Sicilián

Mario Puzo

(1981)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Michael Corleone stojí v palermském přístavu. Jeho dvouletý pobyt na Sicílii končí, ale Kmotr ho ještě pověřil úkolem. Do Ameriky se nemá vracet bez muže jménem Salvatore Giuliano.Giuliano - to je legenda, živý idol všech obyvatel Sicílie. Bojuje proti římské vládě, ale skutečný souboj na život a na smrt svádí se šéfem sicilské mafie, donem Crocem. A tento boj musí skončit definitivní porážkou jednoho z nich…Slavný spisovatel Mario Puzo ve svém románu na základě skutečného osudu sicilského bandity vytvořil mistrovský příběh o hrůzných a neúprosných pravidlech mafiánského světa.

PRÁCE

Praha

1992

Carol

© Mario Puzo, 1984

© Translation Jan Šulc, 1992

© Illustrations Miloslav Disman, 1992

ISBN-80-208-0266-5

Kniha první

MICHAEL CORLEONE

●

1950

KAPITOLA 1

Michael Corleone stál na dlouhém dřevěném molu palermského přístavu a díval se, jak velký zaoceánský parník odplouvá do Ameriky. Původně jím měl odjet on, ale otec mu dal jiné instrukce.

Michael zamával posádce rybářského člunu, který ho přivezl do přístavu, loučil se se svými ochránci, kteří ho v posledních letech doprovázeli. Rybářský člun plaval v bílé brázdě za parníkem jako poslušné káčátko za kachnou. Muži mu zamávali také; už je nikdy neuvidí.

Na molu bylo rušno, přístavní dělníci v kšiltovkách a pracovních šatech s množstvím kapes překládali zboží z lodí na nákladní auta, která přejížděla k dlouhému přístavnímu doku. Šlachovití chlapi s tvářemi zastíněnými čapkami vypadali spíše jako Arabové než Italové. Jistě jsou mezi nimi další osobní strážci, kteří se postarají o jeho bezpečí do chvíle, kdy se setká s donem Crocem, přezdívaným mezi přáteli Přátel Capo di Capi – pohlavár pohlavárů – což je na Sicílii známé pojmenování určitých lidí. Novináři a ostatní svět jim říkají mafie, ale běžnému člověku na Sicílii slovo mafie neproklouzne přes rty. Stejně tak by nikdo neřekl, že don Croce Malo je Capo di Capi, vzpomněli by na něj jedině jako na Dobrou duši.

Za dva roky exilu na Sicílii slyšel Michael o donu Crocem kdeco a některé příběhy byly tak fantastické, že přestával věřit, že ten člověk vůbec žije. Otcovy pokyny však byly jasné: ještě téhož dne bude obědvat s donem Crocem. Oni dva mají totiž zorganizovat útěk největšího sicilského bandity Salvatora Giuliana. Bez něho nemá Michael Corleone opustit Sicílii.

Na konci mola parkovalo v úzké uličce ve vzdálenosti ani ne padesáti metrů velké tmavé auto. Před ním stáli tři muži, tmavé obdélníky vyřezané do záře, která se lila ze slunce jako vodopád zlata. Michael zamířil k autu. Cestou se zastavil, zapálil si cigaretu a pohledem přelétl město.

Palermo spočívalo na miskovitém dně vyhaslé sopky a kopce ho ze tří stran tlačily do oslnivé modři Středozemního moře. Město se třpytilo ve zlatých paprscích sicilského poledního slunce. V červených žilách půdy jako by protékala krev, která do sicilské země vsakovala celá staletí. Slunce zalévalo impozantní mramorové sloupy dávnověkých chrámů, pavučinové muslimské věžičky, složité vzory na mohutných průčelích španělských kostelů; na vzdáleném úbočí se ponuře tyčilo opevnění starého normanského sídla. Všechno svědkové po vojskách nejrůznějších národů, které vládly na Sicílii krutou rukou již v dobách před narozením Krista. Kuželovité kopce za hradními zdmi držely trochu koketní město ve svíravém objetí, šaramantně si před ním klekaly na kolena a přitom mu stahovaly provaz kolem krku. Vysoko na čistě modré obloze se míhal nespočet malých červených jestřábů.

Michael znovu vykročil ke třem mužům čekajícím na konci mola. V černých obdélnících se začaly rýsovat tváře a obrysy těl. Po každém kroku je viděl zřetelněji, rozestupovali se, bylo zřejmé, že ho chtějí přivítat mezi sebou.

Všichni tři znali Michaelův příběh. Byl nejmladším synem velkého dona Corleona ze Spojených států, kmotra, jehož moc sahala až na Sicílii. Při krvavém vyřizování účtů s nepřítelem corleonovského panstva zabil vysokého newyorského policejního důstojníka. Kvůli vraždě se ukrýval na Sicílii, a když se teď konečně „daly věci do pořádku“, vrátí se domů a znovu zaujme místo korunního prince rodiny Corleonů.

Sledovali Michaelovy rychlé lehké pohyby, pozornou ostražitost a tvář, svědčící o prožitém nebezpečí a útrapách. Bylo jasné, že patří mezi úctyhodné.

Michael sestoupil z mola. První ho pozdravil tlustý kněz v sutaně a s ohmataným plochým kloboukem na hlavě. Bílý kolárek měl ušpiněný od červeného sicilského prachu a masitá tvář nad ním působila světsky.

Byl to páter Benjamino Malo, bratr velkého dona Croceho. Tvářil se skromně a zbožně, svého slavného příbuzného však obdivoval a vůbec se mu neprotivilo chovat si toho hada na prsou. Zlé jazyky dokonce říkaly, že donu Crocemu prozrazuje zpovědní tajemství.

S nervózním úsměvem potřásal Michaelovi rukou a zdálo se, že se mu ulevilo, když se na něj pověstný vrah nečekaně jednou stranou tváře přátelsky ušklíbl.

Druhý muž byl nadmíru zdvořilý, vanul z něj však chlad. Byl to inspektor Frederico Velardi, náčelník sicilské policie. Jedině on nevítal Michaela úsměvem. Nepatřil k nejbohatším vrstvám, ale na zaměstnance s úřednickým platem byl luxusně oblečený a v chladných modrých očích se mu leskly blesky zděděné po dávných normanských dobyvatelích. Inspektor Velardi nemohl s Američanem, který zabil policejního důstojníka, sympatizovat. Co kdyby se o to pokusil i na Sicílii? Podal Michaelovi ruku tak, jako kdyby tasil meč.

Třetí muž byl vyšší a zavalitější; oproti dvěma předchozím působil mohutně. Stiskl Michaelovu ruku a srdečně ho přitáhl do své náruče. „Bratranče Michaeli,“ řekl „vítej v Palermu. Jsem Stefan Andolini. S tvým otcem jsme v Corleone vyrůstali spolu. Viděl jsem tě v Americe, když jsi byl ještě chlapeček. Nevzpomínáš si, viď?“

Bylo to zvláštní, ale Michael si vzpomínal. Stefan Andolini byl totiž díky svým zrzavým vlasům nejneobvyklejší ze všech Sicilanů. Bylo to ovšem i jeho břemeno, neboť Sicilané věří, že Jidáš byl také zrzavý. Ovšem nedalo se zapomenout ani na jeho tvář. Velká, nepravidelná ústa, rty tlusté jako dokrvava naklepané maso; z nosních dírek nad nimi trčely chlupy a oči měl hluboko vpadlé. Taková tvář nás i v hněvu nutí myslet na vraždu i ve spánku.

Pokud šlo o kněze, bylo Michaelovi spojení hned zřejmé. Překvapil ho jen inspektor Velardi. Andolini bratrance přesně informoval o inspektorových pravomocích. Michael zpozorněl. Co tu ten chlap dělá? Bylo všeobecně známo, že Velardi patří k nejúhlavnějším Giulianovým nepřátelům. A se Stefanem Andolinim se zřejmě nesnášel; chovali se k sobě úzkostlivě zdvořile jako dva soupeři před soubojem, který rozhodne o životě a smrti.

Řidič otevřel dveře auta. Páter Benjamino a Stefan Andolini Michaela uctivým poplácáním po zádech nasměrovali na zadní sedadlo. Páter se s křesťanskou pokorou vměstnal doprostřed a přitiskl tak Michaela k okénku, aby mu neunikly krásy Palerma. Andolini dozadu nastoupil jako poslední. Inspektor si už mezitím sedl k řidiči. Michael si všiml, že drží ruku na kličce dveří, aby je mohl rychle otevřít, a blesklo mu hlavou, jestli se náhodou páter Benjamino nevecpal doprostřed proto, aby byl horším terčem.

Auto se jako obrovský černý ještěr pomalu sunulo palermskými ulicemi. Na hlavní třídě se tyčily honosné paláce maurského typu, mohutné úřední budovy s řeckými sloupy a španělské kostely. Všechny domy s modrou, bílou nebo žlutou omítkou zdobily balkóny plné květů, které vytvářely nad ulicí další alej. Byl by to příjemný pohled, nebýt příslušníků italské státní policie – karabiniérů, jejichž hlídky stály na každém rohu a jichž byly i plné balkóny.

Mezi ostatními povozy na ulicích, zvláště venkovskými, kterými přiváželi zemědělci z vesnice do města čerstvé zboží, působilo auto mohutně. Venkovské vozy byly celé pomalované křiklavými barvami, dokonce i kola a oje s přivázanými muly. Na bocích byly namalovány dramatické výjevy s rytíři v brnění a králi s korunami, legendy o Karlovi Velikém a Rolandovi, dávných hrdinech sicilských pověstí. Na některých vozech viděl Michael namalovaného hezkého muže v tlustých dyftýnových kalhotách a bílé košili bez rukávů, s pistolemi za opaskem a puškou přes záda. Pod tím byly dva řádky textu končícího velkými písmeny, která hlásala jméno SALVATORE GIULIANO.

Během svého nuceného pobytu na Sicílii slýchal Michael toto jméno často. Psali o něm v novinách. Všude se o něm mluvilo. Michaelova nevěsta Apollonia se svému snoubenci přiznala, že se za Giuliana každý večer modlí. Do modliteb ho přijala většina sicilských dětí a mládeže. Mladí Giuliana zbožňovali, byl jedním z nich, všichni se mu chtěli podobat. Už když mu bylo dvacet, posílala proti němu vrchnost celé jednotky karabiniérů, ale on se ubránil. Salvatore Giuliano byl přitažlivý svým zjevem i dobrou povahou – zisk ze svého lupu většinou rozdal chudým. Byl čestný a v jeho skupině platil přísný zákaz obtěžovat ženy a kněze. Když měl popravit udavače nebo zrádce, vždy mu poskytl dost času k tomu, aby si očistil duši modlitbou a obměkčil tak pána onoho světa. Michael už slyšel všechny pověsti, kterými byl Giuliano opředen.

Když odbočovali z hlavní třídy, všiml si Michael, že na zdi domu visí plakát s velkými černými písmeny. Stihl přečíst pouze slovo GIULIANO v prvním řádku. „Další Giulianovo prohlášení,“ poznamenal Benjamino. „Stále běhá po nočním Palermu jakoby nic.“

„A co oznamuje?“ zeptal se Michael.

„Oznamuje obyvatelům Palerma, že smějí znovu používat místní dopravu,“ odpověděl páter Benjamino.

„No to snad ne? Vyvrhel dává lidem povolení?“ zeptal se Michael s úsměvem.

Stefan Adolini se v opačné zatáčce zasmál. „Giuliano vyhazuje do vzduchu tramvaje s karabiniéry. Předtím ovšem varuje občany, aby v nich nejezdili. Teď slibuje, že už je do vzduchu vyhazovat nebude.“

„A proč vyhazoval Giuliano tramvaje s karabiniéry?“ zeptal se Michael věcně.

Inspektor Velardi se obrátil a jeho modré oči se na Michaela podívaly nepřátelsky. „Řím mu dal ve své omezenosti zavřít otce a matku, protože se stýkali se známým zločincem, s vlastním synem. Ten zákon vydali ještě fašisti, ale republika ho dosud nezrušila.“

„Na zákrok mého bratra Croceho je propustili,“ řekl klidně a hrdě páter Benjamino. „Bratr se na Řím hrozně rozzlobil.“

„To jsou věci,“ pomyslil si Michael. Don Croce se rozzlobil na Řím? Kdo to vlastně je ten don Croce kromě toho, že je velké zvíře v mafii?

Auto zastavilo před dlouhou růžovou budovou. Vysunuté rohy byly zakončeny modrými věžičkami. Vchod s krásnou, zeleně pruhovanou stříškou, na které byl nápis HOTEL UMBERTO, hlídali dva vrátní v parádních uniformách s lesklými zlatými knoflíky. Na Michaela ta paráda neudělala žádný dojem.

Zkušeným okem přehlédl ulici před hotelem. Poznal asi deset donových osobních strážců, kteří se tam procházeli ve dvojicích nebo se opírali o železné zábradlí. Svým posláním se nijak netajili. Pod rozepnutými saky bylo vidět zbraně připevněné k tělu. Dva s tenkými cigaretami v ústech Michaelovi na chvíli vstoupili do cesty a dobře si ho prohlédli – jako kdyby mu brali míru na rakev. Inspektorovi Velardimu a ostatním pozornost nevěnovali.

Když skupinka vstoupila do hotelu, stráže za nimi vchod zablokovaly. V hale se objevili další čtyři, kteří je provázeli po dlouhé chodbě. Tvářili se jako sluhové v královském paláci.

Na konci chodby byly těžké dubové dveře. Z vysoké stoličky u nich sestoupil jako z trůnu muž a dveře bronzovým klíčem odemkl. Uklonil se přitom a spiklenecky mrkl na pátera Benjamina.

Vešli do velkolepého apartmá; za otevřenými francouzskými okny se rozlévala sytá zeleň nádherné zahrady, odkud vanula vůně citrónovníku. Hned z prahu viděl Michael, že apartmá hlídají dva muži. Kdoví, proč se don Croce obklopuje tolika strážci. Je Giulianův přítel, požívá důvěry římského ministra spravedlnosti a je proto v bezpečí před karabiniéry, kteří zaplavili Palermo.

Koho a čeho se tedy velký don obává? Kdo je jeho nepřítelem?

Nábytek v obývací místnosti apartmá patřil spíše do italského paláce – obrovské lenošky, dlouhé a hluboké pohovky připomínající menší lodě, masívní mramorové stoly jako z muzea. Všechno jako by bylo přímo stvořené pro muže, který vyšel ze zahrady, aby je přivítal.

Napřažené ruce zvaly Michaela Corleona do náruče. Vestoje byl don Croce téměř stejně široký jako vysoký. Velkou lví hlavu pokrývaly černošsky kudrnaté šedivé vlasy, pečlivě ostříhané. Tmavé ještěrčí oči zapadaly do tuku nad lícními kostmi jako dvě hrozinky. Skutečně, jeho tváře vypadaly jako silné mahagonové desky, levou měl hladkou, pravou zvrásněnou množstvím masa. Nad překvapivě drobnými rty se mu táhly tenké vousky. Tvář spojoval tlustý hák pánovitého nosu.

Vůdcovská hlava seděla na těle typického venkovana. Obrovské neforemné nohavice obepínaly mohutné břicho a držely na širokých, kdysi bílých šlích. Velkou košili měl sice čerstvě vypranou, ale nevyžehlenou. Byl bez kravaty, bez kabátu a stál na mramorových dlaždicích bosý.

Nevypadal jako člověk, který má zisk z každého palermského obchodu včetně stánků na trhu na náměstí. Nikdo by nevěřil, že má na svědomí tisíce životů. Že ovládá západní Sicílii účinněji než římská vláda. A že je bohatší než vévodové a baroni, kterým patří na Sicílii rozsáhlé majetky.

Lehce, jakoby náznakem, objal Michaela, přičemž řekl: „Znám se od dětství s tvým otcem. Jsem rád, že má stejně skvělého syna.“ Potom se zeptal, jaká byla cesta a co si přeje. Michael odvětil s úsměvem, že rád sní trochu chleba a vypije kapku vína. Don Croce ho odvedl do zahrady, neboť stejně jako všichni Siciliáni i on rád jedl pokud možno pod širým nebem.

Pod citrónovníkem stál prostřený stůl, na kterém zářil bílý damaškový ubrus a vyleštěné sklo. Sluhové odtáhli velká proutěná křesla. Don Croce jako zdvořilý hostitel hosty s rozšafností rozesadil. Na svůj věk, bylo mu více než šedesát, byl velice živý. Michaela posadil po své pravici a bratra kněze po levici. Inspektora Velardiho a Stefana Andoliniho posadil naproti; k oběma se choval s určitým odstupem.

Všichni Siciliáni jedí s chutí. Jeden z mála vtipů, které si lidé o donu Crocem dovolili vyprávět, říkal, že rád likviduje své nepřátele, ale dobrému jídlu dává přednost. Sluhové postupně přinášeli plné mísy a donu Crocemu s nožem a vidličkou v ruce se na tváři rozhostil labužnický úsměv. Michael přeletěl pohledem po zahradě. Ohrazovala ji vysoká zeď a u prostřených stolků roztroušených všude okolo sedělo alespoň deset strážců. Byli nanejvýš po dvou a v takové vzdálenosti, aby svou přítomností nerušili soukromí dona Croceho a jeho společníků. Zahradu prosycovala vůně citrónovníků a olivového oleje.

Don Croce osobně naservíroval Michaelovi na talíř pečené kuře a brambory, zkontroloval, zda má na malém talířku dost nastrouhaného sýra na špagety, a naplnil mu pohár tmavým bílým vínem, které se v kraji pěstovalo. Dělal to mimořádně pečlivě, jako by mu skutečně velmi záleželo na tom, aby se jeho nový přítel dobře najedl a napil. Michael neměl od rána nic v ústech, jedl jako vlk a don mu na talíř horlivě přidával. Sledoval pozorně i talíře ostatních hostí, a když bylo třeba, pokynul sluhovi, aby dolil pohár nebo položil na prázdný talíř další porci.

Najedli se a don usrkával kávu, byl připraven jednat.

„Takže ty pomůžeš našemu příteli Giulianovi při útěku do Ameriky,“ začal, obraceje se na Michaela.

„Takové jsou pokyny, které jsem dostal. „Mám dohlížet na to, aby se bez úhony dostal na americkou půdu.“

Don Croce přikývl; na mohutné mahagonové tváři měl ospale přívětivý výraz, jaký mívají obézní lidé. V porovnání s tváří a postavou byl jeho tenorový hlásek překvapivě roztřesený. „S tvým otcem jsme se dohodli, že k tobě Giuliana dovezu. Jenomže, jak už to bývá, v životě nic nejde snadno, leccos se přihodí a už to nevychází. Mou část dohody se mi asi splnit nepodaří.“ Zdvihl ruku, aby ho Michael nepřerušoval. „Nemůžu za to. Z mé strany se nezměnilo nic. Ale Giuliano už nedůvěřuje nikomu, ani mně. Pomáhal jsem mu přežít celá léta, téměř od prvního dne, kdy se dostal mimo zákon; byli jsme na jedné lodi. Díky mně se stal nejvýznamnějším mužem na Sicílii, ačkoli je to jen sedmadvacetiletý chlapec. Teď už ale dohrál. Kopce pročesává pět tisíc italských vojáků a policajtů. On se ovšem odmítl svěřit do mých rukou.“

„To mu potom není pomoci,“ řekl Michael. „Podle pokynů, které mám, mohu odjezd do Ameriky odložit nanejvýš o sedm dní. Pak definitivně opouštím Evropu.“

Při těch slovech si v duchu znovu položil otázku, proč otci tolik záleží na Giulianově útěku. Po tolika letech vyhnanství se

Michael nemohl dočkat, až se dostane domů. Měl starost o otce. Když Michael zmizel z Ameriky, těžce raněný otec právě ležel v nemocnici. Po Michaelově útěku zavraždili jeho staršího bratra Sonnyho. Rodina Corleonů vstoupila do krvavé války s pěti newyorskými rodinami. Šlo v ní o otázku života a smrti. Boj se přenesl z Ameriky i do samého srdce Sicílie, kde Michaelovi zavraždili jeho nastávající ženu. Michael měl sice zprávy, že se starý pán ze svých zranění dostal, že s pěti rodinami uzavřel mír a především že zařídil, aby obvinění proti jeho synovi byla odložena ad acta, nicméně dobře věděl, že ho otec potřebuje. A celá rodina už ho netrpělivě očekává – sestra Connie, bratr Freddie, nevlastní bratr Tom Hagen a chudák máma, která ještě dnes pláče pro nebožtíka Sonnyho. Michael si vzpomněl i na Kay – nezapomněla na něj za ta léta, kdy byl pryč? Nejdůležitější ovšem byla otázka, proč otec posunul datum jeho návratu. Jistě v tom muselo být něco důležitého a nějak to souviselo s Giulianem.

Náhle pocítil zkoumavý pohled chladných modrých očí inspektora Velardiho. Na hubené aristokratické tváři bylo znát pohrdání, jako by v Michaelovi viděl zbabělce.

„Není kam spěchat,“ řekl don Croce. „Náš přítel Andolini udržuje styk mezi mnou, Giulianem a jeho rodinou. Když pojedeš odtud, cestou do Trapani navštívíš Giulianovy v Montelepre.“ Usmíval se, ale úsměv mu ani nepohnul mohutnými tvářemi. „Vím, jaké máš plány. Všechny,“ dodal k tomu se zvláštním důrazem, ale Michael si pomyslel, že je může znát jen stěží. Kmotr už ze zásady nikdy nikomu neříká všechno.

Don Croce pokračoval mírným hlasem: „Nám, kteří máme Giuliana rádi, je jasné, že na Sicílii už nemůže zůstat, že musí do Ameriky. Inspektor Velardi k tomu dal souhlas.“

„To je divné, dokonce i na Sicílii,“ poznamenal Michael s úšklebkem. „Sama hlava policie, inspektor, který přísahal, že se Giuliana zmocní.“

Z donova hrdla zazněl smích, ale moc veselý nebyl. „Kdo může pochopit Sicílii? Ale tohle je jasná věc. Řím bude radši, když se Giuliano šťastně dopraví do Ameriky, než kdyby měli svědkové u soudu v Palermu vykřikovat a obviňovat kdekoho. Ve všem je politika.“

Michaela to zarazilo a znepokojilo. To nezapadalo do plánu. „Proč má inspektor Velardi zájem na Giulianově útěku? Mrtvý Giuliano přece už není nebezpečný.“

„To si myslím i já,“ přerušil ho povýšeně inspektor Velardi. „Ale don Croce ho má rád jako vlastního syna.“

Stefan Andolini pohlédl na inspektora. Páter Benjamino zaklonil hlavu a přihnul si ze sklenice. Jenom don Croce se obrátil k inspektorovi. „Jsme tu všichni přátelé, Michaelovi musím říct pravdu,“ pravil rozhodně. „Giuliano má v rukou trumf. Je to deník, kterému říká závěť a ve kterém shromáždil důkazy o tom, že mu vláda v Římě, tedy jistí její úředníci, v jeho činnosti pomáhali. Vyhovovalo jim to totiž: politicky z toho těžili. Kdyby se dokument dostal na veřejnost, křesťánskodemokratická vláda by padla a Itálii by ovládli socialisté a komunisté. Tomu je třeba za každou cenu zabránit, v tom jsme s inspektorem Velardim zajedno. Proto je ochoten pomoci Giulianovi při útěku, samozřejmě pod podmínkou, že se závěť nezveřejní.“

„Vy jste tu závěť viděli?“ zeptal se Michael. Kdoví, zda o ní ví jeho otec. V instrukcích se o takovém dokumentu nezmínil. „Vím, co v ní je,“ odpověděl don Croce.

„Kdyby to záleželo na mně, závěť-nezávěť, hlasoval bych pro Giulianovu smrt,“ řekl ostrým hlasem inspektor Velardi.

Stefan Andolini otevřeně propaloval inspektora nenávistným pohledem a Michael si poprvé uvědomil, že tenhle muž je skoro stejně nebezpečný jako sám don Croce. „Giuliano se nikdy nevzdá a vám se ho do hrobu dostat nepodaří,“ zavrčel Andolini. „Starejte se radši o sebe, uděláte líp.“

Don Croce pomalu zvedl ruku a u stolu zavládlo ticho. Obrátil se k Michaelovi, ostatních si nevšímal. „Možná nebudu moci dodržet slib, který jsem dal tvému otci, a nepodaří se mi předat ti Giuliana,“ začal zvolna. „Nevím, proč na tom donu Corleonovi tak záleží. Jistě má své důvody a jistě jsou závažné. Ale co mám dělat? Zkus dnes odpoledne přesvědčit Giulianovy rodiče, aby mi jejich syn důvěřoval, a připomeň těm milým lidem, že jsem to byl já, kdo je dostal z vězení.“ Chvíli mlčel. „Snad potom budu moci pro jejich syna něco udělat.“

Za léta skrývání se v Michaelovi vytvořil zvířecí instinkt před hrozícím nebezpečím. Inspektor Velardi mu byl nesympatický, krvelačný Stefan Andolini v něm vzbuzoval strach a z pátera Benjamina mu naskakovala husí kůže. Ale nejpronikavější varovné signály mu v mozku vyvolával don Croce.

Všichni u stolu hovořili s donem Crocem tlumeným hlasem, dokonce i jeho vlastní bratr, páter Benjamino. Nakláněli se k němu a se skloněnou hlavou očekávali jeho odpověď, dokonce přestali jíst, když začal mluvit. Služebnictvo kolem něj kroužilo jako kolem slunce, osobní strážci, roztroušení po zahradě, z něho nespouštěli zrak, byli stále připraveni na jeho rozkaz vyskočit a kohokoli rozsekat na kusy.

„Done Croce, jsem tady, abych splnil vaše přání,“ řekl Michael obezřetně.

Don blahosklonně pokývl obrovskou hlavou a pěstěné ruce zkřížil na prsou. „Musíme být k sobě naprosto upřímní,“ pronesl. „Řekni mi, jak si představuješ Giulianův útěk. Mluv se mnou jako syn s otcem.“

Michael se rychlým pohledem podíval na inspektora Velardiho. Přece nebude mluvit otevřeně před šéfem sicilské policie. Don Croce jeho obavy pochopil. „Inspektor Velardi se řídí jen mými radami,“ řekl. „Můžeš mu důvěřovat stejně jako mně.“ Michael zvedl sklenici a napil se. Přes sklenici viděl strážce, kteří se na ně dívali jako diváci na herce. Postřehl, že se inspektor Velardi kysele zatvářil, donova diplomatická poznámka se mu zřejmě nelíbila, protože naznačovala, že on a celá jeho instituce tancuje tak, jak don zpívá. Michael viděl tlusté ohrnuté rty na zabijácké tváři Stefana Andoliniho. Páter Benjamino se jeho pohledu vyhnul a sklonil hlavu. Michael vypil sklenici červeného vína a číšník mu vzápětí dolil. Najednou se mu zahrada nezdála nijak bezpečná.

Až v morku kostí cítil, že situace není taková, jak mu ji don Croce popsal. Proč by měl kdokoli u stolu důvěřovat náčelníkovi sicilské policie? A proč Giuliano? Dějiny Sicílie jsou plné zrady a úkladů, pomyslel si trpce Michael; vzpomněl si na svou mrtvou nevěstu. Proč by měl donu Crocemu důvěřovat? Co znamená ta spousta bezpečnostních opatření kolem dokola? Don Croce je vládcem mafie. Má pevné spojení s Římem, vlastně je na Sicílii jeho neoficiálním zástupcem. Čeho se tedy bojí? Může se bát jedině Giuliana.

Don čekal na odpověď. Michael se snažil mluvit co nejupřímněji. „Moje plány jsou jednoduché. Mám v Trapani čekat na Giuliana, dokud vy ho se svými lidmi ke mně nedopravíte. Odtamtud ho rychlou lodí odvezeme do Afriky. Je samozřejmé, že budeme mít potřebné osobní doklady. Z Afriky odletíme do Ameriky, kde už je zařízeno, abychom mohli vystoupit bez obvyklých formalit. Doufám, že to proběhne tak hladce, jak to vypadá.“ Na chvíli se odmlčel. „Jedině kdybyste mi poradil něco jiného.“

Don si povzdechl a napil se ze sklenice. Potom se podíval na Michaela. „Sicílie je tragická země,“ začal mluvit pomalu a důrazně. „Lidé si nevěří. Není tu pořádek. Jen násilností a zrady je tu dost. Vidím, že jsi opatrný, mladý příteli, a dávám ti za pravdu. A stejně tak našemu Giulianovi. Ale věř mi, Turi Giuliano by si bez mé ochrany nezachránil život; on a já jsme jako dva prsty jedné ruky. A najednou mne má za nepřítele. Nedovedeš si představit, jak je mi z toho trpko. Snil jsem o tom, že se Turi Giuliano jednoho dne vrátí ke své rodině jako hrdina. Je to dobrý křesťan a statečný muž. Svým dobrým srdcem si získal každého Sicilana.“ Don Croce se odmlčel a dopil víno. „Ale vítr se obrátil, všechno se postavilo proti němu. Teď tam v kopcích trčí s hrstkou věrných a má se bránit proti vojsku, které proti němu posílá Itálie. A prodělává zradu se zradou. Teď už nevěří nikomu, ani sobě.“

Don upřel pohled na Michaela a z očí mu tryskal ledový chlad. „Po pravdě řečeno,“ pokračoval, „kdybych neměl Giuliana tak rád, něco bych ti poradil, ačkoli to není moje povinnost. Možná bych ti měl říci, aby ses vrátil do Ameriky bez něj. Možná by to bylo ode mne to nejlepší, co můžu udělat. Jsme na konci tragédie a do ní tě není třeba zatahovat.“ Don Croce zvedl sklenici s vínem. „Ať žije tisíc let!“

Všichni se napili a Michael rozvažoval. Co si vlastně don přeje? Aby zůstal, nebo aby Giuliana nechal být? „Nezapomínejme,“ ozval se Stefan Andolini, „že Michael musí navštívit Giulianovy rodiče v Montelepre. Slíbili jsme jim to.“

„O tom není třeba pochybovat,“ řekl don Croce jemně „jeho rodičům musíme dát naději.“

„A co když se dozvíme něco o té závěti?“ zašeptal poníženě páter Benjamino.

Don Croce si povzdechl. „No ano, závět. Giuliano si myslí, že mu zachrání život nebo alespoň že pomstí jeho smrt.“ Obrátil se přímo na Michaela. „Řeknu ti to rovnou. Řím se závěti bojí, ale já ne. A připomeň jeho rodičům, že ten dokument může vstoupit do historie. Ale život neovlivní. Život, to je jiná historie.“

Cesta z Palerma do Montelepre netrvala autem déle než hodinu. Za tu hodinu se ovšem Michael a Andolini dostali do jiného světa, z městské civilizace do jednoduché kultury sicilského venkova. Stefan Andolini seděl za volantem malého fiata a v odpoledním slunci se na jeho oholených tvářích a bradě zapalovala nesčetná zrnka zrzavých vlasových kořínků. Řídil auto pozorně a pomalu jako lidé, kteří se naučili řídit ve starším věku. Fiat dýchal a funěl, když se plazil zatáčkami přes mohutné hřebeny kopců.

Na pěti různých místech jim policie s pancéřovým autem zatarasila cestu, byla to četa asi dvanácti mužů ozbrojených samopaly. Andoliniho doklady jim uvolňovaly cestu.

Michael sledoval, že v blízkosti velkého města získává krajina rychle divoký a primitivní vzhled. Jeli kolem vesniček, jejichž kamenné domy se nejistě držely na strmých srázech. Úbočí si vesničané pozorně skopali do úzkých terasovitých políček a na nich v úhledných řádcích pěstovali zeleninu, kterou podepírali tyčkami. Terásky se bělaly kameny zpola pokrytými mechem a lodyhami rostlin; políčka z dálky vypadala jako velké hřbitovy plné neotesaných náhrobních kamenů.

Kolem cesty byly roztroušené malé zasklené kapličky se sochou Panny Marie nebo některého oblíbeného světce. Před jednou kapličkou viděl Michael klečet ženu, její manžel si zatím ve vozíku se zapřaženým oslem přihýbal z láhve vína. Osel stál jako mučedník se svěšenou hlavou.

Stefan Andolini se obrátil a poplácal Michaela po zádech. „Jak jsem jen rád, že tě vidím, drahý bratranče! Víš, že jsme s Giulianovými jedna rodina?“

Michael cítil, že je to lež; napověděl mu to úsměv toho zrzavého lišáka. „Ne,“ řekl, „vím jen to, že jeho rodiče pracovali v Americe pro mého otce.“

„To jsem pracoval i já,“ pokračoval Andolini. „Pomáhali jsme tvému otci stavět dům na Long Islandu. Starý Giuliano byl dobrý zednický mistr a svoje řemeslo neopustil, ani když mu tvůj otec nabídl místo v obchodě s olivovým olejem. Osmnáct let dřel jak černoch a penízky si ukládal jak žid. Potom se vrátil na Sicílii, že si tu bude žít jako Angličan. Jenomže přišla válka, Mussolini udělal z liry cár papíru a starému Giulianovi zůstal jen dům a kousek pole. Proklíná den, kdy opustil Ameriku. Myslel si, že jejich synáček vyroste jako princ, a on je z něho zločinec.“

Fiat vířil chuchvalce prachu; kaktusové opuncie a bambusový porost kolem cesty vypadaly rozmazaně, výhonky opuncií připomínaly lidské ruce. V údolích viděli olivové háje a vinice. „Turiho počali v Americe,“ oznámil Andolini nečekaně.

Viděl Michaelův tázavý pohled. „Ano, počali ho v Americe, ale narodil se na Sicílii. Kdyby byli počkali pár měsíců, byl by Turi mohl být americkým občanem.“ Na chvíli se odmlčel. „Turi o tom často mluví. Myslíš, že se mu s tvou pomocí podaří utéct?“

„To nevím,“ odpověděl Michael. „Po tom obědě s inspektorem a donem Crocem neručím za nic. Chtějí mi skutečně pomoci? Otec tvrdí, že se na dona Croceho mohu spolehnout. Ale o tom inspektorovi nemluvil.“

Andolini si odhrnul vlasy. Mimovolně přidal plyn a fiat nabral rychlost. „Giuliano a don Croce se rozkmotřili,“ řekl. „Ale my jsme to promysleli i bez dona Croceho. Turi a jeho rodiče s tebou počítají. Vědí, že tvůj otec přítele nikdy nezradil.“

„A ty jsi na čí straně?“ zeptal se Michael.

Andolini si povzdechl. Já jsem při Giulianovi,“ řekl. „Před pěti lety se smiloval, ušetřil mi život a tehdy jsme se spřátelili. Jenomže žiju na Sicílii, nemůžu se postavit proti donu Crocemu. Pohybuju se mezi nimi jako na napjatém laně, ale Giuliana nikdy nezradím.“

Co to, ksakru, ten chlap mele, rozčílil se Michael. Proč mi neřeknou rovnou, o co jde? Protože jsme na Sicílii, pomyslel si. Sicilan se bojí pravdy jako čert kříže. Tyrani a inkvizitoři Sicilany tisíce let pro pravdu mučili. Vládcové v Římě chtějí znát pravdu a mají prostředky, kterými si ji dokážou vynutit. Kněz ve zpovědnici vyhrožuje pekelnými mukami. Díky pravdě Sicilana ovládají a kontrolují, tak proč by ji měl vyzradit?

Ten uzel si musím rozmotat sám, pomyslel si Michael, nebo to celé vzdát a zmizet domů. Tady se pohybuju na nebezpečné půdě, mezi Giulianem a donem Crocem se odehrává jakási vendeta a dostat se na Sicílii do vendety, to je sebevražda. Protože Sicilan věří, že jedině v pomstě je spravedlnost a že v ní není místa na milosrdenství. V tomhle katolickém kraji, kde v každém domě mají kříž s ukřižovaným Kristem, se ke křesťanskému odpuštění může uchýlit jen zbabělec a zaslouží si za to opovržení.

„Co způsobilo nepřátelství mezi Giulianem a donem Crocem?“ zeptal se Michael.

„Tragédie u Portelly della Ginestra před dvěma lety,“ odpověděl Andolini. „Od té doby to už není ono. Giuliano ze všeho obviňuje dona Croceho.“

Vtom se auto přehouplo, téměř se začalo propadat dopředu, cesta klesala z kopce do údolí. Přejeli kolem zříceniny hradu, který tu před devíti sty lety postavili Normané, aby mohli terorizovat okolí; teď po zřícenině pobíhaly neškodné ještěrky a procházelo se tam několik zatoulaných koz. Přímo před sebou uviděl Michael Montelepre.

Montelepre vypadalo jako nádoba visící nade dnem studny. Bylo hluboce ponořené v těsném obklíčení hor. Dokonalý kulovitý tvar městečka nerušily žádné domy v okolí a pozdní odpolední slunce zaplavovalo městské zdi tmavočerveným ohněm. Mezitím vjel fiat do křivolaké uličky a Andolini zabrzdil, protože jim cestu zatarasila rota karabiniérů. Jeden z nich jim puškou naznačil, aby vystoupili.

Michael pozoroval Andoliniho, jak ukazuje policistům své doklady. Viděl zvláštní propustku s červeným okrajem, o které věděl, že ji vydává jen ministr spravedlnosti v Římě. Takovou propustku obstarali i pro Michaela, ale podle pokynů se jí směl prokázat jen v krajním případě. Jak mohl člověk jako Andolini takovýto doklad získat?

Znovu nastoupili a auto se proplétalo uličkami. Byly tak úzké, že by v nich dvě auta kolem sebe neprojela. Každý dům měl elegantní balkón a jinou barvu omítky. Nejvíce domů bylo modrých, méně již bílých a sem tam se ukázal nějaký růžový. Žlutá barva se téměř nevyskytovala. Ženy v tuto dobu stály u sporáků, připravovaly manželům večeři. Ale ani děti neběhaly po ulicích. Místo nich hlídkovala na každém rohu dvojice karabiniérů. Montelepre vypadalo jako obsazené město, ve kterém vyhlásili výjimečný stav. Jen z některých balkónů se dívaly kamenné tváře starců.

Fiat zastavil před řadou domů, z nichž jeden, natřený modře, měl na mřížích u vchodu vytepané písmeno G. Otevřel asi šedesátiletý šlachovitý muž oblečený do tmavších šatů amerického střihu, s bílou košilí a černou kravatou. Byl to Turiho otec. Andoliniho krátce srdečně objal. Když uváděl hosty do domu, poplácal Michaela vděčně po zádech.

Ve tváři měl výraz trpícího člověka, který čeká, až mu zemře nevyléčitelně nemocná milovaná bytost. Nechtěl svou bolest dávat najevo, rukou se stále dotýkal tváře, jako by chtěl přinutit své rysy, aby ho neprozrazovaly. Byl celý jako ztuhlý, kráčel odměřeně, téměř jen přešlapoval.

Vstoupili do velkého obývacího pokoje, který byl na tak malé sicilské město zařízen až luxusně. Návštěvníkovu pozornost hned upoutala obrovská zvětšenina fotografíe v oválném světležlutém rámu. Ačkoli snímek byl velmi nejasný, Michael si hned domyslel, že se jedná o Salvatora Giuliana. Na kulatém černém stolku pod fotografií svítilo věčné světlo. Na druhém stolku stál zarámovaný obrázek, který byl mnohem zřetelnější. Byli na něm otec, matka a syn, v pozadí červený závěs, syn jednou rukou vlastnicky objímal matku kolem boků. Salvatore Giuliano upíral pohled přímo do fotografova objektivu, jako by jej vyzýval na souboj. Měl výjimečně hezkou tvář s poněkud tvrdými rysy jako do mramoru vytesaná řecká socha, plné rty a široko od sebe posazené oválné oči s přimhouřenými víčky. Muž s touto tváří o sobě nepochyboval – on ukáže světu, co umí.

Michaela překvapila nečekaná veselost a laskavost, které mu svítily z očí.

V pozadí stály napůl zakryté další fotografíe, na kterých byl se svými sestrami a švagry.

Giulianův otec dovedl hosty do kuchyně, kde je přivítala Turiho matka. Když se Marie Lombanlová-Giulianová obrátila od sporáku, vypadala mnohem starší než na fotografii, byla to docela jiná žena. Rysy vyčerpané tváře se roztáhly do zdvořilého úsměvu; pleť měla drsnou, popraskanou. V dlouhých vlasech, které jí padaly na záda, měla široké šedivé prameny. Překvapivý byl výraz jejích očí. Byly černé jakousi neosobní nenávistí vůči světu, který ničil ji i jejího syna.

Manžela a Stefana Andoliniho jako by nebrala na vědomí, obrátila se přímo na Michaela. „Přišel jste pomoci mému synovi, nebo ne?“ Dva muži byli zasaženi příkrým tónem otázky, ale Michael se na Marii Lombardovou rozpačitě usmál.

„Ano, chci mu pomoci.“

Čekala asi úder, a teď v ní napětí trochu povolilo, spustila hlavu do dlaní. „Chtěl přijet i páter Benjamino, ale řekl jsem mu, že si to nepřeješ,“ obrátil se k ní chlácholivě Andolini.

Marie Lombardová zdvihla hlavu a Michael si všiml, jak se v její tváři objevují všechny právě prožívané city. V tvrdém úsměvu, v grimase, kterou nedokázala potlačit, se projevilo pohrdání, nenávist, strach a ironie jejích vlastních slov. „Ach, páter Benjamino má dobré srdce, o tom nepochybuji,“ řekla, „pouze tam, kam s tím dobrým srdce přijde, přinese smrt. Jako mor. Jako sisal – jen se ho dotkneš, už krvácíš. Bratrovi prozrazuje zpovědní tajemství, a tak prodává ďáblu duše, které se mu svěřily do rukou.“

„Don Croce je náš přítel,“ odpověděl Turiho otec tiše, uvážlivě, jako by upokojoval blázna. „Dostal nás z vězení.“

„Ach, don Croce! Dobrá duše! Ztělesněná laskavost!“ vybuchla zuřivě Giulianova matka. „Řeknu ti jen to, že don Croce je had. Míří vpřed a ze strany zastřelí přítele. On a náš syn spolu měli rozhodovat o Sicílii, a teď se náš Turi ukrývá v kopcích a Dobrá duše si užívá v Palermu svobody se svými slečinkami. Stačí, aby don Croce písknul, a už mu Řím líže paty. A nespáchal víc zločinců než náš Turi? Je to normální zloduch, kdežto náš syn je dobrák. Kdybych jen byla muž jako ty, odstranila bych dona Croceho ze světa. Poslala bych Dobrou duši na věčný odpočinek!“ Znechuceně mávla rukou. „Vy chlapi ničemu nerozumíte.“

„Naši hosté byli několik hodin na cestě,“ zahlaholil netrpělivě Giulianův otec. „Jistě by se rádi najedli. Potom si pohovoříme.“ Giulianova matka hned změnila tón. „Nešťastný chlapče, celý den jste procestoval kvůli nám,“ řekla ustaraně, „a ještě jste si musel vyslechnout lži dona Croceho a teď i moje nářky! Kam máte namířeno?“

„Zítra musím být v Trapani,“ odpověděl Michael. „Budu bydlet u otcových přátel a čekat na vašeho syna.“

V pokoji zavládlo ticho. Cítil, že všichni znají jeho příběh. Viděli ránu, která ho trápila dva roky, viděli propadlinu na jedné straně tváře. Giulianova matka k němu přistoupila a impulzivně ho objala.

„Vypijte si skleničku vína a jděte se projít do města,“ řekla. „Za hodinu je jídlo na stole. Do té doby se objeví i Turiho přátelé a rozumně si popovídáme.“

Andolini a Giulianův otec vzali Michaela mezi sebe a vykročili do města. Od kočičích hlav, kterými byly vydlážděny úzké montelepreské uličky, se odráželo zapadající slunce. V modrém soumračném oparu se po městě pohybovali jen karabiniéři. Za každým blokem domů vybíhaly z via Bella hadovité uličky jako hadí jed. Město působilo vylidněně.

„Kdysi tu bývalo živo,“ řekl Giulianův otec. „Město je sice chudé, velmi chudé, jako ostatně celá Sicílie, ale navzdory bídě tu bývalo živo. Teď je více než sedm set obyvatel Montelepre za mřížemi, protože spolupracovali s mým synem. Z velké většiny jsou nevinní, ale vláda chce všechny zastrašit a tak si vynutit informace o Turim. Město obsadilo více než dva tisíce karabiniérů a další tisíce pořádají na Turiho hon v kopcích. Lidé už nejedí na dvorcích, dětí si nehrají na ulici. Zbabělí policajti střílejí, i když přeběhne přes cestu zajíc. Po setmění se nemá vycházet, a žena, která chce zaskočit k sousedce, si užije, když ji karabiniér chytí. Chlapy odvezli do palermských věznic a tam je mučí.“ Vzdychl. „V Americe se něco takového stát nemůže. Proklínám den, kdy jsem odtamtud odešel.“

Na chvilku se zastavili, aby si Stefan Andolini zapálil cigaretu. Vyfoukl kouř a s úsměvem řekl: „Jenomže Siciliánovi je milejší vůně jeho hnoje než vůně nejjemnější pařížské voňavky. Například já. Proč jsem neodjel do Brazílie jako mnozí ostatní? My Siciliáni milujeme svou rodnou hroudu, jenomže Sicílie nám naši lásku neoplácí.“

Giulianův otec sebou trhl. „Byl jsem blázen, že jsem se vrátil. A stačilo, abych vydržel několik měsíců a můj Turi mohl být plnoprávným Američanem. Jenže jeho máma měla klín prosáklý vůní tohohle kraje.“ Zmateně potřásl hlavou. „Proč se můj syn tolik trápí pro jiné, i když s nimi není nijak příbuzný? Vždycky se dokázal nadchnout velkými myšlenkami, stále hovoří jen o spravedlnosti. Normální Sicilián mluví o chlebu.“

Jak tak šli po via Bella, Michael si uvědomil, že město je jako stvořené pro partyzánský boj a přepady. Úzkými uličkami mohou auta projíždět jen po jednom a do některých se dostanou jen vozíky tažené osly, na kterých Siciliáni dopravují své výrobky. Hrstka mužů tu může zastavit větší počet útočících nepřátel a potom prchnout do bílých vápencových kopců kolem města.

Sestoupili na náměstí ve středu města. Andolini ukázal na kostel, který náměstí vévodil. „V tomhle kostele se Turi skrýval, když ho policie chtěla dostat poprvé. Od té doby se pohybuje jako duch.“ Tři muži se podívali na kostelní bránu, jako by se jim tam měl zjevit Salvatore Giuliano.

Slunce za kopci zapadalo a oni se krátce před setměním vrátili domů. Čekali je dva neznámí muži. Neznámí byli ovšem jen pro Michaela, protože s Giulianovým otcem se objali a se Stefanem Andolinim si potřásli rukou.

Jeden z nich byl štíhlý mladík s výrazně žlutou pletí a velkýma horečnatýma očima. Měl frajerské fousky a byl skutečně hezký, ale rozhodně na něm nebylo nic zženštilého. Vypadal spíše jako tvrdý až krutý člověk, který si zvykl prosazovat se za každou cenu.

Michaela zarazilo, když mu ho představili jako Gaspara Pisciottu. Gaspare Pisciotta byl nejbližší Giulianův spolubojovník, jeho bratranec a nejbližší přítel. Policii zajímal jako druhý hned po Giulianovi. Michael už znal pověsti, které se o něm šířily, a podle nich měl vypadat mnohem nebezpečněji a hrozivě-ji. A přece to byl on, štíhlý mládenec s horečnatým souchotinářským ruměncem na tváři. A byl tady, v Montelepre, ve městě, které obklíčila dvoutisícová římská vojenská policie.

I druhý muž Michaela překvapil, ovšem z jiného důvodu. Na první pohled ho odpuzoval. Byl tak malý, že ho Michael mohl považovat za trpaslíka, ale z mužova důstojného vzhledu mu bylo jasné, že musí své pocity potlačit, protože jinak by ho smrtelně urazil. Mužík měl na sobě oblek z proužkované šedé látky perfektního střihu, krémově bílou košili a na krku luxusní širokou stříbrnou kravatu. Vlasy měl husté, téměř bílé; ale padesát mu ještě nebylo. Byl elegantní, či, lépe řečeno, byl elegantní, pokud tak malý člověk elegantní vůbec může být. Měl mužnou, příjemnou tvář s ušlechtilými rysy.

Všiml si Michaelových rozpaků a pozdravil ho s ironickým, ale laskavým úsměvem. Představil se jako profesor Hector Adonis.

Marie Lombardová-Giulianová prostřela v kuchyni k večeři. Seděli za stolem u balkónu a dívali se na červené pruhy na obloze. Okolní kopce už zahalovala noční tma. Michael jedl pomalu, cítil, že ho všichni pozorují a snaží se ho odhadnout. Jídlo bylo prosté, ale chutné; byly to špagety na černé sépiové šťávě s ostrou omáčkou z paprik a rajčat. Po dlouhém mlčení konečně Gaspare Pisciotta promluvil v místním nářečí: „Tak vy jste syn Vita Corleona, který je prý ještě mocnější než náš don Croce. A přišel jste zachránit našeho Turiho.“

Hlas měl podbarvený chladným uštěpačným tónem, který vyzýval: jen se uražte, jestli se opovážíte! Na tváři měl úsměv, který lehce zpochybňoval všechno, co dělal, jako by chtěl říci: „No jasně, je to dobrý čin, ty ale určitě víš, proč to děláš, ne?“ Nebylo to však neuctivé. Znal Michaelův příběh a jako vrazi byli oba na stejné úrovni.

„Plním otcův příkaz,“ odpověděl Michael. „Mám na Giuliana počkat v Trapani. Potom ho odvezu do Ameriky.“

„A když bude Turi ve vašich rukou, ručíte za jeho bezpečnost?“ pokračoval Pisciotta o poznání vážněji. „Uchráníte ho před Římem?“

Michael si uvědomoval, jak pozorně ho sleduje Giulianova matka, jak je její tvář stažena úzkostí. „Ručím, pokud můžu mluvit o síle jednoho člověka postavit se osudu. Ano, jsem si jistý.“

Viděl, že se matce tvář uvolnila, ale Pisciotta tvrdě zaútočil: „Já ne. Dnes odpoledne jste se svěřil donu Crocemu. Vyzradil jste mu plán útěku.“

„A proč ne,“ odsekl Michael. Jak se mohl Pisciotta tak rychle dozvědět podrobnosti z oběda s donem Crocem? „Podle otcových instrukcí se měl don Croce postarat, aby se Giuliano dostal ke mně. V každém případě jsem mu ovšem řekl jen o jedné možnosti útěku.“

„A jsou ještě nějaké jiné?“ zeptal se Pisciotta. Viděl, že Michael váhá. „Mluvte otevřeně. Pokud se nedá důvěřovat lidem v této místnosti, pak Turi nemá naději.“

V tu chvíli se poprvé ozval Hector Adonis. Měl mimořádně zvučný hlas, byl to hlas rozeného řečníka a každý mu nechtěně podléhal. „Drahý Michaeli, abyste rozuměl, don Croce je Turiho nepřítel. Váš otec nemá nové informace. Přirozeně že vám Turiho můžeme přivést, musí se ale zachovat největší opatrnost.“ Mluvil uhlazenou římskou italštinou, nikoli nářečím.

„Věřím donu Corleonovi. Jistě splní slib a mému synovi pomůže,“ vmísil se do hovoru Giulianův otec. „Ani v nejmenším o tom nepochybuji.“

„Podle mého názoru musíme znát vaše plány,“ řekl Hector Adonis.

„Můžu vám říci jen to, co jsem řekl donu Crocemu,“ pokračoval Michael. „Ale proč bych se měl někomu svěřovat s dalšími alternativami? Když se vás zeptám, kde se teď ukrývá Turi Giuliano, prozradíte mi to?“

Michael si všiml Pisciottova úsměvu a vycítil z něj neupřímný souhlas. Ale Hector Adonis namítl: „To není to samé. Proč byste měl vědět, kde se Turi skrývá? My ovšem vaše záměry znát musíme.“

„Vždyť o vás nic nevím,“ klidně oponoval Michael.

Po tváři Hectora Adonise přelétl úsměv. Mužík vstal a uklonil se. „Promiňte,“ řekl. „Byl jsem Turiho učitel v době, kdy byl ještě chlapec, a jeho rodiče mne poctili tím, že jsem se stal jeho kmotrem. V současnosti přednáším historii a literaturu na palermské univerzitě. Myslím si, že kdokoli za tímto stolem se za mne může zaručit. Jsem členem Giulianovy skupiny od samého začátku.“

„I já patřím ke Giulianovi,“ navázal klidným hlasem Stefan Andolini. „Moje jméno už znáš a víš, že jsem tvůj bratranec.

Říkají mi také Fra Diavolo.“ I tohle jméno bylo na Sicílii legendou. Michael ho už nejednou slyšel. A vrahounský výraz tváře si ho plně zaslouží, pomyslil si. I on žil mimo zákon a i na jeho hlavu byla vypsána odměna. A přece dnes odpoledne seděl u oběda vedle inspektora Velardiho.

Všichni čekali, co Michael odpoví. Nechtěl jim své plány prozradit, věděl však, že něco říci musí. Giulianova matka z něho nespouštěla oči. Obrátil se přímo na ni. „Je to velmi jednoduché. V první řadě vás musím upozornit, že nemohu čekat déle než sedm dní. Jsem příliš dlouho z domova a otec mne potřebuje. Jistě chápete, že chci být u rodiny co nejdříve. Ale otec vyslovil přání, abych nejdříve pomohl vašemu synovi. Podle posledních pokynů, které jsem dostal, jsem měl navštívit dona Croceho a potom odjet do Trapani. Bydlet tam mám u místního dona; tam už mě budou čekat naši lidé z Ameriky, kterým mohu plně důvěřovat. Jsou to profesionálové.“ Na chvíli se odmlčel. Slovo profesionál mělo na Sicílii zvláštní význam a vztahovalo se zejména na významné členy mafie. Pokračoval: „Jakmile se Turi dostane ke mně, je v bezpečí. Donův dům je hotová pevnost. A za několik hodin budeme na palubě rychlé lodi, která nás odveze do jednoho města v Africe. Odtamtud okamžitě poletíme zvláštním letadlem do Ameriky. Tam bude Turi pod otcovou ochranou a vy už se o něj nebudete muset bát.“

„Kdy budete mít všechno připraveno na Turiho příjezd?“ zeptal se Hector Adonis.

„Brzy ráno budu v Trapani. Dejte mi čtyřiadvacet hodin,“ odpověděl Michael.

Najednou se Giulianova matka rozplakala. „Můj nešťastný Turi už nikomu nevěří. On do Trapani nepůjde.“

„Pak bych mu nemohl pomoci,“ konstatoval Michael chladně. Giulianovu matku přemohlo zoufalství. Pisciotta k ní nečekaně přiskočil, aby ji utěšil. Políbil ji a stiskl v náručí. „Marie Lombardová, netrapte se,“ řekl. „Na mě Turi ještě dá. Řeknu mu, že všichni tomuto muži z Ameriky důvěřujeme, ano?“ Zkoumavě se podíval kolem sebe a ostatní přikývli. „Sám Turiho do Trapani přivedu.“

Atmosféra kolem stolu se zklidnila. Michael si uvědomil, že to byla právě jeho chladná odpověď, co je přimělo, aby mu důvěřovali. Sicilané jsou už takoví; příliš velká ochota a srdečnost v nich budí jen podezření. Jeho zase začínala dráždit jejich opatrnost a to, že otcovy plány byly zkříženy. Teď, když don Croce stojí na opačné straně, Giuliano k Michaelovi spěchat nebude a možná, že nepřijde vůbec. Koneckonců, co je mu do Turiho Giuliana? A hned se zase začal divit: co vlastně Giuliano znamená pro jeho otce?

Michaela uvedli do nevelkého obývacího pokoje, kde jim matka nabídla kávu a anýzovou pálenku a omlouvala se, že nic nenapekla. Anýzovka prý bude Michaela hřát při dlouhé noční cestě do Trapani. Hector Adonis vyndal z elegantně ušitého saka tabatěrku a nabídl všem cigarety. Potom si jednu vložil do jemně vykrojených úst, na což se tak soustředil, že se pohodlně opřel do křesla a nohy mu už nedosahovaly na podlahu. Chvíli připomínal loutku.

Marie Lombardová ukázala na velký portrét na zdi. „Není hezký?“ řekla. „A jak je hezký, tak je i hodný. Srdce mi to mohlo utrhnout, když se dostal mimo zákon. Pamatujete se na ten hrozný den, signore Adonisi? A na všechny ty lži, které se povídaly o Portelle della Ginestra? Toho se můj Turi určitě nedopustil.“

Muži vypadali nesví. Michael už si ten den podruhé v duchu položil otázku, co se stalo u Portelle della Ginestra, ale nechtěl vyzvídat.

„Když jsem byl ještě Turiho učitelem, hrozně rád četl,“ rozhovořil se Hector Adonis. „Znal nazpaměť legendy o Karlu Velikém a o Rolandovi a teď se takovým mýtem stal sám. I já jsem byl nešťastný, když se dostal mimo zákon.“

„Kdyby se mu jen podařilo zachránit život,“ trpce vyhrkla Giulianova matka. „Proč jsme jen toužili, aby se náš syn narodil tady? Ach, ano, chtěli jsme z něho mít pravého Siciliána.“ Divoce a trpce se zasmála. „A teď ho máme! Žije ve strachu o svůj život a na jeho hlavu vypsali odměnu.“ Odmlčela se a dodala s hlubokým přesvědčením: „Ale můj syn je světec!“

Michael si všiml, že se Pisciotta usmál tak, jako se lidé usmívají nad milujícími rodiči, kteří se sentimentálně rozplývají nad ctnostmi svých dětí. I Giulianův otec netrpělivě mávl rukou. Stefan Andolini se usmíval lišácky a Pisciotta laskavě, ale střízlivě řekl: „Drahá Marie Lombardová, nedělejte ze svého syna bezmocného chudáka. Nikomu nezůstal nic dlužen a jeho nepřátelé se před ním ještě teď třesou strachy.“

Giulianova matka se uklidnila. „Vím, že mnohokrát zabil, ale nikdy ne nespravedlivě. A viníkům vždy poskytl možnost očistit svou duši, naposledy se pomodlit.“ Najednou chytila Michaela za ruku a odvedla ho do kuchyně na balkón. „Nikdo z nich skutečně mého syna nezná. Nevědí, jak je laskavý a hodný. Je možné, že se mezi muži chová jinak, ale se mnou byl takový, jaký skutečně je. Ve všem mne vždy poslouchal, neslyšela jsem od něj zlého slova. Byl to můj milující poslušný syn. Když se stal vyvrhelem, díval se z kopců dolů, i když mne nemohl vidět. A já jsem se dívala nahoru a také jsem ho neviděla. Ale oba jsme cítili vzájemnou přítomnost, hřála nás vzájemná láska. I dnes ho cítím u sebe. A myslím na něj, jak je tam v kopcích sám s tisíci vojáky, kteří se ho pokoušejí dopadnout, a srdce mi z toho puká! Možná, že vy jste jediný, kdo ho může zachránit. Slibte mi, že na něho počkáte.“ Stiskla mu ruku a slzy jí stékaly po tvářích.

Michael vyhlédl do noci, do které bylo uprostřed vysokých kopců vklíněno Montelepre; jen na hlavním náměstí svítilo slabé světlo. Obloha byla poseta hvězdami. V uličkách nad nimi občas cinkla lehká zbraň a ozvaly se drsné hlasy hlídkujících karabiniérů. Město jako by bylo plné přízraků. Vznášely se v letním nočním vzduchu nasyceném vůní citrónovníků a ozývaly se v mracích bzučícího hmyzu i v náhle se ozvavších hlasech hlídkujících policistů.

„Budu čekat, dokud budu moci,“ řekl tiše Michael. „Ale otec doma mne potřebuje. Donuťte svého syna, aby přišel.“ Přikývla a odvedla ho k ostatním.

Pisciotta se procházel po místnosti. Vypadal nervózní. „Rozhodli jsme se, že tu počkáme do úsvitu, až přejde hodina zákazu vycházení,“ řekl. „Venku je v téhle tmě příliš mnoho vojáků s prstem na spoušti, něco by se mohlo semlít. Máš něco proti tomu?“ zeptal se Michaela.

„Ne,“ odpověděl Michael. „Pokud to nevadí našim hostitelům.“

Řekli, že to není podstatné. Mnohokrát probděli celou noc, když se Turi proplížil do města, aby navštívil rodiče. A navíc leccos je nutno domluvit, dohodnout se na podrobnostech. Pohodlně se posadili; čekala je dlouhá noc. Hector Adonis si sundal sako, ale stále vypadal elegantně. Matka uvařila čerstvou kávu.

Michael přítomné požádal, aby mu vyprávěli o Giulianovi. Chtěl mu porozumět. Rodiče mu zopakovali, jaký byl Turi vždy skvělý syn. Stefan Andolini mluvil o dni, kdy mu Turi daroval život. Pisciotta vzpomínal na zábavné historky o Turiho odvaze, o jeho smyslu pro humor a o tom, jak je mu cizí krutost. Ačkoli je nemilosrdný vůči zrádcům a nepřátelům, nikdy je neuráží, nemučí, neponižuje. Potom popsal tragédii u Portelly della Ginestra. „Tehdy plakal,“ řekl Pisciotta. „Přede všemi muži.“

„On ty lidi u Ginestry nemá na svědomí,“ řekla Marie Lombardová.

Hector Adonis ji chlácholil: „Nikdo o tom nepochybuje. Od narození to byl hodný chlapec.“ K Michaelovi se obrátil se slovy: „Měl hrozně rád knihy, myslel jsem, že z něho bude básník nebo vědec. Uměl se rozzuřit, ale nikdy nebyl zlomyslný. Hněv pramenil z jeho nevinnosti. Nenáviděl nespravedlnost. Nesnášel, jak krůtě se karabiniéři chovají vůči chudým a jak podlézavě vůči bohatým. Už jako chlapce ho rozčilovalo, když slyšel o zemědělci, který si nemohl nechat obilí, které vypěstoval, pít víno, které vylisoval, a sníst prase, které vykrmil. Byl to ušlechtilý chlapec.“

Pisciotta se zasmál. „Teď už tak ušlechtilý není. A ty, Hectore, ze sebe nedělej malého učitelíčka. Když si vylezeš na koně, jsi stejně velký jako kdokoli z nás.“

Hector Adonis se na něj přísně podíval. „Teď není čas na vtipy.“

„Snad si nemyslíš, že se tě leknu!“ zavrčel Pisciotta podrážděně. Michael si uvědomil, že mezi těmito dvěma muži něco neklape. Jasně to ukazovaly Pisciottovy narážky na Adonisovu malou postavu a ostrý tón, jakým se Adonis proti nim ohrazoval. Panovala tu vůbec všeobecně nedůvěřivá atmosféra; od Stefana Andoliniho se každý trochu odtahoval a Giulianova matka pravděpodobně úplně nevěřila ani jednomu z nich. A přece, jak plynula noc, bylo stále jasnější, že Turiho mají rádi všichni.

„Turi Giuliano napsal jakousi závěť. Kde je teď?“ odvážil se zeptat Michael.

Zavládlo dlouhé ticho, všichni na něj upřeli pozorné pohledy. Okamžitě byl i on všemi přijímán s nedůvěrou.

„Já jsem mu poradil, aby to začal psát,“ řekl konečně Hector Adonis, „a také jsem mu při tom pomáhal. Každou stránku Turi vlastnoručně podepsal. Jsou tam zachyceny všechny tajné dohody s donem Crocem, s římskou vládou i úplná pravda o Portelle della Ginestra. Kdyby se závěť zveřejnila, určitě by padla vláda. Je to Giulianův poslední trumf a kdyby došlo k nejhoršímu, chce s ním vyrukovat.“

„Doufám, že je na bezpečném místě,“ řekl Michael.

„To je jasné,“ přikývl Pisciotta. „Don Croce po něm určitě slídí, jak může.“

„Postaráme se, abyste závěť dostal včas,“ řekla Giulianova matka. „Možná byste ji měli poslat do Ameriky po tom děvčeti.“ Michael se překvapeně na všechny podíval. „Po jakém děvčeti?“ S výrazem nejistoty a rozpaků se vyhýbali jeho pohledu. Věděli, že je to nepříjemné překvapení, a obávali se jeho reakce.

„Synova snoubenka,“ řekla Giulianova matka. „Je v jiném stavu.“ Obrátila se k ostatním. „Aby se jí tu nic nestalo. Vezme ji s sebou. Nebo ne? Ať to řekne.“ Ačkoli se snažila zachovávat klid, Michaelovy odpovědi se zjevně bála. „Přijede za vámi do Trapani. Turi chce, abyste do Ameriky poslali nejdříve ji. Když od ní dostane vzkaz, že je v pořádku, přijde za vámi i on.“

„V pokynech to nemám,“ poznamenal opatrně Michael. „Musím se se svými lidmi, v Trapani poradit, jak to vyjde časově.

Vím, že vy s manželem máte přijet do Ameriky vzápětí za synem. Nemůže to děvče počkat a přidat se k vám?“

„To děvče prověří vaši spolehlivost,“ řekl Pisciotta ostře. „Když Giuliano dostane její šifrovaný vzkaz, bude vědět, že má co dělat nejen s čestným, ale i se šikovným člověkem. Bude mít důkaz, že ho ze Sicílie bezpečně dostanete.“

„Už jsem ti řekl, a svému synovi taky,“ vmísil se do hovoru rozzlobeně Giulianův otec, „že nám don Corleone pomoc slíbil.“

„Je to Turiho rozkaz,“ odmítl námitku Pisciotta klidně. Michael si všechno rychle promyslel. Nakonec řekl: „Proč ne? Vyzkoušíme trasu útěku a uvidíme, zda vyhovuje.“ U Giuliana stejnou cestu použít nechtěl. Obrátil se k Turiho matce. „A vy s manželem se můžete k děvčeti přidat.“ Tázavě se na ně podíval, ale rodiče jen zakroutili hlavami.

„To není špatný nápad,“ řekl klidným hlasem Hector Adonis. „Dokud je tu náš syn, ze Sicílie neodejdeme,“ řekla Turiho matka. Otec spojil obě ruce a souhlasně přikývl. Michael chápal. Kdyby Turi Giuliano přišel na Sicílii o život, co by dělali v Americe? Musí tu zůstat, syna oplakávat, pohřbít, nosit mu na hrob květiny. Závěr celé tragédie patří jim. Děvče může odejít, s Turim je spojuje jen láska, ne krev.

Ještě tu noc ukázala Marie Lombardová-Giulianová Michaelovi obálku s novinovými výstřižky, ve kterých se psalo o Giulianovi, a plakáty, na kterých bylo vidět, jaké sumy vypsala římská vláda na Giulianovu hlavu. Ukázala mu i ilustrovaný článek z amerického časopisu Life z roku 1948. Psalo se v něm, že Giuliano je největší bandita moderní doby, že je to italský Robin Hood, který bohatým bere a chudým dává. Časopis otiskl i jeden ze známých dopisů, které Giuliano poslal do novin.

Psal v něm: „Pět let bojuji za osvobození Sicílie. Vše, co jsem vzal bohatým, jsem rozdal chudým. Nechť lid na Sicílii řekne sám, zda jsem se provinil proti zákonu, či zda jsem bojovník za svobodu. Jestliže se vysloví proti mně, sám se odevzdám do rukou spravedlnosti. Pokud bude lid stát za mnou, budu dál pokračovat ve svém boji na život a na smrt!“

Takhle se tedy skutečně nevyjadřuje bandita na útěku, pomyslel si Michael. Tvář Marie Lombardové zářila hrdostí. Cítil se s ní spřízněný, velmi se podobala jeho matce. Tvář měla poznamenanou útrapami, ale v očích jí jiskřila přirozená vůle bojovat proti zlému osudu.

Když se ukázaly první známky úsvitu, Michael se rozloučil. Překvapila ho srdečnost, s jakou ho Giulianova matka objala.

„Připomínáš mi mého syna,“ řekla. „Důvěřuji ti.“ Přešla k poličce a sundala z ní dřevěnou sošku Panny Marie. Byla to černá madona s černošskými rysy. „Vezmi si ji jako dárek. Nic vzácnějšího pro tebe nemám.“ Michael se bránil, ale Marie Lombardová mu sošku vnutila.

„Těchto madon zůstalo na Sicílii už jen málo,“ řekl Hector Adonis. „Jsou zvláštní, musíme si však uvědomit, že velmi blízko odtud je Afrika.“

„Ať je jaká chce, modlit se k ní člověk může,“ odpověděla Giulianova matka.

, Ano,“ přidal se Pisciotta. „Je stejně dobrá jako jakákoli jiná.“ V hlase měl pohrdání.

Michael pozoroval Pisciottu, když se loučil s Giulianovou matkou. Viděl, že si jsou velmi blízcí. Pisciotta ji políbil na obě tváře a poplácal ji, aby ji upokojil. Ona mu na chvíli položila hlavu na hruď. „Mám tě ráda jako vlastního syna. Nesmíš dovolit, aby Turiho zabili,“ řekla s pláčem.

Z Pisciotty zmizel všechen chlad, zdůvěrněl, tmavá kostnatá tvář mu změkla. „V Americe budete ještě dlouho v klidu žít,“ řekl.

Potom se obrátil k Michaelovi. „Do týdne tu máš Turiho. Přivedu ho.“

Rychlým krokem mlčky vyšel z místnosti. Měl vlastní propustku s červeným okrajem a mohl se znovu vytratit do kopců. Hector Adonis chtěl zůstat u Giulianových, ačkoli měl ve městě dům.

Michael a Stefan Andolini usedli do fiata a přes hlavní náměstí vyjeli na silnici vedoucí do Castelvetrana a do přístavu Trapani. Andolini řídil nejistě a po cestě museli mnohokrát zastavit u vojenských zátarasů. Do Trapani se tak dostali až v poledne.

Kniha druhá

TURI GIULIANO

●

1943

KAPITOLA 2

V září roku 1943 přednášel historii a literaturu na palermské univerzitě profesor Hector Adonis. Byl malý, a tak si ho – ačkoli byl velmi talentovaný – ostatní profesoři nevážili tak, jak by si zasloužil. Bylo už na Sicílii zvykem, že za jakoukoli tělesnou vadu si člověk vysloužil přezdívku; posměch často hraničil s hrubostí. Jediný, kdo si cenil jeho skutečných kvalit, byl rektor.

V září roku 1943 se měl život Hectora Adonise podstatně změnit. V jižní Itálii už válka skončila. Sicílii právě obsadila americká armáda a pronikla už i na pevninu. Fašismus byl poražen, Itálie se znovu narodila; bylo to poprvé po čtrnácti stoletích, kdy nad sicilským ostrovem nevládl nikdo cizí. Hector ovšem znal ironii dějin a nedělal si velké naděje. Právo si začínala přisvojovat mafie. Jako zlá nemoc prorůstala do společenského tkaniva a zdravý organismus ochromovala stejně jako státní moc. Hector Adonis měl ze svého úředního okna výhled na školní dvůr a na několik budov, které snad bylo možno nazvat areálem univerzity.

Na Sicílii nepotřebovali studentské koleje, vysokoškolský život tu vypadal úplně jinak než v Anglii nebo v Americe. Vysokoškoláci většinou studovali doma a v určených termínech chodili na konzultace ke svým profesorům. Ti sice přednášeli, ale jejich přednášky si studenti klidně mohli dovolit ignorovat. Stačilo udělat zkoušky. Podle Hectora Adonise tento systém nestál za nic a především nebyl vhodný pro Sicilany, kteří by jako sůl potřebovali školní disciplínu běžnou v jiných zemích.

Ze svého okna sledoval jako z kostelní věže, jak šéfové mafie ze všech sicilských provincií chodí soustavně zasahovat k různým profesorům. Pokud se na tyto mafiánské vůdce díval s podezřením fašistický režim, drželi se s pokorou v pozadí. Pod volným americkým režimem přinášejícím demokracii ovšem vystrčili růžky, vylezli jako červi a pokračovali ve svých předchozích praktikách. Z pokorných oveček se vyklubali vlci.

Šéfové mafie, přátelé Přátel, vůdci malých místních klanů v mnoha sicilských městech, přicházeli ve svátečních oblecích prosit za studenty, kteří neprospívali a kteří byli příbuzní nebo synkové bohatých statkářů či Přátel. Tito studenti by univerzitu nikdy nedostudovali, kdyby někdo nezakročil. A úspěšně absolvovat – to bylo velmi důležité. Jak jinak by se mohly rodiny zbavit synů bez ctižádosti, vloh a inteligence? Rodiče by je museli živit do smrti. Jenomže s diplomem, s tím kouskem pergamenu z univerzity, se mohli tihle holoubkové stát učiteli, lékaři, členy parlamentu nebo přinejmenším malými státními úředníky.

Hector Adonis pokrčil rameny; jedinou útěchu čerpal z dějin. I jeho milovaní Britové nechali v dobách největší slávy svého impéria vést svoje vojsko stejně neschopnými mladíky, kterým kupovali důstojnické hodnosti a místa velitelů na velkých lodích zámožní rodiče. A impérium se nezhroutilo. Velitelé sice vedli své jednotky do zbytečných masakrů, je však třeba přiznat, že se svým mužstvem umírali i oni, statečnost byla v jejich společenské vrstvě imperativem. A jejich smrt pak zase řešila problém neschopných a nekvalifikovaných, kteří byli pro stát přítěží. Italové takové hrdinství neznali, ani nebyli tak praktičtí. Milovali svoje děti, chránili je před soukromými pohromami a stát ať se o sebe postará sám.

Hector Adonis pozoroval ze svého okna tři místní šéfy mafie, kteří se motali dole a hledali své oběti. Měli na sobě vysoké kožené boty, na hlavě plátěné čepice, a protože bylo ještě teplo, těžké dyftýnové haleny měli jen přehozené přes ramena. Nesli koše plné ovoce a opletené demižóny s domácím vínem, aby měli co nabídnout. Nebylo to podplácení, jen jakýsi zdvořilý lék proti leknutí, které profesorům sevře hrdlo hned, když je uvidí. Protože profesoři byli většinou rodilí Sicilané a věděli velmi dobře, že nemohou nevyhovět.

Jeden ze šéfů mafie, oblečený tak, že by mohl vystupovat jako venkovan v představení Sedláka kavalíra, vešel do budovy a stoupal po schodech. Hector Adonis se už s trpkou radostí těšil, jak sehraje známou komedii.

Adonis návštěvníka znal. Byl to Buccilla z města Partinico nedaleko Montelepre, hospodář, který choval i ovce. Potřásli si rukou a Buccilla mu podal košík.

„Mám spoustu ovoce, a to jenom toho, co padá a hnije na zemi, tak jsem si myslel, že panu profesorovi něco přinesu,“ řekl Buccilla. Byl to malý zavalitý muž, tělo měl od dřiny ztvrdlé jako ocel. Adonis ho znal jako slušného, nenáročného člověka, který svou moc nevyužíval ke hromadění majetku. Byl to typický starý mafiánský šéf, který neusiloval o bohatství, ale o čest a slávu.

Adonis ovoce s úsměvem přijal. Který venkovan na Sicílii by dovolil, aby to, co se vypěstovalo, přišlo nazmar? Na každou olivu, která spadne ze stromu, je tu stovka dětí.

Buccilla si povzdechl. Byl přívětivý, ale Adonis věděl, že tato přívětivost se může ve zlomku vteřiny změnit v hrozbu. Proto s účastným úsměvem poslouchal, když Buccilla začal: „Ten život, samá radost! Doma mám práce, že nevím, kde hlava stojí, ale soused mě poprosil o malou službičku, copak jsem mu mohl odmítnout? Naši tátové, ale i dědové, se dobře znali. Já už jsem takový, že příteli rád pomůžu, když mě o něco požádá. Možná, že to není šťastná povaha, ale jsme přece všichni křesťané, nebo ne?“

„Sicilané už jiní nebudou,“ řekl Hector Adonis klidným hlasem. „Jsme příliš velkorysí, proto nás tam na severu v Římě tak nestydatě využívají.“

Buccilla si ho ostře změřil. Tady by neměl narazit. A neslyšel někdy něco o tom, že tenhle profesor patří k Přátelům? Rozhodně nevypadá, že by se bál. Ale když je přítelem Přátel, proč o tom Buccillovi neřekli? Je pravda, že není přítel jako přítel, jsou mezi nimi rozdíly. Ať je to jak chce, tenhle chlap se v našem světě vyzná.

„Přišel jsem vás poprosit o laskavost,“ pokračoval Buccilla. „Abyste mi pomohl jako Sicilan Sicilanovi. Syn mého souseda neudělal zkoušku. U vás. Soused je z toho celý špatný. Ale hned, jak jsem uslyšel vaše jméno, hned jsem mu řekl: Cože? Signor Adonis? Vždyť ten má to nejlepší srdce na světě! Kdyby věděl, o koho jde, jistě by to neudělal. Nikdy. A tak mě se slzami v očích přesvědčili, abych vám řekl, co a jak a velmi poníženě vás požádal, abyste tomu chlapci změnil známku, ať se může postavit na vlastní nohy a vydělávat si na svůj každodenní chleba.“

Hectora Adonise uhlazená řeč žoviálního Sicilana neoklamala. Jako u Angličanů, u nichž obdivoval, jak elegantně dokážou říznout do živého, takže jejich slova nejdříve zahřejí u srdce, a až po několika dnech člověk přijde na to, že ho smrtelně urazili. U Angličanů se urážky odehrávaly v rovině slov; kdyby však odmítl žádost signora Buccilly, jednou v noci by ho zasáhla kulka. Hector Adonis se zdvořile dotkl oliv a ovoce v košíku. „Přece nedovolíme, aby mladý muž zahynul v tomhle hrozném světě,“ řekl. „Jakpak se jmenuje?“ Když mu Buccilla řekl jméno, vytáhl z hlubin psacího stolu tlustý sešit. Chvíli v něm listoval, ačkoli dobře věděl, o koho jde.

Vyhozený student byl nevychovaný hulvát a tupec, větší hovádko než ovce v Buccillově statku. Líný proutník, hloupý chvastoun a beznadějný analfabet, který nerozeznal Iliadu od Vergy. Hector Adonis se však na Buccillu přívětivě usmál a nanejvýš překvapeným hlasem zvolal: „Ale, jen trošku zaváhal při jedné otázce. To dáme snadno do pořádku. Vzkažte mu, ať za mnou přijde, vysvětlím mu všechno a potom ho znovu vyzkouším. Tu zkoušku určitě udělá!“

Potřásli si rukou a muž odešel. Tak, a mám dalšího přítele, pomyslel si Hector. Skutečně tolik záleží na tom, aby tihle mladí povaleči dostali doklad o absolvování vysoké školy, ačkoli si to nezaslouží? V Itálii v roce 1943 si s ním můžou vytřít zadek a zapadnout do průměrné šedi.

Jeho myšlenky přerušilo zvonění telefonu, které ho podráždilo. Po prvním krátkém cinknutí nastala pauza, potom telefon zazvonil třikrát znovu. Telefonistka v centrále s někým mluví a jen mezitím – v přestávkách – telefon spojí. Adonis se ozval do sluchátka ostřeji, než se slušelo.

Ještě ke všemu volal sám rektor. Byl to známý zastánce slušných mravů, ale teď na Adonisovu nezdvořilost vůbec nereagoval; zřejmě měl na srdci něco důležitějšího. V roztřeseném hlase se ozýval strach a ponížená prosba: „Drahý profesore,“ řekl, „mohl byste se zastavit v mé kanceláři? Univerzita se dostala do vážné situace a jen vy ji můžete vyřešit. Je to mimořádně důležité. Drahý profesore, budu vám velmi vděčný, skutečně.“

Podlézavý tón Hectora Adonise znervóznil. Co od něho chce? Aby přeskočil palermskou katedrálu? K tomu má rektor se svými stoosmdesáti centimetry lepší předpoklady, pomyslel si trpce. Ať si skáče sám a nežádá od podřízeného s nejkratšíma nohama na celé Sicílii, aby plnil úkoly za něj. Tahle představa Adonise trochu rozveselila. „Kdybyste mi mohl naznačit, o co jde,“ řekl klidným hlasem. „Cestou k vám bych se mohl připravit.“ Rektorův hlas se ztišil do šepotu: „Vážený don Croce nás poctil svou návštěvou. Jeho synovci medikovi profesor navrhl, aby studia raději zanechal. Don Croce nás přišel uctivě poprosit, abychom to zvážili. Profesor ovšem trvá na tom, aby tento mládenec z lékařské fakulty odešel.“

„A kdo je ten blázen?“ zeptal se Hector Adonis.

„Mladý doktor Nattore,“ řekl rektor. „Vážený člen sboru, ovšem trochu nezkušený.“

„Hned jsem u vás,“ řekl Hector Adonis.

Cestou přes dvůr Hector Adonis pečlivě zvažoval, co dělat. Nešlo o rektora; v podobných případech si Adonise volal často. Potíž byla v doktorovi Nattorem. Znal ho dobře. Byl to skvělý lékař, jeho smrt by pro Sicílii znamenala velkou ztrátu a jeho odchod by byl ztrátou pro univerzitu. Byl ovšem taky až otravně důležitý, zásadový a upřímně čestný. Ale i on už musel slyšet o velkém donu Crocem, i on musel mít ve svém geniálním mozku zrnko smyslu pro realitu. Jistě je v tom ještě nějaký háček.

Před hlavní budovou stálo dlouhé černé auto, o které se opírali dva nenápadní muži oblečení v běžném vycházkovém obleku. Zřejmě donův osobní strážce s řidičem. Don Croce je nechal dole pravděpodobně z respektu před akademickými činiteli, které šel navštívit. Adonis spatřil v jejich očích úžas a pobavení nad jeho drobnou postavou, dokonalým oblečením a taškou pod rukou. Zmrazil je přísným pohledem. Že by ten skrček byl přítel Přátel?

Rektorova pracovna vypadala spíše jako knihovna než jako kancelář; rektor byl především vědec, ne úředník. Všechny stěny byly pokryty knihami, nábytek byl těžký, ale pohodlný. Don Croce seděl ve velkém křesle a popíjel kávu. Jeho tvář Hectoru Adonisovi připomínala příď lodě z Iliady poškozené léty bojů v nehostinných mořích. Don se tvářil, že se neznají, a Adonis svolil, aby si byli představeni. Rektor samozřejmě věděl, že je to komedie, ale bylo to nutné kvůli přítomnému doktorovi Nattoremu.

Rektor byl nejvyšší z celé univerzity, Hector Adonis nejmenší. Zdvořilý rektor se proto nejdříve posadil do křesla a teprve potom spustil: „Došlo k malému nedorozumění,“ začal. Na to doktor Nattore rozčileně zasyčel, ale don Croce souhlasně přikývl. Rektor pokračoval: „Synovec dona Croceho se touží stát lékařem. Profesor Nattore říká, že na tuto kvalifikaci nemá dostatek předpokladů. Je to tragédie. Don Croce laskavě přišel s celým případem za mnou, a protože už tolik udělal pro naši univerzitu, zdá se mi, že bychom se měli pokusit nalézt nějaké řešení a vyjít mu vstříc.“

„Já sám vzdělaný nejsem,“ řekl don Croce a v jeho přátelském hlase nezazněl ani náznak sarkasmu, „a přitom nikdo nemůže říci, že jsem v obchodním podnikání neúspěšný.“ Jistě, pomyslil si Hector Adonis, člověk, který může podplácet ministry, terorizovat obchodníky a továrníky, člověk, na jehož rozkaz se vraždí, ten jistě nepotřebuje umět číst a psát. „Život a vlastní zkušenosti mi byly nejlepší školou. Proč by nemohl časem zmoudřet i můj synovec?“ pokračoval. „Mé nešťastné sestře by puklo srdce, kdyby její syn neměl titul doktora. Je nábožná a chce celému městu jen pomáhat.“

„Svůj názor nemohu změnit,“ prohlásil doktor Nattore tvrdě, protože byl přesvědčen, že je v právu.

Don Croce vzdychl. „Komu může můj synovec ublížit?“ přesvědčoval mladého doktora. „Zařídím, aby dostal místo v armádě nebo v katolickém starobinci. Bude brát za ruku starce a poslouchat jejich nářky. Má laskavou a milou povahu; ti chudáci v jeho přítomnosti pookřejí. Co chci jiného? Jen abyste trošku pohnuli s těmi papíry, s kterými tu stále pracujete.“ V pohledu, kterým přeletěl po místnosti, se mihlo pohrdání knihami, které lemovaly stěny.

Pokora a jakási měkkost, to byl nebezpečný rys u člověka, jakým byl don Croce. Hectora Adonise velmi znepokojil a s hněvem si pomyslel, že donovi se to snadno říká. Hned, jak sám zjistí, že ho zlobí plotýnka, rychle se dá převést do Švýcarska. Ale Adonis si uvědomoval i to, že musí celou situaci vyvést ze slepé uličky. „Drahý doktore Nattore,“ řekl, „jistě se dá něco dělat. Nějaké soukromé konzultace nebo cvičení v nemocnici, co vy na to?“

Ačkoli se doktor Nattore narodil v Palermu, Sicilana nepřipomínal. Byl světlovlasý, začínal plešatět a rozčílil se, což by skutečný Sicilan v dané situaci nikdy neudělal. Tuto chybu pravděpodobně zdědil po nějakém svém dávném normanském předkovi. „Vy tomu nerozumíte, drahý profesore. Ten mladý blázen chce být chirurgem.“

Ježíši Kriste, pomyslel si Hector Adonis, to je pohroma. Zaražený Hector Adonis se hned nevzpamatoval a doktor Nattore chvíle ticha využil. „Váš synovec neví o anatomii vůbec nic. Rozřeže mrtvolu na kusy, jako by krájel ovci na rožeň. Na přednáškách se sotva ukázal, na zkoušky se nepřipravoval a do operačního sálu přichází jako na taneční zábavu. Připouštím, že má dobrou povahu, příjemnějšího chlapce byste stěží našli. Ale ať je to jak chce, hovoříme o člověku, který má jednou ostrým skalpelem říznout do lidského těla.“

Byl nejvyšší čas, aby se Hector Adonis pokusil spor urovnat. „Drahý done Croce,“ řekl, „doktora Nattoreho přesvědčíme, vaše přání splní. Ale proč ta romantická představa, že by se měl váš synovec stát chirurgem? Jak říkáte, je to milý chlapec, ale chirurgové bývají většinou sadisti. Vždyť který Sicilan si dobrovolně lehne pod nůž?“ Na chvíli se odmlčel a pokračoval: „Kromě toho, kdyby i u nás prošel, musel by jít na stáž do Říma a Římané, pro ty není nic příjemnějšího, než potopit Sicilana. Kdybyste na tom trval, svému synovci byste neposloužil. Dovolte, abych navrhl kompromis.“

Doktor Nattore zabručel, že žádný kompromis nepřipadá v úvahu. Z ještěrčích očí dona Croceho poprvé vyšlehl plamen. Doktor Nattore zmlkl a Hector Adonis s důrazem pokračoval: „Váš synovec dostane diplom, že absolvoval studium medicíny s výjimkou chirurgie. Řekněme, že na tu řezničinu má příliš měkké srdce.“

Don Croce roztáhl ruce do šířky a na rtech se mu objevil chladný úsměv. „Svým zdravým rozumem a jasnými argumenty jste mne přesvědčil,“ řekl Adonisovi. „Ať je to tak. Můj synovec bude doktorem, ale ne chirurgem. Sestra se s tím musí smířit.“ Chystal se k odchodu. Svého cíle dosáhl, ve víc ani nedoufal. Rektor ho vyprovodil dolů k autu. Všichni si všimli donova posledního pohledu, kterým se podíval na doktora Nattoreho. Se soustředěnou pozorností si prohlédl jeho rysy a pečlivě si je zapsal do paměti, aby měl jistotu, že nezapomene tvář muže, který se opovážil postavit jeho vůli.

Když osaměli, obrátil se Hector Adonis k doktoru Nattoremu: „Drahý kolego, musíte z naší univerzity odejít, můžete jít do Říma a pokračovat tam v práci ve svém oboru.“

„Zbláznil jste se?“ ohradil se doktor Nattore.

„Ne natolik jako vy,“ odpověděl Hector Adonis. „Zajdeme si spolu dnes na večeři, budu vám leccos vyprávět. Uvidíte, že naše Sicílie není ráj na zemi.“

„Ale proč bych odtud měl odcházet?“ protestoval doktor Nattore.

„Protože jste řekl ne donu Crocemu. Sicílie pro vás dva není dost velká.“

„Vždyť dosáhl svého,“ zvolal zoufale doktor Nattore. „Jeho synovec bude lékařem. Vy a rektor jste mu to potvrdili.“

„Ale vy ne,“ řekl Hector Adonis. „Souhlasili jsme s tím, abychom vám zachránili život. Ale vám zůstal váš cejch.“

Ještě ten večer pozval Hector Adonis šest svých kolegů včetně doktora Nattoreho do jedné z nejlepších palermských restaurací. Každého ze šesti přítomných profesorů dnes vyhledal nějaký „ctihodný“ a každý z nich souhlasil s tím, že změní známku nějakému slabému studentovi. Doktor Nattore se toho hrozil, ale řekl: „Na lékařské fakultě to přece trpět nemůžeme, u lékaře je to nepřípustné!“ Ostatní ztratili trpělivost. Profesor filozofie se ho zeptal, jestli medicína je pro lidstvo důležitější než odpovědné myšlení nebo nesmrtelnost lidské duše. Doktor Nattore nakonec souhlasil s tím, že opustí palermskou univerzitu a odstěhuje se do Brazílie, kde si podle informací kolegů může dobrý chirurg na operacích žlučníku nastřádat slušný majetek.

Tu noc spal Hector Adonis spánkem spravedlivých. Ráno ho volali z Montelepre. Jeho kmotřenec Turi Giuliano, bystrý žák klidné povahy, šikovný kluk, pro kterého plánoval skvělou budoucnost, zabil policajta.

KAPITOLA 3

Sedmitisícové městečko Montelepre se topilo stejně hluboko v údolí kopců Cammarata jako v bídě.

Druhého září čtyřicátého třetího roku se jeho obyvatelé připravovali na festu, která měla začít druhý den a měla trvat tři dny.

Festa byla největším svátkem každého města, větším než velikonoce, vánoce nebo Nový rok. Dokonce ani konec světové války nebo narození národního hrdiny se neoslavovaly s takovou slávou. Festa byla oslavou svátého, patrona města, a patřila mezi ty nemnohé zvyky, do kterých se Mussoliniho fašistická vláda neodvážila zasáhnout nebo je dokonce zrušit.

Na přípravu festy byla každý rok ustavena komise tří nejváženějších občanů města. Komise si vybrala pomocníky, kteří vybírali peníze a věcné dary. Každá rodina přispěla podle svých možností. Pomocníci vybírali i na ulicích.

Když se slavný den přiblížil, komise začala prostředky, které za rok získala, rozdělovat. Objednala hudebníky a komedianty. Vypsala slušné odměny pro vítěze koňských dostihů, které se měly konat po dobu celých tří dnů. Zkušené odborníky pověřili výzdobou kostela a ulic, takže šedivé, chudé Montelepre vypadalo jako středověká pevnost připravená slavnostně přivítat panovníka. Přijelo loutkové divadlo. Na ulicích si postavili stánky pouliční obchodníci s různými pochoutkami.

Rodiny v Montelepre využívaly festy k tomu, aby se pochlubily dcerami na vdávání, koupily jim nové šaty a určily jim dozor. Zla městem si postavila obrovský stan skupina palermských prostitutek, jejichž povolení a lékařská potvrzení zdobila jeho boční stěny s červenými, bílými a zelenými pruhy. Na hlavní kázání byl pozván mnich, kterému se již před léty objevila stigmata. A posledního dne procházelo městem procesí obyvatel s muly, koňmi a osly. V čele průvodu byla nosítka s figurínou svátého patrona obložená penězi, květy, sladkostmi a vínem v opletených demižonech.

Byly to vzrušující, slavné dny. Nevadilo, že zbytek roku strávili obyvatelé v bídě a že na tom samém náměstí, kde oslavovali svátého, prodávali tak těžce vydřenou práci velkostatkářům za denní mzdu sto lir.

Prvního dne festy se měl Turi Giuliano účastnit v zahajovacím programu, kterým bylo páření zázračné montelepreské mulice s největším a nejsilnějším oslem. Mulice nemívají potomstvo; jsou to sterilní zvířata vzniklá ze spojení klisny a osla. Ale v Montelepre měli mulici, která již před dvěma lety přivedla na svět osla, a teď byl její majitel ochoten půjčit ji jako příspěvek své rodiny k festě; a kdyby se stal zázrak, že by ji osel oplodnil, slíbil věnovat potomka festě, která se bude konat příští rok. Měl to být zábavný úvod celé slavnosti.

Ale obřadné páření nemělo být jen k smíchu. Sicilský rolník je ke své mulici a oslu citově vázaný. Jsou to zvířata, která těžce pracují a která mají stejně tvrdou hlavu jako jejich majitelé. Podobně jako rolníci i ona vydrží dřít nepřetržitě celé hodiny a nemusí se neustále hýčkat jako koně. Mají pevné nohy a v terasovitých svazích si vždy najdou cestu. Ohniví hřebci nebo netrpělivé klisny by si na těchto místech lehce zlomili nohu. Navíc rolník, mulice i osel vydrží žít při stravě, která by jiným zvířatům, ale i lidem přinesla smrt. Nejbližší jsou si v jedné věci: rolník, osel i mulice vyžadují ohleduplnost a úctu, jinak si postaví hlavu a mohou být nebezpeční.

Festa jako katolický svátek se vyvinula z pohanských obřadů, kterými si lidé chtěli naklonit přízeň bohů a obměkčit je k zázrakům. Zázrak, který se stal onoho osudného dne čtyřicátého třetího roku v Montelepre během festy, změnil osud tohoto sedmitisícového města.

Dvacetiletý Turi Giuliano byl považován za nejstatečnějšího, nejslušnějšího a nejsilnějšího chlapce, kterého si všichni vážili. Byl to čestný mladík. Ke svým bližním se choval upřímně a nanejvýš slušně, ale nikdo ho nesměl urazit.

Pozornost vzbudil při posledních žních, kdy odmítl jít pracovat na velkostatek za pokořující mzdu, kterou tam nabízeli. Přemlouval i ostatní chlapce, aby nechodili do práce. Majitel ho udal a přišli si pro něj. Ostatní chlapci do práce nastoupili. Giuliano však nevyčítal nic jim ani karabiniérům. Když ho na zásah Hectora Adonise z vězení pustili, nezatrpkl. Jednal podle svých zásad, a to mu stačilo.

Jindy se zamíchal do rvačky, a když na sebe Aspanu Pisciotta á ještě jeden mládenec vytáhli nože, s holýma rukama se postavil mezi ně a správným slovem oba usmířil.

Bylo to zvláštní, ale u Giuliana tyto kroky nikdo nehodnotil jako zbabělost, která se zaštiťuje dobrotou.

Onoho druhého září se Salvatore Giuliano, kamarády a příbuznými nazývaný Turi, rozčiloval nad příhodou, která se vážně dotkla jeho mužského sebevědomí.

Nestalo se vlastně vůbec nic. Město Montelepre nemělo kino ani žádný kulturní dům, ale pouze kavárničku se stolem na kulečník. Předchozího dne Turi spolu s bratrancem Gasparem Pisciottou zvaným Aspanu a s několika dalšími chlapci hráli kulečník. Několik starších lidí v kavárničce popíjelo víno a sledovalo hru. Jeden z nich, Guido Quintana, byl pěkný lišák. Tuto známou městskou postavu, kterou za Mussoliniho věznili s podezřením, že je členem mafie, Američané po dobytí Sicílie propustili jako oběť fašismu a říkalo se, že se má stát starostou Montelepre.

Moc mafie byla legendární a Turi Giuliano ji znal stejně dobře jako každý Sicilan. V posledních měsících se její hadí hlava už zase začala nad krajem vztyčovat, jako by se v ní rozproudila čerstvá krev nové demokratické vlády. Ve městě se šeptalo odjakživa, že obchodníci odvádějí ctihodným mužům pojistné. A i Turi věděl, jak to vzniklo, slyšel o nesčetných vraždách, kdy mnoho rolníků doplatilo na to, že žádali od mocných šlechticů a statkářů zaslouženou mzdu, věděl, že mafie má celý ostrov pod kontrolou a že jen Mussolini, který také nedbal na zákony, pročistil její řady, jako když se jedovatý had zahryzne svými vražednými zuby do plaza, který je méně mocný. Turi tušil, jaký teror je čeká v budoucnosti.

Quintana si v kavárničce Giuliana měřil trochu spatra. Možná, že ho dráždila veselá nálada hrajících si kamarádů. Koneckonců byl to vážný člověk a chystal se nastoupit na hlavní úsek své životní cesty: za několik měsíců se hodlal ucházet o úctu svých spoluobčanů.

Možná, že Guida Quintanu provokovalo to, že Giuliano vypadal spokojeně, zatímco on sám byl mrzutý jako čert. Každý se ho bál, ačkoli neděsil rysy své tváře, ale určitou grimasou plnou povýšenosti, kterou získal celoživotním zvykem tvářit se na okolní svět jako vrchnost. Anebo to byl jen přirozený odpor rodilého zločince k rodilému hrdinovi.

Najednou nečekaně vstal a vrazil do Giuliana, který právě přecházel na druhou stranu stolu. Turi, který byl ke starším lidem vždy zdvořilý, se slušně a upřímně omluvil. Guido Quintana si ho pohrdlivě přeměřil od hlavy k patě. „Co že nechrápeš doma, abys zítra mohl vydělávat na chleba?“ zeptal se „Mí přátelé už hodinu čekají, aby si mohli zahrát.“ Natáhl se, vytrhl Giulianovi tágo z ruky a s posměškem ho odehnal od stolu.

Všichni to viděli. Urážka to nebyla smrtelná, protože jinak by Giuliano musel hájit svou mužskou čest. Aspanu Pisciotta, který u sebe nosil nůž, přiskočil a chtěl zadržet Quintanovy přátele, aby se do ničeho nemíchali. Pisciotta si starších nevážil, a proto čekal, že jeho přítel a bratranec urážku vrátí.

Ale Giuliana to nějak zaskočilo. Quintana se tvářil výhružně, byl zjevně připraven na to, že se situace může vyhrotit. Jeho přátelé, všechno starší lidé, se vzadu pobaveně usmívali, jako by ani chvíli o výsledku nepochybovali. Jeden z nich byl oblečen v loveckém a v ruce držel pušku. Giuliano u sebe zbraň neměl. A tak se ho na chvíli zmocnila úzkost. Nelekl se zranění, rány, ani případné porážky, zaskočil ho zoufalý pocit, že tito lidé vědí, co dělají, a že mají situaci pod kontrolou. On ne. On věděl, že ho můžou přepadnout v temné montelepreské uličce, až půjde domů. A ráno ho najdou mrtvého. Dost hloupé. Přirozený smysl pro taktiku, který má jen rozený bojovník, ho přinutil k ústupu.

Turi tedy chytil kamaráda za ruku a vyvedl ho z kavárničky ven. Pisciotta neprotestoval, že se jeho kamarád tak snadno vzdal, a ani se při odchodu nezdráhal; nepodezříval Giuliana, že by to byl udělal ze strachu. Znal Turiho dobré srdce a viděl, že se chce vyhnout sporu, aby pro takovou malichernost nikdo netrpěl. Vydali se ke svým domovům a za sebou zaslechli, jak o sebe narážejí kulečníkové koule.

Tu noc nemohl Turi Giuliano usnout. To se toho chlapa se zlým výrazem a výhružným postojem skutečně lekl? Skutečně se roztřásl jako holka? Byl všem k smíchu? Za co ho teď má jeho nejlepší kamarád Aspanu? Za zbabělce? Myslí si, že on, Turi Giuliano, vůdce mladých z Montelepre, kterého si všichni váží a kterého znají jako nejpilnějšího a nejodvážnějšího, utekl před první výhrůžkou? A přece, říkal si v duchu, proč riskovat vendetu pro vcelku malichernou věc – kvůli kulečníku a neomalenosti staršího popudlivého chlapa? To je něco jiného než hádka s nějakým vrstevníkem. Turi dobře věděl, že za tím jsou přátelé Přátel, a z toho pramenily jeho obavy.

Po probdělé noci vstal Giuliano se špatnou náladou, což může být u dospívajícího muže velmi nebezpečné. Sám sobě si připadal nějaký divný. Stejně jako většina mužů se vždycky toužil stát hrdinou. V jiné oblasti Itálie byl by už dávno vojákem, ale jako pravý Sicilan se dobrovolně nepřihlásil a jeho kmotr Hector Adonis zařídil, že ho na vojnu neodvedli vůbec. I když Sicílie patřila pod správu italské vlády, žádný pravý Sicilan se nikdy necítil Italem. Kromě toho, jestli je pravda, co se říkalo, sama italská vláda zejména v posledním roce války Sicilany příliš nepovolávala. Měli spoustu příbuzných v Americe, byli to rodilé kriminální živly a renegáti a takové lze jen stěží vycvičit do moderní války, protože všude působí jen těžkosti.

Byl krásný den a hned jak Turi Giuliano vyšel na ulici, pochmurná nálada z něj vyprchala. Zlaté slunce bylo úžasné a povětřím pronikala lahodná vůně citrónovníků a olivovníků. Giuliano miloval Montelepre, jeho křivolaké uličky, kamenné domy s balkóny plnými pestrých květů, které na Sicílii kvetou samy bez opatrování. Měl rád červené střechy, které pokrývaly domy v celém městečku na dně údolí, zalitém tekutým slunečním zlatém.

Bohatá výzdoba festy – nad ulicemi hustě rozvěšené podobizny svátých na barevných kartónech, domy poseté květy vyztuženými bambusovými pruty – to vše na chvíli zakrývalo skutečnou bídu typického sicilského městečka. Vyzdobené domy, skromně zasazené v mezerách a přilepené vysoko na srázných svazích, měly tři až čtyři místnosti, ve kterých bydleli muži, ženy, děti i zvířata. Mnohé domy neměly kanalizaci a ani záplava květů a svěží horský vítr nedokázaly zakrýt zápach, který se tu v tom slunečním žáru zdvíhal.

Za pěkného počasí se lidé nezdržovali doma. Ženy si vynesly dřevěné stoličky na vydlážděné terásky; tam připravovaly jídlo a tam je i podávaly. Děti si hrály před domem, malé honily po uličkách slepice, krocany, kůzlata; starší pletly košíky. Via Bella před vyústěním na náměstí končila fontánou v podobě obrovské ďábelské‘ tlamy; postavili ji tu před dvěma tisíci lety Řekové a od té doby prýští zpoza jejích kamenných zubů voda. Kolem na stráních si lidé vybudovali terasovité, těžko přístupné zahrádky. V dálce v nížině byla vidět městečka Partinico a Castellammare; za obzorem se skrývalo hrozivé Corleone z krvavě rudého kamene.

Na druhém konci ulice, kde via Bella ústí do silnice vedoucí do Castellammarské nížiny, uviděl Turi Aspana Pisciottu, který vedl malého osla. Na chvíli se zarazil, nevěděl, jak se k němu Aspanu po včerejší ponižující porážce zachová. Aspanův ostrý jazyk byl znám široko daleko. Připomene mu to nějakou pohrdlivou poznámkou? Giuliana se znovu zmocnil hněv a zapřísahal se znovu, že už nikdy se takto zaskočit nedá. Ať se stane cokoli, ukáže všem, že on žádný zbabělec není. Ale v paměti se mu uchoval ostrý a jasný obraz celé scény. Quintanovi přátelé byli připraveni, jeden z nich měl loveckou pušku. Jako správní přátelé Přátel by se jistě pomstili. Jako jednotlivci v Giulianovi strach nevzbuzovali, ale jistě by ho byli přemohli, protože o co měli méně síly, o to byli zákeřnější. A toho se bál.

„Turi, tenhle oslík to sám nezvládne. Budeme mu muset pomoct,“ zavolal Aspanu Pisciotta a usmíval se.

Giuliano ani neodpověděl; ulevilo se mu, že kamarád na včerejší večer zapomněl. Odjakživa ho dojímalo, s jakou láskou a úctou se k němu Aspanu chová, ačkoli ostatní při sebemenší chybě častoval posměchem. Vykročili společně na náměstí, osel za nimi. Před nimi a kolem nich se hrnul houf dětí jako rybky, které doprovázejí žraloky. Děti věděly, co se bude s oslem dít, a tak se bláznivě škádlily. Těšily se na zábavu, která vnese do jejich nudného letního dne změnu a vzrušení.

Z okolí dovlekli lidé na náměstí těžké kameny, otesali je a postavili malé pódium vysoké asi metr. Turi Giuliano a Aspanu Pisciotta vyvedli osla po udupané půdě na pódium. Provazem ho přivázali ke svislé železné tyčce. Osel si sedl. Nad očima a tlamou měl bílou skvrnu, čímž připomínal klauna. Děti se shlukly kolem pódia, šklebily se a vykřikovaly posměšky. Jakýsi chlapec zvolal: „A který z nich je osel?“ a všechny se rozesmály.

Turi Giuliano netušil, že je to poslední den, který stráví jako neznámý venkovský mladík. Díval se z pódia se sladkou jistotou člověka, který je rád tam, kde je. Žil na kousku země, kde se narodil. Vnější svět mu nemůže ublížit. Už i ponížení ze včerejšího dne pustil z hlavy. Vápencové kopce kolem dokola znal tak důvěrně, jako dítě zná svoje pískoviště. Z kopců vyrážely útesy jako tráva ze země a tvořily jeskyně, ve kterých se mohla skrýt celá armáda. Turi Giuliano znal každý dům, každé hospodářství, každého rolníka a všechny rozvaliny hradů, pozůstatky po Normanech a Maurech i zbytky nádherných řeckých chrámů.

Z druhého konce vešel na náměstí hospodář se zázračnou mulicí. To on si Giuliana a Aspana na dnešní den najal. Jmenoval se Papera a mezi obyvateli Montelepre byl velmi vážený, protože vedl úspěšnou vendetu proti svému sousedovi. Znepřátelili se kvůli kousku olivového háje, který hraničil s jejich pozemky. Spor začal před deseti roky a trval tedy již déle než všechny války, které Itálii vnutil Mussolini. A najednou, bylo to v noci, krátce poté, co spojenci obsadili Sicílii a nastolili demokratickou vládu, našli dotyčného souseda téměř roztrhaného po výstřelu z lupary – pušky s upilovanou hlavní, která je na Sicílii velmi oblíbenou zbraní. Podezření hned padlo na Páperu, ale ten se včas pohádal s karabiniéry a dal se na noc, kdy došlo k vraždě, bezpečně zavřít do vězení v kasárnách Bellanipo. Jak naznačovaly fámy, byl to první náznak toho, že se stará mafie probouzí k životu a že se Papera – který se přiženil do rodiny Guida Quintany – upsal přátelům Přátel, aby mu pomohli spor dořešit.

Když vedl Papera mulici před pódium, shluklo se kolem něj tolik dětí, že je musel rozhánět – okřikoval je a občas švihl bičem. Děti uskakovaly a Papera jim s dobromyslným úsměvem švihal nad hlavami.

Když osel s bílou skvrnou ucítil mulici, začal se stavět na zadní, nakolik mu jen provaz dovolil. K radosti dětí ho Turi a Aspanu ještě nadzvedli. Mezitím Papera tahal svou mulici na okraj pódia.

V tu chvíli vyšel ze svého obchůdku holič Frisella a přidal se k zábavě. Za ním stál pyšný strážmistr, tvářil se důležitě a hladil si hladkou růžovou tvář. On jediný v Montelepre se nechal každý den holit. Giuliano ucítil silnou voňavku, kterou holič strážmistra nastříkal, až na pódium.

Strážmistr Roccofino přeletěl zástup na náměstí zkušeným pohledem. Jako velitel místní pobočky policie o síle dvanácti mužů odpovídal za udržování pořádku a dodržování zákonů v tomto městě. S festou byly vždy nepříjemnosti; určil proto čtyři policajty, kteří měli mít službu na náměstí, ale ještě je tam neviděl. Strážmistr se podíval i na místního dobrodince Páperu a jeho zázračnou mulici. Byl si jist tím, že Papera dal svého souseda zavraždit. Tihle sicilští divoši velmi rychle posvátné svobody využijí. Vždyť oni ještě budou litovat, že ztratili Mussoliniho, pomyslel si strážmistr výhrůžně. V porovnání s přáteli Přátel budou na diktátora vzpomínat jako na druhého dobrotivého svátého Františka z Assisi.

Holič Frisella byl montelepreský vtipálek. Povaleči, kteří nenašli práci, se scházeli u něj v holičství, poslouchali jeho vtipy a sbírali drby. Patřil k těm holičům, kteří se o sebe postarají lépe než o zákazníky. Měl dokonale přistřižené fousky, napomádované, načesané vlasy, ale tvář měl podobnou klaunovi z loutkového divadla. Místo nosu bambuli, široká ústa jako otevřená vrata a spodní čelist mu ustupovala dozadu.

„Turi, přiveď mi ta zvířata do obchodu, ať je můžu taky navonět,“ zavolal. „Tvůj osel si bude myslet, že se miluje s vévodkyní.“

Turi ho ignoroval. Jako chlapce ho Frisella několikrát ostříhal tak příšerně, že ho pak raději stříhávala matka. Ale otec si chodil k Frisellovi popovídat a vyprávět užaslým posluchačům své zážitky z Ameriky. Turi Giuliano neměl Frisellu rád, holič byl totiž kdysi horlivým fašistou a teď se říkalo, že donáší přátelům Přátel.

Strážmistr si zapálil cigaretu a vykročil po via Bella; Giuliana si vůbec nevšiml, což ho za několik týdnů bude mrzet.

Osel se vzpínal, chtěl seskočit z pódia. Giuliano uvolnil provaz a Pisciotta přivedl zvíře na okraj, nad zázračnou mulici. Zadní nohy jí trčely nad pódiem. Giuliano povolil provaz ještě víc. Mulice si odfrkla a nadhodila zadek právě ve chvíli, kdy se osel vrhl dopředu. Předníma nohama se zachytil na jejím zadku, několikrát se nadhodil a zůstal tam trčet se směšně blaženým pohledem. Papera a Pisciotta se rozesmáli a Giuliano silou přitáhl skleslého osla zpátky k železné tyči. Zástup jásal a hlasitě blahopřál k úspěchu. Děti se mezitím už rozběhly do ulic za další zábavou.

„Kdybychom všichni mohli žít jako osli,“ poznamenal se smíchem Papera, „bylo by nám hej!“

„Signore Pápero, to bych vám musel naložit na záda koše s olivami a osm hodin denně vás bičem popohánět po horských cestách,“ odmlouval mu znevažujícím tónem Pisciotta, „to je život osla!“

Hospodář se na něj zamračil. Pochopil pichlavou výčitku, že za práci málo platí. Pisciottu neměl rád a o službu vlastně požádal Giuliana, který byl v Montelepre všeobecně oblíben. Pisciotta byl z jiného těsta. Měl nabroušený jazyk, ale o práci se nepral. Lenoch. Měl sice slabé plíce, ale to ho neomlouvalo. Protože kouřit, honit palermská děvčata a oblékat se jako frajer, to uměl. A fousky si nechal narůst jako Francouz. Ať se ukašle k smrti, pomyslel si Papera, ať si jde se svými slabými plícemi, kam chce. Dal chlapcům dvě stě lir, Giuliano mu za ně slušně poděkoval a Papera se potom i s mulicí vydal na své hospodářství. Chlapci odvázali osla a odvedli ho ke Giulianovým. Oslovi práce teprve začala, teď ho čekaly méně příjemné povinnosti.

Giulianova matka přichystala chlapcům jídlo. Dvě Turiho sestry – Mariannina a Giuseppina – jí pomáhaly s těstovinami. Na čtverhranné dřevěné desce uhnětly z velkého množství mouky a vajec tuhé těsto a nožem do něj vyryly kříž, aby ho posvětily. Potom z něj odřezávaly dlouhé pruhy a obtáčely je kolem stébel sisalu; když stéblo vytáhly, zůstala dutá trubička. V místnosti byly pro ozdobu rozložené mísy s olivami a hrozny.

Turiho otec šel na pole, dnes bude pracovat kratší dobu, odpoledne chce také jít na festu. Druhý den se měla Mariannina zasnubovat a Giulianovi chystali hostinu.

Turi byl miláčkem Marie Lombardové-Giulianové. Sestry vzpomínaly na to, jak ho matka jako maličkého každý den koupávala. Ohřála plechovou vaničku starostlivě na sporáku, loktem zkusila teplotu vody a umyla chlapce vzácným mýdlem z Palerma. Sestry zpočátku žárlily, ale potom okouzleně sledovaly, jak matka malého chlapečka něžně hýčká. Nikdy neplakal, smál se, když si nad ním matka prozpěvovala a byla pyšná na jeho dokonalé tělíčko. Byl v rodině nejmladší, ale stal se z ní nejsilnější. A všem se zdál trochu zvláštní. Četl knihy, mluvil o politice a všichni říkali, že jeho výška a tělesná síla mají původ v tom, 2e ho matka počala v Americe. Ale měli ho rádi i pro jeho laskavou, nesobeckou povahu.

Dnes odpoledne byly ženy Turiho chováním znepokojeny a dívaly se, jak netrpělivě hltá chleba, ovčí sýr, olivy a zapíjí to cikorkovou kávou. Hned jak se nají, vezme osla a s Aspanem půjdou až do Corleone, odkud domů propašují velký kus sýra, uzené maso a klobásy. Kvůli matce a kvůli sestřině zásnubní hostině se neúčastní prvního dne festy. Část zboží prodají na černém trhu, aby si trochu vylepšili domácí rozpočet.

Tři ženy rády viděly oba chlapce pohromadě. Giuliano a Aspanu byli kamarádi od malička a byli si bližší než bratři, ačkoli si vůbec nebyli podobní. Aspanu Pisciotta měl tmavou pleť, úzké fousky filmové hvězdy, mimořádně živou tvář, zářivé černé oči a havraní vlasy na malé hlavě. Tím vším spolu s nabroušeným jazykem vždycky okouzloval ženy. Upoutával jejich pozornost, ale i v tom ho zastiňovala klidná řecká krása Turiho Giuliana. Turi svou svalnatou postavou připomínal staré řecké sochy roztroušené po celé Sicílii. Měl světlou pleť i vlasy. Měl vyrovnanou mírnou povahu a byl neobyčejně pružný a pohotový. Nejnápadnější byly jeho oči. Když se díval mimo vás, vypadaly jeho zlatohnědé oči vcelku obyčejně. Ale když se obrátil k vám, spustil víčka do poloviny očí tak, jak to známe ze soch, pak mu z klidné tváře vyzařoval zvláštní jas.

Zatímco Pisciotta žertoval s Marií Lombardovou, Turi se rozběhl do svého pokoje, aby se přichystal na cestu. Šel si především pro pistoli, kterou měl nahoře schovanou. Ponížení z předešlého večera přece jen zcela nezmizelo, a proto se rozhodl, že se na dnešní cestu raději ozbrojí. Střílet uměl, otec ho často bral na lov.

Matka čekala v kuchyni, chtěla se s ním rozloučit. Objala ho a přitom ucítila pistoli za opaskem.

„Turi, buď opatrný,“ řekla celá vyplašená. „S karabiniéry si nic nezačínej. Když tě zastaví, raději jim všechno nech.“

„O zboží bojovat nebudu,“ ubezpečil ji Giuliano, „ale sáhnout na mě nesmějí, a ani za mříže se strčit nenechám.“

Chápala ho. Jako sebevědomá Sicilanka na něj byla hrdá. Před mnoha lety přesvědčila z pýchy a hněvu na vlastní chudobu svého muže, aby začali nový život v Americe. Věřila ve spravedlnost a myslela si, že má právo na svoje místo ve světě. V Americe se zaopatřili a ona z té samé pýchy zase rozhodla, že se vrátí na Sicílii a budou si užívat života jako páni. Jenomže všechno přišlo nazmar. Během války ztratila lira svou cenu a Marie Lombardová byla znovu chudá jako kdysi. Pro sebe se už raději vzdala nadějí, ale dětem chtěla zajistit lepší osud. A byla šťastná, že Turi zdědil její tvrdou povahu. Jenom se děsila dne, kdy se dostane do konfliktu s tvrdou realitou sicilského života.

Dívala se z okna, jak její syn vyšel na via Bella a přivítal se s Aspanem Piscottou. Šel jako velká kočka, hrudník měl široký a ramena i nohy samý sval, takže Aspanu vedle něj vypadal jako stéblo sisalové trávy. Ten měl v sobě mazanost, která jejímu synovi chyběla, jeho odvaha a nespoutanost hraničily s bezohledností. Aspanu ochrání Turiho před zrádným světem, ve kterém musí všichni žít. A ačkoli nepochybovala, že její syn je hezčí, i Aspanu s olivovou pletí se jí líbil.

Dívala se za nimi, jak kráčejí po via Bella, která je vyvede z města na cestu do Castellamarské nížiny. Její syn Turi Giuliano a syn její sestry Gaspare Pisciotta. Chlapcům sice bylo právě dvacet let, ale vypadali mladší. Oba je měla nesmírně ráda a o oba se bála.

Konečně se jí chlapci i s oslem ztratili za kopcem, ale za chvíli se ukázali vysoko nad Montelepre a vystupovali už vzhůru po úbočí kopců obklopujících město. Marie Lombardová-Giulianová z nich nespouštěla oči, jako by je už nikdy víc neměla spatřit, až je pohltila dopolední mlha. Chlapci vstoupili do mýtu, který se právě začal rodit.

KAPITOLA 4

V září roku 1943 stačilo lidem na Sicílii k tomu, aby se uživili, obchodovat na černém trhu. Potraviny byly na příděl jako za války a rolníci měli to, co vypěstovali, odevzdávat do skladů ústřední vlády za pevně stanovené ceny; dostávali za to téměř bezcenné papírové peníze. Vláda pak měla lidem prodávat potraviny na příděl za nízké ceny, a tak každému zaručit přijatelné živobytí. Ve skutečnosti si rolníci snažili ukrýt, co mohli, protože to, co odevzdali do státních skladů, si přivlastnil don Croce Malo se svými starosty a ti to pak prodávali na černém trhu. Když lidé nechtěli mít hlad, museli si potraviny kupovat na černém trhu nebo nezákonně pašovat. Koho při pašování chytili, toho odsoudili a dali do vězení. Co měli lidé z demokratické vlády, která sídlila v Římě? K čemu jim bylo hlasovací právo, když měli hlad?

Turi Giuliano a Aspanu Pisciotta se právě s lehkým srdcem chystali, že daná nařízení poruší. Pisciotta se mezi černými obchodníky cítil jako doma a všechno zařídil. S jedním rolníkem se domluvil, že mu propašuje velký sýr pro černého obchodníka v Montelepre. Dostanou za to čtyři uzené šunky a košík klobásek, aby mohla Turiho sestra oslavit své zásnuby, jak se patří. Chystali se tedy, že překročí dvě nařízení: jedno, které zakazovalo prodej na černém trhu, a druhé, které zakazovalo pašovat zboží z jedné provincie do druhé. S černým obchodem nemohly úřady nic moc dělat, to by musely zavřít každého Sicilana. Ale pašování, to bylo něco jiného. Policejní hlídky pročesávaly krajinu, na cesty stavěly zátarasy a podplácely udavače. Je pravda, že proti kolonám aut dona Croceho, který používal vozy americké armády a měl zvláštní úřední propustky, se zasáhnout neodvážili. Mohli však chytat drobné rolníky a hladovějící vesničany, a těch bylo dost.

Giulianovi a Pisciottovi trvala cesta do vzdáleného hospodářství čtyři hodiny. Obrovský zrnitý bílý sýr naložili na osla spolu s ostatním zbožím, vše přivázali a zamaskovali sisalovou trávou a bambusovými výhonky, takže to vypadalo, že vezou krmení pro domácí zvířata, která se běžně chovala v mnoha domácnostech. Byli bezstarostní, plni mladistvé sebedůvěry, skoro jako děti, které si ukrývají své poklady před rodiči. Jako by stačil sám záměr a úspěch je už zaručen. Jejich sebedůvěra pramenila z jistoty, že kopec s jeho tajnými stezkami znají naprosto dokonale.

Když se vydali na zpáteční cestu, poslal Giuliano Pisciottu napřed, aby se díval, jestli na cestě nejsou karabiniéři. Dohodli se na způsobu hvízdnutí, kterým by Pisciotta upozornil na případné nebezpečí. Oslovi se šlo s nákladem lehce, nestřečkoval a svou odměnu dostal už předem. Šli už asi dvě hodiny, cesta jim pomalu ubíhala, nic je nezdržovalo, když si Giuliano všiml, že asi pět kilometrů za nimi kráčí po stejné stezce karavana několika mulic s jezdcem na koni v čele. Jestliže stezku znají i jiní pašeráci, pak někde můžou čekat hlídku karabiniérů. Poslal Pisciottu daleko dopředu.

Asi za hodinu uviděl Aspana sedět na velkém kameni, kde pokuřoval a kašlal. Byl bledý, kouření mu nedělalo dobře. Turi se také posadil, aby si na chvíli odpočinul. Mezi jejich nejpřísnější zásady od dětství patřilo, že si v ničem nebudou poroučet. Proto

Turi neřekl ani slovo. Konečně Aspanu típl cigaretu a nedopalek si strčil do kapsy. Znovu se vydali na cestu. Giuliano držel osla za uzdu, Aspanu šel za nimi.

Šli po stezce, která se vyhýbala osadám, ale občas uviděli starodávnou řeckou kašnu, v níž crčela voda z úst otlučené sochy, anebo zbytky normanského hradu, který stál před mnoha staletími v cestě možným vetřelcům. Turi Giuliano opět snil o minulosti a budoucnosti Sicílie. Vzpomněl si na slib svého kmotra Hectora Adonise, že ho po testě připraví ke studiu na palermské univerzitě. Při vzpomínce na kmotra zesmutněl. Hector Adonis Ještě nikdy na festě nebyl; opilí chlapi by se mu vysmívali kvůli malé postavě a dovolovaly by si na něj i děti, často už větší než on. Giuliano nechápal, proč Bůh někomu nedopřeje vyrůst, a přitom mu mozek naplní takovým nadáním. Turi pokládal Hectora Adonise za nejinteligentnějšího člověka na světě a byl mu velmi vděčný, že je na něj i na jeho rodiče tak hodný.

Myslel na svého otce, jak tvrdě musí pracovat na malém kousku země, a na své sestry v ošuntělých šatech. Naštěstí byla Mariannina velmi hezká a našla si muže, ačkoli je chudá a časy jsou nejisté. Ale nejvíc ho bolelo srdce kvůli mamince, Marii Lombardové. Už jako dítě vycítil, že je jeho maminka zatrpklá a nešťastná. V Americe okusila sladké ovoce a s chudým městečkem na Sicílii se nedokázala smířit. Když otec začal mluvit o Americe, maminka se vždycky dala do pláče.

On ale osud své rodiny změní, pomyslel si Turi Giuliano. Dřinou a poctivým studiem se přiblíží svému kmotrovi.

Vešli do jednoho z mála lesíků, které v těchto končinách Sicílie zbyly. Jinak jakoby tu rostly už jen obrovské bílé balvany a mramorové lomy. Na druhé straně kopce začnou sestupovat do Montelepre, tam mohou narazit na hlídku karabiniérů, musí si dát pozor. Ale ani tady neuškodí trocha opatrnosti. Giuliano přitáhl oslovi uzdu a Aspanovi dal znamení, aby počkal. Bez hnutí se rozhlíželi. Žádný podezřelý zvuk se neozval, kolem nocí šuměl jen rovnoměrný bzukot nespočetného hmyzu, který se rojil nad zemí; vířivý pohyb křídel a nožek bzučel jako vzdálená pila. Přešli rozcestí a dostali se do bezpečného úkrytu dalšího lesíka. Turi se opět zasnil.

Náhle stromy zřídly, jako by je někdo rozhrnul, a chlapci museli projít hrbolatou mýtinou plnou drobných kamenů, osekaných šlahounů a řídkých trsů schnoucí trávy. Podvečerní slunce se sklánělo k dalekému obzoru, vypadalo bledé a chladné, když stálo nad žulovými kopci. Za mýtinou začne stezka klesat v dlouhých serpentinách do Montelepre. Náhle se Giuliano vytrhl ze snění. Koutkem levého oka zahlédl záblesk světla. Trhnutím zastavil osla a zvedl ruku, aby upozornil Aspana.

Asi třicet metrů před nimi vystoupili z houštiny tři neznámí muži. Turi Giuliano si hned všiml jejich černých vojenských čepic a černých uniforem s bílým lemováním. Zmocnil se ho pocit zoufalství a hanby, že se nechal chytit. Dva muži byli mladí, tváře jim zářily zdravím a tvrdé vojenské čepice měli směšně posunuté do týla. Mířili automatickými pistolemi a tvářili se přitom zároveň vážně a radostně.

Karabiniér uprostřed byl starší a držel pušku. Tvář měl strupovitou, zjizvenou a čepici staženou hluboko do očí. Na rukávu měl označení seržanta. Záblesk světla, kterého Giuliana upozornil, byl odraz slunce od ocelové hlavně jeho zbraně. Policista mířil na Giulianův hrudník a výhružně se šklebil. Tento úšklebek potlačil Giulianovu úzkost a probudil v něm hněv.

Seržant s puškou popošel dopředu, jeho dva průvodci se přidali z obou stran. Turi zpozorněl. Těch dvou mladých karabiniérů se nemuseli obávat; bezstarostně došli až k oslovi a provinilce nebrali vážně. Gestem ukázali Giulianovi a Piscottovi, aby od osla ustoupili, a jeden z nich nechal viset pistoli na řemínku a začal z oslova hřbetu odvazovat spletené bambusové pruty. Když uviděl odmaskovaný náklad, vyklouzlo mu ze rtů radostné hvízdnutí. Ani si nevšiml, že se k němu blíží Aspanu, ale seržant to viděl: „Hej, ty s těma fouskama, odstup!“ Aspanu se vrátil k Turimu Giulianovi.

Seržant kousek poodstoupil. Giuliano ho pozorně sledoval. Strupovitá tvář vypadala unaveně, ale v očích se mu blýsklo, když řekl: „No, chlapci, celkem pěkný kus sýra! V kasárnách vyzkoušíme, jak chutná s makaróny. Jenom nám řekněte, od kterého sedláka ho máte, a můžete jít i s oslem domů.“

Neodpovídali. Seržant čekal. Stále mlčeli.

„Dám vám tisíc lir, když nás necháte odejít,“ řekl Giuliano klidně.

„Můžeš si s nima vytřít zadek,“ zabručel seržant. „Tak, ukažte doklady. Jestliže je nemáte v pořádku, můžete si vytřít zadek i s nima.“

Tato hrubá slova a vyzývavost černobílých uniforem probudily v Giulianovi ledovou zuřivost.

V tu chvíli si uvědomil, že se v žádném případě nenechá zavřít a nedovolí, aby mu ti chlapi ukradli jídlo, které veze své rodině.

Vyndal průkaz a popošel k seržantovi. Doufal, že se dostane pod úroveň hlavně pušky. Věděl, že je rychlejší a svižnější než kdokoli jiný, a na to spoléhal. Puška ho však vrátila. „Hoďte to na zem,“ řekl seržant. Giuliano poslechl.

Pisciotta stál pět kroků vlevo od Giuliana. Tušil, co Turi zamýšlí, protože věděl o jeho pistoli za opaskem pod košilí, proto chtěl upoutat seržantovu pozornost. Se záměrnou bezstarostností se zeptal: „Seržante, když chcete vědět jméno sedláka, k čemu jsou vám naše průkazy?“ Po krátké přestávce ještě posměšně dodal: „Karabiniér přece drží slovo, ne?!“, a slovo karabiniér zdůraznil co nejnenávistněji.

Muž s puškou vykročil směrem k Pisciottovi. Zastavil se. S úšklebkem spustil hlaveň a řekl: „A ty, fešáku, mi taky dej průkaz. Anebo nemáš žádné doklady stejně jako ten váš osel? Jenže ten má alespoň hezčí fousy než ty.“

Oba mladí strážní se rozchechtali. Pisciottovi se zablýsklo v očích. Postoupil o krok k seržantovi: „Ne, nemám doklady. A žádného sedláka neznám. Našli jsme to na cestě.“

Nesmyslnost výmluvy prozradila její účel. Pisciotta chtěl seržanta přilákat blíž, na dosah ruky, ale seržant znovu ustoupil a ušklíbl se. „Bastinado z tebe tu sicilskou drzost vytluče,“ řekl a po chvíli přikázal: „Na zem! Lehněte si, oba!“

Bastinado znamenalo trest, při kterém se používá bič nebo obušek. Giuliano znal několik lidí z Montelepre, které zbili v kasárnách Bellampo. Vrátili se s polámanýma rukama, s hlavami opuchlými jako meloun a s takovými vnitřními zraněními, že už nemohli nikdy pracovat. Jemu něco podobného karabiniéři neudělají! Giuliano si klekl, jako by si chtěl lehnout, jednu ruku položil na zem a druhou sáhl za opasek, aby mohl zpod košile vytáhnout pistoli. Mýtina se topila v lehce prosvětleném oparu padajícího soumraku, slunce v dálce za stromy sestupovalo za poslední kopec. Giuliano viděl, že Pisciotta zůstal hrdě stát a odmítá poslechnout rozkaz. Přece ho neodstřelí kvůli kusu pašovaného sýra! Viděl, jak se mladým strážníkům třesou pistole v rukou.

Vtom za nimi zaržál kůň, ozval se klapot kopyt a na mýtinu vešla karavana mulic, kterou viděl Giuliano odpoledne na stezce. Jezdec v čele průvodu měl přes záda pověšenou luparu, v těžké kožené vestě vypadal mohutně. Seskočil z koně, z kapsy vytáhl tlustý svazek bankovek a karabiniérovi s puškou řekl: „Tentokrát jste ulovili jen párek rybek.“ Zřejmě se dobře znali. Karabiniér si bral podávané peníze a přestal být pozorný. Chlapi se na sebe zubili. Na chycené chlapce pozapomněli.

První se pomalu posouval k nejbližšímu strážníkovi. Pisciotta se už blížil k houštině. Strážníci si ničeho nevšimli. Giuliano jednoho předloktím srazil na zem. „Běž,“ křikl na Pisciottu. Pisciotta se vrhl do houštiny a Giuliano utíkal k lesíku. Ještě skok a bude v úkrytu stromů! Proniklo ho radostné vzrušení. Odrazil se od země, že skočí mezi dva tlusté kmeny, které ho zaštítí. Přitom vytrhl zpod košile pistoli.

Nemýlil se, když usuzoval, že nejnebezpečnější je muž s puškou. Seržant pustil peníze na zem, zvedl pušku a chladnokrevně vystřelil. Přesně se trefil – Giulianovo tělo spadlo jako mrtvý pták.

Giuliano uslyšel výstřel a v tu samou chvíli mu tělem zacloumala bolest, jako by ho někdo praštil obrovskou palicí. Upadl mezi dva stromy, pokusil se vstát, ale nešlo to. Nohy měl jako ochromené; ne a ne s nimi pohnout. Obrátil se s pistolí v ruce a viděl seržanta, který vítězoslavně mával puškou. Už ho začala zalévat krev, nohavice kalhot mu plnila teplá, lepkavá tekutina. V tom zlomku vteřiny, než zmáčkl spoušť, cítil Turi jen údiv. Že na něj střelili kvůli kusu sýra. Že s krutou lhostejností zničí jeho rodině život jen proto, že chtěl utéct po nezávažném trestném činu, kterých se v okolí páchá mnoho a každodenně. Jeho matka bude nešťastná do konce svého života. A jeho, který nikomu nikdy neublížil, zalévá krev.

Zmáčkl spoušť a viděl, že puška padla na zem, viděl, jak se seržantova černá čepice s bílými stužkami nadnesla, když se tělo se zasaženou hlavou podlomilo a kleslo na kamenitou zem. Trefit se pistolí na takovou vzdálenost bylo absurdní, ale Giulianovi se zdálo, že s kulkou letěla jeho vlastní ruka a jako dýka se zabodla do seržantova oka.

Z něčí pistole vyletělo několik nábojů, ale jen v neškodných obloucích; znělo to jako ptačí štěbetání. Potom zavládlo hrobové ticho. Dokonce i hmyz přestal neúnavně bzučet.

Turi se skutálel do křoví. Viděl, že se policistova tvář proměnila v krvavou masku, a znovu se v něm probudila naděje. Možná, že ještě všechno není ztracené. Znovu se pokusil vstát a tentokrát ho nohy poslechly. Chtěl běžet, ale dopředu šla vždy jen jedna noha, druhá se překvapivě táhla po zemi. V rozkroku měl lepkavé teplo, nohavice mokré, před očima mlhu. Pak se nečekaně ocitl v pruhu světla; lekl se, zda se znovu nedostal na mýtinu, a chtěl se obrátit. Vtom mu tělo pomalu vypovědělo službu – padalo, ale ne na zem, ale do nekonečné temně rudé prázdnoty, která, jak cítil, neměla konce.

Na mýtině stáhl mladý strážník prst ze spouště; ptačí štěbetání skončilo. Pašerák vstal ze země s tlustým svazkem peněz a podával je druhému strážníkovi. Ten na něj namířil zbraň: „Jste zatčen,“ řekl.

„Už se dělíte jen na polovinu,“ řekl pašerák. „Pusťte mne.“

Strážníci se dívali na ležícího seržanta. Byl bezpochyby mrtvý. Místo oka a oční jamky měl krvavou kaši a z rány vytékal pramínek, do kterého pravé namočila svůj jazýček ještěrka.

Jdu do toho křoví za ním, je zraněný,“ řekl pašerák. „Přinesu vám ho a vy dva budete hrdinové. Potom mě necháte odejít.“ Druhý strážník zvedl průkaz, který Turi hodil na seržantův rozkaz na zem. „Salvatore Giuliano z Montelepre,“ četl nahlas.

„Proč bychom se s ním vláčeli a marnili čas,“ řekl druhý. „Musíme případ ohlásit na velitelství, to je důležitější.“

„Zbabělci,“ zašeptal pašerák. Podívali se na něj s nenávistí. Chvíli váhal, zda nemá sundat luparu. Urazil je. A za tu urážku musel naložit seržantovo tělo na svého koně a odvézt jim ho do kasáren. Předtím mu vzali zbraň. Byli tak vyplašení, že měl strach, aby ho z nervozity nepostřehli. Jinak si nedělal starosti. Se strážmistrem Roccofinem v Montelepre se dobře znal. Měl s ním už co dělat a jistě se zase dohodnou.

Celou cestu ani nepomyslel na Pisciottu. Ten ale slyšel každé jejich slovo. Ležel s připraveným nožem na dně travnaté prohlubně. Počítal s tím, že se karabiniéři pokusí pronásledovat Giuliana, a chystal se na jednoho z nich zezadu skočit, podřezat mu krk a vzít mu zbraň. Překypoval hněvem, který tlumil veškerý strach ze smrti, a když slyšel, jak jim pašerák nabízí, že jim přinese Turiho tělo, vryl si rysy jeho tváře navždy do paměti. Bylo mu téměř líto, že odcházejí a nechávají ho na stráni samotného. Když viděl, jak jeho osla přivázali na konec řady mulic, zaskřípal zuby.

Věděl však, že Turi je vážně raněný a že potřebuje pomoc. Skryt za stromy obešel mýtinu, aby se dostal na druhou stranu, kde se mu kamarád ztratil. Nikde jeho tělo neviděl, rozběhl se tedy dolů po stezce.

Nenacházel žádné stopy, až když přelézal přes‘ velký žulový kámen, uviděl nahoře v malé prohloubenince loužičku téměř černé krve a na druhé straně kamene uviděl zase krev, ale jasně rudou. Běžel dál a náhle ho spatřil. Turi ležel napříč stezky, pistoli stále svíral v dlani.

Pisciotta si klekl, vzal pistoli a strčil si ji za opasek.

V tu chvíli Turi Giuliano otevřel oči. Sršela z nich strašná nenávist, pohled mířil do neurčitá. Pisciotta se úlevou téměř rozplakal a zkoušel Turiho postavit na nohy. „Turi, pokus se vstát, pomůžu ti,“ řekl. Giuliano se nadzvedl. Pisciotta ho chytil kolem pasu a jeho ruka zůstala teplá a vlhká. Hned ho pustil, vyhrnul mu košili a ke své hrůze uviděl na Giulianově boku obrovskou ránu. Opřel Turiho o strom, strhl si košili a přiložil mu ji na ránu, aby zmírnil krvácení. Jednou rukou objal kamaráda kolem pasu, druhou chytil Giulianovu ruku a zdvihl ji do výšky. Tak se oba drželi v rovnováze, když pozornými malými krůčky vedl Giuliana dolů po stezce. Z dálky to vypadalo, jako by z kopce scházel tančící pár.

Tak se stalo, že se Turi Giuliano nezúčastnil festy na počest svaté Rosalie. Festy, během které, jak věřili občané Montelepre, nastane zázrak.

Nesoutěžil ve střelbě, ve které byl jasným favoritem. Chyběl na koňských dostizích, při kterých jezdci švihají bičíky a palicemi soupeře. A neúčastnil se ani červeno-žluto-zeleného jiskřivého ohňostroje malujícího po obloze nejrozmanitější obrazce.

Neochutnal cukrovinky z mandlového marcipánu v podobě mrkve, bambusových stébel a rajských jablíček, cukrovinky tak sladké, že sladkost probíhá celým tělem. Ani ozdobené sladké figurky knížat z rytířských příběhů o Rolandovi, Oliverovi a Karlovi Velikém, jejich cukrové meče posázené rubíny z mentolu, drahokamy z malých kousků ovoce; tyto sladké rytíře si děti přinášely domů a snili o nich ve svých postýlkách, dokud jim spánek nezavřel víčka. I zásnuby jeho sestry se u Giulianových konaly bez Turiho.

Spojení osla se zázračnou mulici nebylo úspěšné, nepřineslo žádné ovoce. Občané Montelepre byli zklamáni. Až za rok zjistili, že se na festě zrodil zázrak v osobě chlapce, který osla držel.

KAPITOLA 5

Opat františkánského kláštera byl na své večerní obchůzce a popoháněl lenivé mnichy k práci, aby si zasloužili svůj denní chléb. Zkontroloval police v dílně na výrobu posvátných předmětů a zašel do pekárny, kde pekli obrovské pecny křupavého chleba pro okolní města. Na zahradě si prohlédl košíky vrchovatě naplněné olivami, rajčaty a hrozny a zkontroloval, zda ovoce není poškozené. Jeho mniši byli pracovití jako skřítkové, jenom nebyli tak veselí. Byla to společnost dost zachmuřená, radost, s kterou měli sloužit Bohu, jim chyběla. Opat vytáhl zpod sutany dlouhou černou cigaretu s procházkou po klášterní zahradě si chtěl zvýšit chuť k večeři.

V tu chvíli spatřil Aspana Pisciottu, který klášterní branou vlekl Turiho Giuliana. Vrátný je nechtěl pustit, ale Pisciotta mu přiložil hlaveň pistole na vyholenou hlavu a mnich klesl na kolena a šeptal svou poslední modlitbu. Pisciotta položil nehybné, zakrvavené Giulianovo tělo k opatovým nohám.

Opat byl vysoký hubený člověk s hezkou opičí tváří, jemnými rysy, malým nosem a pátravýma hnědýma očkama, která připomínala knoflíky. Ve svých sedmdesáti letech byl silný, bystrý až prohnaný; už v dobách dávno před Mussolinim psal uhlazené vyděračské dopisy, když ho o to požádali únosci z mafie.

Ačkoli všichni – vesničané i úřady – věděli, že v současnosti je jeho klášter hlavním stanem šmelinářů a pašeráků, nikdo se do jeho nezákonného podnikání nepletl. Bylo to jednak z úcty ke svatému povolání, jednak z pocitu, že si jako duchovní pastýř obce zaslouží i určitou materiální odměnu.

A tak se opat Manfredi nelekl, když na posvátnou půdu svátého Františka vtrhli dva zakrvavení vesničtí darebáci. Pisciottu dobře znal. Tenhle chlapec pro něj občas něco propašoval nebo zorganizoval černý obchod. Oba byli mazaní jako liška a oba to vzrušovalo – jednoho překvapilo, že tuto vlastnost objevil u člověka tak starého a svátého, druhý se divil, že tuto vlastnost objevil u člověka tak mladého a nezkušeného.

Opat uklidnil mnicha ve vrátnici a potom se Pisciotty zeptal: „Nuže, drahý Aspanu, jaké uličnictví jste zase vyvedli?“ Pisciotta držel košili na Giulianově ráně. Opata jeho zoufalá tvář překvapila, takovou citlivost u něj nečekal.

Když se díval na obrovskou ránu, propadal Pisciotta beznadějné jistotě, že jeho kamarád umírá. Jak to vysvětlí Turiho matce a otci? Děsil se žalu, kterému Marie Lombardová propadne. Teď však měl důležitější úkol. Musí opata přesvědčit, aby Giulianovi poskytl úkryt v klášteře.

Podíval se zpříma opatovi do očí. Už pohledem mu chtěl dát na vědomí, ačkoli to přímá hrozba nebyla, že odmítnout nemůže, protože by v něm jinak měl smrtelného nepřítele. „Tohle je můj bratranec a nejlepší kamarád Salvatore Giuliano,“ řekl Pisciotta. „Jak vidíte, stalo se mu neštěstí a brzy bude po kopcích slídit policie, která ho bude hledat. A mě také. Vy jste naše jediná naděje. Prosím vás, schovejte nás tu a pošlete pro doktora. Udělejte to pro mě a do smrti budete mít spolehlivého přítele.“ Slovo přítel schválně zdůraznil.

Opatovi nic neuniklo. Vše dokonale pochopil. O mladém Giulianovi už slyšel, že je to statečný chlapec, že si ho váží v celém Montelepre, že je výborný střelec a lovec a na svůj věk velmi mužný. Už i přátelé Přátel si ho začali všímat jako svého možného přírůstku. Sám velký don Croce Malo, když ho jednou společenské a obchodní zájmy přivedly do kláštera, před opatem vyslovil jméno tohoto chlapce, prý by se vyplatilo věnovat mu pozornost.

Když se však podíval na bezvládné Giulianovo tělo, byl si téměř jist, že chlapec potřebuje spíš hrob než skrýš, raději kněze, který mu dá poslední pomazání, než lékaře. Když vyhoví Pisciottově žádosti, bude riskovat málo, protože poskytnout útočiště mrtvole není žádný zločin. Pisciottovi nedal najevo, že jeho laskavost může mít tak malou cenu. „A proč ho hledají?“ zeptal se.

Pisciotta zaváhal. Když se přizná, že zabili policajta, opat možná odmítne jeho žádost splnit. Když ale dojde k prohlídce kláštera, což je téměř jisté, mohou ho zaskočit a on se bezděky přeřekne. Rozhodl se, že řekne pravdu. Vyprávěl opatovi celý příběh.

Opat sklopil oči, jednak z lítosti, že se další lidská duše dostala do pekla, jednak aby si mohl pozorněji prohlédnout Giulianovo bezvládné tělo. Krev prosakovala košilí, kterou ho Pisciotta obvázal. Kdoví, zdali ten ubožák nevypustil duši, zatímco oni spolu hovořili – bylo by to bez problémů.

Opatova duše překypovala křesťanským milosrdenstvím, vždyť byl františkánský mnich, ale v těchto dobách musel brát zřetel i na praktické a osobní důsledky milosrdných skutků. Když je tu schová a chlapec zemře, může tím jen získat. Úřadům bude stačit mrtvola a rodina mu zůstane navždy zavázána. Když se z toho Giuliano dostane, může být jeho vděk ještě cennější. Člověka, který jako těžce raněný zastřelil pistolí policajta, se vyplatí si zavázat.

Je pravda, že by oba darebáky mohl předat policii. Ale co by z toho měl? Úřady mu vycházely všemožně vstříc. Na břehu, na kterém vládla vrchnost, se mohl pohybovat bezpečně. Spojence ale potřeboval na břehu druhém. Kdyby tyto chlapce zradil, vyneslo by mu to nepřátelství celé vesnice a věčnou nenávist obou rodin. Opat nebyl tak naivní, aby se utěšoval, že ho sutana uchrání před vendetou; pomsta by ho určitě neminula a i Pisciottovi viděl až na dno duše; tenhle chlapec toho ještě stihne hodně, než se dostane do pekla. Ne, Sicilanovu nenávist není nikdy radno brát na lehkou váhu. Jako skutečný křesťan by jistě nezneuctil sochu Panny Marie, ale ve vendetě by zastřelil i samotného papeže, kdyby ten náhodou překročil omertu, pradávný zákon přikazující mlčet před jakoukoli úřední mocí. V téhle zemi, která je poseta Kristovými sochami, lidé zásadu nastavení druhé tváře neuznávají. V téhle zemi znamená odpuštění zbabělý skutek. Vesničan na Sicílii nezná slitování. V jednom si byl jistý: Pisciotta ho nikdy nezradí. Opat mu dal jednou něco menšího propašovat a zároveň zařídil, aby ho chytili a vyslýchali. Vyšetřovatel, patřící k palermské policii, ne jeden z těch bezduchých karabiniérů, byl zpočátku úlisný, potom drsný, ale ani podlézavost, ani zloba na Pisciottu neplatily. Mlčel jako hrob. Vyšetřovatel ho propustil a opata ubezpečil, že chlapce může pověřit i důležitějšími úkoly od té doby měl Pisciotta v opatově srdci vyhrazeno zvláštní místo, za Pisciottovu duši se opat často modlil.

Opat strčil do úst dva prsty a zapískal. Mniši přiběhli a opat jim přikázal odnést Giuliana do vzdáleného křídla kláštera, do jeho soukromých místností, kde během války ukrýval uprchlíky, syny bohatých rolníků, aby nemuseli nastoupit do italské armády. Potom poslal jednoho mnicha pro doktora do vesnice San Giuseppe Jato, vzdálené ani ne deset kilometrů.

Pisciotta si sedl k Turimu na postel a držel ho za ruku. Rána už ‚ nekrvácela a Turi měl otevřené oči, hleděly však vytřeštěně. Pisciottovi bylo do pláče, neodvažoval se promluvit. Utíral Giulianovi pot z čela. Přítelova kůže dostávala modravý nádech.

Asi za hodinu přišel lékař. Cestou do kláštera viděl, jak úbočí prohledává spousta karabiniérů, takže ho nepřekvapilo, že jeho přítel opat ukrývá raněného. Nijak ho to nezaskočilo; co je mu do policie a vlády? Pomoc potřebuje opat – Sicilan. V neděli mu posílá košík vajec, na vánoce soudek vína a na velikonoce malé jehňátko.

Doktor Giuliana prohlédl a ránu ošetřil. Kulka proletěla břichem, je možné, že poškodila některé životně důležité orgány, ale určitě nezasáhla páteř. Chlapec ztratil hodně krve, byl smrtelně bledý, kůže na celém těle mu zešedla. Kolem úst měl bílý proužek; doktor věděl, že je to jeden z prvních příznaků smrti.

„Udělal jsem, co jsem mohl,“ řekl s povzdechem opatovi. „Krvácení přestalo, ale ztratil víc než třetinu krve, a to bývá tragické. Musí být v teple, dávejte mu po troškách mléko a nechám vám tu také morfium.“ Podíval se na Giulianovu statnou postavu s lítostí.

„Co mám říct jeho rodičům?“ zašeptal Pisciotta. „Má ještě nějakou naději?“ Lékař si povzdechl: „Řekni jim, co uznáš za vhodné. Rána může být smrtelná. Víš, tvůj kamarád je silný, může ještě pár dní vydržet, ale velké naděje si nedělejte.“ Uviděl v Pisciottových očích zoufalství, ale opatovy oči prozradily úlevu. „ Je ovšem pravda, že na tomto posvátném místě se ještě může stát zázrak,“ dodal ironicky.

Opat s doktorem odešli z místnosti. Pisciota se naklonil nad kamarádem, a když mu stíral pot z čela, s překvapením si všiml, že Giulianovi se mihl v očích záblesk. Tmavohnědé oči se zaleskly. Pisciotta se naklonil blíže. Turi něco šeptal.

„Řekni mé matce, že se vrátím domů,“ prodralo se mu s námahou přes rty. A potom udělal něco, co se Pisciottovi navždy vrylo do paměti. Giuliano náhle zvedl ruce a chytil Pisciottu za vlasy. Byl to projev síly; tyhle ruce nebyly rukama umírajícího. Přitáhl Pisciottu k sobě. „Poslechni mě!“ řekl Giuliano.

Hector Adonis přijel do Montelepre hned, když ho Giulianovi rodiče zavolali. Býval zde zřídkakdy. V čase dospívání začal své rodné město nenávidět. Vyhýbal se zejména festě. Výzdoba ho vždy skličovala, její křiklavá pestrost mu připadala jako nevkusný pláštík zakrývající chudobu města.

Během festy musel vždy snášet ponižování – opilí chlapi se smáli jeho malé postavě a ženy se na něj dívaly s pohrdáním.

Nic neznamenalo, že byl mnohem vzdělanější než oni. Například každá rodina si s hrdostí malovala svůj dům stejnou barvou jako její předkové. Nikdo ale nevěděl, že barva domů prozrazuje původ, krev zděděnou i s domy od předků. Normané si před staletími malovali domy na bílo, Řekové na modro, Arabové různými odstíny růžové. Krev se za tisíciletí promíchala, podle rysů tváře se majitel poznat nemohl, a kdyby někdo majiteli žlutého domu řekl, že jeho předkové byli židé, hned by si musel tahat nůž z břicha.

Aspanu Pisciotta bydlel v bílém domě, ačkoli svými rysy připomínal spíše Araba. Dům Giulianových byl vysloveně řecký modrý a i tvář Turiho byla řecká, ačkoli postavu se širokými rameny zdědil asi po statných Normanech. Smíšená krev, která v žilách tohoto pravého Sicilana proudila, byla zřejmě neobyčejná a nebezpečná, proto musel dnes Adonis jet do Montelepre.

Na rozích via Bella stály dvojice karabiniérů, kteří se ponuře rozhlíželi, pušky a automatické pistole měli připravené. Začínal se druhý den festy, ale tato část města vypadala podivně opuštěná, ani děti se po ulici nemotaly. Hector Adonis zaparkoval před domem Giulianových. Dvojice karabiniérů ho podezřívavě sledovala, ale když vystoupil z auta, jeho malá postava je rozesmála.

Otevřel mu Pisciotta a uvedl ho dál. Giulianovi rodiče čekali v kuchyni se snídaní, na stole byly přichystané studené klobásky, chléb a káva. Marii Lombardovou Aspanu ubezpečil, že se z toho její syn dostane, neznepokojovala se, ale naplňoval ji hrozný hněv. Ani Giulianův otec nebyl zlomený. Syn se choval jako chlap, přežil, a jeho nepřítel byl mrtvý.

Pisciotta vyprávěl celou příhodu znovu a okořenil ji uvolňujícím humorem. O Giulianově zranění se zmínil jen okrajově a svého vlastního hrdinství – jak odvlekl Giuliana do kláštera – se sotva dotkl. Hector Adonis věděl, že dostat zraněného člověka pět kilometrů po hrbolatých svazích muselo být pro nepříliš silného Pisciottu velmi namáhavé. A pokud šlo o Giulianovo zranění, vzbudil Pisciottův zlehčující popis jeho nejhorší obavy.

„A co ti karabiniéři před domem? Jak věděli, kam mají přijít?“ zeptal se Adonis. Pisciotta mu řekl, že tam Giuliano nechal průkaz.

„Proč jim jen Turi ten sýr nenechal? Proč bojoval?“ začala naříkat Giulianova matka.

„A co měl podle tebe dělat?“ rázně ji okřikl manžel. „Měl udat toho chudáka sedláka? To by navždy pošpinil jméno rodiny!“

Hectora Adonise překvapila protikladnost jejich postojů. Věděl, že matka je silnější a statečnější než otec. A přece to byla ona, kdo zanaříkal, a otec, kdo podporoval synův statečný postoj. A Pisciotta, ten chlapeček Aspanu – kdo by si pomyslel, že bude tak statečný, že zachrání kamaráda a odnese ho do bezpečí? I teď, když chladnokrevně zakrývá skutečný stav zranění Giulianova syna.

„To je škoda, že vytáhl ten průkaz!“ povzdychl si otec. „Naši přátelé by odpřisáhli, že se nehnul z města.“

„I tak by ho zavřeli,“ rozplakala se matka. „Teď ho čeká život v kopcích!“

„Musíme zajistit, aby ho opat nevydal policii,“ řekl Hector Adonis.

„To se neopováží,“ téměř mu skočil do řeči Pisciotta. „Dobře ví, že bych ho oběsil i s tou jeho kutnou.“

Adonis se na Pisciottu zadíval. Z chlapce sálala nebezpečná hrozba. Nebylo by dobré dostat se s ním do křížku, pomyslel si. Policie nikdy nepochopí, že staršího člověka může urazit poměrně beztrestně, ten nad urážkou jen mávne rukou. Ale mladý člověk se hned na smrt urazí.

Hector Adonis Turimu odjakživa pomáhal, a tak se od něj čekala pomoc i tentokrát.

.Jestliže policie Turiho objeví, bude mít opat jen jednu možnost. I on je zranitelný. Bylo by asi nejlepší – pokud nejste proti – požádat dona Croceho, aby s opatem promluvil.“

Překvapilo je, že se Hector Adonis zná s velkým donem, jen Pisciotta se na něj s pochopením usmál. Adonis ho přísně okřikl: „A co ty tu děláš? Vždyť tě poznají a strčí za mříže. Mají tvůj popis.“

„Ti dva karabiniéři byli podělaní strachy, ti by nepoznali ani vlastní mámu. Najdu si tucet svědků, kteří mi odpřisáhnou, že jsem byl včera v Montelepre,“ řekl Pisciotta s opovržením.

Hector Adonis zaujal autoritativní postoj. „Nesmíte ani pomyslet na to, že byste šli syna navštívit,“ přikázal rodičům rozhodně, „a nesmíte nikomu, ani nejbližším přátelům, prozradit, kde se ukrývá. Policie má udavače a slídily všude. Aspanu k Turimu chodit může, ale jedině v noci. A jen co bude možné Turiho převézt, zařídím mu bydlení v jiném městě, dokud se na celý případ nezapomene. Pak se Turi vrátí domů – s trochou peněz to bude možné nějak zařídit. Neboj se o něj, Marie, a starej se hlavně o své zdraví. Ty, Aspanu, mě stále informuj o tom, co je nového.“

Objal matku i otce. Marie Lombardová jen naříkala a naříkala. Hector Adonis odešel.

Musel zařídit spoustu věcí – nejdůležitější bylo přesvědčit dona Croceho a zabezpečit Turimu spolehlivý úkryt. Díky Bohu, že vláda v Římě nevypsala odměnu za vydání karabiniérova vraha, opat by Turiho prodal stejně pohotově, jako prodává svaté ostatky.

Turi Giuliano se na posteli ani nepohnul. Slyšel lékařův výrok, že je smrtelně zraněný, ale nevěřil tomu. Necítil bolest ani strach. Jeho tělo jakoby se vznášelo. Rozhodně neumírá! Netušil, že to velká ztráta krve způsobuje jeho euforii.

Přes den se o něj staral jeden z mnichů, krmil ho mlékem. Večer za ním přicházel opat s lékařem. Pisciotta ho navštěvoval v noci, držel ho za ruku a povzbuzoval ho. Po dvou týdnech lékař oznámil, že se stal zázrak.

Turi přinutil tělo, aby se uzdravilo a nahradilo ztracenou krev, silou vůle se mu zahojily životně důležité orgány roztrhané kulkou. V euforii, způsobené ztrátou krve, snil o budoucí slávě. Prožíval nový pocit svobody, pocit, že od této chvíle už nemusí být za nic odpovědný. Že ho už nevážou zákony společnosti ani přísné sicilské rodinné zákony. Může dělat, co chce; krvavá rána ho vykoupila. A všechno je to proto, že ho nějaký hloupý karabiniér postřelil pro kus sýra.

Během dlouhých týdnů uzdravování si znovu a znovu promítal dny, kdy postával s vesničany na náměstí. Gabelloti, správcové na velkostatcích, si je tam chodili na jeden či dva dny najímat, za práci jim nabízeli mizernou mzdu s úšklebkem, který naznačoval: „Ber, nebo táhni.“ To si mohou dovolit jen ti, kteří mají moc. Myslel na nespravedlivé dělení úrody, když byli všichni po celoroční těžké práci ještě chudší než předtím. Myslel na zpupnou ruku zákona, která trestala chudáky a boháče nechávala na svobodě.

Zapřísáhl se, že hned jak se uzdraví, začne bojovat za spravedlnost. Už není tím bezbranným chlapcem vydaným na milost a nemilost osudu. Vyzbrojí se tělesně i duševně. Jedno je jisté: Pokud bude živ, už nikdy nebude stát tak bezmocně, jako stál před Guidem Quintanou nebo před policajtem, který ho postřelil. Chlapec Turi Giuliano těchto dvou chvil už neexistuje.

Koncem měsíce doporučil doktor Turimu další čtyři týdny odpočinku spojené s lehkým pohybem, takže si Giuliano oblékl mnišskou kutnu a procházel se po pozemku kláštera. Opat si mladého muže oblíbil, často ho doprovázel a vyprávěl mu zážitky z cest do dalekých zemí, které v mládí podnikal. Od Hectora Adonise dostal peníze na modlitby za chudé a sám don Croce ho upozornil, že i on se o tohoto chlapce zajímá; to ovšem opatovu náklonnost neovlivnilo.

Giuliano nevycházel z údivu, když viděl, jak mniši žijí. V kraji, kde lidé téměř trpěli hladem a kde dělníci prodávali své mozoly za padesát centesimů denně, mniši svátého Františka žili jako králové. Klášter byl obrovské a bohaté panství.

Byl tam sad citrónovníků a olivovníky z časů Kristových. Měli velké ohrady se stády ovcí a všude pobíhala kuřata a spousty krocanů. Mniši jedli maso každý den, měli špagety vlastní výroby, pili víno z vlastních velkých sklepů a náruživě kouřili tabák opatřený na černém trhu.

Je ovšem také pravda, že se nadřeli. Pracovali celé dny, byli bosí, dlouhé sutany si vyhrnuli nad kolena a z čela jim kapal pot. Vyholené lebky si před sluníčkem chránili černými a hnědými americkými měkkými klobouky podivného tvaru, které opat dostal za sud vína od jednoho vedoucího zásobovače vojenské vlády. Mniši nosili klobouky různě; někteří si je narazili do čela jako gangsteři, jiní si je ohrnuli nahoru a ve vzniklém žlábku nosili cigarety. Po čase se opatovi klobouky přestaly líbit a mniši je směli používat výlučně pro práci na slunci.

Další čtyři týdny se Giuliano zcela zařadil mezi mnichy. Opat se nestačil divit, jak pilně pracuje na poli, jak pomáhá ostatním nosit těžké koše s ovocem a olivami do skladů. Čím více se Giuliano zotavoval, tím víc ho práce bavila a s ochotou dával najevo, jak zesílil. Koše plnil po samy okraj, ale kolena se mu nepodlomila. Opat na něj byl hrdý a řekl mu, že u nich může zůstat, dokdy bude chtít, že má vlastnosti pravého sluhy božího.

Ty čtyři týdny byl Giuliano šťastný. Jeho tělo se vracelo z říše mrtvých a v duchu si maloval zázraky a plánoval úžasnou budoucnost. V opatově společnosti se cítil příjemně, protože opat mu plně důvěřoval a prozrazoval mu klášterní tajemství. Liboval si, že všechno, co v klášteře vypěstují, prodají rovnou na černý trh, do státních obchodů neodevzdávají nic. A víno vypijí mniši sami. Po nocích pak hrají hazardní hry, pořádají pitky, občas do kláštera tajně propašují ženy, a opat se tváří, že nic nevidí. „Jsou těžké doby,“ řekl Giulianovi. „Odměna v nebi je daleko, muži si občas musí vyhodit z kopýtka. Bůh jim to odpustí.“

Když jednou odpoledne pršelo, provedl opat Turiho křídlem kláštera, kde měli sklady. Místnosti byly přeplněné svátými předměty, které vyráběla skupina zručných starých mnichů. Opat, stejně jako každý správný obchodník, naříkal na zlé časy. „Před válkou, to byly kšefty,“ povzdechl si. „Sklad byl stále poloprázdný. Jen se podívej, jaké svaté poklady tu máme. Kosti z ryb, které rozmnožil Ježíš Kristus. Berla, o kterou se opíral Mojžíš cestou do země zaslíbené.“ Odmlčel se a pobaveně pozoroval Giulianův úžas. Potom se jeho kostnatá tvář zkřivila do zlomyslného úšklebku. Kopl do hromady dřevěných třísek a škodolibě dodal: „Tohle byl náš nejlepší prodejní artikl. Stovky úlomků z kříže, na kterém ukřižovali našeho Pána. A tady v těch krabičkách máme ostatky všech svátých, na které si jen vzpomeneš. Na Sicílii není domácnost, v níž by neopatrovali kost z některého svátého. Ve zvláštní místnosti máme pod zámkem třináct rukou svátého Ondřeje, tři hlavy Jana Křtitele a sedm úplných brnění Johanky z Areu. V zimě chodí naši mniši tyhle poklady prodávat do vzdálených končin.“

Turi se zasmál a opat s ním. Jenže Turi myslel na to, že chudáka podvede každý, dokonce i ten, kdo mu ukazuje cestu ke spáse. Další věc, kterou si musí pamatovat.

Opat mu ukázal obrovskou truhlu plnou medailónků, které posvětil palermský kardinál rubášů, do kterých údajně zabalili Kristovo tělo, když ho sňali z kříže, a dvě černé madony. Giuliana přešel smích. Řekl opatovi, že jeho matka má takovou černou madonu od dětství; soška se v rodině dědila z generace na generaci. „Doufám, že to není podvrh?“ Opat ho dobrácky poplácal po zádech a řekl mu, že kopie z olivového dřeva vyřezává tento klášter už několik set let. Ujistil Giuliana, že i kopie mají svou cenu, protože jich vyřezali jen málo.

Opat bez okolků prozrazoval každodenní hříchy sluhů božích. Zarazilo ho až Giulianovo nesouhlasné mlčení. „Nesmíš zapomenout,“ zdůraznil, „že jsme své životy sice zasvětili Bohu, ale žít musíme v pozemském světě lidí, kteří nejsou ochotni čekat na to, až se dostanou do nebe. A také my máme rodiny a musíme jim poskytovat pomoc a ochranu. Mnozí naši mniši jsou chudí, jsou to ubožáci, o kterých se říká, že jsou solí země. Přece nepřipustíme, aby naše sestry a bratři, naši synovci a bratranci v těchto dobách hladověli. A církev svátá potřebuje naši pomoc také, musí se bránit před spoustou mocných nepřátel. Je třeba bojovat proti komunistům a socialistům, ale i proti pomýleným liberálům, a to bez peněz nejde. Díky Bohu, že má naše matka církev své věrné věřící! Ti shánějí svaté předměty, dají za ně cokoli, jen aby nasytili svou hladovějící duši. Tak nám pomáhají v boji proti bezvěrcům. Kdyby si od nás nekupovali svaté předměty, utráceli by peníze za hazardní hry, víno a lehké ženské. Nemám pravdu?“

Giuliano přikývl, ale na rtech mu hrál úsměv. Byl mladý a setkání s takovým mistrem přetvářky ho překvapilo. Opata jeho úsměv podráždil; od zločince, kterého schoval pod svým ochranným křídlem, kterého vyléčil a sebral tak hrobníkovi z lopaty, čekal uznalejší reakci. Čekal slušnou, při vší upřímnosti ohleduplnou odpověď, jakou vyžadovala úcta a vděk. Tenhle pašerák a zabiják, tenhle vesničan, tenhle Turi Giuliano by měl ukázat větší porozumění, projevit se jako křesťan. „Nesmíš zapomenout,“ dodal přísně opat, „že naše pravá víra spočívá ve víře v zázraky. „Ano,“ přikývl Giuliano. „A také dobře vím, že konáte svou povinnost, když nám je ukazujete.“ Řekl to bez zlomyslnosti, trochu žertem, aby svému dobrodinci zlepšil náladu. Na víc se ovšem nezmohl, aby se nerozesmál.

Opat se uklidnil, dobrá nálada se mu vrátila. Není to zlý chlapec, těch několik měsíců se v jeho přítomnosti cítil velmi dobře a navíc ho hřálo vědomí, že Giuliano je mu hluboce zavázán. Jistě na to nezapomene; je vidět, že má ušlechtilé srdce. Slovy i chováním každý den ukazuje, jak si opata váží a jak je mu vděčný. Srdce mu neztvrdlo jako obyčejnému zločinci. Co s ním v dnešní Sicílii plné udavačů, bídy, lupičů a nejrozmanitějších hříchů? Jisté však je, pomyslel si opat, že člověk, který jednou vraždil, bude vraždit znovu, pokud se ocitne v tísni. Opat usoudil, že na správnou životní cestu by měl Turiho uvést don Croce.

Jednou, když Turi spal, přišel za ním nezvyklý návštěvník. Opat mu ho představil jako svého drahého přítele. Byl to páter Benjamino Malo. Opat je nechal o samotě.

„Drahý chlapče,“ začal páter Benjamino hlasem plným účasti, „doufám, že se ti všechny rány už zahojily. Svatý opat mi řekl, že jsi učiněný zázrak.“

„Bůh je milostivý,“ odpověděl Giuliano zdvořile. A páter Benjamino se uklonil, jako by to uznání patřilo jemu. Giuliano si ho pozorně prohlížel. Tenhle kněz na poli nikdy nepracoval. Obruba jeho sutany byla čistá, tvář měl tlustou a bílou, jemné ruce. Tvářil se jako světec, nasadil výraz trpělivé křesťanské odevzdanosti a pokory.

Když páter Benjamino promluvil, byl i jeho hlas měkký. „Synu, chci, aby ses vyznal ze svých hříchů, udělím ti svátost oltářní. Po zpovědi půjdeš do světa s čistým svědomím.“

Turi zkoumal kněze, který měl tak úžasnou moc. „Odpusť mi, otče,“ řekl „ještě ve mně není tolik pokání, abych se zpovídal. Bylo by to neupřímné. Ale děkuji ti za požehnání.“

Kněz kývl hlavou. „Ano, ano, to tě zbaví hříchů,“ řekl. „Ale přišel jsem ti nabídnout i cosi jiného, z čeho budeš mít v tomhle praktickém světě ještě větší užitek. Posílá mě můj bratr don Croce, mám se tě zeptat, jestli by ses nechtěl ukrýt u něj ve Villabu. Dostával bys slušný plat a mohl by ses spolehnout, že pod jeho ochranou se tě úřady neopováží ani dotknout.“ Giuliana ohromilo, že se zpráva o jeho činu dostala až k samotnému donu Crocemu. Zpozorněl. Musí být opatrný. Mafie se mu hnusila a do jejích sítí by se dostat nechtěl.

„To je pro mne velká čest,“ řekl. „Děkuji vám i vašemu bratrovi. Ale nejdřív se musím poradit s rodinou, zjistit, co si přejí rodiče. Prosím proto o prominutí, že vaši laskavou nabídku zatím nemohu přijmout.“

Viděl, že to kněze překvapilo. Kdo na Sicílii by si dovolil odmítnout ochranu velkého dona? Giuliano proto ještě dodal: „Možná, že za několik týdnů změním názor a vyhledám vás ve Villabu.“

Páter Benjamino si oddechl. Zvedl ruce, aby mu požehnal: „Buď sbohem, synu,“ řekl. „V domě mého bratra jsi vždy vítán.“ Udělal Giulianovi kříž na čele a odešel.

Turi Giuliano pochopil, že je čas odejít. Když ho v ten den navštívil Aspanu Pisciotta, poučil ho Giuliano, jak je třeba jeho návrat do světa připravit. Viděl, že stejně jako on se změnil i jeho přítel. Pisciotta se nebránil, neprotestoval, přijímal rozkazy, které měly od základu změnit jeho život. „Aspanu, můžeš jít se mnou, nebo můžeš zůstat se svou rodinou,“ řekl nakonec Giuliano. „Rozhodni se podle vlastního uvážení.“

Pisciotta se usmál. „Myslíš si, že ti přenechám všechna dobrodružství a slávu? Ty budeš v kopcích a já se budu plahočit s osly a sbírat olivy? A co naše přátelství? To budeš v kopcích sám, když jsme se od sebe od malička neodtrhli? Až se vrátíš do Montelepre jako svobodný člověk, vrátím se i já. Přestaň s těmi řečmi. Za čtyři dny pro tebe přijdu. Než zařídím všechno potřebné, bude to chvíli trvat.“

Ty čtyři dny měl Pisciotta plné nice práce. Dokonce i vystopoval pašeráka na koni, který se nabídl, že přiveze zraněného Giuliana. Jmenoval se Marcuzzi a byl to velmi obávaný a všestranný pašerák, který pracoval pod ochranou dona Croceho a Guida Quintany. Jeho strýc se stejným jménem byl jedním z vysokých šéfů mafie.

Pisciotta zjistil, že Marcuzzi pravidelně odjíždí z Montelepre do Castellammare. Vypátral sedláka, který mu opatruje mulice, a když viděl, že mulice zahnal z louky a odvedl do stodoly za městem, domyslel si, že se Marcuzzi chystá druhý den na cestu. Za úsvitu už Pisciotta číhal u cesty, po které musel Marcuzzi projet, a čekal. S sebou měl luparu. Tato nebezpečná zbraň patřila do vybavení většiny sicilských domácností a byla tak často používána při přepadech, že Mussolini při likvidaci mafie přikázal zbourat všechny kamenné ohrady a nechat je nanejvýš metr vysoké, aby útočníci nemohli zpoza těchto zídek přepadávat své oběti.

Pisciotta se rozhodl odstranit Marcuzziho ze světa nejen proto, že pašerák policii nabídl, že zabije zraněného Giuliana, ale i proto, že se tím ještě všude chlubil. Smrt pašeráka se tak stane výstrahou, aby nikoho nenapadlo Giuliana zradit. Kromě toho chtěl získat zbraně, které bude mít Marcuzzi u sebe.

Nečekal dlouho. Marcuzzi jel s mulicemi jen tak nalehko, bez nákladu, a proto byl bezstarostný. Cílem jeho cesty byl černý trh v Castellammare. Seděl na první mulici a sjížděl horskou stezkou s puškou pověšenou přes záda, nepřipravenou ke střelbě. Když se před ním objevil Pisciotta, vůbec ho to nevyvedlo z míry. Viděl obyčejného menšího štíhlého chlapce s fousky, jen jeho úsměv se mu nelíbil. Až když Pisciotta vyndal zpod vesty luparu, Marcuzzi zpozorněl.

„Čekáš tu zbytečně,“ zabručel nevrle. „Zboží ještě nemám. A mulice jsou pod ochranou přátel Přátel. Najdi si raději jinou oběť.“

„Jediná věc, kterou chci, je tvůj život,“ řekl klidně Pisciotta a výhružně se usmál. „Nedávno jsi ze sebe dělal hrdinu, chtěl sis šplhnout u policie. Vzpomínáš si na to?“

Marcuzzi si vzpomněl. Obrátil mulici bokem k Pisciottovi, aby mu neviděl na ruku. Sjel jí k opasku, vytáhl pistoli a trhl uzdou, aby se dostal do střelecké pozice. Poslední, co viděl, byl Pisciottův úsměv; to už ho ale výstřel z lupary vyhodil ze sedla a jeho tělo spadlo do prachu.

Pisciotta si s temným pocitem uspokojení stoupl nad něj, střelil mu ještě jednou do hlavy, vyndal mu pistoli z ruky a ze zad stáhl pušku. V jeho kapse nahmatal náboje, které si také vzal. Pak rychle postřílel všechny čtyři muly, protože i to patřilo k varování všem, kdo by chtěli pomáhat Giulianovým nepřátelům. Stál na stezce s luparou v ruce, na zádech pušku, pistoli za opaskem. Necítil nejmenší lítost. Ať měl Giuliana jakkoli rád, povahově byl v mnohém jeho protipólem. A ačkoli Turiho považoval za velitele, stále si musel odvahou a šikovností dokazovat, že si jeho přátelství zaslouží.

Před chvílí vystoupil z magického kruhu chlapectví a přidal se k Turimu stojícímu mimo společnost. Tímto činem se s ním spojil navždy.

Dva dny nato Giuliano opustil po večeři klášter. Objal se se všemi mnichy, kteří se shromáždili v jídelně, a poděkoval jim za jejich pohostinství. Mnichům bylo líto, že je opouští. I když se náboženských obřadů nezúčastňoval a ani se ze svého zločinu nevyzpovídal, neodsuzovali ho, protože mnozí z nich se na prahu mužného věku provinili stejně.

Opat doprovodil Giuliana k bráně kláštera, kde na něj čekal Pisciotta, a na rozloučenou mu dal sošku černé madony, kopii té, kterou měla doma Marie Lombardová. Pisciotta s sebou přinesl americký vojenský pytel, do kterého si Giuliano sošku uložil.

Pisciotta sledoval opatovo loučení s Giulianem s posměškem. Věděl, že opat je pašerák, tajný člen organizace přátel Přátel, a že s mnichy zachází jako s otroky. Nechápal, proč je tak rozcitlivělý. Nedošlo mu, že stejně jako Turi vzbuzuje lásku a úctu v něm, může ji vzbudit i v tak starém muži, jako je opat.

Opatův vztah ke Giulianovi byl upřímný, ale skrývaly se za ním i osobní zájmy. Jednou se tenhle chlapec možná stane osobností, se kterou bude na Sicílii třeba počítat. Spatřoval v něm něco božského. Turi mu byl upřímně vděčný. Opat mu zachránil život, poučil ho o mnoha věcech a byl mu příjemným společníkem. Dovolil mu dokonce používat svou knihovnu. Bylo to zvláštní, ale Giulianovi se líbilo i opatovo kličkování, viděl v něm rovnováhu mezi tím, co znamená konat dobro, a tím, co znamená výslovně nikomu neškodit. Byla to vyrovnanost schopná nechat život plynout tak, jak je.

Opat a Turi se objali. „Jsem vaším dlužníkem,“ řekl Turi. „Kdybyste potřeboval jakoukoli pomoc, obraťte se na mě. Udělám všechno, o co mne požádáte.“

Opat ho poplácal po zádech. „Křesťan koná dobro bez odměny. Vrať se na cestu boží a svůj vděk vyjádři Bohu.“ To ale říkal jen tak. Giulianův slib si dobře vryl do paměti.

Giuliano vzal Pisciottovi pytel z rukou, přehodil si ho přes záda a oba chlapci společně vyšli z klášterní brány. Zpátky se už nepodívali.

KAPITOLA 6

Z útesu pod horou Monte d’Ora viděli Giuliano a Pisciotta hluboko pod sebou Montelepre. Zdálo se, že jen několik kilometrů pod nimi se v domech rozsvěcejí světla. Giulianovi připadalo, že zaslechl tlampače na náměstí vysílající podvečerní náladovou hudbu z římského rozhlasu.

Horský vzduch ale mátl. Cesta do města trvala dvě hodiny, z města do těchto míst čtyři. Giuliano si tu s Piciottou hráli už jako děti; znali tu každý kámen, každou jeskyni, každou cestu. Vzadu byla Bílá jeskyně, Grotta bianca, v dětství jejich oblíbený úkryt, větší než kterýkoli dům v Montelepre.

Aspanu moje úkoly splnil do posledního puntíku, pomyslel si

Giuliano. Odnesl do jeskyně spací pytle, pánve, krabice s náboji a tašky s potravinami a chlebem. Byla tam dřevěná truhla s baterkami, lampami a noži a také několik lahví petroleje. „Aspanu, tady můžeme žít do konce života,“ smál se.

„Jen pár dní,“ řekl Aspanu. „Nebo si sem pro tebe přijdou karabiniéři.“

„Ti zbabělci budou hledat jen ve dne,“ odpověděl Turi. „V noci jsme v bezpečí.“

Kopce zahalil obrovský příkrov tmy, ale nebe bylo plné hvězd, takže na sebe celkem dobře viděli. Pisciotta otevřel pytel a začal vyndávat zbraně a oblečení. Turi se pomalu, obřadně ozbrojoval. Svlékl mnišskou kutnu, oblékl si kalhoty a velkou vestu posetou kapsami. Za pás si zasunul dvě pistole, samopal na rameni ukryl pod vestu tak, aby ho mohl kdykoli použít. Kolem těla si připjal pás s nábojnicemi a dvě krabičky kulek si dal do kapsy od vesty. Nůž, který mu podal Pisciotta, si strčil do vojenské boty. Malou pistoli zasunul do vnitřní kapsy v podšívce vesty. Všechny zbraně a náboje pečlivě zkontroloval.

Pušku si pověsil přes záda. Konečně byl hotov. Usmál se na Pisciottu, který měl v ruce jen luparu a v pouzdře za pasem nůž. „Připadám si vedle tebe jako nahý,“ řekl Pisciotta. „Můžeš s tou spoustou železa vůbec chodit? Když upadneš, nebudeš se moci postavit na nohy.“

Giuliano se jen usmíval úsměvem dítěte přesvědčeného, že vyzrálo nad světem. Velká jizva na boku ho pod tíhou všech těch zbraní a nábojů bolela, ale byla to bolest příjemná. Dávala mu rozhřešení. „Jsem připraven. Můžeme navštívit mé rodiče nebo se setkat s nepřítelem,“ řekl Pisciottovi. Mladí muži se vydali po dlouhých serpentinách z kopce jménem Monte ďOra dolů do Montelepre.

Šli pod oblohou plnou hvězd, Turi Giuliano, ozbrojený proti smrti a proti lidem, vdechoval plnými doušky vůni vzdálených citrónovníkových sadů a divokých květin a cítil se klidný jako nikdy předtím. Už nebyl proti náhodnému nepříteli bezmocný. Už se nemusel přít sám se sebou o to, zda je odvážný. Když vlastní vůlí zahnal smrt a přinutil roztrhané tělo, aby se zahojilo, věřil, že silou vůle zvítězí nad svým tělem kdykoli. Už nepochyboval o tom, že ho čeká velkolepá budoucnost. Cítil se jako mýtičtí středověcí hrdinové, kteří nemohli z tohoto světa odejít, dokud nedošli na konec své dlouhé cesty, dokud nedosáhli svých velkých vítězství.

Nikdy z těchto kopců neodejde, nikdy neopustí tyto olivovníky, tuto Sicílii. Svou budoucí slávu si představoval v neurčité podobě, ale sláva to byla, o tom nepochyboval. Ustrašený venkovský zelenáč, třesoucí se před karabiniéry, před soudci, před ubíjejícím tlakem zákona, zmizel navždy.

Na úpatí kopců se dostali k silnici vedoucí do Montelepre. Prošli kolem zasklené kapličky s Pannou Marií a děťátkem, její modré sádrové roucho se třpytilo jako moře v měsíčním světle. Vůně zahrad prosycovala povětří tak, že se Giulianovi téměř zamotala hlava. Viděl, jak se Pisciotta zastavil a utrhl si květ opuncie, zlátnoucí v nočním vzduchu, a pocítil ke kamarádovi, který mu zachránil život, lásku, která měla kořeny hluboko ve společném dětství. Chtěl se s ním podělit o svou nesmrtelnost. Není jim souzeno zemřít jako dva bezejmenní vesničané na sicilském úbočí. Giuliano plný nadšení zvolal: „Aspanu, Aspanu! Tohle je život!“ a rozběhl se od hrozivě bílých skal kolem zasklených kapliček se soškami Krista a svátých mučedníků. Pisciotta se smíchem přiskočil a spolu letěli o závod pod klenbou měsíčního svitu, který jim osvětloval cestu do Montelepre.

Kopce přecházely do širokého pásu pastvin, za kterým se už objevovaly zídky ohraničující pozemky domů ve via Bella. Za zídkou měl každý dům zahrádku s rajčaty a někde rostl i olivovník nebo citrónovník. Branka do zahrádky Giulianových nebyla zamčená, chlapci do ní tiše vešli a objevili se přímo před Turiho matkou; už na ně čekala. Padla Turimu do náručí a po tvářích jí stékaly slzy. Horečnatě ho líbala. „Můj drahý synáčku, můj drahý synáčku,“ šeptala a Turi tam stál zalitý měsíčním světlem a poprvé v životě jí svou lásku neoplácel stejným způsobem.

Blížila se půlnoc, měsíc zahradu jasně osvětloval, takže si raději pospíšili, aby unikli slídivým pohledům. Okenice v domě byly zavřené a venku dávali Giulianovi a Pisciottovi příbuzní pozor na policejní hlídky. U Giulianových se na oslavu Turiho návratu shromáždili přátelé a rodina. Chystala se hostina jako na velikonoce. Tuto noc měli strávit společně, potom se Turi vrátí do kopců.

Otec Turiho objal a pochvalně poplácal po zádech. Přišly obě sestry i Hector Adonis. I sousedka, asi pětatřicetiletá vdova, která se jmenovala La Venera. Jejího manžela, známého banditu Candelleriu před rokem někdo udal policii. Vdova se s Turiho matkou spřátelila, ale její přítomnost na rodinném setkání Turiho překvapila. Zřejmě ji pozvala matka. Proč asi, divil se.

Jedli, pili a těšili se z Turiho, jako by se vrátil z dlouhého pobytu v cizině. Potom chtěl otec vidět ránu. Giuliano si vytáhl košili z kalhot a ukázal velkou rudou jizvu obklopenou tmavými podlitinami způsobenými pohmožděním. Matka začala naříkat. „To bys mě raději viděla zbitého za mřížemi?“ zeptal se jí Giuliano s úsměvem.

Ačkoli Giulianovi tato rodinná slavnost připomínala nejšťastnější dny dětství, cítil ode všeho velký odstup. Stoly se prohýbaly pod jeho oblíbenými jídly, byla tam sépie, dlouhé makaróny s kořeněnou rajskou omáčkou, pečené jehně, velká mísa oliv, zelený a červený salát politý prvním, právě vylisovaným olivovým olejem, opletené láhve sicilského vína. Bylo tam všechno, co Sicílie nabízela. Matka a otec vyprávěli příhody ze svého života v Americe a Hector Adonis všechny bavil slavnými příběhy ze sicilských dějin. Vyprávěl o Garibaldim, o Sicilských nešporách, kdy před mnoha staletími lidé povstali, aby vyhnali francouzské vojsko, které Sicílii okupovalo. Vyprávěl, jak Sicílie trpěla, jak ji utlačovali Římané, Maurové, Normané, Francouzi, Germáni i Španělé. Nešťastná Sicílie! Nikdy nepoznala svobodu, lidé tu jen trpěli hladem, za práci jim nikdo pořádně nezaplatil a sicilská krev tekla proudem.

Proto dnes ani jeden Sicilan nevěří vládě, zákonu, uspořádání společnosti; Sicilan jim musel odjakživa jen sloužit. Giuliano toto všechno poslouchal od malička a vrylo se mu to hluboko do paměti. Teď cítil, že on to změní.

Pozoroval Aspana, jak si pokuřuje nad šálkem kávy. I při oslavě mu na rtech pohrával ironický úsměv. Giuliano mu četl myšlenky. Možná, že mu Aspanu za chvíli řekne: no vidíš, stačí, když se dáš postřelit, zabiješ policajta a staneš se zločincem – a hned tě tvoji milovaní zahrnou láskou a budou tě vzývat jak svátého na nebesích. A přece jedině od Aspana se Giuliano necítil odtržený.

A co tu dělá La Venera? Proč ji matka pozvala a proč přišla? Giuliano pozoroval, že její tvář je stále krásná, tmavé obočí jakoby zvýrazňovalo odvahu. Byla to silná osobnost, a její tmavě červené rty v zakouřeném tlumeném světle zpurpurověly. Tvar její postavy nemohl rozpoznat, protože byla oblečena ve volných šatech, které nosívají sicilské vdovy.

Turi musel podrobně vyprávět o střelbě na křižovatce. A otec, už trochu opilý, souhlasně nad smrtí policajta pobrukoval. Matka mlčela. Otec ještě připomněl, jak si hospodář přišel pro osla a on ho musel odbýt: „Buď rád, že jsi přišel jen o osla. Já jsem ztratil syna,“ řekl mu.

„Osla zajímá jen osel,“ poznamenal Aspanu.

Všichni se zasmáli. „Když ten hospodář slyšel, že policajt přišel o krk,“ pokračoval Turiho otec, „neopovážil se nahlásit, že chce za osla náhradu. Snadno by mohl dostat bastinado.“

„Zaplatíme mu ho,“ řekl Turi.

Potom začal Hector Adonis rozvíjet plán, jak Turiho zachránit. Rodina mrtvého dostane odškodné. Giulianovi rodiče budou muset zatížit svůj malý kus půdy hypotékou a peníze si půjčit. Je jasné, že Adonis přispěje také. S tímto taktickým krokem je třeba počkat, až ustane pobouření. Velký don Croce bude muset uplatnit svůj vliv na úřady i na rodinu zavražděného. Koneckonců, stalo se to v podstatě nešťastnou náhodou. Ani na jedné straně nebyl zlý úmysl. Jakmile rodina oběti a odpovědní vládní úředníci ustoupí, bude možné tuhle frašku sehrát. Jedinou chybou je průkaz totožnosti, který zůstal na místě vraždy. Ale za nějaký ten rok don Croce zaúřaduje a průkaz se ze spisů obžaloby ztratí. Nejdůležitější je, aby Turi Giuliano v následujícím roce něčím nerozvířil hladinu. Musí zmizet v kopcích.

Turi všechno trpělivě poslouchal, s úsměvem pokyvoval hlavou, nedal najevo, jak ho takové řeči dráždí. Stále si o něm myslí, že je takový, jaký byl před dvěma měsíci v době festy. Sundal si vestu, složil zbraně a nechal je ležet u nohou pod stolem. Na ně to ale dojem neudělalo, ani je nezmátla jeho obrovská strašná jizva. Nedovtípili se, že tahle rána zasáhla i jeho myšlení, že už nikdy nebude takovým chlapcem, jako byl předtím.

V tomto domě byl nyní v bezpečí. Důvěřoval lidem, kteří hlídali ulici a kasárna karabiniérů. Věděl, že by ho v případě útoku ihned varovali. Dům byl kamenný, postavený před několika staletími; okna byla kryta okenicemi z těžkého dřeva. I dřevěná brána byla mohutná, opatřená železnými mřížemi. Z domu nepronikl ani záblesk světla, nepřítel tam nemohl překvapivě vpadnout. A přesto se Giuliano cítil ohrožený. Jeho blízcí ho mohli vtáhnout do pasti předešlého života, mohli ho přesvědčit, aby se stal pokorným zemědělcem a složil zbraně namířené proti ostatním a bezmocně se podřídil jejich zákonům.

V tu chvíli si uvědomil, že bude muset být krutý i k vlastní rodině, ačkoli odjakživa snil spíše o lásce než o síle. Jenže situace se změnila. Viděl jasně, že do popředí se dostala síla.

„Milý kmotře,“ řekl klidným hlasem Hectoru Adonisovi a všem ostatním, „vaše slova jsou důkazem toho, jak velkou lásku mi projevujete a jak velkou o mne máte starost. Já ale nepřistoupím na to, aby moji rodiče přišli o svůj kousíček země jen proto, aby mě dostali ze situace, ve které jsem se ocitl. Netrapte se kvůli mně. Jsem dospělý, za svou neopatrnost musím zaplatit sám. A jsem rozhodně proti tomu, aby kdokoli platil odškodné za toho mrtvého karabiniéra. Nezapomínejte, že mě chtěl zastřelit kvůli kousku pašovaného sýra. Nikdy bych na něj nevystřelil, ale zdálo se mi, že umírám, a chtěl jsem vyrovnat účet. To už je ale pryč. Odedneška už nikomu snadným terčem nebudu.“

„Navíc v kopcích je větší legrace,“ usmál se Pisciotta.

Turiho matka se nedala jen tak odbýt. Všichni viděli, že je nešťastná, z očí jí probleskoval strach. „Nesmí z tebe být bandita, nesmíš zabíjet chudáky, život už je tak dost pronásleduje,“ řekla zoufale. „Ať z tebe není vyvrhel. Poslechni si La Venera, ta ti řekne, jaký život měl její muž.“

La Venera zvedla hlavu a upřeně se podívala na Giuliana. Zaujala ho krása její tváře, jako by ho chtěla k sobě citově připoutat. Oči měla plné odvahy a její upřený pohled ho přímo vyzýval. Předtím ji vnímal jako starší ženu, teď ho vzrušovala.

Když začala mluvit, prozrazoval její zastřený hlas dojetí. „Můj manžel musel žít ve stejných kopcích, do kterých chcete odejít i vy, a žil tam jako zvíře. V neustálém strachu. Ve dne v noci. Strach mu nedovolil v klidu se najíst. Nemohl strachem spát. Když jsme spolu leželi v posteli, vyháněl ho z ní sebemenší šramot. Spali jsme tak, že měl zbraně stále při ruce. Ale nepomohlo mu to. Počkali si na něj, když onemocněla naše dcera a on se za ní přišel podívat. Byl hodný. Zastřelili ho na ulici jako psa. Stáli nad ním a smáli se mi do tváře.“

Giuliano viděl úšklebek na Pisciottově tváři. Velký bandita Candelería a hodný? Zabil šest mužů, které podezříval z udavačství, zabíjel bohaté, ale okrádal i chudé, třásl se před ním celý kraj. V jiném světle ho viděla jen jeho žena.

La Venera si Pisciottova úšklebku nevšimla. „Pohřbila jsem ho a za týden nato i naše dítě,“ pokračovala. „Prý zápal plic. Já ale vím, že jí puklo srdce. Chodívala jsem za manželem do kopců a mám na to strašné vzpomínky. Stále mu byla zima, měl hlad, často byl nemocný. Kolikrát se chtěl vrátit k životu v zemědělství! Nejhorší bylo, že mu ztvrdlo srdce. Bylo tvrdé jako olivová pecka. To už snad ani nebyl člověk, dej mu Pán Bůh lehké odpočinutí. Proto nebuď tak hrdý, milý Turi. Všichni ti pomůžeme, hlavně ať se z tebe nestane to, co se stalo z mého manžela v posledních letech jeho života.“

V místnosti zavládlo ticho. Ani Pisciotta se už neusmíval. Turiho otec bručel, že se hospodářství vcelku rád zbaví, aspoň si bude moci ráno přispat. Hector Adonis se díval zachmuřeně na stůl. Nikdo neřekl ani slovo.

Vtom kdosi zaklepal na bránu; signál hlídajícího souseda přerušil ticho. Pisciotta šel zjistit, co se stalo. Když se vrátil, naznačil Giulianovi, aby si vzal zbraně. „V kasárnách karabiniérů se svítí,“ řekl. „Ulici směrem k náměstí zablokovalo policejní auto.“ Na chvíli se odmlčel. „Musíme jít.“

Matka se vrhla Turimu do náruče a než ji objal, už držel v ruce vestu z ovčí kůže. Rozloučil se s ostatními a byl připraven k odchodu. Vestu měl oblečenou, pušku přes záda. Vše dělal s rozmyslem, beze spěchu. Chvíli stál, na všechny se usmál a potom řekl Pisciottovi: „Můžeš tu zůstat a přijít za mnou později.“ Za chvíli dodal: „Nebo půjdeme do kopců spolu hned teď.“ Pisciotta šel beze slova k zadním dveřím a otevřel je.

Giuliano ještě jednou objal matku a ta ho mnohokrát políbila na tvář. „Dobře se schovávej a dávej si pozor,“ řekla. „Pomůžeme ti, můžeš se spolehnout.“ Ale Giuliano jí už vyklouzl z náruče.

Pisciotta byl už venku, šel pomalu přes pole k úpatí kopců. Uslyšel Giulianův ostrý hvizd a za chvíli ho jeho kamarád dohonil. Cesta do kopců byla volná, strážci je ubezpečili, že tímto směrem žádné hlídky nejsou. Za čtvrt hodiny budou v bezpečí v Bílé jeskyni. Kdyby se karabiniéři za nimi pustili potmě, bylo by to od nich dost odvážné a nerozumné.

„Aspanu, kolik karabiniérů je v kasárnách?“ zeptal se Giuliano.

„Dvanáct,“ odpověděl Pisciotta, „a jeden strážmistr.“

Giuliano se zasmál. „Třináct je nešťastné číslo. Proč před nimi vůbec utíkáme, když je jich tak málo?“ Za chvíli dodal: „Jdeme.“

Obrátil se a šli přes pole zpátky k městu, vešli do něj ovšem o trochu níže. Přešli přes via Bella a bezpečně skryti v temné boční uličce sledovali dům Giulianových. Schovali se do stínu a čekali.

Za pět minut projel po via Bella jeep. Mačkalo se v něm šest karabiniérů spolu se strážmistrem. Dva z nich obešli dům, aby střežili zadní vchod. Strážmistr se třemi muži přistoupil k bráně a zabušil na ni.

V tu chvíli dorazilo k jeepu malé kryté nákladní auto, z kterého vyskočili další dva ozbrojení karabiniéři připravení kontrolovat ulici.

Turi všechno se zájmem sledoval. Přepad byl založen na předpokladu, že se pronásledovaní nepokusí o protiútok; že jejich jedinou možností bude útěk. Turi si v tu chvíli uvědomil zásadu, že při pronásledování musí vždy zaujmout pozici, z které může zaútočit, bez ohledu na sílu protivníka, a dříve, než proti sobě bude mít přesilu.

Byla to první Giulianova taktická úvaha a překvapilo ho, jak snadno by se celá situace dala zvládnout, kdyby se do ní pustili naostro. Na strážmistra s třemi karabiniéry u brány střílet nemohl, byl by zasáhl dům a někoho z příbuzných. Ale těch dvou, co hlídali ulici, těch by se zbavil hned, stejně jako dvou řidičů, kteří zůstali za volantem. Nejvhodnější chvíle byla, když strážmistr a jeho muži vstoupili do domu. Ven už by se vyjít neodvážili a on a Pisciotta by snadno utekli přes pole. Pokud šlo o policajty, kteří přehradili ulici náklaďákem, ti byli příliš daleko a nemohli nijak zasáhnout. A bez rozkazu by se nehnuli z místa.

Tentokrát Giuliano žádnou krev prolévat nechtěl. Byl to jen manévr, který si rozebíral v duchu. Kromě toho chtěl vidět v akci strážmistra, svého budoucího hlavního protivníka.

Mezitím Turiho otec otevřel bránu, strážmistr ho surově chytil za rameno, zařval na něj, ať čeká, a vyhodil ho na ulici.

Strážmistr, to byla u italských karabiniérů nejvyšší poddůstojnická hodnost a strážmistr býval obvykle velitelem oddílu v menším městečku. Patřil tedy k důležitým osobnostem místní honorace a zasluhoval si stejnou úctu jako starosta nebo místní farář. Rozčílilo ho tedy, když mu Turiho matka místo pozdravu vstoupila do cesty a pohrdavě si před ním odplivla.

S třemi svými muži si musel prorazit cestu do domu a při prohlídce je Turiho matka provázela urážkami a nadávkami. Všechny lidi z domu vyvedli na ulici a vyslýchali; ptali se i u sousedů a i tam je provázelo nejedno hanlivé slovo.

Když prohlídka domu skončila bezvýsledně, začal strážmistr na obyvatele domu útočit otázkami. „Snad si nemyslíte, že prozradím vlastního syna?“ řekl pobouřený otec a na ulici se ozvaly souhlasné výkřiky lidí, kteří se tam sběhli. Strážmistr poslal Giulianovu rodinu zpátky do domu.

„Mají štěstí, že tvoje matka neměla naše zbraně,“ zašeptal Pisciotta v tmavé uličce, ale Turi neodpovídal. V hlavě mu bušila krev. Ovládl se jen s největším úsilím. Strážmistr se po jakémsi opovážlivci v davu ohnal obuškem za to, že se postavil proti surovému zacházení s Turiho rodiči. Dva karabiniéři začali obyvatele zajišťovat, hnali je před sebou do čekajícího náklaďáku, přičemž je bezohledně bili, a nedbali na protesty a vystrašené výkřiky.

Náhle se jim jeden muž vytrhl a sám se postavil proti nim. Vrhl se na strážmistra. Rozlehl se výstřel a muž padl na dlažbu. Z jednoho domu zazněl hrozný křik, na ulici vyběhla žena a vrhla se na ležícího manžela. Turi ji poznal; byla to stará známá jejich rodiny, vždycky na velikonoce nosila jeho matce čerstvě upečený koláč.

Turi zaťukal Pisciottovi na záda. „Pojďme,“ zašeptal a rozběhl se přes úzké křivolaké uličky na náměstí, kam ústila via Bella.

„Co je? Kam běžíš?“ zavolal za ním Pisciotta, ale hned ztichl. Pochopil, co chce Turi udělat. Náklaďák se zajatci musí projet po via Bella, otočit se a zamířit ke kasárnám.

Turi běžel tmavou uličkou souběžnou s via Bella a cítil se jako neviditelný, jako Bůh. Věděl, že nepřítel netuší, co Turi dělá, nenapadlo by je to ani ve snu, myslí si, že utíká do kopců. Překypoval nadšením. Však on jim ukáže! Nemohou přece beztrestně přepadnout dům jeho matky! Pro příště si to dobře rozmyslí! A jen tak zastřelit člověka! Však on je naučí, že k jeho rodině a sousedům je třeba se chovat s úctou!

Už byl na druhém konci náměstí a ve světle jediné pouliční lampy viděl policejní auto zahrazující vstup do via Bella. To má být past? Myslí si, že se dá tak snadno nachytat? Na nic lepšího se vrchnost nezmůže? Vběhl do další postranní uličky, odkud se dostal k zadnímu vchodu do kostela tyčícího se nad náměstím. Pisciotta mu běžel v patách. V kostele přelezli zábradlí před oltářem, chvíli zůstali na posvátném místě, kde kdysi dávno oba ministrovali a pomáhali knězi při sloužení nedělní mše a udílení oltářní svátosti. S odjištěnými zbraněmi poklekli a nemotorně se pokřižovali; voskové sošky s trnovou korunou, pozlacené Panenky Marie v modrých šatech a svatí na chvíli ztlumili jejich bojový zápal. Potom proběhli mezi lavicemi k velkým dubovým dveřím, odkud měli výhled na celé náměstí. Tam poklekli a namířili zbraně.

Policejní auto z via Bella vycouvalo, aby mohl náklaďák se zadrženými občany vyjet na náměstí, otočit se a zpátky se po via Bella dostat do kasáren. Vtom Turi rozrazil kostelní bránu a řekl Pisciottovi: „Střílej do vzduchu!“ Sám pustil dávku ze samopalu do auta stojícího přes ulici; mířil na pneumatiky a do motoru. Náměstím otřásl výbuch a z auta vyšlehly plameny. Dva karabiniéři vyletěli z předních sedadel jako dvě figurky, překvapením ani nestihli napnout svaly a přichystat se na náraz. Pisciotta vystřelil na kabinu náklaďáku, ve kterém byli zadržení občané. Turi viděl, jak šofér vyskočil a padl na dlažbu. Potom vyskočil druhý ozbrojený karabiniér a Pisciotta znovu vystřelil. I on zůstal ležet. Turi se obrátil vyčítavě na Pisciottu, ale vtom zadrnčela barevná kostelní okna pod výstřely a úlomky skla pokryly kostelní dlažbu jako rubíny. Turi si uvědomil, že soucit není na místě. Aspanu má pravdu. Musí zabíjet, nebo se dát zabít sami.

Giuliano chytil Pisciottu za ruku, přeběhl přes kostel ven zadním vchodem a spolu se ztratili v tmavých klikatých uličkách Montelepre. Bylo mu jasné, že dnes v noci už vězňům pomoci nemůže. Přelezli přes zdi kolem městečka, proběhli přes pole a dostali se do bezpečí příkrých svahů pokrytých obrovskými bílými kameny. Ráno už byli na Monte d’Ora v kopcích Cammarata.

Před tisíci lety se tu skrýval Spartakus s otroky, se kterými bojoval proti římským legiím. Z vrcholku Monte d’Ora se Turi Giuliano díval na ranní slunce a s mladickou radostí se těšil z toho, jak se mu podařilo uniknout nepříteli. Už se nikdy nenechá ponižovat! O životě a smrti bude rozhodovat on sám! Ani v nejmenším nepochyboval, že všechny jeho činy přispějí k slávě a osvobození Sicílie, že budou pomáhat dobru, ne zlu. Že zaútočí jen v zájmu spravedlnosti na pomoc chudým. Že v každém boji zvítězí a získá si lásku utlačovaných.

Bylo mu dvacet let.

KAPITOLA 7

Don Croce Malo se narodil ve vesničce Villaba, v zapadlé díře, která díky němu zbohatla a stala se slavnou po celé Sicílii. Sicilané neviděli nejmenší ironii v tom, že pochází z pobožné – rodiny, která chtěla, aby se stal knězem, a že se původně jmenoval Crocefisso – Pevný kříž. Taková zbožná jména dávali svým dětem jen velmi silně nábožensky založení rodiče. Jako chlapec dokonce hrával na velikonoce v pašijových hrách Ježíše Krista a za procítěný projev sklízel velký úspěch.

Když se začala psát první léta nového století a Croce dospěl, bylo jasné, že se podrobuje cizí autoritě jen stěží. Byl to pašerák a podvodník, zabiják, kradl a ke všemu ještě přivedl do jiného stavu venkovské děvče, které v pašijových hrách hrálo roli nevinné Magdalény. Vzít si ji nechtěl, vymlouval se, že se oba dali unést náboženským zápalem, a proto je mu to třeba prominout.

Rodinu děvčete toto vysvětlení neuspokojilo a žádala svatbu nebo smrt. Hrdý Croce Malo si zneuctěné děvče odmítl vzít a odešel do kopců. Po roce života bandity se mu podařilo navázat spojení s mafií.

Slovo mafie, převzaté z arabštiny a znamenající útočiště, se do jazyka Sicilanů dostalo za vlády Saracénů v desátém století.

Obyvatelé Sicílie byli celá staletí nemilosrdně vytlačováni Římany, papeži, Normany, Francouzi, Germány a Španěly. Vládci zotročovali obyvatelstvo, znásilňovali ženy a vraždili místní vůdce. Nebyli si před nimi jisti ani boháči. Španělská inkvizice je obvinila z kacířství a obrala je o majetek. Tehdy vzniklo tajné společenství mstitelů zvané mafie. Když královský dvůr odmítl zakročit proti normanskému šlechtici, který jednomu hospodáři znásilnil ženu, spojilo se několik hospodářů a poslali šlechtice před bránu nebeskou sami. Když policejní šéf zmrzačil bezvýznamného zlodějíčka pomocí obávaného mučícího nástroje cassety, policejního šéfa zabili. Postupně se ze sedláků a chudých, kteří měli tvrdou hlavu, vytvořila ochranná organizace, jakási druhá vláda, mající větší moc než vláda oficiální. Když se chtěl někdo dovolat práva, nešel na policii, ale obrátil se přímo na místní mafii, která problém vyřešila.

Prozradit někomu z úředních osob jakoukoli bezvýznamnou informaci o mafii znamenalo dopustit se nejtěžšího zločinu. Sicilané mlčeli. Toto mlčení dostalo název omerta. Už celá staletí platí na Sicílii nepsaný zákon, že nesmíš říci nikomu ani slovo o zločinu, i kdyby byl namířen proti tobě. Mezi lidmi a vrchností, která má dbát na dodržování zákonů, se přerušily všechny vztahy; už i malé dítě se naučilo neukázat cizímu člověku ani ten nejjednodušší směr cesty nebo nikdy neříci adresu hledaného.

Celá století vládne na Sicílii mafie, organizace tak utajená a neproniknutelná, že si úřady ani nedovedou představit rozsah její moci. Až do druhé světové války slovo mafie na ostrově nikdo nevyslovil.

Pět let po útěku do kopců byl don Croce už známý profesionál. To znamená odborník, který spolehlivě odstraní člověka bez nejmenšího rizika. Stal se ctihodným občanem a po určitých opatřeních se vrátil do rodné Villaby, vzdálené asi šedesát kilometrů od Palerma. Mezi opatření patřilo zaplatit odškodné rodině zneuctěného děvčete. Později se to vyzdvihovalo jako příklad jeho ušlechtilosti, ale byl to spíš důkaz jeho prozíravosti. Děvče tehdy naložili na loď a odvezli k příbuzným do Ameriky, aby se hanba skryla. Přijela tam jako mladá vdova, ale rodina nezapomněla. Koneckonců byli to Sicilané. Ačkoli byl don Croce zkušený vrah, surový vyděrač a navíc člen obávané společnosti přátel Přátel, nemohl se spolehnout, že ho to před zneváženou rodinou uchrání. Šlo o čest – a nebýt odškodného, zabili by ho bez ohledu na důsledky.

Croce Malo spojoval obezřetnost s velkorysostí, takže se mu podařilo získat čestný titul don. Ve čtyřiceti letech patřil k nejpřednějším přátelům Přátel a byl volán k řešení nejostřejších sporů mezi soupeřícími mafiánskými skupinami; řešil nejdivočejší vendety. Byl rozumný, všemi mastmi mazaný, rozený diplomat, a co bylo nejdůležitější – při pohledu na krev neomdléval. Pro celou sicilskou mafii se stal ke všeobecné spokojenosti „donem míru“; kdo měl jiný názor nebo byl nepohodlný, ten byl zlikvidován a don Croce bohatl. Jeho bratr Benjamino se stal tajemníkem palermského kardinála. Protože však krev není voda, zachovával věrnost především donu Crocemu.

Don Croce se oženil a stal se otcem zbožňovaného chlapečka. V těch letech ještě nebyl tak opatrný jako později, ani nevedl tak jednoduchý způsob života, jakému se naučil později pod ranami osudu, a jedním husarským kouskem se proslavil po celé Sicílii a získal i obdiv nejvyšších kruhů římské společnosti. Zárodek tohoto činu byl v manželské rozepři, kterou musí prožít i nejvyšší osobnosti v dějinách.

Don Croce, poté co získal jisté postavení u přátel Přátel, se přiženil do hrdé rodiny, která si právě za obrovskou částku koupila šlechtický titul. Žena se na něj dívala spatra a po několika letech manželství bylo donu Crocemu jasné, že si musí získat uznání. Náhle získaná modrá krev podporovala u jeho ženy rozčarování, nesouhlasila s tím, jak důsledně zavrhoval jakoukoli hloupost, nesouhlasila s jeho přízemními sedláckými způsoby, nesnášela jeho zvyk mlčet, když neměl co říci, ani nenucené způsoby a drsnost, se kterou si vynucoval splnění svých přání. Navíc v ní přežívala vzpomínka na to, kolik nápadníků zmizelo, když o její ruku projevil zájem právě on.

Je jasné, že mu své pohrdání nedávala najevo otevřeně. Žili na Sicílii, ne v Anglii nebo v Americe. Don byl ale mimořádně citlivá duše. Velmi rychle si všiml, že jeho žena nezbožňuje zemi, po které chodí, a to mu stačilo, to byl projev neúcty. Rozhodl se, že si navždy získá její oddanost, aby se pak mohl plně věnovat obchodním záležitostem. Vymyslel řešení na úrovni, za kterou by se nemusel stydět ani sám Machiavelli.

Na Sicílii zavítal italský král, aby pozdravil své věrné poddané. Ti mu skutečně oddáni byli. Všichni sice nenáviděli římskou vládu a báli se mafie, ale krále milovali, ten jako by patřil do rodiny, kterou tvořilo nejbližší příbuzenstvo, Panna Maria a sám Bůh. Při příležitosti královy návštěvy se chystaly velkolepé oslavy.

První týden svého sicilského pobytu se král zúčastnil mše ve velké palermské katedrále. Měl se stát kmotrem synovi staré šlechtické sicilské rodiny prince Ollorta. Byl už kmotrem nejméně stovky dětí – synů polních maršálů, vévodů a nejmocnějších fašistických vůdců. Tyto vztahy upevňovaly vazby mezi korunou a výkonnou mocí. Královi kmotřenci se automaticky stávali Rytíři koruny a na důkaz projevené přízně dostali šerpu a malý stříbrný šálek.

Don Croce se připravil. Mezi hosty měl tři sta svých lidí. Jeho bratr Benjamino byl jedním z kněží sloužících bohoslužby. Když pokřtili syna prince Ollorta, vyšel s ním pyšný otec před katedrálu a triumfálně ho zdvihl do vzduchu. Dav jásal. Princ Ollorto patřil k méně nenáviděné šlechtě, byl to hezký štíhlý muž, a vzhled je na Sicílii vždy důležitý.

V tu chvíli se lidé dona Croceho začali tlačit do katedrály a zahradili královi cestu k východu. Král byl malý, měl hustý plnovous a řídké vlasy. Byl oblečen ve slavnostní uniformě rytíře, ve které vypadal spíše jako cínový vojáček. Tvářil se vznešeně, ale ve skutečnosti měl dobré srdce, a když mu páter Benjamino vložil do náruče další zavinuté děťátko, neprotestoval, ačkoli nevěděl, co to znamená: Na příkaz dona Croceho oddělili poučení diváci krále od jeho doprovodu i celebrujícího kardinála, takže tam nebyl nikdo, kdo by mohl zasáhnout. Páter Benjamino kojence rychle pokropil svěcenou vodou z nejbližší kropenky, vytrhl dítě královi z rukou a předal je donu Crocemu. Žena dona Croceho plakala štěstím a poklekla před králem. Král se stal kmotrem jejího jediného dítěte. Víc si nemohla přát.

Don Croce ztloustl a jeho napuchlé tváře na kostnatém obličeji vypadaly jako z drsného mahagonového dřeva; velký zahnutý nos byl jako anténa soustřeďující moc. Místo bývalých hustých vlasů měl na hlavě šedivé pichlavé strniště. Tělo se majestátně nafouklo, oči zarostly masem, obočí mu jako hustý mech přečnívalo nad tváří. S každým kilem, které přibral, se zvětšovala i jeho síla, takže nakonec působil jako nepřístupný obelisk. Jako by ani neměl žádnou lidskou slabost: nedával najevo hněv ani chamtivost. City projevoval neosobně, lásku nedával najevo vůbec. Uvědomoval si svou obrovskou odpovědnost, a ani když ležel se svou ženou v posteli, nedal jí na prsou najevo ani ty nejmenší obavy. Byl to skutečný král Sicílie. Jejich syna – dědice a následovníka – se ale zmocnila divná choroba. Emigroval do Brazílie, kde šířil osvětu mezi amazonskými Indiány. Don Croce se mohl hanbou propadnout a synovo jméno už nikdy nevyslovil.

Pak přišel k moci Mussolini. Na dona Croceho nijak nezapůsobil. Pozorně Mussoliniho sledoval a pak došel k závěru, že není ani chytrý, ani odvážný. Jestliže takový chlap může vládnout Itálii, on, don Croce, může v klidu vládnout na Sicílii.

Přišla však pohroma. Po několika letech vlády si Mussolini začal blíže všímat Sicílie a mafie. Pochopil, že to není náhodná banda zločinců, ale skutečná místní vláda, která kontroluje část jeho panství. Při bližším zkoumání dějin pochopil i to, že mafie odjakživa tajně bojuje proti vládě v Římě. A tisícileté úsilí dostat ji na kolena je dosud zcela bezúspěšné. Diktátor se zapřísahal, že mafii jednou provždy zničí. Fašisté nevěřili v demokracii jako v zákonnou formu vlády. Měli vlastní představy o tom, co má stát dělat, a podle nich jednali. Používali tedy podobné metody jako don Croce Malo.

Mussolini poslal na Sicílii ministra Césara Moriho, kterému důvěřoval, a propůjčil mu titul prefekta s neomezenou moci. Mori nebral ohled na dosavadní práva Sicilanů a zrušil moc sicilských soudních dvorů. Jeho oddíly obsadily Sicílii s rozkazem nejdříve střílet, potom se teprve ptát. Rozkázal uvěznit a deportovat celé vesnice.

Než nastoupil Mussoliniho diktátorský režim, neměli v Itálii trest smrti a vláda byla proti mafii v nevýhodě, protože ta používala smrt jako svůj hlavní donucovací prostředek. V době vlády prefekta Moriho se situace změnila. Hrdí mafiáni, kteří se drželi zákona omerty a mlčení nepřerušili ani při použití obávané cassetty, dostali kulku do hlavy. Takzvané spiklence pak vystěhovávali na pusté ostrůvky ve Středozemním moři. Prefekt Sicílii do roka vylidnil, vládnoucí mafii porazil. To, že se do široce rozhozených sítí dostali tisíce nevinných, bylo Římu lhostejné.

Donu Crocemu vyhovovaly demokratické zákony, činy fašistů ho pobuřovaly. Jeho přátelé a kolegové trpěli ve vězení za smýšlené zločiny, protože důkazy o skutečných zločinech po sobě nezanechali, na to byli příliš šikovní. Mnohé z nich zavřeli na základě pomluvy nebo je někdo s ním, protože nemusel jít k soudu a svědčit. To je nějaká slušná hra? Fašisté se vrátili do dob inkvizice, do doby, kdy měli králové božskou moc. A don Croce na božskou moc králů nevěřil, byl přesvědčen, že rozumný člověk na ni nevěří nikdy a přikyvuje jen tehdy, když ho trhají na kusy a čtvrtí čtyřmi divokými koni.

Ještě horší bylo, že fašisté znovu zavedli cassettu, středověký mučící nástroj – příšernou krabici, metr dlouhou a více než půl metru širokou, která na tvrdohlavce působila přímo zázračně. V cassettě se i tomu nejtvrdohlavějšímu mafiánovi uvolnil jazyk jako rozpustilé Angličance. Don Croce se s pohrdáním vychloubal, že on v životě nikoho nemučil. Stačila obyčejná smrt.

A tak se don Croce jako obrovská velryba ponořil do širých vod sicilského podzemí.

Ukryl se v klášteře opata Manftediho převlečen za františkánského mnicha. S opatem ho spojovalo dlouhodobé přátelství. Don Croce se sice vychloubal svou negramotností, ale právě v jejím důsledku mu důležité výhružné dopisy psané v době, kdy se na začátku své kariéry věnoval únosům, musel psát opat. Opat a don Croce hráli s otevřenými kartami. Zjistil, že mají společné záliby – lehké ženy, dobré víno a všechny druhy zlodějny. Don bral často opata do Švýcarska ke svým lékařům, aby si v této klidné zemi společně trochu vyhodili z kopýtka. Po vzrušujícím nebezpečí na Sicílii jim změna a oddech v klidném prostředí vždy přišly vhod.

Když vypukla druhá světová válka, nemohl se Mussolini už Sicílii věnovat. Don Croce se rychle chopil příležitosti, tajně navázal spojení s přáteli Přátel, kteří přežili, a posílal poselství plná naděje těm věrným stoupencům staré mafie, kteří žili ve vyhnanství na malých ostrůvcích Pantelleria a Stromboli. Spřátelil se s rodinami mafiánských vůdců, které dal prefekt Mori uvěznit.

Don Croce věděl, že jeho jedinou nadějí je konečné vítězství spojenců a že mu musí pomoci všemi silami. Spojil se s podzemními partyzánskými skupinami a vedl je k tomu, aby zachraňovali sestřelené spojenecké piloty. Připravoval se na rozhodující chvíli.

Když se v červenci 1943 vylodila na Sicílii americká armáda, podal jí don Croce pomocnou ruku. Copak v ní nebyli mnozí sicilští bratři, synové emigrantů? Přece nebude Sicilan kvůli Němcům bojovat proti Sicilanovi! Donovi lidé přesvědčili tisíce italských vojáků, aby dezertovali a přečkali v úkrytech, které jim mafie přichystala. Don Croce osobně jednal s tajnými agenty americké armády a převáděl útočící oddíly přes horská sedla, aby se vyhnuli Němcům a jejich těžkému dělostřelectvu připravenému v zákopech. A tak zatímco anglické invazní oddíly na druhé straně ostrova postupovaly pomalu a s těžkými ztrátami, americké jednotky splnily poslání mnohem dříve, než se předpokládalo, a s nepatrnými ztrátami na životech.

Don Croce, kterému bylo už téměř pětašedesát a byl velmi tlustý, osobně přivedl mafiánské partyzány do Palerma a zajal německého generála, který velel obraně města. Se svým zajatcem se potom skrýval ve městě, dokud nebyla prolomena fronta, a do města nepřišla americká armáda. Nejvyšší americký velitel jižní Itálie psal ve svých depeších do Washingtonu o donu Crocem jako o generálovi mafie. Pod tímto označením ho poznali i američtí důstojníci v následujících měsících.

Americkým vojenským velitelem Sicílie byl plukovník Alfonso La Ponto. Svou hodnost získal jako vysoce postavený politik ve státě New Jersey a na své poslání se připravil speciálním výcvikem. Za jeho hlavní přednosti byla považována přívětivá povaha a schopnost dohodnout se s veřejnými činiteli. Podle podobných kritérií vybírali i štáb jeho vojenské vlády. Hlavní stan tvořilo dvacet důstojníků a padesát poddůstojníků a vojáků. Mnozí z nich byli původem Italové. Don Croce je všechny přijal s upřímnou láskou a projevoval jim oddanost a sympatie. S přáteli o nich však hovořil jako o hlupácích.

Don Croce nikdy nepřicházel s prázdnýma rukama. Plukovník La Ponto ho jmenoval do funkce hlavního poradce a byl mu dobrým společníkem. Chodíval k němu na večeře a obžerně mlaskal nad dobrými domácími jídly.

Nejdříve bylo ve všech sicilských městečkách třeba jmenovat nové starosty. Ti dosavadní byli – samozřejmě – fašisté a Američané je uvěznili.

Don Croce doporučil vůdce mafie, kteří byli ve vězení. Ze záznamu bylo zřejmé, že je fašistická vláda pronásledovala a věznila proto, že nesouhlasili s politikou státu, z čehož Američané usuzovali, že zločiny, za které byli odsouzeni, jsou smyšlené. Don Croce vyprávěl nad báječně uvařenou rybou a těstovinovými lahůdkami dojemné historky o tom, jak se jeho přátelé, všechno vrahové a zloději, odmítali vzdát svých demokratických zásad spravedlnosti a svobody. Plukovník byl nadšený, že tak rychle našel ideální představitele, kteří se budou pod jeho velením starat o správu života civilního obyvatelstva. Do jednoho měsíce byli ve většině městeček západní Sicílie na radnicích ti nejhorší mafiáni, kteří se ve fašistických věznicích našli.

Americká armáda s nimi byla nanejvýš spokojena. K zabezpečení pořádku na vybojovaném území stačilo minimum okupačního vojska. Válka pokračovala na pevnině, ale za americkými liniemi k žádným sabotážím nedocházelo, nikdo tam nekalil vodu. Černý obchod mezi obyčejnými lidmi byl nepatrný. Plukovník dostal zvláštní vyznamenání a jmenovali ho brigádním generálem.

Mafiánští starostové doporučení donem Croce si vynutili přísné zákony proti pašování a karabiniéři nepřetržitě hlídkovali na cestách a v horských průsmycích. Bylo to jako za starých časů. Don Croce měl všechno pod kontrolou. Vládní inspektoři dohlíželi, aby neochotní rolníci odevzdávali zrno, olivy a hrozny do státních skladů, odkud byly na lístky přidělovány sicilskému obyvatelstvu. Don Croce si od americké armády vyžádal, aby mu na rozvoz potravin do hladovějících měst, tedy do Palerma, Monreale, Trapani, Syrakus a Katánie, ale i do pevninské Neapole, půjčili nákladní auta. Američané nad aktivitou dona Croceho žasli a za služby ozbrojeným silám Spojených států mu jako odměnu udělili písemné uznání.

Ale don Croce se písemného uznání nenajedl; jako negramotný si je dokonce nemohl ani přečíst. Poplácávání plukovníka La Ponta mu jeho obrovské břicho nenaplnilo. Nespoléhal se na vděčné Američany ani na požehnání, kterým odměňuje statečné Bůh, a za své služby lidstvu a demokracii si odměnu určil sám. Přeplněné americké náklaďáky, jejichž řidiči měli propustky s plukovníkovým podpisem, jezdily do zcela jiných cílových stanic. Don Croce je nasměroval do svých osobních skladů rozmístěných v menších městečkách, jako bylo Montelepre, Villaba nebo Partinico. Zboží potom don Croce a jeho společníci prodávali za padesátinásobek úřední ceny na kvetoucím černém trhu. Tím si upevňoval dobré vztahy s nejmocnějšími vůdci znovuvzkříšené mafie. Don Croce věřil, že největší lidskou slabostí je chamtivost, a proto se vždy o zisk dobrovolně dělil.

Byl skutečně velkorysý. Plukovník La Ponto dostal nádherný dar – antické sochy, malby a starodávné šperky. Don Croce rozdával s radostí. Důstojníci i vojáci americké vládní posádky pro něj byli jako synové, které jako každý milující otec zasypával dary. Vojáci byli většinou sicilského původu a na jejich místo je vybrali proto, že rozuměli italské povaze a kultuře; je jasné, že donovi jeho lásku opláceli. Podepisovali mu speciální vojenské propustky, náklaďákům určeným pro jeho potřebu věnovali mimořádnou pozornost. Chodili na jeho večírky, kde byla pěkná sicilská děvčata, a líbila se jim laskavost, patřící k typické sicilské povaze. Dostali se do rodin, pochutnávali si na známých jídlech, která jim připomínala domov, a mnozí z nich se ucházeli o dcery z mafiánských rodin.

Don Croce Malo se dostával do situace, kdy mohl obnovit své někdejší mocenské postavení. Vůdci mafie a celé Sicílie mu byli zavázáni. Měl na starosti artézské studně a vodu z nich prodával obyvatelům ostrova za výhodnou cenu. Vytvořil si monopol na potraviny; vybíral poplatky za každý Stánek na trhu, kde se prodávalo ovoce nebo maso, od majitelů kaváren, kteří měli sotva na pult, i od potulných hudebníků. Kontroloval obchod s benzinem, který bylo možno získat jen od americké armády. Jmenoval dozorce nad obrovským majetkem šlechty; časem jej chtěl sám levně koupit. Byl už na cestě k tomu, aby se stal takovým pánem, jakým byl před nástupem Mussoliniho. Chtěl rozhodně znovu zbohatnout. Jak se říká, chystal se dřít v příštích letech Sicílii kůži z těla.

Jen jedna věc dona Croceho vážně mrzela. Jeho jediný syn se úplně zbláznil, pomátl se z touhy konat dobré skutky. Jeho bratr páter Benjamino si rodinu založit nemohl. Don neměl žádného dalšího pokrevního příbuzného. Neměl nikoho, komu by své panství mohl předat. Neměl u sebe žádného mladíka, kterému by mohl důvěřovat a s kterým by byl pokrevně spřízněn; neměl nástupce, který by byl ocelovou pěstí, když ta jeho v sametové rukavici nebude dost přesvědčivá.

Don slyšel o Salvatoru Giulianovi už dávno. Doporučoval mu ho i opat Manfredi. Na Sicílii se o hrdinských činech tohoto mladíka šířily celé legendy. Donu Crocemu se začalo nabízet řešení jeho jediného problému.

KAPITOLA 8

Ráno po útěku z Montelepre se Salvatore Giuliano a Aspanu Pisciotta vykoupali v potoce za jeskyní v Monte d’Ora. Potom se i se zbraněmi přesunuli na okraj útesu, lehli si na deku a těšili se z růžově zabarveného svítání.

Dlouhá jeskyně Grotta bianca končila vysokou hromadou kamenů, které ji téměř uzavíraly. Turi a Aspanu se protáhli mezi kameny a objevili chodbu, kterou se dalo projít na druhou stranu hory. Zachovala se tam z dob před Kristem, vykopala ji Spartakova armáda skrývající se tu před římskými legiemi.

Hluboko pod nimi se jako dětská stavebnice rozprostíralo Montelepre. K útesům vedly stezky připomínající tenké křídové hádky plazící se po úbočí. Šedivé kamenné domy ve městě pomalu pozlacovalo vycházející slunce.

Bylo jasné ráno, na zemi ležely studené sladké opuncie. Turi jednu zvedl a opatrně se do ní zakousl, aby si osvěžil ústa. Za několik hodin ztratí plody ve slunečním žáru šťávu a zbydou z nich jen chomáčky vaty. Přes ruce mu přebíhaly malé ještěrky s velkými nafouklými hlavami na tenkých hmyzích nožkách, sice vcelku neškodné, ale od pohledu odporné. Giuliano je odháněl.

Zatímco Aspanu čistil zbraně, Turi pozoroval město pod nimi. Pouhým okem rozpoznával lidi, kteří jako černé tečky odcházeli z ulic do okolí pracovat na svá políčka. Snažil se uhádnout, který dům je jejich. Kdysi na jejich střeše vztyčil spolu s Aspanem vlajky Sicílie a Ameriky. Kluci si tím vysloužili pochvalu, že jsou vlastenci, ale jim ve skutečnosti šlo jen o to, aby si označili dům, až budou pobíhat po okolních kopcích.

V tu chvíli si vzpomněl, co se tehdy před deseti lety stalo. Fašisté jim přikázali sundat americkou vlajku ze střechy. Chlapci sundali obě, americkou i sicilskou. A obě odnesli do tajné skrýše v Bílé jeskyni, kde je u kamenné hradby zahrabali.

„Dávej pozor na stezky,“ řekl Giuliano Pisciottovi a vešel do jeskyně. I po deseti letech si přesně vzpomněl na místo – pravý roh kamenů – kde ty vlajky zahrabali. Odklopili tehdy kámen, odhrabali zem, vložili vlajky do prohloubeniny a potom je opět zahrnuli a přiklopili kamenem.

Místo zarostlo tenkou vrstvičkou kluzkého černozeleného mechu. Giuliano skopl povrch nohou a dále ryl kamenem. Z americké vlajky zbyl jen hnusný hadr, ale sicilská, kterou tehdy zabalili do americké, se zachovala. Giuliano z ní vyklepal hlínu a její červenozlaté barvy se rozsvítily jako před deseti lety. Nebyla v ní ani jediná dírka. Vynesl ji ven. „Vzpomínáš si, Aspanu?“ ptal se se smíchem.

Pisciotta na vlajku vyvalil oči. I on se rozesmál, ovládlo ho vzrušení. „To nám bylo souzené!“ zvolal, vyskočil a vytrhl vlajku Giulianovi z rukou. Přešel na okraj útesu a zamával s ní dolů do údolí. Ani se nemuseli domlouvat. Giuliano vytáhl ze spáry mezi kameny kmínek keře. Prohloubil jamku, kmínek do ní zastrčil, upevnil jej a připevnil na něj vlajku tak, aby volně vlála a viděl ji celý svět. Potom si sedli na okraj útesu a čekali.

Až odpoledne spatřili v dálce osamělého muže na oslu, který směřoval po prašné cestě k jejich útesu.

Sledovali ho asi hodinu, mezitím se osel dostal na skalnatou stráň a začal stoupat stezkou přímo vzhůru. „Ten jezdec je menší než osel,“ řekl Pisciotta. „To bude tvůj kmotr Adonis.“

Giuliano rozpoznal v Pisciottově hlasu pohrdlivý tón. Pisciotta – sám štíhlý a urostlý chlapec příjemného vzhledu – se přáno děsil tělesných vad. Jeho vlastní plíce nemocné tuberkulózou a jejich občasné krvácení se mu hnusily ne proto, že by to bylo životu nebezpečné, ale že mu to kazilo představu o vlastní tělesné dokonalosti. Sicilané rádi častují své bližní přezdívkami, které charakterizují jejich tělesné nedostatky nebo zvláštnosti, a Pisciottu jednou jeden kamarád nazval Papírovým. Pisciotta na něj vytáhl kapesní nůž. Jen silný Giuliano zabránil možnému neštěstí.

Giuliano seběhl kus cesty z kopce a schoval se za obrovským žulovým kamenem. Tak si kdysi hráli s Aspanem. Počkal, dokud

Adonis neprošel kolem něj, potom vylezl z úkrytu a zavolal: „Stůj, ani hnout!“ A mířil luparou.

To všechno patřilo k jejich dávným hrám. Adonis se pomalu obracel, aby mohl nenápadně vytáhnout pistoli. Ale Giuliano se smíchem znovu skočil za kámen; jen hlaveň lupary se leskla v poledním slunci.

„Kmotře,“ zavolal Giuliano, „to jsem já, Turi,“, a čekal, dokud Adonis nezastrčil pistoli za opasek a ze zad neshodil batoh. Potom Giuliano sklopil luparu a vystoupil z úkrytu. Věděl, že se Hectoru Adonisovi kvůli krátkým nohám z osla těžko slézá a chtěl mu pomoci. Když se ale objevil na stezce, profesor rychle sklouzl a oba se objali. Giuliano chytil osla za uzdu a společně všichni tři stoupali vzhůru po stráni.

„Spálil jsi za sebou všechny mosty,“ řekl Hector Adonis věcným profesorským hlasem. „Od včerejší noci je o dva mrtvé policajty víc. To není žádná legrace!“

Když vylezli na převis, přivítal je Pisciotta.

„Hned jak jsem viděl tu sicilskou vlajku, věděl jsem, že jste tady nahoře,“ řekl Adonis.

Pisciotta se ušklíbl. „Turi, já a tenhle kopec jsme se všichni tři odtrhli od Itálie,“ řekl radostně.

Hector Adonis se na něj přísně podíval. Ta bohorovnost mladých, ta jejich namyšlená představa, že jsou pupkem světa!

„Vaši vlajku vidělo celé město,“ řekl Adonis. „I strážmistr od karabiniérů. Přijdou si sem pro ni.“

„Pan učitel jako vždy poučuje,“ zavrčel Pisciotta. „Jak je libo, vlajka tu bude, ale my budeme dávno pryč. A v noci jsme v bezpečí. Karabiniéři po setmění ne vytáhnou paty z města. To by byl zázrak.“ Adonis na to nereagoval a rozbalil batoh, který přivezl na oslu. Podal Giulianovi silný dalekohled, krabičku s první pomocí, čistou košili, spodní prádlo, pletený svetr, věci na holení a šest kusů mýdla. „To se vám bude hodit,“ řekl.

Giuliano měl z dalekohledu velkou radost. Ten bude v příštích týdnech potřebovat nejvíc. O mýdle věděl, že ho matka schovávala několik let. V dalším balíčku byl velký kus ovčího sýra, bochník chleba, dva bochníky chlebového těsta se zapečenou šunkou, jedna mozzarella a několik vajíček natvrdo.

„Ty bochníky vám posílá La Venera,“ řekl Adonis. „Prý takové pekla svému muži, když se v kopcích skrýval on. Vydrží vám celý týden.“

Pisciotta se usmál. „Že se ale vyznají,“ řekl.

Chlapci si sedli do trávy a odlamovali si kousky chleba. Pisciotta řezal nožem plátky sýra. V trávě dokola se hemžil hmyz, položili tedy batoh s jídlem na žulový kámen. Napili se z čistého potoka, který tekl několik desítek metrů pod nimi. Potom odpočívali na útesu, odkud byl dobrý rozhled.

„Chlapci, jste, jak vidím, nadmíru spokojeni, ale tohle není žádná legrace,“ povzdechl si Adonis. „Když vás chytí, zastřelí vás.“

„Nebo chytím a zastřelím já je,“ odpověděl klidně Giuliano. Hectorovi Adonisovi to vyrazilo dech. Naděje na získání milosti se nezadržitelně rozplývala. „Ne tak zhurta,“ řekl. „Jsi ještě moc mladý.“

Giuliano se na něj upřeně podíval. „A zastřelit mě kvůli kusu sýra, na to jsem jim byl dost starý. Myslíš si, že někde zalezu do díry? Že dovolím, aby kvůli mě měla moje rodina hlad? Že tě nechám nosit batohy plné jídla a já tu budu v kopcích trávit prázdniny? Přijdou mě sem zabít, a tak můžu zabít i já je. Můj drahý kmotře, copak jsi mi jako klukovi nevyprávěl o sicilské bídě? Jak to tu vysává Řím, výběrčí daní, šlechta, velkostatkáři, kteří nám za práci platí jen tolik, abychom nechcípli hlady? Byl jsem s dvěma sty muži na trhu v Montelepre, kde si nás najímali jako dobytek. Sto lir denně, buď ber, nebo táhni. A většina bezzemků na to musela přistoupit. Kdo tedy má bojovat za Sicílii, když ne Salvatore Giuliano?“

Hectora Adonise to poděsilo. Už to je zlé, že se Giuliano dostal mimo zákon, ale stát se tu rebelem, to je ještě nebezpečnější. „V románech se to hezky čte,“ řekl. „Ve skutečném životě si můžeš velmi rychle vykopat hrob.“ Na chvíli se odmlčel. „K čemu bylo dobré to včerejší řádění? Vaši sousedé jsou za mřížemi tak jako tak.“

„Osvobodím je,“ řekl klidně Giuliano. Viděl, že jeho slova kmotra šokují. Chtěl, aby s ním souhlasil, aby mu pomohl a pochopil ho. Ale Adonis v něm stále ještě viděl vesnického chlapce, rozeného dobráka. „Musíš se na mě dívat, jaký skutečně jsem.“ Chvíli mlčel. Lze mu věřit? Nebude ho kmotr považovat za chvástala? „Smrti se nebojím,“ pokračoval a usmál se na Hectora Adonise chlapeckým úsměvem, který Adonis znal a měl rád. „Ani já jsem se ještě nevzpamatoval. Ale nebojím se, že by mě zabili. To se jim podaří jen stěží.“ Rozesmál se. „Ti jejich vojáci, obrněná auta, samopaly dovezené z Říma! Nenahánějí mi strach. S těmi si poradím. Sicilské kopce jsou plné banditů. Passatempo se svými chlapy. Terranova. Řím je na ně krátký. A co dokáží oni, dokážu i já.“

Hectora Adonise ta řeč pobavila, ale vzbudila v něm i úzkost. To už Giulianovi začíná měknout mozek? Nebo se mu před očima odehrává podobná situace, jakou se začínalo hrdinství Alexandra Velikého, Caesara nebo Rolanda? Kdy nastupují hrdinové svou cestu, když ne v rozhovoru s blízkými přáteli na osamoceném místě v přírodě? „Na Terranovu a Passatempa rychle zapomeň. Už je chytli a sedí v kasárnách Bellampo. Za pár dní je převezou do Palerma.“

„Osvobodím je a oni se mi odvděčí,“ řekl Giuliano. Giulianovy výhrůžky Hectora Adonise ničily a Pisciottu uchvacovaly. Oba překvapovala proměna, která se s Giulianem stala. Měli ho rádi odjakživa a oba ho uznávali. Na mladého chlapce byl mimořádně vyspělý a duševně vyrovnaný. Teď však poprvé cítili, že chce něco znamenat.

„Že se ti odvděčí? Passatempo zabil svého strýčka, který mu dal prvního osla,“ řekl Hector Adonis.

„Tak bude třeba ho vděčnosti naučit,“ řekl pohotově Giuliano. Za chvíli pokračoval. „Ale teď bych tě rád požádal o laskavost. Zvaž dobře, zda mi vyhovíš, a i kdybys odmítl, já tvým věrným kmotřencem zůstanu. Nemysli teď na to, že jsi přítelem mých rodičů a že mě máš rád. Prosím tě kvůli Sicílii, kterou jsi mě naučil milovat. Staň se pro mne očima a ušima otevřenýma v Palermu.“

„Žádáš mě, abych se já, profesor palermské univerzity, připojil k vám, kteří jste se ocitli mimo zákon!“ řekl Hector Adonis.

„Na Sicílii, kde všechno záleží na přátelích Přátel, na tom není nic neobvyklého,“ vpadl jim netrpělivě do řeči Pisciotta. „Kde jinde, když ne na Sicílii, nosí profesor dějepisu a literatury pistoli?“

Hector Adonis zkoumal soustředěně oba chlapce a uvažoval, co jim má říci. Mohl jim snadno slíbit pomoc a potom na slib zapomenout Stejně tak mohl odmítnout a slíbit jen to, že jim občas přátelsky vypomůže jako například dnes. Stejně celá ta záležitost asi dlouho nepotrvá. Giuliana mohou zastřelit nebo ho udají. Nebo se odstěhuje do Ameriky. A bude po legraci, pomyslel si smutně.

Hector Adonis si vzpomněl na letní den před mnoha lety. Byl stejný jako dnes, jen Turimu a Aspanovi nebylo víc než osm let. Seděli na louce, která ležela mezi domem Giulianových a úpatím kopce, a čekali na večer. Hector Adonis přinesl Turimu tašku knih. Byla tam i Píseň o Rolandovi a Adonis jim z ní recitoval.

Znal poému téměř zpaměti. Každý vzdělaný Sicilan jí byl nadšený, ale příběh měli rádi i negramotní. Patřil do základního repertoáru loutkových divadel, hrál se v každém městečku i vesnici a jeho legendární hrdiny si Sicilané malovali na postranice vozů drkotajících po kopcovitém sicilském venkově. Roland a Oliver, dva velcí rytíři císaře Karla Velikého, odráželi Saracény, aby císaři zabezpečili návrat do Francie. Adonis jim popisoval, jak společně padli ve velké bitvě u Roncevalles – Oliver třikrát prosil Rolanda, aby zatroubil a přivolal zpět Karlovo vojsko, ale hrdý Roland odmítl. Až když je Saracéni přemáhali, zatroubil Roland na velký roh, ale bylo už pozdě. Karel Veliký se vrátil, aby své rytíře zachránil, ale když mezi mrtvými Saracény našel jen jejich mrtvá těla, rval si vlasy z hlavy. Adonis si pamatoval na slzy v Turiho očích a – to je zvláštní – pamatoval se i na pohrdavý výraz ve tváři Aspana Pisciotty. Pro jednoho to byla ta největší chvíle, kterou je možno prožít, druhý chlapec pokládal smrt z rukou nevěřících za potupu.

Chlapci vstali z trávy a běželi domů na večeři. Turi chytil kamaráda kolem zad a Hector se nad tím usmál. To Roland podepřel Olivera, aby mohl před útočícími Saracény umřít vestoje. Umírající Roland se natáhl k modré obloze a anděl mu z ruky stáhl železnou rukavici. Tak je to v poémě, tak se to dochovalo v legendách.

Bitva se odehrála před tisíci lety, ale Sicílie zůstala i nadále tou stejnou sužovanou nehostinnou zemí s olivovými háji a vypouklými údolími s malými kapličkami u cest, které postavili první Kristovi následovníci, a s nespočetnými kříži, na které kdysi přibíjeli Spartakovy vzbouřené otroky. A jeho kmotřenec chce řady těchto hrdinů rozmnožit, protože ještě nechápe, že Sicílii by mohla změnit jen erupce sopky dštící morálku, pod jejímž popelem by shořela celá země.

Zatímco Pisciotta ležel v trávě, Giuliano upíral tmavohnědé oči na zadumaného Adonise a na rtech mu pohrával úsměv, jako kdyby mu četl myšlenky; vtom se Adonisovi odehrála před očima zvláštní proměna. Viděl chlapce vytesané z mramoru, vytržené z obyčejného života. Pisciotta stál na váze, místo malé ještěrky držel v ruce zmiji a na jemně vyryté scenérii v pozadí vycházelo nad kopci slunce. Vypadal nebezpečně, jako člověk, který po světě šíří jed a nenávist.

Salvatore Giuliano, jeho kmotřenec Turi, byl na druhé straně vázy. Byl krásný jako řecký Apollón, měl nádherně vymodelovanou postavu a jasná, téměř slepecká bělma očí. Na nevinné tváři legendárního hrdiny hrál otevřený upřímný výraz. Nebo to byla spíš – pomyslel si Adonis potlačuje sentimentalitu – pevná tvář mladého muže odhodlaného stát se hrdinou. Svalnaté tělo, jaké mívají sochy ze středozemí, mohutná stehna, klenutá záda. Byl vyšší a silnější, než Sicilané bývají, připomínal spíš Američana.

Pisciotta se jako mazaný šikula projevoval už od nejútlejšího věku. Giuliano věřil, že lidé jsou v podstatě dobří a hrdě vždy říkal pravdu. Tehdy si Adonis často myslíval, že až vyrostou, stane se Pisciotta vůdcem a Giuliano ho bude následovat. Ale nebyl to správný odhad. Víra ve vlastní počestnost je mnohem nebezpečnější než víra ve vlastní šikovnost.

Pisciottův posměšný hlas přerušil Adonisovy úvahy. „Prosím vás, pane profesore, řekněte ano. Jsem Giulianův zástupce a nemám komu dávat příkazy.“ Zašklebil se. „Už bych s tím rád začal.“

Ačkoli to Adonise nepodráždilo, v Giulianových očích probleskly ohníčky hněvu. Zachovával však klid. „No, co nám odpovíš?“ zeptal se.

„Dobře,“ přikývl Hector Adonis. „Co jiného může kmotr udělat?“

Potom mu Giuliano vysvětlil, co musí Adonis zařídit po návratu do Montelepre, a naznačil mu svůj plán na další den. Adonis se nad smělými záměry znovu zhrozil. Když ho však Giuliano vyzvedl na osla, Adonis se sklonil a svého kmotřence políbil.

Pisciotta a Giuliano se dívali za Adonisem, který sjížděl po stezce dolů do Montelepre. „Jako trpaslík,“ poznamenal Pisciotta. „Byl by se k nám líp hodil v době, kdy jsme si jako kluci hráli na bandity.“

„Do té doby by se ovšem líp hodily i tvoje vtipy,“ obrátil se k němu Giuliano a klidným hlasem ho napomenul: „Když mluvíme o vážných věcech, buď vážný.“

Večer, dřivé než usnuli, se objali. „Ty jsi můj bratr,“ řekl Giuliano. „Nikdy na to nezapomeň.“ Potom se zachumlali do pokrývek a zavřeli oči. Byla to poslední noc, kdy spali jako dva neznámí mladíci.

KAPITOLA 9

Turi Giuliano a Aspanu Pisciotta vstávali před svítáním, ještě za tmy, ačkoli nebylo pravděpodobné, že by karabiniéři vyrazili v noci, aby je překvapili ještě před úsvitem. Včera viděli, že do kasáren přijelo z Palerma obrněné vozidlo a dva jeepy s dalšími vojáky. V noci zašel Giuliano několikrát na výzvědy a poslouchal, zda se k jejich útesu někdo neblíží. Pisciotta to považoval za zbytečnou opatrnost. „My dva bychom tolik odvahy měli,“ řekl se smíchem, „ale snad si nemyslíš, že by se ty karabiniérské padavky odvážily vystrčit nos do tmy a riskovat život? Vždyť by si tím zkrátily sladký spánek ve svých postýlkách!“

„Musíme si na opatrnost zvykat,“ řekl Turi. Věděl, že jednoho dne proti nim bude stát nepřítel, který bude kvalitnější.

Turi a Aspanu začali pilně pracovat; vyložili zbraně na přikrývku a důkladně je překontrolovali. Potom si ukrojili kusy z bochníků od La Venery a zapili je vínem, které jim přinesl v polní láhvi Hector Adonis. Dobré kořeněné jídlo je zahřálo. Naplněni energií postavili na okraji útesu ochranný val z kamenů a zelených větví. Schovali se za něj a dalekohledem pozorovali město a stezky v horách, Giuliano nabil zbraně, krabičky s náboji si dal do kapsy od vesty a Pisciotta zatím hlídal. Giuliano svou práci dělal soustředěně a s rozvahou. Nakonec zakopal zásoby a místo zakryl velkými kameny. Rozhodl se, že tyto detaily nikdy nebude nechávat na někom jiném. Byl to tedy nakonec Pisciotta, kdo spatřil, jak z kasáren vyjíždí obrněné vozidlo.

„Odhadl jsi to přesně,“ řekl Pisciotta. „Auto zabočilo do Castellammarské nížiny a vzdaluje se od nás.“

Začali se smát. Giuliano měl radost. Nakonec nebude boj s policií až tak těžký. Je to dětská hra, na kterou stačí trocha vtipu. Obrněné vozidlo se schová v zatáčce a potom pojede na druhou stranu jejich kopce. Policie zřejmě ví o tajné chodbě a myslí si, že tudy budou utíkat a vběhnou přímo před obrněný vůz a před samopaly.

Za hodinu začnou karabiniéři pochodovat nahoru po svazích Monte ďOra, aby je vyprovokovali k ústupu do chodby. Je dobře, že je policie považuje za mladé balíky, za obyčejné zločince. I červenozlatá sicilská zástava, kterou nechávají viset na útesu, potvrzuje jejich bezstarostnost, alespoň policii se to tak může zdát.

Za hodinu vyjel z brány kasáren krytý náklaďák s karabiniéry a jeep se strážmistrem Roccofinem. Obě auta se pomalu přesouvala k úpatí Monte d’Ora, kde zastavila. Z vozidel vystoupilo dvanáct ozbrojených karabiniérů, kteří se hned pustili nahoru po stezkách. Strážmistr Roccofino si sundal z hlavy čepici a ukázal jí na červenozlatou vlajku vlající na útesu.

Turi všechno pozoroval dalekohledem schován za zeleným ochranným válem. Vozidlo na druhé straně vrchu ho na chvíli znervóznilo. Snad neposlali posilu i z druhé strany? Těm lidem by ovšem výstup trval celé hodiny, zdaleka ještě nemohou být nablízku. Přestal na ně myslet. „Aspanu, pokud nejsme dost šikovní, tak se nás naše mámy a talíře se špagetami nedočkají,“ řekl Pisciottovi, „jako v dětství.“

„Nikdy se nám domů nechtělo, vzpomínáš si?“ zasmál se Pisciotta. „Musím uznat, že tohle je lepší zábava. Odděláme jich pár?“

„Ne,“ řekl Giuliano. „Střílej do vzduchu!“ Vzpomněl si, jak ho před dvěma dny Pisciotta neposlechl. „Slyšel jsi dobře, Aspanu? Nemá cenu někoho z nich zastřelit. Tentokrát by to ničemu nepomohlo.“

Hodinu trpělivě čekali. Potom Giuliano vysunul hlaveň za zelené větve a dvakrát vystřelil. Museli se smát, když viděli, jak se vyrovnaná řada mužů okamžitě rozprchla, jako když mravenci zalezou do trávy. Pisciotta vystřelil čtyřikrát. Na několika místech na úbočí se objevily obláčky dýmu. Karabiniéři odpovídali střelbou.

Giuliano položil pušku a vzal do ruky dalekohled. Viděl, jak strážmistr a seržant dělají něco s vysílačkou. Asi se snaží navázat spojení s obrněným vozem na druhé straně kopce a upozorňují tamní vojáky, že se chlapci dávají na útěk. Zvedl pušku a ještě dvakrát vystřelil. „Je na čase, běžíme,“ řekl Pisciottovi.

Plížili se na druhý konec převisu, aby je postupující karabiniéři neviděli, s puškami v rukou se válením sudů dostali mezi velkými kameny dolů po svahu a asi po padesáti metrech se znovu postavili na nohy. Přikrčení běželi dolů po úbočí a občas se zastavili, aby Giuliano dalekohledem pozorně zkontroloval postup útočníků.

Karabiniéři stále stříleli na vrcholek, nedošlo jim, že chlapci už jsou dávno pryč. Giuliano šel po úzké skryté stezce mezi obrovskými kameny do blízkého lesíka. Chvíli si odpočinuli a pokračovali v tichém běhu dolů po svahu. Ani ne za hodinu se ocitli na loukách mezi kopci a Montelepre, ovšem do města nešli, snažili dostat se na druhou stranu; město pak leželo mezi nimi a nákladním autem s karabiniéry. Turi a Aspanu si schovali zbraně pod vesty a vydali se přes otevřené pole jako dva obyčejní sedláci. Do města vešli na horním konci via Bella. Asi sto metrů od něj byla kasárna Bellampo.

Právě v tu chvíli vydal strážmistr Roccofino rozkaz, aby se oddíl dostal až k vlajce na okraji útesu. Už hodinu se odtud neozval žádný výstřel a strážmistr si byl jist, že oba bandité utekli do chodby a právě teď vybíhají na druhé straně kopce přímo před obrněný vůz. Chtěl past uzavřít. Vojákům trvalo celou hodinu, než se vyškrábali k vlajce a strhli ji. Strážmistr Roccofino vešel do jeskyně a odvalil balvan, který zakrýval vchod do chodby. Několik mužů poslal dovnitř, ať postupují k obrněnému vozidlu. Když zjistil, že jim kořist unikla, byl velmi překvapený. Rozdělil karabiniéry do skupinek k prohledání okolí, však už ty dva někde načapá.

Hector Adonis splnil všechny Giulianovy požadavky. Na začátku via Bella stál pomalovaný vůz, každý centimetr jeho povrchu pokrývaly zevnitř i zvenku starodávné příběhy. Dokonce i na ráfcích kol byly nakresleny malé ozbrojené postavičky, a když se kola točila, vznikal dojem, že dochází k usilovnému boji. Oje byly ozdobeny svítivě červenými střapci a stříbrnými tečkami.

Vůz vypadal jako člověk tetovaný po celém těle. Mezi oji stála bílá mulice. Giuliano vyskočil na prázdný kozlík a podíval se do vozu. Stály v něm velké demižóny vína uložené v bambusových koších. Bylo jich tam přinejmenším dvacet. Giuliano položil pušku za demižóny. Přehlédl okolní svahy, ale neviděl nic podezřelého; jejich vlajka stále ještě vlála. Usmál se na Pisciottu. „V pořádku,“ řekl. „Můžeš začít s tou komedií.“

Pisciotta lehce zasalutoval, zatvářil se vážně, zapnul si knoflíky na vestě, aby zakryl pistoli, a vydali se k bráně kasáren. Cestou se podíval na silnici z Castellamare, zda se už náhodou nevrací obrněný vůz.

Turi sledoval Pisciottu z kozlíku. Aspanu šel pomalu přes otevřený prostor na kamenitou stezku, která vedla k bráně. Potom se podíval dolů na via Bella. Viděl jejich dům, před ním však nikdo nestál. Doufal, že alespoň na chvíli uvidí svou matku. Tu a tam posedávali před domy muži, jejich stoly a láhve s vínem byly zastiňovány balkóny. Náhle si vzpomněl na dalekohled na krku; odepnul řemínek a dalekohled položil na dno vozu.

U brány hlídal mladý karabiniér, kterému mohlo být necelých osmnáct. Růžové tváře a hladká pleť prozrazovaly, že pochází z některé ze severních provincií Itálie; černá uniforma s bílými ozdobami na něm visela, na hlavě měl vojenskou čepici se stužkami a vypadal jako loutka nebo klaun. V chlapeckých ústech převaloval navzdory předpisům cigaretu. Jak se k němu Pisciotta blížil, zmocňovala se ho veselost. Ani po všech událostech posledních dní neměl zbraň v pohotovosti.

Strážný viděl neohrabaného sedláka, který si dovolil nechat narůst fousky elegantnější, než se slušelo. „Hej ty tam, co tu pohledáváš,“ spustil neomaleně. Pušku si nechal na zádech. Pisciotta ho mohl klidně napadnout nožem.

Místo toho se snažil tvářit podlézavě, potlačoval své pobavení nad chlapeckým chováním karabiniéra. „Kdybyste byl tak hodný – rád bych mluvil s panem strážmistrem. Vím o něčem, co mu udělá radost,“ řekl.

„Tak to řekněte mně,“ vyžadoval strážný.

Pisciotta se neudržel a s opovržením odsekl: „A co mi za to dáte, co?“

Strážný nad tou drzostí zalapal po dechu. Odpověděl nadřazeně, ale s jistou opatrností: „Nedostaneš ani liru, to jen v případě, že bys přinesl novinu, že se Kristus znovu narodil.

„Mám něco lepšího,“ zašklebil se Pisciotta. „Vím, kdy se má vrátit Turi Giuliano, co vás tady teď trochu znervózňuje.“

„Odkdy Siciliáni pomáhají zákonu?“ zeptal se strážný podezíravě.

Pisciotta přistoupil blíž. „Když já bych něco chtěl,“ řekl. „Podal jsem si žádost, abych se mohl stát karabiniérem. Příští‘ měsíc mám jít v Palermu ke zkouškám. Možná, že budeme jednou nosit stejnou uniformu.“

Strážný se na Pisciottu podíval přátelsky, se zájmem. Bylo to pravděpodobné, protože mnozí Sicilané se hlásili do vojska. Dostali se tak z bídy a získali i určitou moc. Koloval vtip, že ze Siciliána může být buď bandita, nebo voják, a že v obou případech způsobí stejnou škodu. Pisciotta se v duchu zhrozil nad představou, že by z něho měl být karabiniér. Byl trochu frajírek, v Palermu si dal dokonce ušít hedvábnou košili. V černé uniformě s bílými proužky a v čepici se směšnými pentlemi se ale může producírovat jen blázen.

„Dobře si to rozmysli,“ řekl strážný, aby si náhodou nepolepšil i někdo jiný než on. „Plat je k ničemu, kdybychom nebrali úplatky od pašeráků, umřeli bychom hlady. A zrovna tento týden přišli moji dva dobří kamarádi z kasáren o život. Ta mrcha Giuliano je zabil. Navíc toho musíš každý den překousnout spoustu i od našich sedláků, neukážou ti ani cestu k holiči!“

„Však my je už naučíme, dostanou bastinado!“ odpověděl Pisciotta vesele. A důvěrně, jako by spolu už dlouho sloužili, dodal: „Takhle cigaretka pro mě by se nenašla?“

Pisciottu potěšilo, že v tu chvíli bylo po dobré vůli. „Cigareta? Pro tebe?“ ptal se strážný, který nemohl věřit svým uším. „Proč bych měl dávat cigaretu nějakému sicilskému darmošlapovi?“ Sundal si pušku ze zad.

Pisciottu přepadla touha podřezat strážnému krku. „Protože ti můžu prozradit, kde je Giuliano,“ řekl. „Tvoji kamarádi prohledávají kopec úplně zbytečně. Nenajdou tam ani ještěrku.“

Strážný byl zmaten. Tahle opovážlivost ho vyvedla z míry; získanou informaci by však měl oznámit nadřízenému. Měl nepříjemný pocit, že ho tenhle chlap ještě přivede do neštěstí. Otevřel bránu a puškou naznačil Pisciottovi, aby vešel. Stál zády k ulici. Vtom pobídl Giuliano mulici a vůz vyrazil ze vzdálenosti sta metrů na kamenitou stezku směrem k bráně.

Kasárna Bellampo se rozkládala na pozemku čtyř akrů. Byla to dlouhá administrativní budova ve tvaru písmene L, jejíž kratší křídlo sloužilo jako věznice. Za budovou stály ubytovny policistů, kam se snadno vešlo až sto karabiniérů, a v oddělené části měl svůj soukromý byt i strážmistr. Kromě tohoto stála na pravé straně garáž, ve skutečnosti velká stodola, která dosud sloužila i svému prvotnímu účelu, protože jako dopravní prostředek tu používali i mulice a osly; autem by se do kopců nedostali.

Daleko vzadu byl sklad munice a zásob, oboje z vlnitého plechu. Celý pozemek obklopoval dva a půl metru vysoký plot z ostnatého drátu s dvěma strážními věžemi, které už nebyly několik měsíců v provozu. Kasárna postavili za Mussoliniho a během války s mafií je rozšířili.

Když Pisciotta prošel bránou, rozhlédl se, odkud by mohlo hrozit nějaké nebezpečí. Věže byly prázdné, žádné ozbrojené stráže neviděl. Připomínalo mu to klidné opuštěné hospodářství. Ani v garáži, ani na dvoře nestálo žádné vozidlo. Pisciottu to překvapilo a trochu ho znepokojovalo, zda se každou chvíli nějaké neukáže. Nemohl věřit tomu, že by strážmistr byl tak hloupý a nechal posádku bez jediného dopravního prostředku. Měl by Turiho varovat, že se tu může každou chvíli někdo objevit.

Mladý strážný odvedl Pisciottu do širokých dveří administrativní budovy. Vstoupili do velké haly s ventilátory, které alespoň trochu zmírňovaly vedro v místnosti. Byl tam velký stůl, po stranách stály menší psací stolky, oddělené od místnosti zábradlím; kolem byly dřevěné lavice. V místnosti nebyl nikdo. Jen za velkým stolem seděl karabiniér. Byl to desátník zcela jiného typu než mladý strážný. Zlatý štítek na stole označoval, že je to desátník Canio Silvestro. Měl mohutnou horní část těla – široká záda a tlustý krk. Od ucha k výrazné čelisti se mu táhla růžová jizva. Dlouhý nakroucený hustý knír se mu nad rty rozevíral jako dvě černá křídla připravená ke vzlétnutí.

Na rukávu měl hodnost desátníka, na opasku mu visela veliká pistole, a co bylo nejhorší, Pisciottu si přeměřoval podezíravým, nedůvěřivým pohledem. Když promluvil, bylo z přízvuku jasné, že je to Sicilan. „Lžeš, až se z tebe práší,“ řekl Pisciottovi. Dříve, než mohl pokračovat, ozval se od brány Giulianův pokřik.

„Hej, karabiniére, chceš to víno? Tak co je s tebou?“

Giulianův styl vzbudil v Pisciottovi obdiv. Zvučný drsný hlas, čisté nářečí, kterému mohli rozumět patrně jen místní, výběr slov typický pro arogantního bohatšího sedláka.

„Co to tam, proboha, ten člověk mele?“ zabručel desátník podrážděně a dlouhými kroky vyšel ze dveří. Strážný a Pisciotta ho následovali.

Pomalovaný vůz s bílou mulici stál před bránou. Turi držel demižón s vínem. Byl do půl těla svlečený, široký hrudník se mu leskl potem, tvář měl pokřivenou doslova idiotským úsměvem, celé tělo měl nějak divně pokroucené. Při pohledu na něj zmizelo jakékoli podezření. Tenhle chlap u sebe určitě nemá zbraň, je opilý a mluví tím nejprimitivnějším sicilským nářečím. Desátník pustil ruku z pistole, strážný svěsil pušku. Pisciotta ustoupil a byl přichystán vytáhnout vlastní zbraň.

„Mám tu pro vás vůz plný vína,“ zamumlal znovu Giuliano. Chytil se prsty za nos, vysmrkal se a prsty si vytřepal směrem k bráně.

„Kdo si to víno objednal?“ zeptal se desátník, ale už šel k bráně a Giuliano věděl, že ji otevře dokořán, aby vůz mohl projet.

„Otec mi přikázal, abych to předal panu strážmistrovi,“ odpověděl Giuliano.

Desátník se mlčky díval na Giuliana. Víno bylo patrně dar od vděčného sedláka, kterému dovolili něco propašovat. Divné bylo to, že nepřišel sám, aby zdůraznil spojitost mezi sebou a svým darem. Nakonec desátník ukázal rukou. „Tak to slož a odnes to do kasáren,“ řekl.

„Sám to tam nosit nebudu,“ odpověděl Giuliano.

Desátník opět zapochyboval. Něco ho nutilo k pozornosti. Giuliano to vycítil a postavil se k vozu tak, aby mohl lehce dosáhnout na skrytou luparu. Nejdříve však vytáhl z koše jeden demižón a řekl: „Tak tu mám pro vás takovýchhle dvacet baculatých slečen.“

Z kasáren vyběhli dva karabiniéři s rozepnutými kabáty a bez čepic. Byli neozbrojeni. Giuliano vylezl na vůz a házel jim demižóny do náručí. Ozbrojený strážný odmítl demižón vzít, ale Giuliano mu ho vnutil: „Určitě si dáte i vy, tak se nestyďte,“ řekl vesele.

Když demižóny zabavily pozornost tří strážných, které tím Giuliano zneškodnil, zkontroloval situaci. Přesně tak si to představoval. Za desátníkem, který jediný je mohl ohrozit, stál Pisciotta. Giuliano se pozorně podíval směrem ke kopcům, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se odtamtud někdo vracel. Podíval se na silnici do Castellammare; žádné auto odtud nepřijíždělo. Na via Bella si hrály děti. Giuliano se naklonil do vozu, vytáhl odtud luparu a zamířil na překvapeného desátníka. Ve stejný okamžik vytáhl pistoli i Pisciotta. Hlaveň přitiskl desátníkovi na záda. „Ani hnout,“ řekl, „nebo ti oholím olovem ty tvoje fousy!“ Giuliano držel luparou v šachu tři zbylé karabiniéry. „Demižóny si hezky nechte v rukou a jděte do budovy,“ řekl. Ozbrojený strážný držel demižón oběma rukama a puška mu spadla na zem. Pisciotta ji zvedl. V kanceláři sebral Giuliano štítek se jménem a s obdivem si ho prohlížel. „Desátník Canio Silvestro. Prosím vaše klíče, všechny.“

Desátník sáhl po pistoli a zamířil na Giuliana. Pisciotta mu strhl ruku a pistoli vytrhl. Desátník se obrátil a výhrůžně si ho přeměřil chladným pohledem plným nenávisti. Pisciotta se usmál a řekl: „Promiňte, prosím.“

Desátník se obrátil na Giuliana: „Hele, chlapče, jdi domů a dej se ke komediantům, docela ti to jde,“ řekl. „Tohle raději nezkoušej, nevyvázneš z toho. Strážmistr s ostatními je tu do večera zpátky a dostane tě. Víš, co je to stát mimo zákon? Já sám tě budu pronásledovat všude, dobře jsem si zapamatoval tvou tvář. Zjistím, jak se jmenuješ, a najdu tě, i kdyby ses zavrtal jak krtek.“

Giuliano se usmál. Ten člověk se mu líbil. „Proč se nezeptáš, když chceš vědět, jak se jmenuju?“ řekl.

Desátník se na něho podíval s opovržením. „A ty mi to snad řekneš?“

„Já nikdy nelžu, jmenuju se Giuliano.“

Desátník hned sáhl po pistoli, kterou mu předtím vzal Pisciotta. Tůn se Giulianovi zalíbil ještě víc. Desátník byl odvážný a měl smysl pro povinnost. Tři ostatní byli úplně vyděšení. Tak tohle je ten Giuliano, který zabil už tři jejich kamarády. Mohli věřit tomu, že je nechá naživu?

Desátník zkoumal Giulianovu tvář, snažil si ji zapamatovat, a potom pomalu vytáhl ze stolku velký kruh s klíči. Musel to udělat, protože Giuliano mu přitiskl pušku na záda. Giuliano klíče vzal a hodil je Pisciottovi.

„Pusť vězně,“ řekl.

Ve vězeňském křídle administrativní budovy bylo ve velké cele deset lidí, které zatkli po Giulianově útěku. Ve dvou samostatných celách seděli dva známí zločinci, Passatempo a Terranova. Pisciotta jim otevřel dveře a oba ho s radostí následovali.

Uvěznění občané Montelepre, Giulianovi sousedé, se vrtili do kanceláře, obstoupili Giuliana a objímali ho. Giuliano jim to dovolil, ale byl ustavičně obezřetný, ani na vteřinu nespustil oči ze zajatých karabiniérů. Sousedé byli Giulianovým činem nadšeni, protože se mu podařilo pokořit nenáviděnou policii. Nenávistně si stěžovali na strážmistra, na jehož rozkaz měli všichni dostat bastinado, ale potvrdili, že desátník se postavil proti, protože takový čin by podle něj ohrozil bezpečnost samotných kasáren. Místo toho je měli druhý den převézt do Palerma k policejnímu soudci a vyslýchat.

Giuliano sklonil hlaveň lupary k zemi, aby náhodou nevystřelila do lidí kolem něj. Všechno to byli starší lidé, sousedé, které znal odmalička. Choval se k nim pozorně jako vždy. „Můžete jít se mnou do kopců,“ řekl. „Nebo můžete jít navštívit rodinu do jiných částí Sicílie, než přijde vrchnost k rozumu.“ Čekal, ale nikdo mu neodpovídal. Passatempo a Terranova stáli stranou. Byli pozorní, soustředění na nejvyšší míru. Passatempo byl malý, neforemný, na tlusté tváři měl stopy po neštovicích a silné ošklivé rty. Vesničané mu říkali Bestie. Terranova byl malý jako lasička. Tvář měl příjemnou, na rtech mu pohrával úsměv. Passatempo byl typický zištný sicilský bandita, který kradl dobytek a pro peníze dovedl i sáhnout na život. Terranova byl chudý, pracovitý sedlák, který se dostal mimo zákon, když mu výběrčí daní přišli zkonfiskovat to, co měl nejcennějšího – prase. Zabil výběrčí, prase porazil, aby se rodina i vzdálení příbuzní mohli najíst, a potom odešel do kopců. Oba bandité se spojili, ale někdo je udal a chytili je, když se skrývali v prázdné sýpce uprostřed polí.

Giuliano jim řekl: „Vy si moc vybírat nemůžete. Odejdeme společně do kopců, kde zůstanete pod mým velením, nebo půjdete po svých, jak budete chtít. Teď potřebuji vaši pomoc, myslím, že si ji od vás zasloužím.“ Svou výzvu poněkud zmírnil úsměvem.

Bandité ani nestihli odpovědět, když se desátník náhle postavil na odpor. Možná, že se v něm ozvala sicilská hrdost, možná, že to byla vrozená prudkost nebo ho prostě rozčílilo, že by se dvěma známým banditům mělo podařit uprchnout z jeho věznice. Stál jen několik kroků od Giuliana a najednou překvapivě zaútočil.

Současně vytrhl malou pistoli, kterou měl schovanou pod košilí. Giuliano zvedl luparu do polohy ke střelbě, ale příliš pozdě. Desátník mířil ze vzdálenosti půl metru Giulianovi na hlavu. Střela by ho zasáhla přímo mezi oči.

Všichni ztuhli strachem. Giuliano viděl pistoli namířenou na svou hlavu. Za ní byla zuřivostí rudá desátníkova tvář. Pomalu zmáčkl spoušť. Bylo to jako pád v těžkém snu, jako nekonečný pád podbarvený vědomím, že je to jen sen a že tělo nikdy neklesne ke dnu. Krátce před výstřelem ovládl Giuliana klid, strach zmizel. Když desátník stiskl spoušť, Giuliano ani nemrkl, naopak ještě vykročil kupředu. V místnosti se rozlehl jasný kovový zvuk, úderník udeřil na jiný náboj. Ve zlomku vteřiny se Pisciotta, Terranova a Passatempo vrhli na desátníka a ten pod jejich vahou padl na podlahu. Terranova mu vytrhl pistoli a odhodil ji, Passatempo ho chytil za vlasy a chtěl mu vypíchnout oči. Pisciotta už držel v ruce nůž, připraven vrazit mu ho do krku. Giuliano zasáhl v poslední chvíli.

„Nezabíjejte ho,“ řekl klidně a odtáhl je od ležícího bezbranného desátníka. Při pohledu na nehybné tělo se lekl, kolik škody dokáže za chvíli způsobit rozzuřený člověk. Desátník měl natržené ucho a zalévala ho prýštící krev. Pravou lopatku měl nepřirozeně vytočenou do strany. Krvácející oko mu zakrýval kus kůže.

Ale nebál se. Ležel v očekávání smrti a Giuliana se zmocnila lítost. Tento muž ho postavil před zkoušku a potvrdil jeho nesmrtelnost, dokázal, že smrt je vůči Giulianovi bezmocná. Giuliano ho postavil na nohy a před překvapenými pohledy všech ostatních ho krátce objal. Přitom se tvářil, že mu jen pomáhá udržet se na nohou.

Terranova si prohlédl pistoli. „Měl jsi neuvěřitelné štěstí,“ řekl Giulianovi. „Byl tu jen jeden špatný náboj.“

Giuliano se natáhl po pistoli. Po krátkém zaváhání mu ji Terranova podal. Potom se Giuliano obrátil k desátníkovi: „Nedělej hlouposti,“ řekl mu přátelsky, „a nestane se nic ani tobě, ani tvým lidem. Můžeš se spolehnout.“

Zraněný desátník byl příliš otřesený a zesláblý, než aby dokázal odpovědět. Možná, že Giulianova slova ani nepochopil. Passatempo zašeptal Pisciottovi: „Dej mi ten nůž, ať ho vyřídím.“

„Tady dává rozkazy Giuliano a každý ho musí poslouchat,“ upozornil ho Pisciotta. Řekl to věcně, bez jakékoli výhrůžky.

Lidé z Montelepre spěchali pryč z věznice. Nechtěli být svědky vraždění karabiniérů. Giuliano odvedl desátníka a strážné do vězeňského křídla a zavřel je do společné cely. Potom si s Pisciottou, Terranovou a Passatempem prohlédli zbylé budovy kasáren. Ve skladu zbraní našli pušky, pistole, samopaly a truhličky s náboji. Zbraně si navěsili na sebe a zásobníky s náboji odnosili do vozu. Z ložnice vzali několik přikrývek a spacích pytlů a Pisciotta hodil na vůz dvě karabiniérské uniformy, které mohou jednou přijít vhod. Potom si sedl na kozlík a tři ozbrojení hoši, připravení čelit jakémukoli útoku, se rozestoupili kolem vozu naplněného až po okraj vzácnou kořistí. Vydali se na cestu do Castellammare. Asi za hodinu se dostali k sedlákovi, od něhož Hector Adonis půjčil vůz, a tam v prasečím chlívku kořist zakopali. Vůz pomohli sedlákovi natřít olivově zelenou barvou, kterou ukradli ze skladů americké armády.

Strážmistr Roccofino se vrátil krátce před večeří. Hněvu, který se ho zmocnil, když viděl svoje lidi za mřížemi, se nevyrovnal ani žár slunce, které právě zapadalo. Obrněný vůz se na jeho rozkaz vydal jako blesk po stopě banditů; to už byl ale Giuliano dávno v bezpečném úkrytu svých kopců.

O případu psaly všechny italské noviny. Před třemi dny uveřejnily na prvních stránkách zprávu o vraždě dvou karabiniérů. Tehdy byl ovšem Giuliano jen další v řadě krutých sicilských banditů, kteří upoutávají pozornost svými zločiny. Tentokrát to bylo něco jiného. Tentokrát zvítězil nad policií důvtipem a taktikou. Osvobodil přátele a sousedy z vězení, kam se dostali zjevně nespravedlivě. Do Montelepre přijeli novináři z Palerma, Neapole, Říma a Milána a dělali rozhovory s Turiho rodinou a přáteli. Jeho matku vyfotografovali s Turiho kytarou v ruce, hrál na ni prý jako anděl. (Nebyla to pravda, při jeho hře šlo jen stěží rozeznat melodii.) Bývalí spolužáci prozradili, že Turi velmi rád četl, a proto mu říkali Profesor. To byla pro noviny senzace. Sicilský bandita a umí číst! Noviny psaly i o jeho bratranci Aspanu Pisciottovi, který se k Turimu přidal z kamarádství a také se dostal mimo zákon. Noviny se ptaly, jaká je asi Giulianova osobnost, když dokáže vzbudit takovou věrnost.

Působivost vyprávění o Turim podtrhla stará fotografíe, na které vypadal jako nesmírně přitažlivý sedmnáctiletý chlapec z jihu. Čtenáře nejvíce dojal Giulianův soucit, s nímž ušetřil desátníka, který ho chtěl zabít. Bylo to lepší než opera, bylo to dokonce lepší než oblíbené loutkové divadlo, v němž loutky neprolévají krev a tělo jim netrhají broky.

Jediné, co novinám vadilo, bylo to, že se Giuliano rozhodl osvobodit dva skutečné zločince, Terranovu a Passatempa.

Jen milánské noviny zdůraznily, že Salvatore Giuliano zabil už tři příslušníky policie, a žádaly, aby byla podniknuta účinná opatření k tomu, aby se dostal za mříže, protože zločiny nelze vrahovi odpustit jen proto, že je hezký, sečtělý a umí hrát na kytaru.

KAPITOLA 10

Don Croce věděl o Giulianovi všechno a byl jím nadšen. To je skutečný mladý mafián! Výraz mafián či mafiánský používal v tradičním smyslu, jako mafiánská tvář, mafiánský strom, mafiánská žena; tedy ve významu, že něco je především mimořádně krásné.

To by bylo něco pro dona Croceho! To by byl bojovník! Don Croce opomíjel fakt, že se Giuliano stal kamínkem, který ho tlačí v botě. Obávaného Passatempa a vykutáleného Terranovu chytili s jeho souhlasem a za jeho spolupráce. Nad to se ovšem může povznést; don Croce rozhodně netrpěl nevraživostí, která by mohla škodit jeho budoucím zájmům. Každý další Giulianův krok bude pozorně sledovat.

Giuliano v kopcích netušil, jak dole roste jeho sláva. Měl plné ruce práce, připravoval plány, jak posílit svou moc. Prvním problémem byli Terranova a Passatempo. Museli mu podrobně vyprávět, jak je chytili, z čehož dospěl k závěru, že je někdo zradil. Přísahali, že na své lidi se mohou spolehnout, mnozí z nich při přepadu zahynuli. Po dlouhém přemýšlení Giulianovi došlo, že je má na svědomí mafie, která jim obstarávala styk s okolím. Když to řekl, bandité mu nevěřili. Přátelé Přátel by přece nikdy neporušili posvátné pravidlo omerty, na němž závisela jejich existence. Giuliano je nepřesvědčoval. Nabídl jim, aby se přidali k němu.

Vysvětlil jim, že mu nejde jen o přežití, ale že chce vydobýt politickou moc. Upozornil je, že nebudou brát chudým, naopak, polovinu kořisti rozdělí chudým v provinciích kolem Montelepre až po předměstí Palerma. Terranova a Passatempo povedou vlastní skupiny, ale jako celek se musí řídit Giulianovými příkazy. Podřízené skupiny nebudou podnikat nic bez Giulianova souhlasu a nebudou se obohacovat. Budou společně působit v provinciích, které patří pod hlavní město Palermo, pod Monreale a pod městečka Montelepre, Partinico a Corleone. Zdůraznil, že hlavní útoky musí zaměřit proti karabiniérům. Ne oni, banditi, ale vojáci se budou bát o své životy! Terranova a Passatempo nad jeho odvahou jen žasli.

Passatempo byl starý typ bandity. Věřil v násilí, drobná vydírání a vraždění pastevců a měl radost z toho, jak bude z nového spojenectví těžit a kolik mu to vynese, když nakonec zavraždí i Giuliana a okrade ho o jeho díl kořisti.

Terranovovi se Giuliano líbil. Byl mu vděčný za své osvobození, počítal s tím, že tohoto nadaného mladíka postupně přivede k barvitějším způsobům činnosti. Giuliano se na ně díval s lehkým úsměvem; jako by jim četl myšlenky.

Pisciotta si na chování svého kamaráda dávno zvykl. Věřil mu. Když Turi něco slíbil, Aspanu nepochyboval, že to splní. Jeho slova bral vážně i nyní.

Bylo jasné ráno, kopce se začaly zalévat zlatem ranního slunce a všichni tři se zatajeným dechem poslouchali Giulianovo líčení toho, jak budou bojovat za osvobození Sicílie, jak zničí moc mafie, Šlechty a Říma. Jinému člověku by se do očí vysmáli, měli však na paměti scénu, na kterou nikdo z nich nikdy nezapomene: jak desátník karabiniérů míří pistolí Giulianovi na hlavu a jak se Giuliano klidně, s jistotou na desátníka dívá a čeká, až stiskne spoušť. A jak se nad desátníkem slitoval, když pistole selhala. Tak se chová jen člověk, který věří ve svou nesmrtelnost, a věřit v ni musí i ostatní. Nespouštěli z krásného mladého muže oči a jeho krása, odvaha a ušlechtilost v nich vzbuzovala nadšení.

Druhého dne ráno seběhl Giuliano se svými třemi muži z kopců na stezku vedoucí do údolí. U města Castelvetrano si chtěl Giuliano obhlédnout terén. Všichni čtyři byli oblečeni jako sedláci.

Giuliano věděl, že tudy povezou potraviny na trh do Palerma. Uvažoval, jak kolonu aut zastavit. Auta jistě pojedou velkou rychlostí, aby je nikdo nemohl přepadnout, a navíc řidiči mohou být ozbrojeni.

Na cestě za Castelvetranem poslal Giuliano ostatní do křoví a sám si sedl na obrovský bílý kámen, kde ho mohl každý vidět. Kolem něj chodili muži do práce na pole. Viděli, že má luparu, a s kamennou tváří pospíchali pryč. Giuliano by byl rád věděl, jestli ho někdo poznal. Náhle na silnici spatřil křiklavě pomalovaný široký vůz s jednou mulici. Majitele znal od vidění. Byl to majitel vozu, kterých je na sicilském venkově mnoho. Nechal se najímat spolu s vozem a mulici a do továrny ve městě odvážel bambus ze vzdálených vesnic. Kdysi byl i v Montelepre a odvezl úrodu Turiho otce. Giuliano si stoupl doprostřed silnice. Luparu držel v pravé ruce. Vozka ho sice poznal, ale nedal to na sobě znát, prozradil ho jen záblesk v očích.

Giuliano pozdravil a oslovil vozku důvěrně jako strýčka, stejně jako v dětství. „Strýčku Peppino,“ řekl. „To je ale šťastný den pro nás oba! Já z tebe udělám boháče a ty mi pomůžeš naložit náklad pro místní chudáky.“ Stařík sem přijel jako na zavolanou, pomyslel si s radostným úsměvem Giuliano.

Stařík neodpovídal. Celý ztuhl, zíral na Giuliana a čekal. Giuliano si vylezl k němu na kozlík a sedl si. Luparu schoval do vozu a znovu se zasmál. Setkání se strýčkem Peppinem v něm vzbudilo víru, že se jim den vydaří.

Giuliano vychutnával svěží vzduch pozdního podzimu, krásu kopců na obzoru a vědomí, že jeho tři ozbrojení muži skrytí v křovinách ovládají silnici. Vysvětlil svůj plán strýčkovi Peppinovi a ten ho mlčky, s nehybnou tváří poslouchal. To trvalo do chvíle, než Giuliano řekl, čím ho odmění: plným vozem potravin z nákladních aut. Pak strýc Peppino spokojeně zabručel: „Byl jsi, Turi, vždycky slušný, čestný chlapec. Měl jsi dobré a citlivé srdce, slušné chování a byl jsi plný porozumění pro ostatní. Teď už jsi dospělý, ale dobré vlastnosti ti zůstaly.“ Giuliano si uvědomil, že strýček Peppino je ze staré sicilské školy a vždy mluví velmi vznešeně. „Spolehni se na mne a já ti pomůžu i kdykoli jindy. Tvůj otec může být na takového syna hrdý, uctivě ho ode mne pozdravuj!“

Tři nákladní auta se objevila na silnici kolem poledne. Když vjela do zatáčky, odkud se chtěla dát silnicí do nížiny k Partinicu, musela zastavit. Na silnici sjely vozy tažené mulicemi a zcela ji zatarasily. To napadlo strýčka Peppina a majitelé vozů z okolí mu rádi vyhověli.

Řidič v prvním autě pronikavě zatroubil a pomaličku se blížil k nejbližšímu vozu. Vozka se obrátil a podíval se na něj tak zle, že řidič na místě zastavil a čekal. Tyhle chudé vozky dobře znal, byli to tvrdí lidé a za právo přednosti v jízdě by řidiče auta snad i zabili.

Zastavila i další dvě auta. Řidiči vystoupili. Jeden z nich byl z východní Sicílie, druhý z Říma. Říman v rozepnuté vestě došel až k vozům a začal křičet, aby se s těmi hloupými mulicemi koukali klidit z cesty. Jednu ruku měl schovanou v kapse u vesty.

Giuliano seskočil z kozlíku. Ani se nenamáhal, aby si vzal luparu nebo vytáhl revolver. Kývl na muže ukryté v křoví a ti s puškami v rukou vyšli na silnici. Terranova přišel k poslednímu autu, aby mu zabránil odjet. Pisciotta sklouzl z náspu a postavil se proti rozzuřenému římskému řidiči.

Prudký Passatempo už vytáhl řidiče z kabiny prvního auta a hodil ho Giulianovi k nohám. Giuliano pomohl řidiči na nohy. Mezitím Pisciotta zahnal řidiče z posledního auta k ostatním dvěma. Řidič z Říma vyndal prázdnou Tuku z kapsy. Giuliano se přátelsky usmíval. „Vy tři máte dnes štěstí,“ řekl. „Nemusíte zboží vézt až do Palerma. Moji vozkové vaše auta vyloží a potraviny rozdají místním chudým, samozřejmě pod mým dohledem. Dovolte, abych se představil. Jmenuji se Giuliano.“ Tři řidiči hned změnili chování, omlouvali se a posvědčovali, že nikam nepospíchají. Mají spoustu času. Je vlastně čas k obědu. V kabinách aut jim bude docela dobře. A ani příliš horko není. Je to, koneckonců, docela šťastná náhoda.

Giuliano viděl, že se vylekali. „Nebojte se,“ řekl. „Já lidi, kteří si pracně vydělávají na živobytí, nezabíjím. Teď budete se mnou, dokud moji lidé neudělají, co je třeba, a potom půjdete domů a budete svým ženám a dětem vyprávět o tom, jaké štěstí vás dnes potkalo. Když se vás bude vyptávat policie, řeknete jim co nejmíň a já vám budu vděčný.“

Giuliano domluvil. Záleželo mu na tom, aby tyto lidi neponížil, aby ho nezačali nenávidět. Měli na něj vzpomínat jen v dobrém, to pro něj bylo důležité. Protože v tom se k nim přidají další.

Dali se odvést do stínu obrovského kamene poblíž silnice. Zbraně dali Giulianovi sami, ani je nemusel prohledávat. Zatímco vozkové skládali zboží z aut, oni tiše a pokorně seděli. Vozkové naplnili vozy až po okraj a přesto zůstalo jedno auto plné. Podle Giulianova rozkazu ho měli Pisciotta a Passatempo s jedním z řidičů odvézt do Montelepre a potraviny tam rozdat‘ zemědělcům. Giuliano a Terranova se postarají o zboží, které rozdají v oblasti Castelvetrano a v Partinicu. Až celá akce skončí, setkají se v jeskyni na vrcholku Monte ďOra.

Tímto svým činem získal Giuliano podporu celého kraje. Vždyť kdo to kdy viděl, aby nějaký bandita rozdával svou kořist chudým? Druhý den psaly o šlechetném zločinci všechny sicilské noviny. Jedině Passatempo byl nespokojený a tvrdil, že se ten den namáhal zadarmo. Pisciottovi a Terranovovi bylo jasné, že pro svůj boj proti Římu získali tisíce spojenců.

To však ještě netušili, že zboží, které rozdali, směřovalo původně do skladů dona Croceho.

Neuplynul ani měsíc a Giuliano měl všude své informátory. Hlásili mu, kteří bohatí obchodníci kdy cestují s penězi z černého trhu, jaké zvyky má šlechta a kdo se tajně stýká s nejvyššími veliteli policie. Tak se mimo jiné Giuliano dozvěděl, že vévodkyně z Alcama se občas ráda pochlubí svými klenoty. Po většinu roku je měla uloženy v trezoru banky v Palermu, ale občas je vyzvedla, aby je ukázala na večírcích vysoké společnosti. Giuliano poslal Pisciottu na panství Alcamo, aby přímo na místě zjistil podrobnosti o této lákavé kořisti.

Panství vévody a vévodkyně z Alcama leželo třicet kilometrů na jihozápad od Montelepre a bylo obehnáno vysokými zdmi. Bránu hlídaly ozbrojené stráže. Vévoda platil daň přátelům Přátel, což mu dávalo záruku, že mu nikdo neukradne dobytek, nikdo nevykrade kostel či neunese člena jeho rodiny. V klidných dobách se před běžnými zločinci cítil bezpečněji než papež ve Vatikánu.

Na velkých sicilských vinicích se víno česalo ještě začátkem listopadu a na vinobraní byli najímáni lidé z okolních vesnic. Pisciotta přišel na náměstí a dal se najmout na statek vévody z Alcama. První den skutečně pracoval, plnil koše hrozny tmavěfialového vína. Na vinicích byly stovky lidí – muži, ženy i děti – a všichni si při práci prozpěvovali. V poledne jim přinesli vydatný oběd.

Pisciotta si sedl stranou a díval se kolem sebe. Všiml si, že chléb přinesla nějaká mladá žena. Měla hezkou, ale bledou tvář, zřejmě se jen málokdy dostala na slunce. Byla oblečena lépe než ostatní ženy. Pisciottu zaujala její odměřenost a úzkost, s jakou se vyhýbala setkání s ostatními. Řekli mu, že je to služebná samotné vévodkyně.

Pisciotta si uvědomil, že před ním stojí ta pravá osoba, kterou ke svému záměru potřebuje. Giuliano Pisciottův vztah k ženám dobře znal, a proto mu přísně zakázal získávat informace jejich prostřednictvím. Pro Pisciottu byl ovšem Turi nezkušeným naivním snílkem, který neví, jak to na světě vlastně chodí. Šlo o velkou kořist a děvče bylo krásné.

Když přišla s dalším chlebem, vzal jí ošatku z rukou a pomohl ji odnést. Vyvedlo ji to z míry a na otázku, jak se jmenuje, neodpověděla.

Pisciotta ošatku položil a chytil ji za ruku. Usmál se na ni. „Když se tě ptám, musíš mi odpovědět! Jinak tě strčím do té hromady vína.“ Smál se, jako by si dělal legraci. „Jsi nejkrásnější dívka, kterou jsem na Sicílii viděl,“ řekl jemným hlasem. „Musím s tebou mluvit!“

Vylekané děvče by nejraději uteklo, ale Pisciotta se jí líbil. U pasu měl dýku a choval se sebevědomě jako vévoda. Řekla, že se jmenuje Graziella.

Večer po práci zaklepal Pisciotta v kuchyni a chtěl mluvit s Graziellou. Stará kuchařka, která otevřela dveře, mu zdvořile odpověděla: „Služebnictvo nesmí přijímat návštěvy.“ A přirazila mu dveře před nosem.

Druhý den pomohl Pisciotta Grazielle s ošatkou a pošeptal jí, že ji po práci musí vidět. Hrál si s jejími prsty a přitom jí na ruku navlékl tenký zlatý náramek. Slíbila, že se po setmění dostane ven a že se sejdou v opuštěné vinici.

Aspanu si oblékl hedvábnou košili, kterou měl z Palerma. Čekal na Graziellu v úvozu mezi dvěma hromadami natrhaného vína. Jakmile se objevila, objal ji, a když mu nastavila ústa k polibku, lehce se jich dotkl a současně sjel rukou k jejím nohám. Pokoušela se vyprostit, ale Pisciotta ji pevně držel. Nepouštěl rty z jejích úst, nadzvedl jí vlněnou sukni a překvapeně zjistil, že má hedvábnou spodničku. Jistě si ji půjčila od vévodkyně. Je to malá zlodějka, pomyslel si.

Položil ji na pokrývku, kterou rozprostřel na zemi, a lehl si vedle ní. Vášnivě ho líbala a on cítil, že pod hedvábnou spodničkou neklade žádný odpor. Strhl ji tedy rychlým pohybem a položil ruku na teplé vlhké místo mezi nohama. Ona mu rozepnula opasek a on si při líbání shrnul nohavice ke kotníkům. Lehl si na ni, odtáhl ruku a vnikl do ní. Graziella tiše vyjekla a překvapivě silně mu vyšla vstříc. Aspanu cítil, jak se znovu a znovu zdvíhá a klesá, až Graziella slabě vykřikla a zůstala klidně ležet. Dost brzy, pomyslel si Pisciotta. Ale to nevadí. Šlo mu o informace, vlastní potěšení počká.

Zabalili se do přikrývky a objímali se. Řekl jí, že si chce vydělat, protože by rád studoval na palermské univerzitě, rodina z něho chce mít advokáta. Chtěl, aby si ho Graziella vážila. Potom zavedl řeč na ni, ptal se, jestli má svou práci ráda a jaké je ostatní služebnictvo. V řeči postupně přešel i na její paní, na vévodkyni.

Graziella si přidržovala Pisciottovu ruku na podbřišku a vyprávěla mu, jak krásná je vévodkyně, když se oblékne a ozdobí šperky. Ona, Graziella, je její oblíbená služebná, vévodkyně jí dává šaty, které vyšly z módy.

„Strašně rád bych tě v takové nádheře viděl. A dovolí ti tvoje paní nosit i své šperky?“

„Ano, vždycky na Štědrý den mi půjčí nějaký náhrdelník.“ Giuliano měl pravdu – přes svátky budou šperky na zámku. Aspanu se chtěl ptát dále, ale Graziella si na něj náhle sedla, pokrývku si přitom přidržovala na zádech. Aspanu do ní vnikl, přikrývka sjela stranou, sukně přepadla Grazielle přes hlavu a jejich pohyby byly tak prudké, že se nevědomky dostali až k natrhanému vínu. Když skončili, měli vyčerpaná těla ulepená směsí sladké hroznové šťávy.

„Ne že bych měl něco proti čerstvému vzduchu,“ řekl Aspanu, „ale nemohl bych někdy přijít za tebou dovnitř a milovat se s tebou jak se patří?“

„Nejde to, pokud je vévodkyně doma. Až odjede do Palerma, bude v zámku větší klid. Příští měsíc má odjet na jeden nebo dva týdny, bude pryč až do vánoc.“

Aspanu se usmál. Teď věděl všechno potřebné a s chutí se mohl věnovat zábavě. Uchopil Graziellu, znovu ji položil a miloval ji s takovou vervou, že dívka byla úplně bezmocná štěstím a chvílemi se až úzkostně svírala. Byl si jist, že za měsíc od něj bude chtít ještě víc.

Pět dní před vánoci přijeli Giuliano, Passatempo, Pisciotta a Terranova na voze taženém mulicemi před bránu zámku Alcamo. Byli oblečeni jako bohatí statkáři, kteří se vydali na lov. Šaty si koupili v Palermu za kořist z nákladních aut. Měli manšestrové kalhoty, červené vlněné košile a tlusté lovecké vesty s kapsami plnými nábojů. Dva ozbrojení strážci si jim stoupli do cesty. Byl bílý den, takže nebyli příliš ostražití a pušky jim visely volně přes záda.

Giuliano k nim rychle vyšel. Neměl žádnou jinou zbraň než malou pistoli, kterou si ukryl pod vestou. Zeširoka se na ně usmál. „Pánové,“ řekl, „jmenuji se Giuliano a přišel jsem vaší vévodkyni popřát šťastné vánoce a poprosit ji o pár haléřů pro chudé.“

Strážci ztuhli překvapením, když uslyšeli jméno Giuliano. Ani pušky si nestačili přichystat, a už je Passatempo a Terranova měli pod kontrolou. Pisciotta je odzbrojil a zbraně hodil do vozu. Passatempo á Terranova zůstali před bránou, měli za úkol hlídat stráže.

Do zámku se vcházelo přes velký, kameny vydlážděný dvůr. Daleko vzadu uviděli starou služebnou uprostřed hejna drůbeže, kterou krmila zrním. V zahradě za zámkem si za dozoru guvernantky v černých bavlněných šatech hrály čtyři vévodkyniny děti. Giuliano šel spolu s Pisciottou po cestě k budově. Informace byly přesné, nikde už nebyli žádní strážci. Za okrasnou zahradou ležely záhony se zeleninou a olivovníkový háj. Pracovalo tam šest lidí. Giuliano zazvonil, a hned jak služebná pootevřela dveře, rozrazil je dokořán. Graziella se lekla, když uviděla před hlavním vchodem Pisciottu, a ustoupila.

„Nebojte se,“ řekl Giuliano klidně. „Řekněte své paní, že nás za ní posílá vévoda, abych jí něco vyřídil. Musím s ní mluvit.“

Graziella je celá zmatená uvedla do salónu. Vévodkyně tam zrovna něco četla a podrážděně pokynula služebné, že neohlášenou návštěvu nepřijme. „Manžel není doma. Co si přejete?“

Giuliano doslova oněměl. Salón byl tak krásný, že mu to vyrazilo dech. Ještě v životě neviděl tak velkou a tak krásnou místnost. Měla kruhový půdorys. Přes velká klenutá okna visely zlaté závěsy, strop se zvedal do kopule, kterou zdobily fresky s anděly. Kolem dokola byly samé knihy – na pohovce, na stolcích i ve skříňkách kolem stěn. Na stěnách visela velká malířská plátna a všude stály vázy s květinami. Na stolcích, které se ztrácely vedle mohutných křesel a pohovek, ležely stříbrné a zlaté kazety. Do místnosti by se bez problému vešlo sto lidí. Teď tu seděla jedna jediná žena oblečená v bílých hedvábných šatech. Otevřenými okny se do místnosti vlévalo slunce a vítr ze zahrady sem přinášel výkřiky dětí. Když Giuliano viděl, kolik krásy je možno získat za peníze, poprvé v životě pocítil kouzlo bohatství a zaváhal, aby se té krásy hrubostí a nešetrností nějak nedotkl. Udělá jen to, co je třeba, a všechna ta krása zde zůstane nedotčena.

Vévodkyni krásný mladý muž zaujal a trpělivě čekala na odpověď. Očividně na něj zapůsobila krása místnosti a trochu ji mrzelo, že mladý muž nevěnuje pozornost jí samé. Je škoda, že je to jen venkovan, že není z její společenské vrstvy; flirtík s ním by nebyl k zahození. Její postoj k němu se trochu změnil.

„Mladý muži, pokud chcete něco, co souvisí s hospodářstvím, musíte, bohužel, přijít někdy jindy. Můj manžel není doma.“

Giuliano se na ni podíval a náhle pocítil odpor, který cítí chudý člověk vůči ženě boháče, která se na základě svého bohatství a společenského postavení chová k ostatním lidem s nadřazeností. Zdvořile se uklonil, přičemž si všiml, že vévodkyně má na prstě krásný prsten. „Přišel jsem za vámi,“ řekl s ironickou pokorou v hlase. „Jmenuji se Giuliano.“

Vévodkyně, zvyklá na to, že se k ní veškeré služebnictvo chová s podlézavou pokorou, si ironie v jeho hlase nevšimla. Podlézání přijímala jako něco samozřejmého. Byla vzdělaná, zajímaly ji knihy a hudba, ale o každodenním životě na Sicílii nevěděla vůbec nic. Místní noviny četla jen občas; zdály se jí primitivní. Proto jen zdvořile odpověděla: „Těší mne, že vás poznávám. Už jsme se někdy setkali v Palermu? V opeře?“

Aspanu sledoval jejich rozhovor s pobavením a se smíchem přešel k oknu, aby odtud náhodou nepřišel sluha.

Pisciottův smích Giuliana trochu podráždil, ale neznalost, kterou projevila vévodkyně, ho nevyvedla z míry. „Drahá paní vévodkyně,“ řekl klidně, „nikdy jsme se nesetkali. Jsem bandita. Celé moje jméno zní Salvatore Giuliano. Snažím se bojovat za spravedlnost na Sicílii a dnes jsem vás přišel požádat, abyste své šperky darovala chudým. Aby mohli na vánoce i oni s radostí oslavit narození malého Ježíška.“

Vévodkyně se usmívala. Nebrala jeho slova vážně. Tenhle mladý muž jí přece nemůže ublížit. Jeho krásná tvář i tělo v ní vzbudily nezvyklou touhu a přítomnost nebezpečí její zájem ještě zvýšila. Tuhle příhodu bude v Palermu vyprávět na večírcích. „Šperky mám uložené v trezoru banky v Palermu,“ řekla s nevinným úsměvem. „Mohu vám ale dát veškerou hotovost, kterou mám doma.“ Nikdo nikdy nemusel pochybovat o jejích slovech. Nelhala ani jako malá holčička. Tentokrát to bylo poprvé.

Giuliano se podíval na diamantový přívěsek, který jí visel na krku. Věděl, že lže, ale přece jen vyčkával. Potom kývl hlavou na Pisciottu, který třikrát zapískal na prsty. Za malou chvíli se u velkých oken objevil Passatempo. Se svou sraženou postavou a nehezky zjizvenou tváří jako by sem přišel z loutkového divadla. Tvář měl širokou, téměř žádné čelo a husté vlasy spolu s vystouplým obočím mu dávaly vzezření gorily. Vycenil své zažloutlé zuby na vévodkyni.

Když se objevil Passatempo, vévodkyně se opravdu vylekala. Sundala si náhrdelník a podala ho Giulianovi. „Stačí?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Giuliano. „Drahá vévodkyně, já jsem hodný člověk, ale moji přátelé mají jinou povahu. Například Aspanu je hezký muž, ale krutý; svým knírkem zlomil už nejedno srdce. A ten člověk u okna je sice můj podřízený, ale někdy mi nedá spát. Doufám, že nechcete, aby se utrhli ze řetězu. Šli by do vaší zahrady a unesli by vaše děti nahoru do kopců. Přineste mi raději i své ostatní diamanty.“

Vévodkyně šla do ložnice a za chvíli se vrátila se šperkovnicí. Měla tolik rozumu, že několik šperků stačila schovat. Podala šperkovnici Giulianovi. Poděkoval jí a řekl Pisciottovi:, Aspanu, paní vévodkyně v ložnici možná něco zapomněla. Pro jistotu se tam podívej.“ Pisciotta našel schované šperky velmi rychle a přinesl je Giulianovi.

Giuliano otevřel šperkovnici a při pohledu na poklady v ní se zaradoval. Věděl, že za šperky, které drží v ruce, může žít celé Montelepre několik měsíců. Radost byla o to větší, že panstvo si šperky koupilo za peníze, které vyždímalo z práce svých dělníků. Potom si všiml, že vévodkyně schválně schovává ruce, a znovu se podíval na smaragd na jejím prstenu.

„Drahá paní vévodkyně,“ řekl, „co vás to napadlo, že jste mi šperky chtěla zatajit? Nedivil bych se, kdybyste byla chudý sedlák. Ale že riskujete svůj život a život svých dětí pro pár šperků zrovna vy, které budou chybět asi tak jako vašemu manželovi klobouk, to nechápu. Teď mi, prosím, ještě dejte ten prsten, ale bez odmlouvání.“

Vévodkyně se rozplakala. „Prosím vás, mladý muži, ten prsten mi neberte!“ prosila naléhavě. „Dám vám za něj peníze. To je snubní prsten, dar od manžela. Nepřežila bych, kdybych o něj měla přijít.“

Pisciotta se znovu zasmál. Schválně. Lekl se, že by jí ho mohl sentimentální Turi nechat. Smaragd byl zřejmě neobyčejně cenný.

Giuliana její řeč nedojala. Pisciotta si navždy zapamatoval Turiho výraz, když vévodkyni prudce chytil za ruku a prsten jí z třesoucí se ruky stáhl. Vzápětí ustoupil a navlékl si ho na levý malíček.

Turi viděl, že vévodkyně zčervenala a v očích se jí objevily slzy. „Vážím si vás a slibuji vám, že prsten nikdy neprodám. Budu ho nosit sám.“ Vévodkyně se mu pátravě podívala do tváře, ale výsměch v ní nespatřila.

Turi měl příjemný pocit. Jako by se na něj ve chvíli, kdy si prsten navlékl na prst, přenesla moc. Tím prstenem se zasnoubil se svým osudem. Prsten byl symbolem moci, kterou odejmul světu bohatých. Byl tmavozelenou slzou uchycenou ve zlatém kroužku a ještě navíc voňavou po krásné ženě, která jej nosila dlouhá léta. Jím se zmocnil podstaty života, ke kterému by se jinak nikdy nedostal.

Don Croce poslouchal beze slova.

Vévoda z Alcama si mu přišel osobně postěžovat. Copak neplatí přátelům Přátel daň? Nezaručili mu nedotknutelnost majetku? Kam to všechno spěje? Dříve by si to nikdo nedovolil. Co teď udělá don Croce? Musí získat šperky zpět. Vévoda krádež oznámil úřadům, ačkoli věděl, že je to zbytečné a že si tán kromě jiného i pohněvá dona Croceho. Takhle však alespoň dostane pojistné a římské úřady možná začnou brát Giuliana vážně.

Don Croce viděl, že je nejvyšší čas začít se o Giuliana zajímat. „Když získám vaše šperky, zaplatíte mi za ně čtvrtinu ceny?“ zeptal se vévody.

Ten se rozzuřil. „Odevzdávám daň, abyste se postaral o bezpečnost mé rodiny a mého majetku. Vy si svou povinnost nesplníte a ještě žádáte výkupné. Myslíte si, že si takhle udržíte respekt svých zákazníků?“

Don Croce přikývl. „Uznávám, že máte pravdu. Ale Salvatore Giuliano je jako přírodní živel, jako ruka boží. Snad od přátel Přátel nečekáte, že zabrání zemětřesení, výbuchu sopky nebo potopě? Časem dostaneme pod kontrolu i jeho, za to vám ručím. Co byste říkal takovéto dohodě: zaplatíte výkupné, jaké dojednám. V příštích pěti letech mi nebudete odvádět pravidelnou daň, ale dál budete pod mou ochranou a k tomu budete mít Giulianův slib, že se nic podobného nebude opakovat. Proč by to dělal? Stejně jako já i on bude předpokládat, že máte tolik rozumu, abyste si šperky uložil do trezoru banky v Palermu. Ženy si ve své nevinnosti neuvědomují vášeň a chamtivost, s jakou se muži pídí po bohatství.“

Na chvíli se odmlčel, dokud se z vévodovy tváře neztratil lehký úsměv. „Když si spočítáte, kolik vás stála pětiletá ochrana celého panství, uvidíte, že jste při této nemilé události přišel vlastně o velmi málo.“

Vévoda uvažoval. Pokud šlo o těžké časy, které měly přijít, měl don Croce pravdu. Ale když si má šperky koupit zpět, ztrácí i při zbavení povinnosti platit daň po dobu pěti let nezanedbatelnou částku; a kdo mu zaručí, že don Croce bude ještě pět let naživu nebo že udrží Giuliana na uzdě? Nedá se nic dělat, žádné lepší východisko se mu nenabízí. V téhle situaci si od něj alespoň vévodkyně v nejbližších letech nevynutí koupi dalších šperků, čímž ušetří obrovskou částku. Bude muset prodat kus půdy, ale takhle to dělaly už celé generace před ním a tisíce akrů mu ještě zůstanou. Nakonec souhlasil.

Don Croce si zavolal Hectora Adonise. Druhý den se Adonis vypravil za svým kmotřencem. Vysvětlil mu, o co jde. Mluvil otevřeně: „Víc by ti nedali ani palermští překupníci,“ řekl, „a ztratil bys spoustu času – pokud vím, chtěl jsi peníze získat do vánoc – a to by se ti nepodařilo. Takhle si ještě získáš přízeň dona Croceho, což je pro tebe důležité. Poškodil jsi jeho pověst, ale odpustí ti, když mu vyhovíš.“

Giuliano se na svého kmotra usmál. Za přízeň dona Croceho by nedal zlámanou grešli; vždyť jedním z jeho plánů bylo, že si posvítí i na vedení sicilské mafie. Své lidi už poslal do Palerma, aby našli kupce, kteří by ukradené šperky koupili, ale ukázalo se, že to nebude nic jednoduchého. Proto souhlasil. Ale smaragdového prstenu se nevzdal.

Než Hector Adonis odešel, přestal se konečně ke Giulianovi chovat jako učitel a přestal snít o romantických příbězích z historie. Poprvé mu vyprávěl o skutečném životě na Sicílii. „Drahý kmotřenče, nikdo si tvé čestnosti neváží víc než já. Mám radost z tvé šlechetnosti a věřím, že jsem ji i já v tobě povzbudil. Teď bych ale už měl začít uvažovat, jak se z toho všeho ve zdraví dostaneš. Nemůžeš si myslet, že nad přáteli Přátel zvítězíš. Už po tisíc let spřádají jako pavouci obrovskou síť, která ovládá veškerý život na Sicílii. V současnosti se její nitky sbíhají v rukou dona

Croceho. Vzbudil jsi jeho obdiv, chce s tebou vycházet po dobrém a dovolí ti, abys s jeho pomocí zbohatl. V něčem se mu ale musíš podvolit. Vlastní moc si můžeš vytvořit jen tak, aby zapadala do jeho pavučiny. Jedno je jisté – nemůžeš se proti němu postavit. To by potom donu Crocemu pomohly k tvé likvidaci samy dějiny.“

Tak se šperky vrátily vévodovi. Polovinu výkupného rozdělil Giuliano mezi Pisciottu, Passatempa a Terranovu. Pošilhávali po prstenu se smaragdem, ale mlčeli, protože Giuliano si z výkupného nenechal ani liru.

Druhou polovinu chtěl Giuliano rozdělit mezi chudé pastevce, kteří boháčům hlídají stáda ovcí a dobytka, staré vdovy, sirotky a největší chudáky z okolí.

Peníze většinou roznášeli poslové, ale jednoho dne si sám Giuliano nacpal do kapes od vesty svazečky bankovek. Další peníze naházel do plátěného pytle a rozhodl se, že spolu s Terranovou obejdou vesnice mezi Montelepre a Piana dei Greci. V jedné vesnici našel tři stařenky, které byly tak hladové, že jim smrt doslova klepala na dveře. Každé dal svazek bankovek. Plakaly a líbaly mu ruce. V jiné vesnici měl jakýsi rolník přijít o svůj domek i kousek půdy, protože nebyl schopen splácet hypotéku. Giuliano mu dal peníze na vyplacení celého dluhu.

Jinde od místního pekaře a obchodníka s potravinami vykoupil všechno zboží a celé vesnici rozdal chleba, sýr a těstoviny. V dalším městě dal peníze rodičům nemocného dítěte, aby s ním mohli zajet do palermské nemocnice a zaplatit místnímu lékaři. Zúčastnil se tu i svatby a mladému páru dal hodnotné věno.

Nejraději ovšem rozdával peníze chudým dětem, které zaplňovaly ulice všech sicilských městeček. Mnohé z nich Giuliana znaly. Seběhly se k němu a on jim dal peníze s tím, aby je odnesly rodičům. Potom se za nimi díval, jak celé rozradostněné běží domů.

Už mu zbývaly jen dva svazečky. Rozhodl se, že se ještě zajde podívat na svou matku. Když šel přes pole za jejich domem, potkal plačícího chlapečka s holčičkou. Karabiniéři jim vzali peníze, které dostaly od rodičů. Giuliana se malá tragédie dotkla a dal jim jeden ze zbývajících svazečků bankovek. Bylo mu líto zejména hezké holčičky, a aby jí doma nevynadali, napsal jí vzkaz pro rodiče.

Vděčni mu nebyli jen oni. Obyvatelé celé oblasti Borgetta, Corleone, Partinica, Monreale a Piana dei Greci mu svůj vděk vyjadřovali tím, že ho nazývali Král z Montelepre.

Don Croce byl spokojen, i když přišel o pětiletou daň od vévody. Adonisovi řekl, že vévoda zaplatí z hodnoty šperků jen dvacet procent, ale dostal od něho pětadvacet a rozdíl si nechal.

Ještě víc ho hřálo uspokojení z toho, že tak brzy objevil Giuliana a dobře ho odhadl. Statečný hoch! Kdo by od tak mladého muže čekal tak přesný úsudek, moudré chování a ochotu poslouchat starší a zkušenější? A přitom Giuliano umí zachovat klid a chránit si i své vlastní zájmy. To se donovi líbilo, protože kdo by se chtěl spojovat s bláznem? Ano, uvažoval don, Turi Guiliano bude jeho pravá ruka. A za čas ho přijme za vlastního. Turi se stane jeho synem.

Turi dokázal přesně prohlédnout všechny intriky, které se kolem něj děly. Věděl, že jeho kmotr chce jen jeho dobro. To však neznamenalo, že by se spoléhal na všechno, co tento starší muž říkal. Cítil, že na boj s přáteli Přátel není ještě dost silný, naopak, potřeboval jejich pomoc. Ale nedělal si iluze, že to bude trvat věčně. Kdyby poslechl svého kmotra, dostal by se do područí dona Croceho. To rozhodně nepřipustí. Zatím musí čekat na svou příležitost.

KAPITOLA 11

Giuliano už měl kolem třiceti mužů. Byli to bývalí členové Passatempovy a Terranovovy skupiny. Přidali se k němu i lidé z Montelepre, kteří se dostali na svobodu při Giulianově přepadu věznice. Policie je dál nemilosrdně pronásledovala, ačkoli byli nevinní; proto se rozhodli raději snášet osud vyhnanců spolu s Giulianem, než se nechat pronásledovat a týrat jednotlivě.

Jednoho krásného dubnového rána Giulianovi z Montelepre vzkázali, že jakýsi nebezpečně vypadající muž, pravděpodobně policejní agent, se k němu chce připojit. Prý čeká na náměstí. Giuliano poslal Terranovu se čtyřmi muži do Montelepre, aby to prověřili. Pokud je to špión, oddělají ho; kdyby jim mohl být užitečný, přivedou ho do tábora.

Zanedlouho po obědě byl Terranova zpátky a Giulianovi oznamoval: „Přivedli jsme toho člověka, aby ses na něj podíval dřív, než ho odpráskneme.“

Pii pohledu na mohutnou postavu oblečenou do tradičního sicilského pracovního obleku se Giuliano zasmál. „Máš to marné, kamaráde, ale snad si nemyslíš, že na tvou tvář můžu někdy zapomenout. Tentokrát sis přinesl lepší náboje?“

Byl to desátník Canio Silvestro, který Giulianovi vystřelil mezi oči při slavném přepadu věznice.

Silvestrova zjizvená tvář prozrazovala mužovo vnitřní napětí. Čímsi v Giulianovi vzbuzoval sympatie. Cítil pro tohoto muže slabost, snad proto, že mu potvrdil jeho nesmrtelnost.

„Přišel jsem k vám,“ řekl Silvestro. „Můžu vám poskytnout jedinečné služby.“ Řekl to hrdě jako člověk, který se chystá něco darovat. I to se Giulianovi líbilo. Vyzval Silvestra, aby vyprávěl, co ho k nim přivedlo.

Po přepadení věznice poslali desátníka Silvestra do Palerma, kde se před vojenským soudem zodpovídal za zanedbání povinností. Strážmistr byl zcela nepříčetný, vyslýchal ho a podal na něj žalobu. Byl to právě desátníkův pokus zastřelit Giuliana, co vzbudilo strážmistrovo podezření. Strážmistr byl přesvědčen, že desátník schválně nabil pistoli chybným nábojem. Celý jeho pokus o odpor byla prý jen fraška, desátník při přepadení Giulianovi pomáhal a postavil jen takovou stráž, aby se Giulianovi jeho záměr podařil.

Giuliano ho přerušil. „Jak jsi měl podle něj poznat chybný náboj?“

Silvestra rozpačitě odpověděl: „Měl jsem to poznat. Byl jsem zbrojmistr u pěchoty.“ Zamračil se. „Byla to moje vina, to je fakt. Udělali ze mě úředníka a já nevěnoval dost pozornosti tomu, čemu jsem měl. Ale pro vás můžu být užitečný. Budu se starat o vaše zbraně. Všechny znám a umím je opravovat. Postarám se, aby se dobře zacházelo s municí, a zajistím, abyste s jejími zásobami nevyletěli do vzduchu. I zbraně vám můžu pomoci připravit na podmínky života v horách.“

„Dovyprávěj mi svůj příběh do konce,“ vyzval ho Giuliano. Desátníka si pozorně prohlížel. Mohlo jít o pokus nasadit mezi ně špióna. Viděl, že Pisciotta, Passatempo a Terranova desátníkovi nedůvěřují.

Silvestra pokračoval: „Chovali se jako blázni. Strážmistr si uvědomoval, jak od něho bylo nerozvážné, že vzal většinu mužstva do kopců. Karabiniéři se na Sicílii chovají jako v cizí okupované zemi. Já jsem proti jejich chování často protestoval a tím jsem získal špatnou pověst. V Palermu samozřejmě hájili seržanta, byl to jejich člověk. Bylo lepší říct, že kasárna Bellampo někdo zradil, než připustit, že je někdo statečnější a schopnější obelstil. Neodsoudili mě, ale naléhali, abych na vlastní žádost odešel. Prý bez jakýchkoli problémů do budoucnosti, ale to známe. Už by mě nikdy do státní služby nevzali. A k ničemu jinému nejsem dobrý, kromě toho jsem sicilský vlastenec. Alespoň to tak cítím – co mám dělat? A tak jsem si řekl – přidám se ke Giulianovi.“

Giuliano ho poslal do polní kuchyně, aby si vzal něco k snědku a napití. Potom se radil se svými kolegy.

Passatempo řekl bez váhání: „Za co nás mají? S tím se nebudeme párat. Odprásknout a shodit ze skály. Práskače mezi sebou nepotřebujeme.“

Pisciotta viděl, že Giuliano bere desátníka pod ochranu. A protože svého kamaráda dobře znal, opatrně řekl: „Je pravděpodobné, že je to lest. Ale i kdyby ne, má smysl riskovat? Budeme si muset stále dávat pozor, nikdy nebudeme moci přestat pochybovat. Co kdybychom ho poslali zpátky?“

„Už zná tábor,“ řekl Terranova. „Viděl některé chlapce a ví, kolik nás tu je. To jsou cenné informace.“

, Je to upřímný Sicilián,“ řekl Giuliano. „Dělá to, co považuje za správné. Nevěřím, že by sem přišel vyzvídat.“ Viděl, že se všichni usmívají jeho naivnosti.

„Nezapomínej, že tě chtěl zastřelit,“ připomněl mu Pisciotta. „Skrýval zbraň a ačkoli byl v našich rukou, chtěl tě zabít. Pro nic za nic. Nemohl přece už uniknout.“

A proto si ho vážím, pomyslel si Giuliano. „Není to důkaz toho, že je to čestný člověk?“ řekl nahlas. „Prohrával, ale svůj život nám nechtěl jen tak odevzdat. A čím nám může uškodit? Bude to řadový člen, kterého do našich plánů nebudeme zasvěcovat. A dáme si na něj pozor. Sám si ho vezmu na starost. Až dozraje čas, vystavíme ho zkoušce. Pokud je špiónem karabiniérů, odmítne. Nechte to na mně.“

Pozdě večer oznámil Silvestrovi, že ho přijímají.

„Můžeš se na mne spolehnout,“ řekl Silvestro prostě. Pochopil, že mu Giuliano zachránil život.

O velikonocích navštívil Giuliano svou rodinu. Pisciotta se mu to snažil rozmluvit, protože se obával, že by na něj policie mohla nastražit past. Velikonoce byly pro bandity na Sicílii vždy nebezpečné. Policie počítala s tím, že rodinné svazky vylákají bandity z kopců. Ale Giulianovi zvědové přišli se zprávou, že strážmistr odjíždí k rodině na pevninu a že polovina posádky v kasárnách dostala volno, aby mohla odjet na svátky do Palerma. Giuliano se rozhodl, že si s sebou pro jistotu vezme silnou osobní stráž. Na Bílou sobotu byl v Montelepre.

Svůj příchod ohlásil několik dní dopředu a matka pro něho připravila velkou hostinu. V noci spal ve své bývalé posteli a ráno doprovázel matku do kostela na mši. Na návštěvu s ním přišlo i šest osobních strážců, kteří ho měli všude doprovázet.

Když vyšel s matkou před kostel, už tam na něj čekal Pisciotta. Tvář měl bílou nenávistí. „Turi, udali tě,“ řekl. „Strážmistr se vrátil a z Palerma přivedl dvacet mužů, kteří tě mají zaručeně dopadnout. Váš dům je obklíčený. Myslejí si, že jsi uvnitř.“

Giuliano měl zlost, že byl tak neopatrný, a zapřísahal se, že takovou hloupost už nikdy neudělá. Ne že by ho strážmistr se svými dvaceti muži mohl dostat, a ještě k tomu v domě jeho rodičů. Giulianovi strážci by jim vpadli do zad; byl by to ovšem krvavý boj a úplně by pokazil atmosféru velikonoc. Den zmrtvýchvstání se nesmí stát dnem, kdy se poruší sváteční klid.

Políbil matku a řekl jí, aby se vrátila domů a policii řekla, že se před kostelem rozešli. Nebudou ji moci obvinit z toho, že ho kryla. A o něj ať si nedělá starosti, on a jeho přátelé jsou dobře ozbrojeni, snadno se jim podaří uniknout; žádná krev nepoteče. Karabiniéři se za nimi do kopců neodváží.

Giuliano se svými muži zmizel, policie je ani nespatřila. Večer se v kopcích Giuliano s Pisciottou radili. Jak se mohl strážmistr dozvědět o jeho návštěvě? Kdo ho informoval? To musí zjistit za každou cenu. „Vezmi si to na starost, Aspanu,“ řekl Giuliano. „Pokud se našel jeden, může se jich najít víc. Musíš zjistit, kdo to je, ať ti to trvá jakkoli dlouho a ať to stojí jakékoli peníze!“

Pisciotta už jako dítě neměl rád holiče v Montelepre. Frisella patřil k holičům, kteří stříhali vlasy, jak je napadlo; jeden den moderně, druhý den naopak strašně staromódně. Měnil styl podle toho, jak se v noci vyspal, ale vychloubal se tím, že má umělecký cit. Kromě toho podkuřoval bohatým a na obyčejné lidi se díval z výšky. S dětmi laškoval po sicilském způsobu, který patří ke stinnějším stránkám chování na tomto ostrově – tu je střihl do ucha, jindy je zase ostříhal tak nakrátko, že jejich hlavy vypadaly jako koule na kulečník. Proto bylo pro Pisciottu zadostiučiněním, když Giulianovi oznamoval, že právě Frisella je policejní agent a že právě on porušil posvátný zákon omerty. Bylo jasné, že někdo upozornil strážmistra na to, že Turi přijde do Montelepre. Jak se to ale mohl dozvědět, když Turi upřesnil svůj vzkaz domů teprve čtyřiadvacet hodin před svým příchodem?

Pisciotta prověřil díky svým vlastním informátorům ve městě každý strážmistrův krok během těch čtyřiadvaceti hodin. A protože o Turiho návštěvě věděli jen jeho rodiče, zeptal se nenápadně i jich, zda se někde náhodou nepodřekli.

Marie Lombardová hned vycítila, proč se Pisciotta ptá. „S nikým jsem nemluvila, ani se sousedy. Připravovala jsem Turimu pohoštění,“ řekla.

Ale Turiho otec ráno zašel k holiči Frisellovi. Starý pán byl trochu marnotratný a chtěl při vzácných příležitostech, jako například když je navštíví syn, vypadat co nejlépe. Frisella ho oholil a ostříhal a přitom jako vždy vedl řeči: „Pán jede do Palerma za slečnami? Nebo čeká návštěvu z Říma?“ On, Frisella, dá signora Giuliana do pořádku tak, že může přijmout i krále. Pisciotta si představoval, jak celý rozhovor proběhl. Turiho otec kradmo zašeptal, že přece každý může vypadat dobře pro své vlastní uspokojení. A jistě se v duchu těšil vlastní důležitostí i tím, že jeho syn je slavný a že si získal přezdívku Král z Montelepre. Starý pán možná chodil k holiči vždy, když měl přijít Giuliano, a holič, který to dobře věděl, si dal všechno dohromady.

Strážmistr Roccofino chodil k holiči každý den, každé ráno se dal oholit. Nikdo si nemyslel, že by mu při tom holič poskytoval nějaké informace. Ale Pisciotta o tom nepochyboval. Poslal své špehy, aby se celé dny ochomýtali kolem holičství. Hráli u stolku v holičství karty, popíjeli víno, mluvili o politice a dělali si legraci z kamarádů, kteří šli kolem.

Pisciottovi špióni sbírali své postřehy celé týdny. Když Frisella někoho holil nebo stříhal, pohvizdoval si melodii své oblíbené operní árie; občas si zapnul rádio a poslouchal hudbu z Říma. To bylo vždy, když holil strážmistra. Mohl mu při práci cokoli pošeptat. Pokud by člověk neměl žádné podezření, připadalo by mu to jako snaha holiče pochlebovat zákazníkovi. Potom si však jeden z Pisciottových špiónů všiml, že strážmistr zaplatil složenou bankovkou a že si ji holič vsunul pod bílý plášť do kapsy od vesty, kam se jinak dávají hodinky. Špión s pomocníkem přinutili

Frisellu, aby jim bankovku ukázal, a zjistili, že je to deset tisíc lir. Dostal je prý za několikaměsíční práci. Muži se tvářili, že mu uvěřili.

Pisciotta o všem vyprávěl Giulianovi, byli u toho i Terranova, Passatempo a desátník Silvestro. Giuliano odešel na okraj útesu čnějícího nad Montelepre a díval se dolů na město.

Holič Frisella patřil k městu od doby, kam až sahala Giulianova paměť. U Friselly byl, když šel k prvnímu přijímání, a Frisella mu dal na památku stříbrnou minci. Giuliano znal Frisellovu ženu i syna. Frisella na něj na ulici vždy pokřikoval a ptal se ho, jak se má matka a otec.

A teď Frisella porušil posvátný zákon omerty. Řekl nepříteli to, co mělo zůstat utajeno, byl to placený policejní udavač. To se zbláznil? A co s ním má teď dělat on, Giuliano? Je přece něco jiného odstřelit policistu při přestřelce a něco jiného popravit chladnokrevně staršího, byť i provinilého člověka. Turimu bylo teprve jedenadvacet let a poprvé měl jednat s chladnou krutostí, bez které se podobné věci dělat nedají.

Znovu se obrátil k ostatním. „Frisella mě zná odmalička. Dával mi citrónovou zmrzlinu, vzpomínáš si, Aspanu? A možná, že se strážmistrem jen tak mluvil, ne že by vědomě udával. Kdybychom mu řekli, že přijdeme, a on to šel oznámit, bylo by to jiné. Kdo ví, možná že jen tak mluvil a pak přijal peníze, když mu je nabídli. Kdo by to odmítl?“

Passatempo se na Giuliana díval přimhouřenýma očima, stejně jako se hyena dívá na umírajícího lva a pozoruje, zda už může bez obav vyrazit a odtrhnout si kus masa. Terranova kroutil hlavou, na rtech mu hrál úsměv, jako by poslouchal dítě, které vypráví pohádku. Ale ozval se jen Pisciotta.

„Je jako farář, který si zašel do bordelu,“ řekl.

„Kdybychom ho varovali,“ pokračoval Giuliano, „mohl by přejít na naši stranu a úřadům by odevzdával falešné informace.“ Bylo mu však jasné, že nemá pravdu. Takováto gesta si nemůže dovolit.

„Že bys mu poslal nějaký dárek, třeba trochu obilí nebo slepici?“ řekl rozzlobeně Pisciotta.

„Turi, naše životy, životy všech, co jsou v kopcích, závisí na tvé odvaze, na tvé vůli, na tvých vůdcovských schopnostech. Myslíš si, že tě můžeme poslouchat, když dáš milost zrádci, jako je Frisella? Odpustíš člověku, který porušil zákon omerty. Přátelé přátel by s ním byli už dávno hotovi, stačilo by jim i méně důkazů. Když ho necháš naživu, bude si každý zrádce jistý, že mu jedno udání projde. A jednou může takové udání znamenat naši smrt.“

Terranova mluvil uvážlivě. „Frisella je hlupák, chamtivý zrádce. V normální době by ho ve městě pokládali za obyčejného otravného člověka. Dnes je nebezpečný. Nechat ho být, to by byl zbytečný risk – a aby se změnil, na to není dost rozumný. Nebral by to vážně. A nebyl by sám. Turi, ty jsi v Montelepre odsunul stranou přátele Přátel. Quintana je jejich člověk, je velmi ostražitý, i když plácá nesmysly. Pokud Frisellu necháš naživu, Přátelé v tom uvidí tvou slabost a budou se snažit házet ti klacky pod nohy. I karabiniéři se tě přestanou bát a čím budou odvážnější, tím budou nebezpečnější. A taky lidé v Montelepre si tě budou méně vážit. Frisella nesmí zůstat naživu.“ Poslední větu řekl s lítostí v hlase.

Giuliano poslouchal a uvažoval. Mají pravdu. Cítil Passatempův pohled a věděl, co si myslí. Kdyby zůstal Frisella naživu, nemohl by si být Passatempem jist. Návrat do doby Karla Velikého není možný, spory dnes není možno řešit čestným soubojem. Frisellu je třeba odstranit tak, aby to všechny ostatní vyděsilo.

Giuliano dostal nápad. Obrátil se na desátníka Silvestra: „Co si myslíš ty?“ zeptal se. „ Jistě od strážmistra víš, odkud dostával informace. Byl to holič?“

Silvestro s nepohnutou tváří pokrčil rameny. Nic neřekl. Všichni cítili, že nechce ztratit důvěru, kterou má. Mlčením potvrzoval, že holič měl se strážmistrem určitě něco společného. Ale Giuliano chtěl mít jistotu. „Je čas k tomu, abys ukázal, že stojíš na naší straně,“ řekl desátníkovi s úsměvem. „Půjdeme spolu do Montelepre a ty sám osobně provedeš na náměstí popravu.“

Aspanu žasl, jak chytře se Giuliano zachoval. Stále ho něčím překvapoval. Choval se jako gentleman, ale když to bylo nutné, byl schopen připravit tu nejdůmyslnější past. Všichni se už přesvědčili, že desátník je upřímný a čestný, že má smysl pro pravidla hry. Holiče by nikdy nezabil, kdyby si nebyl jist jeho vinou. Pisciotta viděl na Giulianově tváři lehký úsměv – jestliže desátník odmítne, nechají holiče na svobodě, protože je nevinný.

Desátník si uhladil vousy a všem se zpříma podíval do očí. „Frisella je hrozný holič, už za to si zaslouží, aby natáhl bačkory. Ráno budu připraven.“

Za úsvitu se Giuliano, Pisciotta a bývalý desátník Silvestro vydali do Montelepre. Hodinu předtím odešel Passatempo s deseti muži, aby zablokovali všechny ulice ústící na hlavní náměstí. Terranova zůstal v táboře a měl být připraven přijít s posilou do města, kdyby tam náhodou nastaly vážné problémy.

Bylo ještě časné ráno, když Giuliano a Pisciotta vešli na náměstí. Vydlážděné ulice a chodníky byly před chvílí umyty vodou a na náměstí, kolem vyvýšeného místa, kde se kdysi páni osel s mulici, si hrála hrstka dětí. Giuliano přikázal Silvestrovi, aby je z náměstí odehnal, aby neviděly, co se tu odehraje. Silvestro to udělal tak rázně, že se rozprchly jako kuřata.

Když Giuliano a Pisciotta s namířenými samopaly vešli do holičství, Frisella právě stříhal bohatého statkáře. Holič si myslel, že přišli unést jeho zákazníka, rychle z něho strhl ručník a přes ústa mu přeletěl úsměv, s kterým jim odevzdával kořist. Statkář byl starý sicilský sedlák, který během války zbohatl tím, že prodával dobytek italské armádě. Hrdě vstal, Pisciotta ho však pokynem ruky poslal stranou. „Tolik peněz, abyste se mohl vyplatit, nemáte,“ zasmál se Pisciotta, „a abychom my se kvůli nim museli plahočit až sem.“

Giuliano nespouštěl oči z Friselly. Holič stále držel v ruce nůžky. „Odlož je,“ řekl Giuliano. „Tam, kam se právě odebereš, už je potřebovat nebudeš. Jdeme!“

Frisella odložil nůžky a svou širokou tvář roztáhl do grimasy klauna. „Turi, kasu mám prázdnou,“ řekl, „před chvílí jsem otevřel obchod. Jsem chudý.“

Pisciotta ho uchopil za husté vlasy a táhl ho z místnosti na ulici, kde čekal Silvestro. Frisella klesl na kolena a začal škemrat. „Turi, Turi, vždyť jsem tě stříhal, když jsi byl malý! To si nevzpomínáš? Má žena umře hlady. Můj syn je nemocný.“ Pisciotta viděl, že Giuliano zaváhal. Kopl do Friselly a zavrčel: „Na to jsi měl myslet, když jsi udával!“

Frisella se pustil do pláče. „Turiho jsem nikdy neudal. Strážmistra jsem upozornil jen na některé zloděje. Přísahám na svou ženu a dítě.“

Giuliano se na Frisellu podíval. Cítil, že je to na něj moc; to, co se chystá udělat, mu přinese záhubu. „Máš minutu času, smiř se s Bohem,“ řekl však nakonec mírným hlasem.

Frisella se podíval na tři muže kolem sebe a viděl, že s ním nemají slitování. Sklonil hlavu a pomodlil se. Pak ji zvedl. „Nedopusť, aby moje žena a děti umřeli hladem,“ řekl Giulianovi.

„Slibuji, že budou mít co jíst,“ řekl Giuliano. Obrátil se k Silvestrovi. „Oddělej ho,“ rozkázal.

Desátník sledoval výjev jako v mrákotách. Při těchto slovech však zmáčkl spoušť samopalu. Kulky nadzvedly Frisellovo tělo a pohazovaly ho po mokré dlažbě. Krev barvila tmavěmodrou dlažbu a stékala i do škvír, do kterých se voda nedostala. Nad náměstím vládlo hrobové ticho. Pisciotta poklekl k mrtvému tělu a na hrudník mu připnul bílý papírek.

Když dorazil strážmistr, nenašel na místě nic jiného. Obchodníci tvrdili, že nic neviděli. Zrovna byli ve skladu nebo se dívali na mraky plující nad Monte ďOra. Frisellův zákazník řekl, že si právě myl obličej, takže vrahy neviděl. Ovšem i tak bylo jasné, kdo má vraždu na svědomí. Na papírku bylo napsáno: TAK ZEMŘE KAŽDÝ, KDO ZRADÍ GIULIANA!

KAPITOLA 12

Světová válka skončila nedávno, ale ta Giulianova se teprve začínala. Za dva roky byl Salvatore Giuliano nejznámějším člověkem na Sicílii. Byl pánem severozápadní části ostrova. Uprostřed jeho panství leželo Montelepre. Pod kontrolou měl města Piana dei Greci, Borgetto a Partinico. Ale i Corleone, jehož obyvatelé měli na Sicílii neblahou pověst. Giulianova moc sahala k městu Trapani, ohrožoval Monreale, ale částečně také hlavní město Sicílie Palermo. Když nová demokratická vláda v Římě vypsala na jeho hlavu odměnu deset miliónů lir, Giuliano se tomu jen zasmál. Občas si večer dokonce zašel do některé palermské restaurace. Po večeři nechával pod talířem lístek se slovy: „Na důkaz toho, že Turi Giuliano může jít tam, kam se mu zachce.“

Nekonečné kopce Cammarata tvořily Giulianovu nedobytnou pevnost. Znal všechny jeskyně a všechny tajné stezky. Cítil se tu neporazitelný. Miloval pohled na Montelepre a nížinu směrem k Partinicu, která se rozprostírala k Trapani a ke Středozemnímu moři. Když vzdálené moře doplňovalo soumrak svým blankytem, viděl zříceniny řeckých chrámů, sady pomerančovníků, olivové háje a lány obilí celé západní Sicílie. Dalekohledem poznával při cestách kapličky, ve kterých stáli za sklem zaprášení svatí.

Z kopců scházel se svými muži na bílé prašné cesty, zastavoval vládní konvoje a zmocňoval se jejich zboží, přepadával vlaky a bral ženám boháčů šperky. Zemědělci, kteří na sváteční dny jezdili na svých pomalovaných vozech, Giuliana a jeho doprovod zdravili nejdříve se strachem, později s úctou a láskou. Nebyl mezi nimi ani jediný, ať už pastýř nebo zemědělský dělník, který by při rozdělování kořisti něco nedostal.

Všichni, kdo v kraji žili, se stali Giulianovými spojenci. Děti do večerní modlitbičky zařadily prosbu k Panně Marii, „aby chránila Giuliana před karabiniéry“.

Kraj Giuliana a jeho muže živil. Byly v něm háje olivovníků a pomerančovníků i vinice. Pásla se tu stáda ovcí a pastýři zamhouřili oko, když si bandité přišli pro několik jehňat. V kraji schovaném za mlhavou clonou modrého sicilského jasu, který se sléval s blankytem Středozemního moře odrážejícího oblohu, se Giuliano pohyboval jako duch.

Zimní měsíce strávené v kopcích byly chladné a nekonečné. Ale Giulianova skupina se rozrůstala. Na úbočích a v údolích Cammarata hořely za nocí ohně. Muži si v jejich světle čistili zbraně, zašívali oblečení a prali prádlo v horském potoce. Pii společné přípravě večeře se často přeli. Každá sicilská vesnice má vlastní recept na přípravu sépií a úhořů, nikdy se neshodnou na tom, které koření smí nebo nesmí přijít do rajské omáčky a jeli vůbec nutné klobásky péct. Muži, kteří uměli zabít člověka, rádi prali; únosci dávali přednost vařeni a šití. Ti, kteří přepadali banky a vlaky, se bavili čištěním zbraní.

Pod Giulianovým vedením museli všichni vykopat ochranné příkopy a na vzdálených místech zřídit pozorovatelny, aby je nemohlo překvapit vládní vojsko. Jednou narazili při kopání na kostru obrovského zvířete, většího než si vůbec uměli představit. Právě ten den přinesl Hector Adonis různé vědecké knihy, protože Giuliano se zajímal o všechno na světě, o lékařství, politiku, filozofii i o vojenskou techniku. Hector Adonis přicházel s knihami jednou za několik týdnů. Giuliano ho zavedl na místo, kde muži našli kostru. Adonis se smál. „To jsem ti nepřinášel dost knih o historii?“ zeptal se Giuliana. „Člověk, který nezná dějiny lidstva za poslední dva tisíce let, ten jako by žil ve tmě.“

Na chvíli se odmlčel. A pak jeho vyrovnaný hlas zazněl jako hlas přednášejícího profesora.

„Máte před sebou kostru prostředku, kterého použil Hannibal z Kartága, když před dvěma tisíci lety přecházel tyto kopce, aby zničil všemocný Řím. Je to kostra jednoho z vojenských slonů, kteří byli vycvičeni do boje a které předtím na tomto kontinentě nikdo neviděl. Mezi tehdejšími římskými vojáky jistě vyvolali paniku. Ale Hannibalovi to stejně nepomohlo; Řím ho porazil a Kartágo zničil on. Tyto kopce jsou místem, kde žije spousta duchů, připadli jste na jednoho z nich. Nezapomínej, Turi, že jednou k nim budeš patřit i ty.“

Giuliano celou dobu přemýšlel. Představa, že jednou bude patřit k duchům dějin, se mu líbila. Jestliže ho mají zabít, ať je to v těchto kopcích; už viděl, jak se zraněný stáhne do jedné z tisíců jeskyní, kde ho nenajdou. Třeba až náhodou po letech, jako oni našli Hannibalova slona.

Během zimy několikrát měnili tábor. A občas se na celé týdny skupina rozdělila; její členové spali u svých příbuzných, u pastevců nebo ve velkých prázdných sýpkách patřících šlechtě. Giuliano po většinu zimy studoval knihy a připravoval další plány. Vedl též dlouhé rozhovory s Hectorem Adonisem.

Zjara sešel s Pisciottou na silnici vedoucí do Trapani. Na cestě uviděli vůz, jehož bočnice byly pomalovány novými motivy. Poprvé se setkali s výjevy z Giulianova života. Na zářivě červeném pozadí byl namalován Giuliano, jak se sklání nad vévodkyní a strhává jí smaragdový prsten. Za ním stál Pisciotta se samopalem a držel v šachu skupinu přikrčených ozbrojených mužů.

Ten den měli na sobě poprvé opasky s hranatými přezkami, na kterých byl do zlaté destičky vyryt orel a lev. Vyrobil je Silvestro, který se staral o zbraně. Daroval je Giulianovi a Pisciottovi a přezky se staly symbolem jejich společného vůdcovství. Giuliano nosil opasek stále, Pisciotta jen tehdy, když byl s Giulianem. Pisciotta se totiž v převlečení často dostal do některého města či vesnice, někdy i do samotného Palerma.

Večer po návratu do tábora v horách si Giuliano opasek sundal, a prohlížel si hranatou zlatou přezku. Na levé straně byl orel, který připomínal člověka s křídly a peřím. Na pravé straně byl lev, který svými tlapami přidržoval kruh uprostřed. Jako by spolu točili světem. Výjev Giuliana fascinoval. Král vzduchu a král země vyrytí do měkkého zlata. Giuliano se pokládal za orla, Pisciotta je lev a ten kruh, to je ostrov Sicílie.

Únosy boháčů patří na Sicílii už po staletí k možnému způsobu výdělku. Únosci byli obávaní členové mafie a většinou jim k úspěchu stačilo jen únosem písemně pohrozit. Bylo to korektní, výkupné bylo vyplaceno a oběti se vyhnuly nepříjemnostem únosu. Stejně jako při nákupu za hotové poskytuje obchodník slevu, i v tomto případě bylo výkupné nižší, než kdyby bylo třeba podniknout všechna nutná opatření spojená se skutečným únosem. Únos známé osobnosti není tak jednoduchý, jak by se mohlo zdát. Amatéři toužící po penězích nebo líní hlupáci, kteří nechtějí pracovat a únosy se chtějí živit, ať se o ně raději ani nepokoušejí. Na Sicílii nezískaly únosy tak odpudivou podobu jako v Americe. Nikdo zde nežádal výkupné za dítě; děti byly unášeny jen v doprovodu dospělého člověka. O Sicilanech můžete říci, že jsou to rození zločinci, že připraví druhého o život tak snadno, jako když si žena utrhne květinu, že jsou zákeřní jako Turci, že jsou společensky o tři sta let opoždění, ale nemůžete říci, že by neměli rádi děti. Ty doslova zbožňují. Proto se na Sicílii únosy dětí nedějí. Sicilané raději „pozvou na návštěvu“ nějakého boháče, a pustí ho, až když zaplatí za ubytování a stravu jako v prvotřídním hotelu.

Za stovky let se v této výdělečné činnosti vytvořila jistá pravidla. Cenu vždy dohodl zprostředkovatel, například mafie. Když s ním „host“ spolupracoval, nemusel se obávat násilí. K „hostovi“ se chovali s uctivostí, vždy ho oslovovali titulem, který mu náležel – princ, vévoda, don, i arcibiskup, pokud se rozhodli vztáhnout niku i na duchovní osobu. I členy parlamentu oslovovali „velevážený“, ačkoli každý dobře ví, že jen málo lupičů je horších než oni.

Bylo to prozíravé. Dějiny potvrdily, že jde o dobrou taktiku. Když se jejich vězeň dostane na svobodu, netouží po pomstě, pokud se nikdo nedotkl jeho důstojnosti. Známý je případ jednoho vévody. Když ho propustili, navedl na jejich stopu karabiniéry a nakonec únoscům zaplatil obhájce. Odsoudili je sice, ale na vévodův pokyn jim dlouholetý žalář zkrátili na polovinu. A to všechno proto, že se k němu chovali slušně; vévoda dokonce prohlásil, že ani v nejvyšší palermské společnosti se nesetkal s tak vybranými způsoby.

Naproti tomu vězeň, s kterým únosci zacházejí hrubě, je na jejich stíháni ochoten vynaložit velké peníze, někdy dokonce vypíše větší odměnu, než kolik představovalo výkupné. V běžných případech, pokud jsou obě strany na úrovni, se dohodnou na výkupném a vězně propustí. Sicilští boháči to berou jako neoficiální daň za to, že mohou žít ve své vlasti, a protože státu platí daně poměrně nízké, berou tuto nutnost s křesťanskou odevzdaností.

Odpor nebo dlouhé odklady placení si někdy vyžádají určitý nátlak. Někdy se uřízne ucho, jindy prst. Obyčejně to stačí, aby dotyčný dostal rozum. Staly se ovšem někdy i případy smutné, kdy uneseného přivezli, ale tělo bylo rituálně znetvořeno nebo rozstříleno jako řešeto, nebo v dávných dobách pobodáno do tvaru kříže.

Před „návštěvou hosta“ bylo třeba nejdříve oběť nějaký čas pozorovat, aby se pak mohlo postupovat bez většího násilí. Už před únosem bylo nutno připravit pět až šest úkrytů, zásobit je potravinami a určit stráže, protože se muselo počítat s tím, že se jednání protáhnou a úřady začnou po oběti pátrat. To nebylo nic pro amatéry.

Když se Giuliano rozhodl začít i s tímto druhem podnikání, chtěl přijímat „hosty“ jen z nejbohatších vrstev na Sicílii. První obětí se stal princ Ollorto, nejzámožnější a nejmocnější šlechtic ostrova, který na Sicílii vlastnil ohromné pozemky, ale hlavní majetek měl v Brazílii. Patřily mu domy a hospodářství většiny obyvatel Montelepre. Politicky se příliš neangažoval, byl však nejvlivnější; ministr spravedlnosti v Římě byl jeho blízkým přítelem a bývalý italský král byl kmotrem jeho syna. Na Sicílii pečoval o nedotknutelnost jeho majetku sám don Croce. Je samozřejmé, že do bohaté odměny, kterou don Croce za svou péči dostával, byl zahrnut i poplatek za to, že prince uchrání před únosci, vrahy a zloději, kteří by měli chuť zmocnit se jeho šperků, jiného majetku nebo ovcí.

Princ Ollorto byl v bezpečí svého zámku obehnaného zdmi, které zvenku chránili Croceho lidé – u bran strážný, v paláci osobní stráž – a těšil se na klidný, příjemný večer s velkým teleskopem, který pro něj byl nejvzácnější věcí na světě. Připravoval se na pozorování hvězdné oblohy. Náhle se z točitých schodů, vedoucích do hvězdárny ve věži, ozvaly kroky. Dveře se rozlétly a do malé místnosti vstoupili čtyři prostě oblečení ozbrojení muži. Princ položil ruku na teleskop a od nevinných hvězd se obrátil k ozbrojeným návštěvníkům. Když uviděl Terranovovu tvář, začal se v duchu modlit.

Ale Terranova řekl vznešeně: „Vaše Výsosti, mám příkaz dovést vás k Turimu Giulianovi. Zve vás, abyste s ním nějakou dobu pobyl v kopcích. Zaplatíte výdaje za ubytování a stravu po dobu své návštěvy, jak už je to zvykem. Ale budete se u nás mít jako v bavlnce.“

Princ se snažil, aby neprojevil strach. Uklonil se. „Smím si zajít pro léky a nějaké šaty?“ zeptal se přidušeným hlasem.

„Pošleme pro ně,“ řekl Terranova. „Teď si musíme pospíšit. Za chvíli tu budou karabiniéři a ti do naší společnosti zváni nejsou. Jděte, prosím, přede mnou po schodech. A nepokoušejte se o útěk. Všude jsou naši lidé a kulky se nevyhýbají ani princovi.“

Vedle brány, těsně u zdi, stála alfa romeo a jeep. Prince Ollorta posadili s Terranovou do auta, ostatní nasedli do jeepu a vyrazili směrem ke kopcům. Když byli půl hodiny od Palerma a přiblížili se k Montelepre, auta zastavila a všichni vystoupili. U silnice stála kaplička se sochou Madony. Terranova před ní poklekl a pokřižoval se. Pobožný princ ho už chtěl následovat, ale ovládl se, nechtěl, aby v tom únosci viděli slabost nebo prosbu k Madoně o ochranu. Pět průvodců se rozestoupilo do hvězdice kolem prince a tak stoupali do strmého svahu, až došli na úzkou stezku vedoucí k rozlehlému pohoří Cammarata.

Šli několik hodin a kdykoli princ požádal o odpočinek, muži mu zdvořile vyhověli. Při jednom zastavení se usadili na velký žulový kámen a navečeřeli se. Měli bochník hrubozrnného chleba, velký kus sýra a demižón vína. Terranova dal všem – včetně prince – stejně a ještě se omluvil: „Je mi líto, že vám nemůžu nabídnout něco lepšího. Až se dostaneme do tábora,

Giuliano vám dá teplé jídlo a možná bude připravena i lahůdka: dušený zajíc. Máme kuchaře, který připravoval jídla v palermských restauracích.“

Princ poděkoval a s chutí se najedl. Když se to tak vezme, pak ani na večeřích s několika chody, na jaké byl zvyklý, si nikdy tak nepochutnal. Při chůzi mu vytrávilo, už léta nepocítil tak velký hlad. Vytáhl z kapsy krabičku anglických cigaret a nabídl všem okolo. Terranova i ostatní si s díky vzali a dychtivě si zapalovali. Když princ viděl, že je krabička prázdná, dodal si odvahy a řekl: „Beru léky. Mám cukrovku a denně musím dostávat inzulín.“ Překvapilo ho, jakou to u Terranovy vyvolalo starost. „Proč jste to neřekl hned?“ řekl. „To bychom počkali. Ale nemějte obavy, Giuliano pro léky pošle a ráno je dostanete. Spolehněte se.“

„Děkuji,“ řekl princ. Terranova, hubený jako chrt, byl plný ochoty a uctivosti. Na všechno rychle reagoval. Dovedl rychle posloužit, ale stejně rychle uměl sáhnout člověku na život.

Po svačině pokračovali v chůzi, Terranova šel v čele hvězdicového uskupení. Často počkal na prince, dal se s ním do řeči a ubezpečil ho, že se mu nic nestane.

Po dlouhém výstupu se dostali na náhorní plošinu. Hořely tam tři ohně a na kraji útesu stály stolky s pletenými křesílky. Za jedním z nich seděl při světle svítilny na baterie, získané od americké armády, Giuliano a četl si. U nohou mu ležel plátěný pytel plný knih, přes něj přebíhaly ještěrky a princ si všiml, jak v povětří hlasitě bzučí hmyz. Giuliana to patrně nevyrušovalo.

Vstal od stolku a prince obřadně pozdravil. Jako by ho vůbec neunesli a nedrželi v zajetí. Když Giuliano pomyslel na to, jak daleko se dostal, zahrál mu na tváři zvláštní úsměv. Před dvěma roky byl chudým zemědělcem, teď byl na jeho milost odkázán muž s nejmodřejší krví a s nejplnější pokladnou z celé Sicílie.

„Dal jste si cestou něco k jídlu?“ zeptal se Giuliano. „Přejete si něco, čím bychom vám vaši návštěvu mohli zpříjemnit? Nějaký čas totiž u nás budete hostem.“

Princ se přiznal, že znovu dostal hlad, a vysvětlil, proč potřebuje inzulín a další léky. Giuliano zavolal dolů z útesu a brzy vyběhl po stezce nahoru muž s mísou dušeného masa. Giuliano požádal prince o přesný seznam potřebných léků. „V Monreale máme lékárníka, který nám otevře v kteroukoli hodinu,“ řekl Giuliano. „Zítra tu léky budou.“

Když se princ najedl, odvedl ho Giuliano po svahu dolů do malé jeskyně, kde byly připraveny matrace. Za chvíli přišli dva muži s přikrývkami a princ se podivil, když viděl, že mu přinesli bílá prostěradla.

Giuliano si všiml jeho údivu. „Jste náš vážený host, a proto udělám všechno pro to, abyste svou krátkou dovolenou v našem prostředí strávil příjemně,“ řekl. „Kdyby se tu k vám někdo choval hrubě, upozorněte mne na to, prosím! Všichni dostali rozkaz chovat se k vám v souladu s vaším postavením a jako k sicilskému vlastenci. Teď se dobře vyspěte, abyste byl zítra v kondici. Čeká nás dlouhý pochod. Žádost o výkupné už jsme poslali a karabiniéři začali s pátráním. Proto odtud musíme odejít.“

Princ poděkoval za ohleduplnost a zeptal se na výši výkupného.

Giuliano se zasmál a princovi se líbil jeho smích i hezká chlapecká tvář. Jeho zalíbení se ovšem po Giulianově odpovědi ihned vytratilo. „Vaše vláda vypsala deset miliónů lir jako odměnu na moji hlavu. Bylo by urážkou Vaší Výsosti, kdyby výkupné nebylo desetinásobně vyšší.“

„Doufám, že i moje rodina si mě váží stejně vysoce jako vy,“ poznamenal překvapený princ ironicky.

„Jistě se dohodneme,“ řekl Giuliano. Odešel, dva bandité připravili lůžko a potom si sedli před východ z jeskyně. Ačkoli se zvenčí ozýval bzukot hmyzu, princ Ollorto spal lépe než ve vlastní posteli.

Giuliano celou noc pracoval. Pro léky poslal do Montelepre; o monrealském lékárníkovi princi lhal. Potom poslal Terranovu za opatem Manfredim do kláštera. Giuliano chtěl, aby opat vedl rokování o výkupném, ačkoli si uvědomoval, že i opatovi to bude muset zprostředkovat don Croce. Opat je ovšem zkušený odborník a Croce dostane svou odměnu.

Rokování se nějaký čas potáhnou a požadovaných sto miliónů lir jistě nedostanou. Princ Ollorto byl sice velmi bohatý, ale takový požadavek nebyl reálný.

Druhý den strávil princ Ollorto celkem příjemně. Po dlouhé chůzi půvabnou krajinou se dostali k opuštěnému hospodářskému stavení hluboko v kopcích. Giuliano se tam choval jako bohatý venkovský sedlák, jako pán, kterého svou návštěvou překvapivě poctil sám král. Všiml si, že prince mrzí, jak vypadají jeho šaty. Viděl, jak si prohlíží drahý, bezvadně ušitý anglický oblek, který cestou trochu utrpěl.

„Skutečně vám záleží na tom, co máte na sobě?“ zeptal se Giuliano ze zvědavosti, bez nejmenšího náznaku pohrdání.

Princ měl vždy pedagogický talent. A v danou chvíli měli oba dost času. Proto podal Giulianovi obšírný výklad o tom, jak správné oblečení, bezvadně ušitý oblek z nejkvalitnějšího materiálu, takového člověka, jako je on, povznese. Londýnské krejčí a jejich výrobky popsal tak, že vedle nich italští vojevůdci vypadali jako obyčejní dělníci. Mluvil o nejrůznějších látkách, o velké zručnosti krejčích i o čase, který je třeba věnovat zkoušení šatů. „Drahý Giuliano,“ řekl princ Ollorto, „o peníze mi nejde, ačkoli svátá Rosalie ví, že částka, kterou jsem zaplatil za tento oblek, by stačila sicilské rodině na roční živobytí a ještě by jim zůstalo na věno pro dceru. Ale musel jsem cestovat do Londýna. U krejčích jsem strávil celé dny. Je to nuda. Proto je mi líto, že jsem oblek zničil. To se už nedá napravit.“

Giuliano se díval na prince přátelsky. „Proč je pro vás a vaši vrstvu tak důležité nápadně se oblékat?“ zeptal se. „Či, lépe řečeno, tak upjatě? Ještě máte kravatu, ačkoli jsme v kopcích. Když jsme vešli do domu, všiml jsem si, že jste si zapnul knoflíky na kabátě, jako by vás měla přijmout snad sama vévodkyně.“

Princ Ollorto byl sice politicky krajně konzervativní a jako většina sicilské šlechty neměl smysl pro sociální spravedlnost, ale uměl se přiblížit k nižším společenským vrstvám. Cítil, že i to jsou lidé, nenechal v nouzi nikoho, kdo pro něj pracoval, choval se k němu uctivě a věděl, kde má své místo. Služebnictvo na zámku ho zbožňovalo. Choval se k němu jako ke členům rodiny. Na své narozeniny od něho dostal každý z nich dárek a na svátky malou pozornost. Když seděla rodina u jídelního stolu a zrovna neměli hosty, vmísilo se obsluhující služebnictvo do hovoru a vyjadřovalo své názory na problémy panstva. V Itálii to nebylo nic nezvyklého. S nižšími společenskými vrstvami se zacházelo krůtě, ale jen když bojovaly za svá ekonomická práva.

Princ zaujal ke Giulianovi podobný postoj. Únosce byl jako sluha, který se chce zapojit do jeho života, do života bohatého a mocného člověka. Princ si náhle uvědomil, že z těch několika dní v zajetí může těžit, že se mu výkupné snad i trochu vyplatí. Je pravda, že musí být velmi opatrný. Musí se co nejúčinněji snažit uplatnit své osobní kouzlo, aniž by lichotil. Musí být upřímný, otevřený a mluvit pravdu, pokud je to jen možné. A nesmí chtít získat ze situace až příliš mnoho. Protože mírný Giuliano může rychle ukázat svou sílu.

Proto teď odpověděl Giulianovi vážně a celkem upřímně: „Proč nosíte smaragdový prsten a zlatou přezku?“ zeptal se s úsměvem. Čekal na odpověď, ale Giuliano se jen usmíval. Princ pokračoval: „Oženil jsem se s ještě bohatší ženou, než jsem já. Mám moc a povinnosti v politice. Vlastním mnoho pozemků zde na Sicílii a díky své ženě mám ještě větší majetek v Brazílii. Lidé na Sicílii mi líbají ruce, jen co je vyndám z kapsy, velkou vážnost mám dokonce i v Římě. Protože tam rozhodují peníze. Každý se za mnou ohlédne. Cítím se zvláštně. Proč to všechno? Ničím jsem si to nezasloužil. Ale už je to tak. Záleží jen na mně, zda to udržím; jsem veřejná osoba a nemohu se nechat znevážit. I když jdu na lov zdánlivě pohodlně oblečen jako běžný statkář, musím vypadat reprezentativně. Musím hrát známého boháče, který si vyšel na lov. Jak často závidím lidem, jako jste vy a don Croce! Vy máte svou moc v hlavě a v srdci. Získal jste ji odvahou a šikovností vlastních rukou. Není k smíchu, že já pro to samé jezdím k nejlepšímu krejčímu do Londýna?“

Svou řeč pronesl s takovým kouzlem, že se Giuliano nahlas rozesmál. Popravdě řečeno, Giuliano se dobře bavil tím, jak zrovna oni dva spolu večeří a mluví o chudých lidech na Sicílii a zbabělcích v Římě.

Princ věděl, že don Croce chce Giuliana přilákat, a hned se snažil využít situace. „Milý Giuliano, proč vy a don Croce společně neovládnete Sicílii? On je moudrý zralý člověk, vy jste mladý a plný nadšení. Oba dva Sicílii milujete. Proč v těžkých dobách, které nás čekají, nespojíte své síly? Situace se po skončení války rychle mění. Komunisté a socialisté doufají, že se jim podaří omezit vliv církve a zpřetrhat pokrevní svazky. Tvrdí, že povinnost vůči politické straně je důležitější než láska k matce a vztah, který vás spojuje se sourozenci! Co když vyhrají volby a začnou tuto politiku uplatňovat?“

„Ti nikdy nevyhrají,“ řekl Giuliano. „Siciliáni komunisty nikdy volit nebudou.“

„Jen si tím nebučíte tak jistý,“ řekl princ. „Vzpomínáte si na Silvia Ferru, vašeho přítele z dětství? Dobří chlapci jako Silvio šli do války a vrátili se načichlí radikálními názory. Jejich agitátoři slibují, že chleba bude zadarmo a že se rozdá půda. A nezkušený sedlák je jako osel, který se dá chytit na mrkev. Ti mohou volit socialisty velice snadno.“

„Křesťanské demokraty rád nemám, ale aby se k moci dostali socialisti, to teda ne,“ řekl Giuliano.

„Jenom vy a don Croce můžete zabezpečit svobodu Sicílie,“ pokračoval princ. „Musíte se spojit. Don Croce o vás mluvívá jako o vlastním synovi – cítí k vám silný vztah. A jedině on může zabránit velkému konfliktu mezi vámi a přáteli Přátel. Chápe vás, ví, že děláte to, co musíte; i já to chápu. Ale i za těchto okolností můžeme my tři postupovat společně a zachránit Sicílii. Protože jinak nás všechny čeká záhuba.“

Turi jen těžko ovládl rozhořčení. Jak neuvěřitelně drzí jsou bohatí! „Ještě není splaceno vaše výkupné,“ řekl smrtelně vážně, „a už byste se chtěl paktovat. Buďte rád, že jste naživu.“

Tu noc spal princ špatně. Ale Giuliano neprojevoval další známky nepřátelství a další‘ dva týdny strávil princ v klidu. Tělo měl pevnější, pohyb na čerstvém vzduchu mu vlil do žil novou krev. Sádlo, které se mu usazovalo kolem pasu, zmizelo a princ byl zase štíhlý jako dříve. Tělesně se nikdy necítil tak dobře.

I duševně byl vyrovnaný. Když ho přesouvali z místa na místo a Giuliano u toho nebyl, byl princ odkázán na své nevzdělané strážce, kteří neznali žádnou kulturu. Ale jejich vlastnosti ho překvapily. Byli většinou zdvořilí, měli vrozenou důstojnost a rozhodně jim nechyběla inteligence. Respektovali jeho postavení a snažili se mu splnit každé přání. V životě se do takové blízkosti k obyčejným Sicilanům nedostal a k vlastnímu překvapení cítil, že znovu začíná mít rád svou zem a lidi v ní. Výkupné se nakonec domluvilo na šedesát miliónů lir ve zlatě a do Giulianových rukou se dostalo díky donu Crocemu a opatovi Manfredimu. Večer před propuštěním uspořádal Giuliano pro prince Ollorta slavnostní večeři, které se účastnili velitelé a dvacet nejvýznamnějších členů jeho skupiny. Na oslavu přinesli z Palerma šampaňské a všichni přáli upřímnými přípitky princovi všechno nejlepší k osvobození, protože si ho všichni oblíbili. Nakonec promluvil princ. „Navštívil jsem domy největších sicilských šlechticů,“ řekl, „ale nikde jsem se necítil tak dobře, nikde mi neposkytli tolik pohostinnosti, nikde se o mne nestarali lidé s tak vybranými způsoby jako zde v kopcích. V životě jsem tak zdravě nespal a nikde tak dobře nejedl.“ Po krátké pauze dodal s úsměvem: „Účet byl sice trochu vyšší, než je zvykem, ale dobré věci obvykle něco stojí.“ Po těchto slovech vypukl smích; sám Giuliano se smál nejhlasitěji. Ale princ si všiml, že Pisciotta se ani neusmál.

Připili mu na zdraví a provolávali slávu. Na tenhle večer bude princ vzpomínat do konce života, a vždy s potěšením.

Druhého dne byla neděle a banditi ráno dopravili prince před katedrálu v Palermu. Princ se šel pomodlit na ranní mši. Oblečen byl stejně jako v den únosu. Giuliano ho překvapil, udělal gesto a poslal jeho anglický oblek vyčistit a opravit nejlepšímu krejčímu v Římě.

KAPITOLA 13

Šéfové mafie se chtěli stůj co stůj setkat s donem Crocem. Ačkoli ho uznávali za svého hlavního vůdce, on je přímo neřídil. Každý vládl na svém území. Mafie byla jako středověké království, jehož šlechtici se spojili, když bylo třeba podpořit nejmocnějšího z nich, toho, koho považovali za vůdce. Ale i středověkým šlechticům se musel král snažit zalíbit a odměňovat je podílem z válečné kořisti. Don Croce nezískal moc nad ostatními násilím, ale za dlouhá léta si získal respekt svou inteligencí a vůdcovskými schopnostmi. Uměl sjednotit různé zájmy menších šéfů pro společný cíl a k užitku všech.

Jako vůdce se musel chovat velmi obezřetně. Každý z šéfů mafie měl své osobní žoldáky, vlastní nájemné vrahy, škrtiče, traviče, odstřelovače a zabijáky, kteří používali luparu s klidem i na veřejnosti. V tomto ohledu se mu silou vyrovnali, proto chtěl don Croce získat Turiho za velitele svých vlastních oddílů. I ostatní vůdcové byli šikovní, uměli si svou pozici uhájit; patřili k nejmazanějším na celé Sicílii. Nenamítali nic proti tomu, že si don Croce buduje vlastní moc; důvěřovali mu. Ale i ten nejinteligentnější člověk na světě se může někdy zmýlit. A oni byli přesvědčeni, že donovo okouzlení Giulianem je podstatný omyl.

Don Croce uspořádal pro šest šéfů dobrý oběd v zahradě palermského hotelu Umberto, kde měli zaručenu diskrétnost a bezpečnost.

Nejobávanější a nejotevřenější z šéfů byl don Siano, vládce města Bisacquino. Souhlasil s tím, že bude mluvit za ostatní, a jeho řeč byla přímá a zdvořilá, jak to mezi přáteli Přátel na nejvyšší úrovni bývalo zvykem.

„Drahý done Croce,“ začal Siano, „víš, jak si tě všichni vážíme. Byl jsi to ty, kdo nás a naše rodiny znovu postavil na nohy, jsme ti velmi zavázáni. Dnes se na tebe obracíme jen proto, že ti chceme poskytnout určitou službu. Bandita Turi Giuliano na sebe strhává nepřiměřeně velkou moc. Příliš jsme ustupovali. Je to chlapec a už se staví proti tvé i naší autoritě. Okrádá naše nejvýznamnější zákazníky o šperky. Našim nejbohatším statkářům bere olivy, hrozny a obilí. A to poslední, co udělal, to už skutečně nelze tolerovat. Unesl prince Ollorta, ačkoli ví, že princ je pod naší ochranou. A ty s ním jednáš dál v rukavičkách, dál mu podáváš přátelskou ruku. Vím, že je silný, ale my jsme přece silnější! Myslíme si, že je načase něco dělat. Musíme podniknout všechno, čím bychom jeho moc zničili. Pokud z únosu prince Ollorta nevyvodíme důsledky, budeme k smíchu celé Sicílii.“ Don Croce přikyvoval, jako by s každým slovem souhlasil. Ale neodpovídal. Giudo Quintana – vůči ostatním přítomným úplná nicka – se ozval téměř s brekem: „Já jsem starosta Montelepre a každý ví, že patřím k Přátelům. Ale nikdo za mnou nepřijde, nepožádá mne o radu, o pomoc, nikdo mi nepřinese žádný dar. V městě vládne Giuliano a mne tam jen trpí, aby se nedostal do konfliktu s vámi. Jenže z čeho mám žít já, když nemám autoritu? Jsem jen figurka. Dokud bude Giuliano naživu, nebudou mít Přátelé v Montelepre žádnou moc. Ale já se toho chlapečka nebojím. Už jsem mu jednou dal. To ještě nebyl bandita. Podle mého názoru není třeba mít z něj strach. Pokud mi dáte svolení, pokusím se ho odstranit. Mám to už promyšlené, čekám jen na váš souhlas.“

Don Piddu z Caltanissetty a don Arzana z Piani dei Greci přikývli. „Jsou nějaké překážky?“ zeptal se don Piddu. „Společnými silami můžeme mrtvolu dostat třeba až do palermské katedrály a zajít mu na pohřeb, jako bychom šli na svatbu.“ Šéfové Marcuzzi z Villamura, don Bucilla z Partinica a don Arzana souhlasili. Potom vyčkávali.

Don Croce zvedl velkou hlavu: „Drazí přátelé, mám stejné pocity a názory jako vy,“ řekl a podíval se na všechny. „Ale myslím si, že toho chlapce podceňujete. Na svůj věk je zkušený a statečností se vyrovná komukoli z nás. Zabít ho by nebylo snadné. Kromě toho v budoucnosti z něho můžeme mít užitek, a to nemyslím jen na sebe, ale na nás všechny. Komunističtí agitátoři Siciliány oblbují a zmatení lidé už snad dokonce čekají na nějakého nového Garibaldiho. Musíme zajistit, aby se Giuliano nedostal do role jejich záchrance. Nemusím vám říkat, co by znamenalo, kdyby se dostal k moci. Musíme ho přesvědčit, aby stál na naší straně. Naše postavení není tak neotřesitelné, abychom si ho mohli dovolit zavraždit a připravit se o jeho podporu.“ Don Croce si povzdechl, zapil vínem chleba a ubrouskem si otřel ústa. „Prosím o strpení. Dovolte mi, abych se ho ještě jednou pokusil přemluvit. Pokud odmítne, pak uděláme, co je třeba. Do tří dnů vám řeknu co a jak. Teď mi dejte ještě šanci, pokusím se s ním dohodnout.“

Don Siano přikývl na souhlas. Ostatně, kdo by spěchal s vraždou, když je s ní možno tři dny počkat? Když vůdcové mafie odešli, zavolal si don Croce Hectora Adonise.

Pustil se do něho se vší rozhodností. „Už mi ten tvůj kmotřenec jde na nervy. Musí si vybrat. Buď bude s námi, nebo proti nám,“ řekl Adonisovi. „Únosem prince Ollorta urazil i mne samotného, ale jsem ochoten na to zapomenout a odpustit mu. Je ještě mladý a vzpomínám si, že i já jsem měl v jeho věku horkou hlavu. Jeho odvaha je obdivuhodná. Vážím si jeho schopností. Byl bych rád, kdyby byl mým pomocníkem. Musí se ale zařadit na místo, které mu patří. Jsou vůdci, kteří ho neobdivují, kteří mu nerozumějí. Ztratili s ním trpělivost a už je nemůžu udržet na uzdě. Jdi za svým kmotřencem a řekni mu, že do zítřka chci slyšet odpověď. Déle čekat nemůžu.“

Hector Adonis se lekl. „Done Croce, znám vaši velkorysost, ať už se jedná o názory nebo činy. Turi je plný energie a jako každý mladý člověk o sobě nepochybuje. Má už dokonce i určitou moc. Je jasné, že ve válce s Přáteli by nakonec prohrál, ale bylo by to spojeno se spoustou neštěstí a utrpení. Není mu možné něco slíbit?“

„Slib mu, že mezi Přáteli získá vysoké postavení a bude se těšit mé osobní důvěře a lásce,“ řekl don. „Nemůže se přece v těch kopcích schovávat navždy. Přijde čas, kdy bude chtít zaujmout místo ve společnosti, žít se svou rodinou a ne mimo zákon. Až ten den přijde, budu to já jediný, kdo mu bude moci zajistit milost. A já to udělám, a budu z toho mít upřímnou radost.“ Když don domluvil, nedalo se o jeho slovech pochybovat. Zněla velmi přesvědčivě.

Hector Adonis šel za Turim do kopců plný starostí a obav a byl rozhodnut mluvit se svým kmotřencