla vývěsky, jestli toho dne náhodou nesoudí von Osteen. Nenašla ho. Potom její pozornost zaujalo drobné oznámení. Správa městského soudu hledala ošetřovatelky pro zdravotnickou pohotovost v soudní budově.

Rosalie se z dalšího náhlého popudu o místo přihlásila. Výcvik v ústavu pro choromyslné jí poskytl nezbytné základní dovednosti, a tak ji okamžitě přijali. Ve všech německých městech byl po válce velký nedostatek zdravotnického personálu.

Pohotovost se nacházela ve sklepě Justičního paláce. Měla svůj vlastní vchod, nevelké dveře, kterými se vycházelo na prostorný vnitřní dvůr. Rosalie si s hrůzou uvědomila, že právě tam zraněného Rogana hodili na hromadu mrtvol.

Na pohotovosti vládl překvapivý ruch. Manželky zločinců, kteří byli odsouzeni k dlouhým trestům, se hroutily a bylo třeba je oživovat. Podvodníci v letech prodělávali infarkty. Rosaliiny úkoly byly spíše úřednické než zdravotnické. Zaznamenávala všechny případy do velké modré knihy u vchodu. Službu konajícího mladého lékaře okamžitě zaujala její krása a pozval ji na večeři. S uctivým úsměvem odmítla. Několik elegantních právníků, kteří na pohotovost doprovázeli churavé klienty, se jí zeptalo, jestli by nechtěla pracovat v jejich kancelářích. Usmívala se a zdvořile odpovídala, že nikoli.

V celém Justičním paláci ji zajímal jen jeden muž: Klaus von Osteen. Kdykoli soudil, vynechávala pozdní oběd a místo něj seděla v hledišti.

Nebyl to člověk, jakého si představovala. Vyznačoval se důstojnou ošklivostí, avšak hlas měl příjemný a laskavý. K obviněným se choval velice slušně a s trochou nefalšované soucitné lítosti. Slyšela, jak jednoho muže odsoudil pro obzvlášť násilný a sadistický trestný čin, a přece nesklouzl k mravokárnosti charakteristické pro soudce udělujícího trest. Umožnil odsouzenému zachovat si důstojnost.

Jednoho dne zjistila, že jde po ulici poblíž Justičního paláce přímo za ním, a tak ho začala sledovat. Kulhal, protože měl jednu nohu kratší. Doprovázel ho detektiv, který šel několik kroků za ním a tvářil se velice ostražitě. Zato von Osteen podle všeho nevnímal okolí. Přesto velmi slušně odpovídal na pozdravy kolemjdoucích a bezvadně se choval také k řidiči služebního auta, které mu bylo přiděleno.

Rosalie zaznamenala jeho neobyčejnou osobní přitažlivost. Úcta, kterou mu prokazovali kolegové soudci, soudní úředníci a právníci, svědčila o síle von Osteenova charakteru. A když do něj jednou na ulici vrazila žena obtěžkaná balíky, von Osteen jí je pomáhal sbírat, třebaže se mu tvář zkroutila bolestí. Byla v tom skutečná uhlazenost. Rosalie stěží dokázala uvěřit, že tohoto muže Rogan tak nenávidí.

Rosalie toho o von Osteenovi chtěla vypátrat co nejvíc, aby mohla Roganovi podat hlášení, až přiletí do Mnichova. Zjistila, že von Osteenova manželka se aktivně podílí na společenském životě Mnichova a rovněž pochází z aristokratických kruhů. Byla mnohem mladší než von Osteen. Děti neměli. Také se ukázalo, že von Osteen disponuje větší politickou mocí než kterýkoli jiný úředník ve městě včetně primátora. Jako osvědčeného demokrata a odpůrce nacistů i komunistů ho podporovali také představitelé amerického ministerstva zahraničí.

Navzdory všemu jí stačilo vědět, jak silně toho muže nenávidí Rogan, aby pro ni veškeré jeho ctnosti nic neznamenaly. Zaznamenávala von Osteenovy zvyky do sešitu, aby Roganovi vraždu usnadnila.

A každý večer čekala na letišti na let z Budapešti, přesvědčená, že se Rogan vrátí.

16.

Když se Rogan posledního dne v Budapešti vzbudil, že všeho nejdřív zničil své záznamy o sedmi mužích. Potom prošel všechny své věci, jestli mezi nimi neobjeví něco, co by si chtěl nechat. Nenašel však nic kromě cestovního pasu.

Všechno zabalil a odnesl tašky na vlakové nádraží. Uložil je do skříňky na mince a opustil nádraží. Přešel jeden z mnoha mostů ve městě a hodil klíček od schránky do řeky. Potom se vydal na konzulát.

Vrostk mu obstaral vše potřebné. Rogan dodávku zkontroloval – drobný klenotnický vrták a hoblík, tenké drátky, časovači zařízení, tekutá výbušnina a několik nepatrných elektronických součástek. Usmál se a konstatoval: „Výborně.“

Vrostk vypjal hruď. „Řídím velice výkonnou organizaci. Nebylo snadné sehnat všechny ty věci tak rychle.“

„Abych vám dokázal svou vděčnost,“ řekl Rogan, „zvu vás na pozdní snídani do Černých houslí. Potom se vrátíme sem a já se pustím do práce. A taky vám povím, co se chystám udělat.“

V restauraci si objednali kávu a briošky. Potom Rogan ke Vrostkovu zjevnému úžasu požádal o šachy. Číšnice přinesla krabici a Rogan z ní vysypal kameny a sám si nechal bílé.

Vrostk otráveně namítl: „Na takové pitomosti nemám čas. Musím zpátky do kanceláře.“

„Hrajte,“ vyzval ho Rogan. Cosi v jeho hlase Vrostka umlčelo. Nechal Rogana táhnout a pak posunul černého pěšce. Partie brzy skončila. Snadno Rogana porazil, figury se vrátily do krabice a servírka ji odnesla. Rogan jí věnoval štědré spropitné. Před restaurací mávl na taxík a rozjeli se ke konzulátu. Nyní měl naspěch; záleželo na každém okamžiku.

Ve Vrostkově kanceláři se Rogan usadil ke stolu, na kterém leželo zvláštní vybavení.

Vrostk zuřil; byl to okázalý hněv úzkoprsého člověka. „Jaký mělo celé tohle divadlo smysl?“ zajímal se. „Musím to vědět.“

Rogan sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl zaťatou pěst. Natáhl ji k Vrostkovi a pak ruku otevřel. Na jeho dlani ležel bílý král.

Rogan soustředěně pracoval skoro tři hodiny. Zespodu do krále vyvrtal otvor a potom celou dolní část odřízl. Opatrně v šachové figuře vyhloubil dutinu a naplnil ji tekutou výbušninou, drátky a drobnými elektronickými součástkami. Když skončil, přilepil dno zpátky a s pomocí leštícího plátna a tmelu zahladil veškeré škrábance a třísky. Podržel figuru v ruce a odhadoval, jestli je váha navíc poznat. Zaznamenal jistý rozdíl, ale usoudil, že jenom díky tomu, že o něm předem věděl. S králem nebudou potíže.

Obrátil se k Vrostkovi. „Dnes večer v osm tahle věcička vybouchne Pajerskému do obličeje. Vymyslel jsem to tak, aby se nikomu jinému nic nestalo. Do figurky se vejde výbušnina právě na zabití jednoho člověka. A Pajerski se s ní v jednom kuse škrábe na bradě. To společně s časovačem způsobí výbuch. Když uvidím, že figurku má někdo jiný, zasáhnu a deaktivuju ji. Ale jak jsem Pajerského sledoval, měl by to být on, kdo ji večer v osm bude držet v ruce. A pak budu potřebovat, aby mě vaši agenti vyzvedli na rohu dvě ulice od restaurace. Spoléhám na vaši organizaci, že mě dostane ze země.“

„Vy chcete zůstat v podniku, dokud Pajerski nezemře?“ podivil se Vrostk. „To je šílenství. Proč neodejdete dřív?“

„Chci mít jistotu, že nezemřel nikdo další,“ vysvětlil Rogan. „A než zemře, musím mu dát vědět, kdo ho zabil a proč, a to nemůžu udělat, pokud tam nebudu.“

Vrostk pokrčil rameny. „Je to vaše akce. A pro moje lidi by bylo moc nebezpečné, kdyby vás vyzvedávali dvě ulice od restaurace. Přímo před konzulátem bude čekat černá limuzína Mercedes. Bude mít diplomatickou vlaječku. V kolik hodin ji chcete přistavit?“

Rogan se zamračil. „Možná změním načasování exploze nebo k ní dojde předčasně, jestliže se Pajerski poškrábe moc silně. Radši ať na mě to auto čeká od sedmi třiceti a vyřiďte jim, že nejspíš dorazím deset minut po osmé. Půjdu pěšky a nastoupím úplně nenápadně. Předpokládám, že mě poznají. Ukázal jste jim, jak vypadám?“

Vrostk se usmál. „Samozřejmě. A teď navrhuji, abychom si zašli na pozdní oběd a partii šachu do Černých houslí, abyste mohl vrátit bílého krále.“

Rogan se také usmál. „Jste čím dál chytřejší.“

Nad kávou sehráli druhou partii a Rogan snadno vyhrál. Když odcházeli z restaurace, bílý král s výbušninou bezpečně spočíval v krabici s ostatními kameny.

Večer Rogan opustil svůj nevelký hotelový pokoj přesně v šest. Pistoli Walther měl v podpažním pouzdře, zajištěnou koženým řemínkem. Tlumič uložil do levé kapsy saka. Cestovní pas s vízy měl ve vnitřní kapse. Klidně a beze spěchu došel k restauraci Černé housle a jako obvykle se usadil k malému rohovému stolu. Rozložil noviny, poručil si láhev tokajského a řekl číšnici, že jídlo si objedná později.

Vypil půl láhve a potom do podniku s hurónským řevem vpadl Wenta Pajerski. Rogan se podíval na hodinky. Obrovský Maďar dorazil podle plánu; bylo sedm hodin. Rogan sledoval, jak Pajerski štípe blonďatou servírku, pokřikuje na čekající přátele a objednává si první drink. Ve chvíli, kdy měly na řadu přijít šachy, si Pajerski objednal podruhé. Rogan strnul. Bude tohle první večer, kdy Pajerski vynechá partii? Zdálo se, že na ni z nějakého důvodu zapomněl. Potom však servírka sama, aniž k tomu byla vyzvána, přinesla vyřezávanou krabici a čekala s ní u Pajerského stolu na štípnutí, které ji odmění za předvídavost.

Už se skoro zdálo, že ji Pajerski pošle pryč. Nakonec se ale zašklebil a jeho bradavičnatá prasečí tvář se stala ztělesněním žoviálnosti. Štípl blonďatou servírku tak silně, až vyjekla bolestí.

Rogan na číšnici zamával a požádal o tužku a papír. Podíval se na hodinky. Bylo půl osmé. Na hrubý hnědý papír napsal: „Postarám se, abyste ječel ne blahem, ale bolestí.Rosenmontag, 1945, Justiční palác v Mnichově.“

Počkal a za pět minut osm přivolal číšnici a svěřil jí vzkaz. „Odneste to panu Pajerskému,“ řekl. „Pak se hned vraťte ke mně a já vám dám tohle.“ Ukázal jí bankovku v hodnotě překračující její týdenní plat. Nechtěl, aby stála poblíž Pajerského, až dojde k výbuchu.

Když mu servírka předávala papírek, Pajerski se bílým králem škrábal na bradě. Zadíval se na vzkaz, přeložil jej z angličtiny a pohyboval při tom rty. Zvedl oči a jeho pohled se setkal s Roganovým. Rogan se na něj mírně usmál. Hodinky ukazovaly za minutu osm. Potom Rogan v Pajerského očích zaznamenal, že mu pomalu dochází, co vzkaz znamená, a bílý král explodoval.

Výbuch byl ohlušující. Pajerski držel šachovou figuru v pravé ruce pod bradou. Rogan se mu díval zpříma do obličeje. Pak Pajerského oči zmizely v explozi a Rogan zjistil, že hledí do dvou prázdných krvavých očních důlků. Kousky masa a kostí se rozlétly po místnosti a nakonec se Pajerského hlava s potrhaným svalstvem svěsila na zbytcích kůže, které ji stále držely na krku. Rogan se zvedl ze židle a přes kuchyň odešel z restaurace. Vřeštící a pobíhající zástup si ho ani nevšiml.

Venku ušel jeden blok a na hlavní ulici si zastavil taxík. „Na letiště,“ oznámil řidiči a pak, jen aby se ujistil, dodal: „A projeďte kolem amerického konzulátu.“

Slyšel kvílení sirén policejních aut, pospíchajících k Černým houslím. Po několika minutách taxík odbočil na širokou třídu, na níž se nacházel konzulát. „Zpomalte,“ požádal Rogan řidiče. Opřel se, aby ho z chodníku nikdo neviděl.

Žádná limuzína Mercedes na něj nečekala. Na třídě nestál jediný automobil, což bylo samo o sobě neobvyklé. Zato chodců bylo dost, čekali u přechodů na nárožích a dívali se do výkladních skříní. A většinou šlo o vysoké svalnaté muže. Rogan v nich okamžitě poznal agenty tajné policie. „A teď rychle na letiště,“ řekl taxikáři.

Potom si všiml něčeho, co začalo jako chlad v hrudníku. Měl dojem, jako by se jeho těla dotkla smrt. Cítil, jak se chlad šíří. Zima mu však nebyla. Po fyzické stránce mu nic nechybělo. Prostě měl pocit, že se stal jakýmsi hostitelem smrti.

Letadlo chytil bez problémů. Jeho vízum bylo v pořádku a nezdálo se, že by na letišti probíhala nějaká operace tajné policie. Když nastupoval, srdce mu bilo zrychleně, ale opět nenastaly žádné komplikace. Stroj odstartoval, vystoupal na letovou hladinu a zamířil k německé hranici a Mnichovu.

Toho večera Rosalie odešla z práce v Justičním paláci v šest. Mladý lékař, který s ní měl službu, trval na tom, že půjdou společně na večeři. Souhlasila ze strachu, že přijde o zaměstnání. Lékař chtěl večeři protáhnout, a tak objednal několik chodů. Dojedli až po deváté. Rosalie se podívala na hodinky. „Musíte mě omluvit; v deset mám důležitou schůzku,“ řekla a začala si oblékat kabát a rukavice.

Mladý doktor se tvářil zklamaně. Rosalie ani nenapadlo, že by mohla cestu na letiště jednou vynechat a strávit zbytek večera v jeho společnosti. Kdyby let z Budapešti jedinkrát zmeškala, znamenalo by to, že Rogana považuje za mrtvého. Vyšla z restaurace a mávla na taxík.

Když dojela na letiště, bylo skoro deset. Než prošla terminálem k patřičnému východu, cestující z Budapešti již vycházeli. Rosalie si ze zvyku zapálila cigaretu a sledovala je. A pak spatřila Rogana a srdce se jí málem zastavilo.

Vypadal otřesně. Oči měl zapadlé, svaly v obličeji ztuhlé a jeho pohyby působily příšerně strnule. Neviděl ji, a tak se k němu rozběhla a mezi vzlyky volala jeho jméno.

Rogan slyšel klapot ženských podpatků na mramoru, slyšel, jak na něj Rosalie volá. Podíval se na druhou stranu a pak se k ní obrátil čelem a zachytil ji v náručí, když se k němu přiřítila. A vzápětí líbal její vlhkou tvář a nádherné oči a ona šeptala: „Jsem tak šťastná, jsem tak šťastná. Chodím sem každý večer a každý večer mě napadá, že jsi možná mrtvý a já se to třeba nedozvím a budu sem chodit do konce života.“

Rogan ji tiskl k sobě a cítil její teplo a ledový chlad se z jeho těla začal vytrácet, jako kdyby zase ožívalo. Věděl, že s ní bude muset zůstat.

17.

Odjeli taxíkem do penzionu a Rosalie Rogana zavedla nahoru do pokoje, v němž bydlela, když v Mnichově zůstala sama. Byl to pohodlný pokoj, napůl ložnice a napůl obývák, s malým zeleným gaučem uprostřed. Na stole stála váza s vadnoucími růžemi, jejichž vůně se dosud vznášela ve vzduchu. Jakmile zamkli dveře, Rogan k sobě přivinul Rosalie. Rychle se svlékli a odebrali se do postele, ale jejich milování bylo příliš horečné a plné napětí.

Ve tmě se dělili o cigaretu a potom se Rosalie rozplakala. „Proč toho teď nemůžeš nechat?“ zašeptala. „Proč toho nemůžeš nechat?“

Rogan neodpověděl. Pochopil, jak to myslela. Kdyby zapomněl na Klause von Osteena, jeho a její život by začal nanovo. Oba by přežili. Pokud se vypraví za von Osteenem, jeho šance na únik byly malé. Rogan vzdychl. Nikdy žádnému člověku nedokáže popsat, co mu von Osteen v mnichovském Justičním paláci udělal, bylo to příliš zahanbující. Zahanbující ve stejném smyslu jako jejich snaha ho zabít. Jednou věcí si však byl Rogan jistý. Dokud bude von Osteen dýchat, nemůže s ním obývat stejnou planetu. Nemůže se v noci vyspat bez zlých snů, dokud von Osteen nezemře. Aby nalezl rovnováhu ve svém soukromém světě, musí zabít sedmého a posledního muže.

A přece se v jistém smyslu děsil okamžiku, až von Osteena znovu uvidí. Musel sám sobě připomínat, že von Osteen je nyní obětí, že von Osteen bude ječet strachem, že se von Osteen zhroutí hrůzou. Bylo však těžké si tohle všechno představit. V oněch příšerných dnech, kdy ho sedm mužů v Justičním paláci mučilo, a v děsivých snech, kdy mu Christinin úpěnlivý křik z vedlejší místnosti rozechvíval celé tělo, začal totiž Klause von Osteena považovat za boha a málem ho miloval bázlivou láskou.

Rosalie usnula, tváře stále vlhké slzami. Rogan si zapálil další cigaretu. Jeho mysl, nepřekonatelná paměť a agónie vzpomínek ho zase uvěznily pod vysokou klenbou Justičního paláce.

Brzy ráno do jeho cely přicházeli dozorci s krátkými gumovými obušky a otlučeným kbelíkem na zvratky. Mlátili ho do břicha, přes stehna i do slabin. Bezmocně připoutaný k železné mříži v cele cítil Rogan v ústech žluč a začal dávit. Jeden dozorce zvratky zkušeně zachytil do kbelíku. Nikdy se ho na nic neptali. Bili ho mechanicky, jen aby navodili patřičnou atmosféru.

Přijel další dozorce s vozíkem, na kterém spočíval kus tmavého chleba a miska našedlé hrudkovité břečky, které říkali ovesná kaše. Pokynuli Roganovi, aby se najedl, a protože byl pořád hladový, hltal kaši a zakusoval se do chleba, který páchl jako guma. Když dojedl, strážci se rozestoupili kolem něj, jako kdyby ho chtěli ještě jednou zbít. V tu chvíli Rogan kvůli fyzickému strachu a oslabení vnitřních orgánů vlivem podvýživy a mučení nedokázal ovládat střeva. Pracovala proti němu: Cítil jak mu zadní část kalhot vlhne ovesnou kaší, která jím bleskově protekla.

Celu vyplnil odporný zápach a dozorci Rogana odtáhli chodbami z věznice do Justičního paláce. Mramorové chodby byly brzy ráno liduprázdné, ale Rogan se přesto styděl za řetěz drobných hnědých skvrn, které za ním zůstávaly. Střeva měl stále volně průchozí, a ačkoli na jejich ovládnutí soustředil veškerou nervovou energii, cítil, jak mu vlhnou obě nohavice. Puch se za ním táhl chodbami. Natékající pohmožděniny po těle však zmenšovaly jeho hanbu jen do chvíle, kdy musel usednout naproti sedmi vyšetřovatelům a lepivá hmota se mu rozlila po celém zadku.

Dozorci mu připoutali ruce i nohy k těžké dřevěné židli a klíčky položili na dlouhý mahagonový stůl. Jakmile dorazil první z vyšetřovatelů a zahájil výslech, strážci se vytratili. Potom se trousili ostatní členové vyšetřovací skupiny, někteří se šálky ranní kávy v rukou. V průběhu prvního týdne Klaus von Osteen chodil poslední. Celý týden na Roganovi zkoušeli „normální“ fyzické mučení.

Ukázalo se, že kvůli komplikovanému charakteru informací, které od Rogana požadovali, složitosti kódů a duševní energii nezbytné k zapamatování sledů čísel je tělesné mučení z hlediska myšlenkových procesů nevhodné. Po mučení jim Rogan nedokázal prozradit šifry, ani kdyby chtěl. První to pochopil Klaus von Osteen a nařídil, aby bylo fyzické přesvědčování omezeno na „mírné“ minimum. Od té doby von Osteen ráno přicházel dřív než ostatní vyšetřovatelé.

Brzy ráno von Osteenova nádherně řezaná aristokratická tvář stále nesla stopy pudru po holení a z jeho očí ještě nezmizel spánek. Byl o generaci starší než Rogan a působil jako otec, jakého by každý mladý muž rád měl; elegantní, ale ne příliš velký švihák; upřímný, avšak ne úlisný; vážný, ale se špetkou humoru; spravedlivý a zároveň přísný. A v následujících týdnech Rogan pod vlivem únavy, nedostatku jídla a odpočinku a neustálého nervového vypětí začal ve von Osteenovi vidět otcovskou postavu, která ho trestá pro jeho vlastní dobro. Roganův intelekt tuto představu odmítal jako směšnou. Ten muž velel mučitelům a působil mu bolest. A přece se emocionálně a poněkud schizofrenicky na von Osteena každé ráno těšil, jako se těší dítě na otce.

První ráno, kdy von Osteen dorazil dřív než ostatní, zasunul Roganovi mezi rty cigaretu a zapálil ji. Potom hovořil, nekladl otázky, ale objasňoval své postavení. On, von Osteen, vyslýcháním Rogana plnil svou povinnost vůči Vaterlandu. Rogan v tom nesměl vidět nic osobního. Vlastně měl Rogana rád. Vzhledem k věku by v Roganovi mohl vidět syna, kterého nikdy neměl. Trápilo ho, že je Rogan tak umíněný. K čemu by ten dětinský vzdor mohl být dobrý? Tajné šifry z Roganova mozku už Spojenci nepoužívají, to je jisté. Uplynulo dost času na to, aby všechny informace, které jim poskytne, byly bezcenné. Proč Rogan nenechá hloupostí a neušetří jim všem to trápení? Mučitelé vždy trpí s mučenými. Copak ho to nikdy nenapadlo?

Potom Rogana chlácholil. Výslechy skončí. Válka skončí. Rogan a jeho manželka Christine budou zase šťastní. Válečná vřava a vraždění ustanou a lidé se už nebudou muset bát jeden druhého. Rogan nesmí propadat zoufalství. A pak ho von Osteen pro uklidnění poplácal po rameni.

Jakmile se však do místnosti dostavili ostatní vyšetřovatelé, von Osteenovo chování se změnilo. Znovu se stal vrchním vyšetřovatelem. Jeho zapadlé oči se zadívaly do Roganových. Jeho melodický hlas zhrubl a zpřísněl. Přesto se kupodivu jednalo o otcovskou přísnost s příměsí lásky ke vzpurnému dítěti. Ve von Osteenově osobnosti bylo něco tak přitažlivého a silného, že mu Rogan jeho roli uvěřil: výslechy jsou oprávněné a Rogan si za své fyzické utrpení může sám.

Potom následovaly dny, kdy odvedle slyšel Christinin křik. V té době von Osteen nepřicházel hned ráno, ale vždycky poslední. A potom nastal ten strašný den, kdy ho zavedli do vedlejší místnosti a ukázali mu gramofon a na něm otáčející se desku se záznamem Christininy agónie. Von Osteen s úsměvem vysvětlil: „Zemřela při mučení hned první den. Naletěl jste nám.“ A Rogan ho v tu chvíli nenáviděl tak intenzivně, že mu žluč vytryskla ústy na vězeňský mundúr.

Dokonce i tehdy von Osteen lhal. Genco Bari řekl, že Christine nepřežila porod, a Rogan Barimu věřil. Jenže proč si von Osteen vymýšlel? Proč chtěl, aby jeho lidé vypadali hůř, než jací doopravdy byli? A pak si Rogan uvědomil, jak brilantní psychologie se za každým von Osteenovým slovem a činem skrývala.

Nenávist, kterou pocítil k vrahům své manželky, v Roganovi vyvolala touhu přežít. Chtěl zůstat naživu, aby je mohl všechny pozabíjet a vysmát se jejich zmučeným tělům. A právě tato nenávist a touha po odplatě zlomily jeho odpor a on vyšetřovatelům v následujících měsících prozradil všechny tajné kódy, na které si vzpomněl.

Von Osteen znovu přicházel brzy ráno, první z vyšetřovatelů. Opět Rogana utěšoval a jeho neodolatelný hlas byl plný pochopení. Po několika dnech Roganovi vždy uvolnil pouta na rukou i na nohou a nabídl mu k snídani kávu a cigarety. Ujišťoval Rogana, že jakmile budou znát všechny šifry, propustí ho. A pak jednoho rána dorazil opravdu brzy, zavřel a zamkl za sebou dveře a řekl Roganovi: „Musím vám prozradit tajemství, které jsem slíbil, že neprozradím.“ Rogan přikývl. Von Osteen s vážným a přátelským výrazem pokračoval: „Vaše žena pořád žije. Včera porodila chlapce. Oba jsou v pořádku a je o ně dobře postaráno. A já vám na svou čest slibuji, že se všichni tři setkáte, až nám sdělíte všechny informace, které potřebujeme. Nesmíte se o tom ale ani náznakem zmínit ostatním. Mohli by dělat problémy, protože tímhle slibem překračuji svoje oficiální pravomoci.“

Rogan užasl. Díval se do von Osteenovy tváře a odhadoval, jestli ten muž lže. Laskavá upřímnost v Němcových očích a ušlechtilá dobrota celého jeho obličeje v něm však nevzbudily žádné pochybnosti. Rogan mu uvěřil. A myšlenka, že Christine žije, že znovu sevře její poddajné štíhlé tělo v náručí, že není mrtvá a neleží v hrobě – to všechno ho zlomilo a rozplakalo. Von Osteen ho poplácal po rameni a svým tichým, hypnotickým hlasem pokračoval: „Já vím, já vím. Promiňte, že jsem vám to neřekl dřív. Víte, byl to trik, součást mé práce. Jenže teď už není nutný a já jsem chtěl, abyste byl šťastný.“

Počkal, až si Rogan otře slzy, a pak odemkl dveře výslechové místnosti. Zbylých šest mužů čekalo venku se šálky kávy v dlaních. Tvářili se naštvaně, že museli zůstat venku a že se jejich velitel jakýmsi způsobem spolčil s obětí.

Té noci se Roganovi v cele zdálo o Christine a o synkovi, kterého nikdy nespatřil. Bylo zvláštní, že obličej dítěte viděl jasně, kulaťoučký a růžový, zatímco Christine zůstávala nezřetelná ve stínu. Když na ni zavolal jménem, vystoupila do světla a on ji viděl, viděl, že je šťastná. Sen se pak opakoval každou noc.

O pět dní později přišlo Masopustní pondělí, a když se v místnosti objevil von Osteen, nesl plnou náruč civilních šatů. Vyslal k Roganovi nepředstíraný spokojený úsměv a řekl: „Přišel den, kdy dodržím svůj slib.“ A potom se objevilo dalších šest mužů. Blahopřáli Roganovi, jako kdyby byli profesoři, kteří mu pomohli vystudovat s vyznamenáním. Rogan se začal oblékat. Genco Bari mu upravil kravatu, ale Rogan nespouštěl oči z von Osteena a kladl mu němou otázkou, ptal se ho, kdy uvidí manželku a dítě. A von Osteen pochopil a pokýval hlavou, tajnůstkářsky a konejšivě. Někdo Roganovi nasadil plstěný klobouk.

Když Rogan vstal a rozhlédl se po usměvavých tvářích, uvědomil si, že jedna chybí. Pak na zátylku ucítil chladný kov a klobouk mu sklouzl do očí. V milióntině vteřiny všechno pochopil a vyslal poslední zoufalý pohled k von Osteenovi, přičemž jeho mysl křičela: „Otče, otče, věřil jsem ti. Otče, odpustil jsem ti všechno mučení, všechnu věrolomnost. Odpustil jsem ti, že jsi zabil moji manželku a dal mi naději. Zachraň mě. Zachraň mě.“ A těsně před tím, než mu explodovala zadní část lebky, viděl, jak se von Osteenova milá tvář stáhla ďábelským pohrdavým smíchem.

Teď Rogan ležel na posteli vedle Rosalie a věděl, že zavraždit von Osteena jen jednou mu nestačí. Měl by existovat nějaký způsob, jak ho opět přivést k životu, aby ho mohl zabíjet znova a znova. Von Osteen totiž v nich obou objevil samotnou esenci lidství a pak ji z legrace pošlapal.

Když se Rogan ráno vzbudil, Rosalie už pro něj měla připravenou snídani. V pokoji nebyla kuchyně, ale ona uvařila kávu na horkých kamnech a došla koupit rohlíky. U snídaně Roganovi oznámila, že Klaus von Osteen toho dne nesoudí, ale nazítří má vynést trest nad jedním odsouzeným vězněm. Pak mu sdělila všechno, co o von Osteenovi věděla – co Roganovi řekla už před odletem na Sicílii i co zjistila později. Von Osteen byl v Mnichově vlivnou politickou osobností a měl podporu amerického ministerstva zahraničí pro postup na vyšší příčky moci. Jako soudce měl doma i na ulici zajištěnou ochranku čtyřiadvacet hodin denně. V soudní budově ho osobní strážci nedoprovázeli, ale jen proto, že se to tam hemžilo příslušníky zvláštního oddělení tajné policie. Rosalie Roganovi také řekla, že si v Justičním paláci našla práci jako pomocná ošetřovatelka.

Rogan se na ni usmál. „Můžeš mě tam propašovat, aby mě nikdo neviděl?“

Rosalie přikývla. „Když tam musíš jít,“ řekla.

Rogan chvíli mlčel. Pak rozhodl: „Zítra ráno.“

Poté co Rosalie odešla do práce, Rogan se pustil do svých záležitostí. Koupil soupravu na čištění zbraní, protože potřeboval rozebrat a naolejovat svou pistoli. Potom si pronajal mercedes a zaparkoval jej blok od penzionu. Vrátil se do pokoje a napsal dva dopisy, jeden svému právníkovi ve Státech a druhý obchodním partnerům. Uložil dopisy do kapsy, protože je chtěl odeslat, až se Rosalie vrátí. Potom rozebral pistoli, pečlivěji promazal a zase ji složil. Tlumič uložil do zásuvky stolu. Tentokrát potřeboval mířit absolutně přesně a nebyl si jistý, jestli se dostane dost blízko, aby vykompenzoval ztrátu přesnosti způsobenou tlumičem.

Když Rosalie přišla domů, zeptal se jí: „Víš jistě, že von Osteen zítra soudí?“

„Ano.“ Na chvíli se odmlčela a pak dodala: „Půjdeme se najíst někam ven, nebo mám něco přinést sem?“

„Půjdeme ven,“ řekl Rogan. Dopisy hodil do první schránky, kterou míjeli.

Večeři si dali ve slavné pivovarské restauraci, kde nejmenší korbele mají litr a jako předkrm nabízejí dvacet různých druhů klobás. Ve večerním vydání deníku Tagenblatt vyšel článek o vraždě Wenty Pajerského v Budapešti. Noviny psaly, že demokratický odboj, jemuž byla připsána odpovědnost, postihlo několik policejních razií. Bomba naštěstí neublížila nikomu kromě zamýšlené oběti.

„Takhle jsi to naplánoval?“ zajímala se Rosalie.

Rogan pokrčil rameny. „Snažil jsem se o to, když jsem připravoval tu šachovou figurku. Ale člověk nikdy neví.Měl jsem strach, že by zatoulaná střepina mohla zasáhnout nějakou servírku. Ještě že byl Pajerski tak velký. Schytal to jenom on.“

„A teď zbývá už jen von Osteen,“ poznamenala Rosalie. „Byl by v tom nějaký rozdíl, kdybych ti řekla, že je to příjemný člověk?“

Rogan se drsně zasmál. „Nepřekvapilo by mě to,“ řekl. „A žádný rozdíl v tom není.“

Už o tom nemluvili, ale oba věděli, že je to možná jejich poslední společný večer. Nechtěli se vracet do penzionu na zelený gauč a úzkou postel. A tak přecházeli z jednoho velkého sálu do druhého, pili šnaps a poslouchali, jak Němci hulákají veselé popěvky u dlouhých dřevěných stolů a lijí do sebe jeden tuplák piva za druhým. Vypasení Bavoři hltali dlouhé tučné bílé klobásy a zapíjeli je zlatavým mokem z vysokých orosených sklenic. Kdo už nemohl, prorazil si hustým davem páchnoucím po sladu cestu k mramorovým záchodům a použil zvláštní mísu na zvracení. Zbavil se všeho, co zkonzumoval, vrátil se k dřevěnému stolu a poručil si další klobásy a pivo, jen aby se za nějaký čas odebral na toaletu s dalším nákladem.

Byli nechutní, ale zároveň plní života a srdeční, a díky jejich teplu bylo v rozlehlých sálech pivnice jako v peci. Rogan zůstal u šnapsu, zatímco Rosalie přešla na pivo. Když se konečně opili dost na to, aby byli ospalí, vydali se pěšky k penzionu.

Procházeli kolem zaparkovaného mercedesu a Rogan řekl: „Tohle auto jsem si pronajal. Zítra ráno s ním odjedeme k soudu a zaparkujeme u tvého vchodu. Jestli odtamtud nevyjdu, prostě odjeď z Mnichova. Nesnaž se mě hledat. Dobře?“

„Dobře,“ přisvědčila. Třásl se jí hlas, a tak ji Rogan chytil za ruku, aby neplakala. Odtáhla ruku, ale jen proto, aby z kabelky vylovila klíč. Vešli do penzionu, a když stoupali po schodech, zase se ho chytila. Znovu se ho pustila, když potřebovala odemknout pokoj. Vkročila dovnitř a rozsvítila. Rogan, který šel za ní, uslyšel, jak vyděšeně lapá po dechu. Na zeleném gauči seděl agent zpravodajské služby Arthur Bailey a dveře za nimi zavřel Stefan Vrostk. Vrostk pravou rukou zvedl pistoli. Oba muži se lehce usmáli.

„Vítejte doma,“ řekl Bailey Roganovi. „Vítejte zpátky v Mnichově.“

18.

Rogan k Rosalie vyslal uklidňující úsměv. „Běž se posadit. Nic se neděje. Čekal jsem je.“ Obrátil se k Baileymu. „Řekněte svému čmuchalovi, ať schová tu pistoli, a vy ji taky ukliďte. Nebudete je potřebovat. A nezabráníte mi v tom, co musím udělat.“

Bailey uložil zbraň do pouzdra a kývl na Vrostka. Velice pomalu a upřímně oslovil Rogana: „Přišli jsme vám pomoci. Jen jsem měl strach, že byste mohl vyvádět. Napadlo mě, že začnete bezhlavě střílet, až nás tady uvidíte, a tak jsem si řekl, že bude lepší uklidnit situaci a pak všechno vysvětlit.“

„Tak vysvětlujte,“ vyzval ho Rogan.

„Jde po vás Interpol,“ začal Bailey. „Spojili si vás se všemi těmi vraždami a rozeslali kopie vaší fotografie z pasu. Vystopovali vás do Mnichova; do mojí mnichovské kanceláře přišel dálnopis před hodinou. Předpokládají, že tady chcete někoho zabít, a snaží se zjistit koho.

To je jediná věc, která hraje ve váš prospěch. Že nikdo neví, po kom jdete.“

Rogan se posadil na postel naproti zaprášenému zelenému gauči. „Nechte toho, Bailey,“ řekl. „Vy víte, po kom jdu.“

Bailey zavrtěl hlavou. Na jeho hubeném pohledném obličeji se objevil ustaraný výraz. „Začínáte být paranoidní,“ poznamenal. „Pomáhal jsem vám celou dobu. Nic jsem jim neřekl.“

Rogan se opřel o polštář. Jeho hlas zněl velice klidně. „To jediné se vám musí nechat. Ze začátku jste nevěděl, kdo bylo těch sedm mužů z Justičního paláce. Když jsem se vrátil, měl jste o každém složku. Když jsme se viděli před pár měsíci a vy jste mi řekl, abych nechal bratry Freislingovy na pokoji, znal jste všech sedm. Ale nic jste mi neprozradil. Koneckonců, zpravodajská síť pracující proti komunistům je důležitější než pomsta jedné oběti zvěrstev. Nebo špioni uvažují jinak?“

Bailey neodpověděl. Pozorně Rogana sledoval. Rogan pokračoval. „Když jsem zabil Freislingy, pochopil jste, že mě nic nezastaví. A chtěl jste, aby to schytali taky Genco Bari a Wenta Pajerski. Ale z Budapešti jsem se neměl dostat živý.“ Obrátil se k Vrostkovi. „Je to tak?“

Vrostk zrudl. „Pro váš útěk jsme všechno zařídili. Těžko vám můžu pomoct, když jste tak tvrdohlavý a usmyslíte si, že z toho vyklouznete po svém.“

Rogan pohrdavě opáčil: „Vy prolhaný mizero. Jel jsem kolem konzulátu, jen abych zkontroloval situaci. Žádné auto tam nečekalo a celá čtvrť se hemžila policajty. Dal jste jim tip. Nechtěli jste, abych se dostal do Mnichova; měl jsem zemřít za Železnou oponou. A tím by se vyřešily všechny problémy zpravodajské služby.“

„Urážíte mě,“ ozval se Bailey. „Obviňujete mě, že jsem vás zradil komunistické tajné policii.“ V jeho tónu bylo natolik upřímné pobouření, že se Rosalie pochybovačně zadívala na Rogana.

„Víte, kdybych byl za války ještě kluk, možná bych vám teď naletěl. Ale protože jsem strávil nějaký čas v Justičním paláci, vidím do lidí, jako jste vy. Od začátku jsem do vás viděl, Bailey; ani vteřinu jsem vám nevěřil. Když jsem se vrátil do Mnichova, věděl jsem, že na mě budete čekat, a napadlo mě, že bych nejdřív mohl najít a zabít vás. Pak mi došlo, že to nebude nutné. A nechtěl jsem někoho zabít jen proto, že se mi připletl do cesty. Jenže vlastně nejste o nic lepší než těch sedm. Kdybyste tam tenkrát byl, dělal byste to co oni. Možná už k tomu došlo. Jak je to, Bailey? Kolik lidí jste mučil? Kolik lidí jste zavraždil?“

Rogan se odmlčel, aby si zapálil cigaretu. Když opět promluvil, díval se Baileymu přímo do očí. „Ten sedmý člověk, vrchní vyšetřovatel, muž, který mučil moji manželku a nahrál její křik, je soudce Klaus von Osteen. Nejvýše postavený německý federální soudce v Bavorsku. Politik s tou nejsvětlejší budoucností, možná budoucí kancléř Západního Německa. Podporuje ho naše ministerstvo zahraničí. A zpravodajská služba ho má v hrsti. Takže nemůžete dopustit, abych ho zabil, a rozhodně ho nenecháte zatknout pro válečné zločiny.“

Rogan zamáčkl cigaretu. „Abyste mi zabránili zabít von Osteena a odhalit ho jako člena gestapa, museli jste mě zničit. Nařídil jste Vrostkovi, aby mě zradil maďarské tajné policii. Je to tak, Bailey? Jednoduché, rychlé a elegantní řešení, jaké špionům jako vy náramně vyhovuje.“

Zazněl Vrostkův arogantní hlas: „Co nám zabrání umlčet vás teď?“ Bailey na svého podřízeného káravě pohlédl. Rogan se rozesmál.

„Bailey, vysvětlete tomu čmuchalovi, proč to nejde,“ požádal pobaveně. Protože Bailey mlčel, Rogan se objasňování ujal sám a obrátil se přímo k Vrostkovi. „Jste moc tupý na to, abyste odhadl, co jsem udělal, ale váš šéf to ví. Poslal jsem do Států dopisy lidem, kterým můžu důvěřovat. Pokud zemřu, von Osteenova minulost se provalí a americká diplomacie si uřízne ostudu. Americká zpravodajská služba tady v Evropě dostane od Washingtonu za uši. Takže mě nemůžete zabít. Jestli mě zatknou – totéž. Von Osteen bude odhalen, a proto mě nesmíte udat. Musíte doufat, že zabiju von Osteena a nikdo nezjistí důvod. Netrvám na tom, abyste mi pomáhali. To bych po vás chtěl moc.“

Vrostkovi samým překvapením klesla čelist. Bailey se zvedl k odchodu. „Vymyslel jste to moc hezky,“ uznal. „Všechno, co jste řekl, je pravda, to nepopírám. Vrostk ode mě dostal rozkaz. Ale všechno jsem to dělal v rámci své práce a kvůli ní. Co mi sakra záleží na vaší pomstě a na vaší spravedlnosti, když své zemi můžu pomoci ovládnout Německo prostřednictvím von Osteena? Vy jste ovšem podnikl správné kroky, a tak vám půjdu z cesty a nechám vás udělat, co udělat musíte. A nepochybuji o tom, že von Osteena dostanete, i kdyby ho zítra ráno hlídalo tisíc policajtů. Zapomněl jste však na jednu věc, Rogane: Až ho zabijete, radši byste se měl ztratit.“

Rogan pokrčil rameny. „Na to kašlu.“

„Přesně tak. A taky je vám jedno, co se děje s vašimi ženami.“ Viděl, že Rogan nechápe. „Co se stalo s tou první, vaší roztomilou francouzskou manželkou, a co se teď stane téhleFräulein.“ Ukázal bradou k Rosalie, která seděla na zeleném gauči.

Rogan se nevzrušeně zeptal: „O čem to sakra mluvíte?“

Bailey se poprvé usmál. Klidně odpověděl: „Mluvím o tom, že když zabijete von Osteena a pak se necháte taky zabít, pořádně si to vaše děvče podám. Bude obviněna ze spolupachatelství vašich vražd, nebo zase skončí v blázinci. Totéž se stane, jestliže von Osteen přežije, vy zemřete a ty vaše dopisy ho odhalí. Nabízím vám jinou možnost. Zapomeňte na von Osteena a já vám i tomu děvčeti vyjednám beztrestnost za všechno, co se zatím stalo. Umím zařídit, aby s vámi mohla do Států, až se tam vrátíte. Uvažujte nad tím.“ Vykročil ke dveřím.

Rogan za ním zavolal. Hlas se mu třásl. Zdálo se, že poprvé za celý večer ztratil část sebedůvěry. „Povězte mi pravdu, Bailey,“ požádal. „Kdybyste byl jeden z těch sedmi mužů v Justičním paláci, dělal byste mi stejné věci jako oni?“

Bailey nad otázkou chvíli vážně uvažoval; pak klidně odpověděl: „Kdybych opravdu věřil, že to mé zemi pomůže vyhrát válku, pak ano, dělal.“ Vyšel za Vrostkem z pokoje.

Rogan vstal a zamířil ke stolu. Rosalie viděla, jak na hlaveň pistole šroubuje tlumič, a znepokojeně ho nabádala: „Ne, prosím, ne. Nebojím se toho, co mi provedou.“ Postavila se ke dveřím, jako kdyby mu chtěla zabránit v odchodu. Potom si to rozmyslela a posadila se na gauč.

Rogan se na ni chvíli díval. „Vím, co si myslíš,“ řekl, „ale nenechal jsem snad bez potrestání, že se mě Vrostk a Bailey pokusili v Budapešti zabít? Všichni v téhle branži jsou v jistém smyslu zvířata, ne lidi. Všichni jsou to dobrovolníci; nikdo je do té práce nenutí. Vědí, jaké budou mít povinnosti. Mučit, zrazovat a vraždit jiné lidi. Vůbec mi jich není líto.“

Rosalie neodpověděla; sklonila hlavu do dlaní. Rogan tiše dodal: „V Budapešti jsem riskoval život, abych měl jistotu, že se kromě Pajerského nikomu nic nestane. Byl jsem ochoten vzdát se všeho, vzdát se šance na potrestání von Osteena, jen abych nezranil žádného nevinného přihlížejícího. Protože ti přihlížející byli nevinní. Tihle muži nejsou. A já nedopustím, abys kvůli mně trpěla.“

Než stačila odpovědět, než stačila zvednout hlavu, vyšel z pokoje. Slyšela, jak chvatně sbíhá po schodišti.

Rogan nasedl do půjčeného mercedesu a s nohou na plynu odbočil na hlavní třídu. Vzhledem k pozdní hodině byl provoz řídký. Rogan doufal, že Bailey a Vrostk neměli vlastní auto a přijeli do penzionu taxíkem, a proto teď půjdou pěšky a poohlédnou se po jiném.

Všiml si jich na hlavní třídě o blok dál, jak vedle sebe kráčejí po chodníku. Zajel o ulici dál, zaparkoval a vracel se po třídě proti nim. Dělilo je ještě sto metrů, když muži zabočili do pivnice Fredericka. Rogan v duchu zaklel, protože tam je odpravit nemohl.

Hodinu čekal před podnikem a doufal, že rychle vypijí pár piv a zase půjdou. Neobjevovali se však a on se rozhodl, že přece jen vstoupí dovnitř.

Pivnice nebyla plná a on Baileyho a Vrostka viděl hned. Jeden dlouhý dřevěný stůl měli pro sebe a ládovali se bílými klobáskami. Rogan se usadil u dveří, kde se mohl schovat za plný stůl pijáků, kteří byli v nejlepší náladě.

Když sledoval, jak Bailey a Vrostk popíjejí, překvapil ho jejich vzhled a chování a potom se svému překvapení zasmál. Zatím je pokaždé viděl skryté za maskou služebních povinností, soustředěné, aby neodhalili své slabiny. Nyní byli uvolnění a odložili přestrojení.

Arogantní Vrostk měl zřejmě slabost pro korpulentní ženy. Rogan si všiml, že štípe všechny kypré číšnice a ty hubené nechává bez povšimnutí. Když kolem procházela opravdu statná dívka s tácem plným prázdných korbelů, Vrostk se neudržel. Pokusil se ji obejmout a sklenice se vysypaly na dřevěný stůl; číšnice Vrostka dobromyslně odstrčila, až dovrávoral na Baileyho klín.

Štíhlý Arthur Bailey se projevil jako vybíravý žrout. Cpal do sebe jednu bílou klobásu za druhou a na talířích nechával jen zbytky střívek. Každé sousto zapil douškem piva. Naprosto se soustředil. Náhle vyrazil směrem k záchodu.

Vrostk ho následoval a opile se kolébal. Rogan chvíli počkal a pak se vydal za nimi. Prošel dveřmi a zjistil, že mu přeje štěstí; Bailey a Vrostk byli na záchodě sami.

Nedokázal však střílet; nedokázal ani vytáhnout pistoli z kapsy. Bailey se bezmocně skláněl nad širokou mísou na zvracení a zbavoval se všeho, co od snídaně pozřel. Vrostk mu jemně přidržoval hlavu, aby se Bailey nepotřísnil.

Zastihnout je nepřipravené bylo zvláštně dojemné. Rogan ustoupil, aby ho neviděli, a pak z pivnice odešel. Zajel v mercedesu k penzionu, zaparkoval a vystoupal nahoru. Dveře nebyly zamčené. Rosalie seděla na zeleném gauči a čekala na něj. Rogan z pistole sejmul tlumič a uložil jej do zásuvky. Došel k Rosalie a posadil se vedle ní.

„Nedokázal jsem to,“ řekl. „Nevím proč, ale nedokázal jsem je zabít.“

19.

Druhý den ráno u kávy napsal na lístek jméno svého právníka ve Státech a podal ho Rosalie. „Jestli se dostaneš do jakýchkoli problémů, ozvi se tomuhle muži,“ řekl jí, „Přijede a pomůže ti.“

Díky skutečnosti, že nezabil Baileyho a Vrostka, se Rosalie smířila s Roganovým záměrem zlikvidovat von Osteena. Nesnažila se ho přemlouvat; přijala to, co musel udělat. Chtěla však, aby si pár dní odpočinul. Vypadal nemocně a velmi unaveně. Rogan zavrtěl hlavou. Čekal tolik let; nechtěl se zdržovat už ani den.

Trochu ho bolela hlava. Cítil tlak v lebce v místě, kde ji vyspravila stříbrná destička. Rosalie mu podala vodu na zapití léků, které vždy nosil s sebou. Dívala se, jak kontroluje pistoli a ukládá ji do kapsy. „Ty si nebereš tlumič?“ zeptala se.

„S tlumičem zbraň střílí moc nepřesně,“ vysvětlil. „Musel bych k němu dojít na necelých pět metrů, abych si byl jistý zásahem. A tak blízko se možná vůbec nedostanu.“ Pochopila, co to znamená: že nemá šanci uniknout; že umlčet vražednou zbraň by bylo k ničemu. Než vyšli ze dveří, přivinula se k němu, ale Rogan ji nedokázal uklidnit.

Nechal ji řídit, protože v tak důležité chvíli nedůvěřoval svému nejistému perifernímu vidění. Jeho poškozený zrakový nerv ho nejvíc zrazoval ve vypjatých okamžicích a on si možná bude muset zakrývat tvář rukou, až pojedou přes město. Mnichov bude plný policistů, kteří ho budou hledat.

Projeli kolem schodiště před hlavním vchodem soudu, přes náměstí, které si Rogan tak dobře pamatoval díky budovám se zdobenými průčelími a sloupovím. Rosalie zastavila nedaleko bočního vchodu. Rogan vystoupil z auta a majestátní klenutou chodbou vešel na dvůr Justičního paláce.

Kráčel po dlažebních kostkách, které kdysi potřísnila jeho krev a do jejíchž štěrbin zapadly drobné úlomky jeho roztříštěné lebky. Ztuhlý napětím následoval Rosalie na zdravotnickou pohotovost a díval se, jak se převléká do bílého pláště zdravotní sestry. Obrátila se k němu a tiše se zeptala: „Jsi připravený?“

Rogan přikývl. Vedla ho k vnitřnímu schodišti, které stoupalo do tmavé chladné haly s mramorovou podlahou. Po obou stranách široké chodby byly v patnáctimetrových odstupech masivní dveře z dubového dřeva, vchody do soudních síní. V hlubokých výklencích vedle dveří byla vystavena brnění. Některé výklenky zely prázdnotou, neboť brnění za války někdo ukradl a dosud nebyla nahrazena.

Jak míjeli soudní síně, Rogan si prohlížel obviněné – zlodějíčky, lupiče, násilníky, pasáky, vrahy a nevinné – čekající na spravedlnost. Sel dlouhou chodbou a v hlavě mu pulzoval pocit strachu, který vyplnil celé okolí jako zákeřný elektrický proud. Došli ke dřevěné desce, na níž visel nápisKriminalgericht a pod nímBundesgericht von Osteen, Präsidium.

Rosalie ho zatahala za ruku. „Tahle síň,“ zašeptala. „Von Osteen bude prostřední ze tří soudců.“

Rogan prošel kolem strážce a vybral si místo v zadní řadě. Rosalie se posadila vedle něj.

Rogan pomalu zvedl hlavu, aby se podíval na trojici soudců na stupínku ve spodní části velké místnosti. Výhled mu zakrýval divák v řadě před ním, a tak naklonil hlavu, aby lépe viděl. Žádný soudce mu nebyl povědomý. „Nevidím ho,“ pošeptal Rosalie.

„Ten soudce uprostřed,“ odpověděla.

Rogan se soustředil. Prostřední muž se von Osteenovi vůbec nepodobal. Von Osteenovy rysy byly ušlechtilé, orlí; tenhle člověk měl hlavu jako hrouda. I čelo měl užší. Nikdo se nemohl tak změnit. Rogan zašeptal Rosalie: „Tohle není von Osteen; vypadá úplně jinak.“

Rosalie se k němu zvolna obrátila. „Takže to není ten sedmý muž?“

Rogan zavrtěl hlavou. Viděl radost v jejích očích a nerozuměl jí. Pak šeptem řekla: „Ale tohle je von Osteen. Je to tak. Vím to naprosto jistě.“

Roganovi se zatočila hlava. Přece jenom ho podvedli. Vzpomněl si na chytrácké úsměvy bratrů Freislingových, když mu poskytovali informace o von Osteenovi. Vybavil si Baileyho sebevědomé vystupování, když o von Osteenovi hovořil, jako kdyby agenta zpravodajské služby něco pobavilo. A konečně pochopil radost v Rosaliiných očích: Nikdy sedmého muže nenajde, a tak se vzdá hledání a soustředí se na vlastní život. Přesně v tohle doufala.

Stříbrná destička v lebce začala pobolívat a nenávist k celému světu se rozlila Roganovými žilami a připravila ho o energii, takže se začal kácet směrem k Rosalie. Zachytila ho ve chvíli, kdy se mu zatmělo před očima, a podsaditý strážce, který si všiml, co se děje, jí ho pomohl vyvést ven a pak dolů na pohotovost. Rosalie ho přidržovala ze strany, na níž měl pistoli, a přes látku jeho saka zbraň cítila. Na pohotovosti ho uložila na jedno ze čtyř lůžek a zatáhla kolem něj závěs. Potom mu zvedla hlavu a přiměla ho spolknout léky. Během několika minut se mu do obličeje vrátila barva a Rogan otevřel oči.

Tiše k němu hovořila, ale on neodpovídal, a po chvíli ho musela nechat na místě a jít jakémusi příchozímu ošetřit drobné poranění.

Rogan zíral do stropu. Snažil se svůj mozek donutit k přemýšlení. Nepřicházelo v úvahu, že by bratři Freislingové lhali, když napsali stejná jména svých válečných druhů. A také Bailey připustil, že von Osteen je muž, kterého Rogan hledá. Bylo tedy možné, aby mu lhala Rosalie? Ne. Rosalie určitě ne. Zbývala jediná možnost: Najít Baileyho a vytáhnout z něj pravdu. Ale teprve až si odpočine; nyní se cítil moc slabý. Zavřel oči. Na chvíli usnul. Když se vzbudil, napadlo ho, že se ocitl v jednom ze svých zlých snů.

Z druhé strany závěsu se ozýval hlas šéfa vyšetřovatelů, který ho před tolika lety mučil a zradil jeho lidství. Hlas byl podmanivý, plný soucitu. Ptal se na člověka, který omdlel v soudní síni. Rogan slyšel, jak Rosalie uctivě odpovídá a ujišťuje návštěvníka, že se muži udělalo špatně z horka a že bude brzy v pořádku. Poděkovala ctihodnému soudci za laskavý zájem o pacientovo zdraví.

Jakmile se dveře zavřely, Rosalie vešla za závěs a zjistila, že Rogan sedí na posteli. Na rtech měl ponurý úsměv. „Kdo to byl?“ otázal se, protože chtěl mít jistotu.

„Soudce von Osteen,“ odpověděla Rosalie. „Přišel se zeptat, jak se ti vede. Říkala jsem ti, že je to milý člověk. Vždycky jsem měla pocit, že to nemůže být ten, kterého hledáš.“

Rogan tiše poznamenal: „Proto se Freislingové i Bailey usmívali. Věděli, že von Osteena nepoznám, stejně jako oni nepoznali mě. Jenže jeho síla byla v hlase a na to nezapomenu nikdy.“ Všiml si jejího úleku. „Soudí von Osteen dneska odpoledne, po obědě?“ zajímal se.

Rosalie se posadila na posteli, zády k němu. „Ano.“

Rogan ji pohladil po rameni a prsty čerpal energii z jejího mladého těla. Cítil, jak jím proniká jásavá radost. Za několik hodin bude po všem; jeho strašlivé sny navždy skončí. Bude se však muset vydat ze všech sil. Řekl Rosalie, jaký koktejl mu má do injekční stříkačky namíchat z léků, které byly k dispozici ve skříňce. Zatímco připravovala jehlu, uvažoval nad změnou von Osteenova vzhledu.

Vybavil si von Osteenovy hrdé rysy a bylo mu jasné, že by takový člověk za žádných okolností dobrovolně nepodstoupil operaci obličeje, aby unikl nebezpečí. Von Osteen musel za ta léta projít svým vlastním peklem. Na tom však nezáleželo; nezáleželo už na ničem, pomyslel si Rogan. Než skončí den, oba jejich životy se uzavřou.

20.

Vrchní federální soudce Klaus von Osteen seděl na vyvýšené lavici, obklopen dvěma dalšími soudci. Viděl, že státní zástupce pohybuje rty, ale nechápal, o čem mluví. Pronásledován svou vlastní vinou a strachem z trestu se nedokázal soustředit na projednávaný případ. Bude se muset připojit k výroku kolegů.

Zaznamenal pohyb v zadní části síně a píchlo ho u srdce. Byl to však jen nějaký pár, který se usazoval na místa. Pokoušel se pohlédnout muži do obličeje, jenže ten se sklonil a nebyl vidět. Obhájce mezitím vypočítával polehčující okolnosti ve prospěch svého klienta. Von Osteen se snažil vnímat jeho slova. Soustředil se. Vtom vzadu nastal jakýsi zmatek. Von Osteen se s velkým úsilím ovládl a nevstal. Viděl, jak žena v bílém a jeden strážce vlečou zpola bezvládného muže ze dveří. V soudních síních, kde jsou lidé vystaveni značnému napětí, to nebylo nic neobvyklého.

Událost ho znepokojila. Prstem ke stolu přivolal zřízence a pošeptal mu pokyny. Když se zřízenec zanedlouho vrátil a sdělil mu, že omdlel přítel jedné ošetřovatelky, která pracuje u soudu, von Osteen si oddechl. A přece bylo dosti zvláštní, že k tomu došlo právě teď.

Když bylo jednání soudu přerušeno na oběd, von Osteen se rozhodl zajít dolů na zdravotnickou pohotovost a přeptat se na stav onoho muže. Mohl tam poslat zřízence, ale chtěl se přesvědčit osobně.

Ošetřovatelka byla pěkná a slušně vychovaná dívka. Soudce s uspokojením zaznamenal, že v mnohém předčí personál, jaký státní instituce většinou zaměstnávají. Ukázala na závěs kolem jednoho lůžka a řekla mu, že se muž zotavuje; byla to jen krátkodobá nevolnost, nic vážného. Von Osteen hleděl na závěs. Málem ho přemohlo nutkání dojít k posteli a pohlédnout muži do tváře, rozřešit všechny své obavy. To by ovšem bylo nápadné a navíc mu ošetřovatelka stála v cestě. Musela by ustoupit. Bezmyšlenkovitě pronesl několik zdvořilostních frází a odešel. Poprvé od chvíle, kdy se stal soudcem v Justičním paláci, si zkrátil cestu přes dvůr a odvracel hlavu, aby neviděl vnitřní zdi, u nichž se před lety onoho strašného dne nakupila těla. Opustil dvůr a kráčel po hlavní třídě ke své čekající limuzíně s řidičem, která ho měla odvézt domů na oběd.

Vedle šoféra seděl hlídkující detektiv a von Osteen se pobaveně usmál. Detektiv by ho proti odhodlanému vrahovi téměř jistě neochránil a nejspíš by se stal další obětí. Když vůz odbočil na příjezdovou cestu k jeho domu, von Osteen zaznamenal, že domácí ochranka byla posílena. To by mohlo pomoci. Atentátník se o útok bude muset pokusit někde jinde a Marcia zůstane v bezpečí.

Manželka na něj čekala v jídelně. Stůl byl prostřený bíle a ve světle pronikajícím skrze zatažené záclony získal lehký namodralý odstín. Stříbro se lesklo a vázy s čerstvými květinami byly naaranžovány s uměleckou dovedností. Von Osteen žertovně oslovil manželku: „Marcio, kéž by jídlo bylo stejně uspokojivé jako prostředí.“ Obrátila se k němu s předstíraně nespokojeným výrazem. „Soudce je prostě soudce,“ poznamenala.

Von Osteen se zadíval na svou ženu a uvažoval: Uvěřila by v mou vinu, kdyby se všechno provalilo? A věděl, že kdyby všechno popřel, zůstala by na jeho straně. Byla o dvacet let mladší, ale skutečně ho milovala. O tom nepochyboval. Von Osteen si přejel rukou po tváři. Operace dopadla výborně, nikde v Německu by se mu nedostalo lepší péče, avšak při bližším pohledu byla řada jizev a stehů stále patrná. Přemýšlel, jestli je to důvod, proč jsou záclony pořád zatažené a světla ztlumená.

Po obědě ho žena přiměla, aby se natáhl na gauč v obývacím pokoji a hodinu odpočíval. Posadila se naproti němu s knihou v klíně.

Klaus von Osteen zavřel oči. Nikdy se manželce nevyzpovídá; důvěřovala mu. Koneckonců, svůj trest obdržel. Několik týdnů po Masopustním pondělí roku 1945 mu granát potrhal obličej. Odjakživa toto děsivé zranění přijímal bez hořkosti, ve svých představách jím odčinil zločin, jehož se v mnichovském Justičním paláci dopustili na mladém americkém agentovi.

Jak by komukoli dokázal vysvětlit, že jako štábní důstojník, šlechtic a Němec musel uznat degradaci své vlasti a její zneuctění? Podobně jako muž, který se ožení s alkoholičkou a sám začne pít, aby dokázal, že ji miluje, stal se mučitelem a vrahem, aby zůstal Němcem. Bylo to však skutečně tak prosté?

V poválečných letech žil doopravdy spořádaně, což pro něj bylo přirozené. V soudcovské funkci se vyznačoval lidskostí a nikdy si nepočínal krutě. Oprostil se od minulosti. Záznamy z Justičního paláce byly pečlivě zničeny a první lítost nad válečnými krutostmi se dostavila teprve před několika týdny.

Tehdy se dozvěděl, že někdo zabil Pfanna a Moltkeho a také bratry Freislingy. Před týdnem za ním přišel důstojník americké zpravodajské služby Arthur Bailey a pověděl mu o Michaelu Roganovi. Rogan vraždil muže, kteří bývali von Osteenovými podřízenými v mnichovském Justičním paláci v době, kdy mohl soudit bez nutnosti dodržovat zákony. Von Osteen si na Michaela Rogana pamatoval. Přece jen ho tedy nezabili.

Arthur Bailey ho uklidňoval. Rogan poslední vraždu nespáchá, o to se americká zpravodajská služba postará. Rovněž udrží v tajnosti von Osteenova válečná zvěrstva. Von Osteen věděl, co to znamená. Pokud někdy získá politickou moc v Západním Německu, americká zpravodajská služba ho bude vydírat.

Ležel na gauči a se zavřenýma očima natáhl ruku k manželce. Teprve když se von Osteen dozvěděl o Roganovi, začalo se mu o něm zdát. Míval zlé sny, v nichž se nad ním Rogan skláněl, vzadu roztříštěná lebka mu krvácela a kapky padaly von Osteenovi do tváře. Také v nich slyšel gramofonovou desku s voláním Roganovy mladé ženy.

Jaká byla pravda? Proč Rogana mučil a pak ho zabil? Proč nahrál křik toho mladého děvčete, umírajícího při porodu? A proč nakonec zradil Rogana, poskytl mu naději na přežití a namluvil mu, že jeho manželka stále žije?

Vzpomněl si na první den výslechů, na výraz v Roganově tváři. Byla to nevinná, dobrá tvář, což von Osteena popuzovalo. Byl to obličej mladého člověka, jemuž se zatím nepřihodilo nic krutého.

Téhož dne se von Osteen zašel podívat na vězňovu manželku a zjistil, že leží na ošetřovně a rodí. Blížil se k ošetřovně a slyšel, jak děvče křičí bolestí, a když mu lékař oznámil, že dívka umírá, von Osteen rozhodl, že její volání nahrají a s jeho pomocí Roganovi rozvážou jazyk.

Von Osteen si pomyslel, že to bylo velice chytré. Jeho chytrost se projevovala ve všem. Byla patrná v jeho zlých skutcích a po válce, když žil se zničenou tváří, také v těch dobrých. A protože byl chytrý, teď pochopil, proč Rogana zničil tak důkladně.

Von Osteen si uvědomil, že to udělal proto, že zlo a dobro vždycky musejí usilovat o vzájemné zničení a ve světě válek a vraždění zlo musí slavit triumf nad dobrem. A proto zničil Rogana, rafinovaně mu poskytl důvěru a naději. V posledním okamžiku, kdy Rogan očima prosil o milost, se von Osteen rozesmál a jeho smích zanikl ve výstřelu, po němž kulka rozbila Roganovu lebku. Von Osteen se v tu chvíli smál, protože pohled na Rogana, jemuž klobouk sklouzl do očí, působil skutečně komicky, a smrt byla v oněch děsivých dnech roku 1945 pouhou fraškou.

„Je čas.“ Manželka se dotkla jeho zavřených očí. Von Osteen vstal z gauče a žena mu pomohla do saka. Potom ho doprovodila k limuzíně. „Buď mírný,“ řekla.

Zastihla ho nepřipraveného. Obrátil se k ní a jeho oči nechápavě zatékaly. Všimla si toho a dodala: „K tomu nešťastníkovi, kterého máš odpoledne odsoudit.“

Von Osteen měl náhle nutkání vyzpovídat se manželce ze svých zločinů. Jenže vůz se zvolna rozjížděl od domu a vracel se k Justičnímu paláci. Von Osteen, již odsouzený k smrti, ale doufající v milost, se ke zpovědi nedonutil.

21.

Arthur Bailey přecházel po kanceláři v komunikačním centru CIA ve štábu americké armády na okraji Mnichova. Ráno odeslal šifrovaný radiotelegram do Washingtonu a vysvětlil v něm celou situaci kolem von Osteena a Rogana. Doporučil, aby se jeho organizace nepouštěla do žádné akce. Nyní netrpělivě čekal na odpověď.

Odpověď přišla skoro v poledne. Operátor ji vzal do přísně tajné dekódovací místnosti a po půl hodině ji předal Baileymu. Toho obsah šokoval. Nařizovali mu, aby nechal von Osteena hlídat a informoval německou policii o Roganových úmyslech. Tohle skončí katastrofou, pomyslel si Bailey a rozhodl se zatelefonovat do Pentagonu. Kódovaný podpis na odpovědi patřil jeho někdejšímu kolegovi z Baileyho německého týmu Fredu Nelsonovi. Po telefonu nebudou moci hovořit příliš otevřeně, ale snad se Baileymu podaří objasnit, co je v sázce. A rozhodně si musel pospíšit. Rogan už mohl soudci von Osteenovi dýchat na záda.

Trvalo deset minut, než dostal spojení. Představil se a opatrně začal: „Chápete, jakou paseku způsobí ty pokyny, které jste mi poslali? Sesype se celá politická struktura.“

Nelsonův hlas byl chladný a vyhýbavý. „Rozhodnutí přišlo z vedení zpravodajské služby. Posvětili ho lidé z ministerstva zahraničí. Takže se dejte do práce a splňte rozkaz.“

Bailey znechuceně opáčil: „Všichni se zbláznili.“ Zněl tak nešťastně, že ho Nelsonovi bylo líto.

„Na té věci, která vám dělala starosti,“ začal Nelson opatrně, „se už pracuje.“

Měl na mysli dopisy, jež Rogan poslal svým přátelům ve Státech. „Ano, rozumím,“ řekl Bailey. „Co v tom směru podnikáte?“

„Pracovali jsme na ní od vaší první zprávy. Známe všechny lidi, kterým by mohl napsat, a zachytíme poštu adresovanou každému, koho zná.“

Bailey neskrýval překvapení. „Tohle vám ve Státech projde? Na to jsem ani nepomyslel.“

„Národní bezpečnost. Můžeme všechno.“ Nelson zněl cynicky. „Nechá se ten člověk zadržet živý?“

„Ne.“

„Ani bych mu to nedoporučoval,“ řekl Nelson a ukončil spojení.

Bailey se proklínal, že zavolal, místo aby prostě splnil rozkaz. Věděl, co Nelsonova poslední poznámka znamenala. Musel se postarat, aby Rogana nezatkli živého nebo aby po zatčení nezůstal naživu. Nechtěli, aby promluvil o von Osteenovi.

Bailey nastoupil do čekajícího štábního auta a řekl řidiči, aby ho zavezl do Justičního paláce. Předpokládal, že Rogan neměl dost času na přípravu dalšího kroku, ale potřeboval se ujistit. Potom vyzvedne Vrostka a oba pojedou do penzionu a Rogana vyřídí.

22.

Na zdravotnické pohotovosti v Justičním paláci se Rogan připravoval na poslední setkání s Klausem von Osteenem. Učesal si vlasy a urovnal si šaty; chtěl vypadat co nejupraveněji, aby nebyl příliš nápadný. Přejel rukou po pravé kapse saka, aby se ujistil, že tam pistole pořád je, protože její váhu nevnímal.

Rosalie vzala z pojízdného stolku lahvičku bezbarvé tekutiny a trochu nalila na čtvereček složené gázy. Potom gázu uložila do Roganovy levé kapsy. „Kdyby ti bylo na omdlení, podrž si to u pusy a nadechni se,“ poradila.

Sklonil se, aby ji políbil, a Rosalie navrhla: „Počkej, až skončí; počkej, až dneska přestane soudit.“

„Budu mít daleko větší šanci, když ho zastihnu cestou z oběda. Ty počkej v autě.“ Zlehka ji pohladil po tváři. „Je docela dobře možné, že uniknu.“

Se smutkem v očích a předstíranou odvahou se na sebe usmáli; potom Rosalie svlékla bílý plášť a přehodila jej přes židli. „Už musím jít,“ řekla a bez dalšího slova a bez ohlížení vyšla z pohotovosti na dvůr a pak na ulici za ním. Rogan ji sledoval až ke dveřím a pak se vydal po vnitřním schodišti nahoru k chodbám Justičního paláce.

Chodby byly plné usvědčených lidí čekajících na trest a jejich příbuzných a přátel, stejně jako obhájců a vykonavatelů spravedlnosti. Postupně mizeli v jednotlivých síních, dokud se tmavá chodba nevyprázdnila. Po von Osteenovi nebylo ani památky.

Rogan došel k síni, kde von Osteen soudil dopoledne; měl zpoždění. Soud již několik minut zasedal. Zločinec se měl dozvědět výši trestu. Von Osteen jako předseda soudu seděl mezi dvěma kolegy. Všichni byli oblečení do černých talárů, avšak pouze von Osteen měl navíc vysokou kuželovitou čapku z hermelínu a norka, která označovala vrchního představitele soudu, a jeho zjev zřetelně fascinoval všechny přítomné.

Chystal se vynést ortel. Rozhodnutí bylo oznámeno slavnostním přesvědčivým hlasem, který si Rogan tak dobře pamatoval. Nešťastník byl odsouzen na doživotí.

Rogan cítil nesmírnou úlevu, že jeho pátrání skončilo. Prošel kolem dveří soudní síně o třicet metrů dál a schoval se do jednoho prázdného výklenku ve stěně, v němž se původně skvělo stovky let staré brnění germánského válečníka. Stál tam skoro hodinu, než se lidé začali dubovými dveřmi trousit ze síně ven.

Viděl, jak menšími postranními dveřmi vychází postava v černém taláru. Stinnou chodbou se k němu blížil von Osteen. Vypadal jako starověký kněz, připravený na obětování, talár za ním vlál a čapka připomínala biskupskou mitru, svatou a nedotknutelnou. Rogan čekal uprostřed chodby. Vytáhl pistoli a držel ji před sebou.

Stáli proti sobě. Von Osteen zamžoural do pološera a zašeptal: „Rogan?“ A Rogan cítil nesmírnou radost, že byl tentokrát poznán, že oběť věděla, za který zločin musí zemřít. Odpověděl: „Kdysi jste mě odsoudil k smrti.“

Slyšel, jak podmanivý hlas říká: „Rogan, Michael Rogan?“ A von Osteen se na něj usmál a pokračoval: „Jsem rád, že jste konečně přišel.“ Zvedl ruku a dotkl se kožešinové čapky. „V mých snech jste mnohem hrozivější,“ dodal. Rogan vystřelil.

Třesknutí se rozléhalo mramorovými chodbami jako úder do obrovského zvonu. Von Osteen zavrávoral dozadu. Držel obě ruce ve vzduchu, jako kdyby Roganovi žehnal. Rogan znovu vypálil. Postava v černém taláru se začala kácet a kuželovitá čapka činila její pád majestátním, svatokrádežným. Z přilehlých soudních síní se začali vynořovat lidé a Rogan vystřelil poslední kulku do těla ležícího na mramorové podlaze. Potom s pistolí v ruce vyběhl na sluncem osvětlené nádvoří. Byl volný.

Čekající mercedes spatřil jen sto kroků od sebe a vyrazil k němu. Rosalie stála vedle auta a vypadala nepatrně, jako kdyby ji viděl na konci dlouhého tunelu. Rogan utíkal. Napadlo ho, že to vážně dokáže; bylo po všem a on to zvládne. Jenže potom kníratý policista ve středních letech, který opodál řídil dopravu, spatřil zbraň v Roganově ruce a odběhl ze svého stanoviště, aby zakročil. Policista byl neozbrojený. Postavil se Roganovi do cesty a řekl: „Zatýkám vás; na veřejnosti nemůžete mávat pistolí.“

Rogan ho odstrčil stranou a pokračoval k mercedesu. Rosalie mezitím zmizela; zřejmě seděla v autě a startovala. Rogan se k ní zoufale snažil dostat. Policista ho zadýchaně pronásledoval a říkal: „No tak, buďte rozumný. Jsem německy policista a zatýkám vás.“ Díky silnému bavorskému přízvuku zněl jeho hlas přátelsky. Rogan ho uhodil do obličeje. Policista zavrávoral, znovu se poněkud nemotorně rozběhl a pokoušel se Rogana tlačit směrem k Justičnímu paláci a zároveň se kvůli pistoli v Roganově ruce obával použít fyzickou sílu. „Jsem policista,“ zopakoval užasle, jako kdyby nevěřil, že někdo odmítne dbát jeho zákonných příkazů. Rogan se obrátil a střelil ho do prsou.

Policista na něj dopadl, podíval se mu do očí a překvapeně, s nelíčenou hrůzou řekl: „O wiegemeinSiesind.“ Slova se rozezněla v Roganově mysli. „Ach, jak jste podlý.“ Ohromeně stál na místě a policista mu umíral u nohou.

Rogan strnul na sluncem zalitém náměstí a měl pocit, že se jeho vlastní tělo rozkládá a ztrácí veškerou sílu. Potom se však vedle něj objevila Rosalie, vzala ho za ruku a přiměla ho k běhu. Zatlačila ho do mercedesu a pak prudce vyrazila z náměstí. Divoce ujížděla mnichovskými ulicemi k bezpečí jejich pokoje. Rogan nakláněl hlavu doprava, směrem od ní, a ona zděšeně zaznamenala, že mu z levého ucha vytéká pramínek krve a krev se vzpírá gravitaci, poháněna pokaženým vnitřním čerpadlem.

Dojeli k penzionu. Rosalie zastavila a pomohla Roganovi vystoupit. Sotva se držel na nohou. Vytáhla z levé kapsy jeho saka čtvereček gázy a přiložila mu jej ke rtům. Trhl hlavou a ona zahlédla šarlatový potůček krve pod levým uchem. V pravé ruce pořád svíral pistoli a lidé na ulici se po nich dívali. Rosalie ho odvedla k budově a pomohla mu do schodů. Přihlížející určitě zavolají policii.

Rosalie však z nějakého důvodu chtěla, aby se za nimi zavřely dveře a nikdo je neviděl. Jakmile byli sami a v bezpečí, dovedla Rogana k zelenému gauči, položila ho a podržela jeho hlavu v klíně.

A Rogan, jenž cítil bolest kolem stříbrné destičky v lebce, s vědomím, že se jeho děsivé sny už nikdy nebudou opakovat, požádal: „Nech mě odpočinout. Vyspím se, než přijdou.“ Rosalie ho pohladila po čele a on z její ruky cítil vůni růží. „Ano,“ řekla. „Prospi se.“

O chvíli později do pokoje vstoupili mnichovští policisté a našli je v nezměněné poloze. Sedmý muž zpod vysoké klenby Justičního paláce však Rogana nakonec přece jenom zabil. Roganův poškozený mozek po deseti letech explodoval těžkým krvácením. Krev se mu lila ze všech otvorů v lebce – z úst, z nosu, z uší, z očí. Rosalie nehybně seděla, klín se jí plnil Roganovou krví. Když k nim přistoupili policisté, rozplakala se. Potom pomalu sklonila hlavu, aby posledním polibkem požehnala Roganovým studeným rtům.

Mario Puzo SEDM KATŮ ZMNICHOVA Z anglického originálu Six Graves to Munich, vydaného nakladatelstvím A Banner Book v New Yorku roku 1967, přeložil Michal Prokop Obálku navrhl Ivan Brůha Odpovědná redaktorka Martina Bekešová Technický redaktor David Dvořák Počet stran 160 Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub, Nádražní 32,150 00 Praha 5, v roce 2009 jako svou 5027. Publikaci Sazba SF SOFT, Praha Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica Vydání první Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce, Nádražní 32,150 00 Praha 5 Zelená linka: 800 103 203 Tel.: 296536111 Fax: 29653646 distribuce.sd@euromedia.cz Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai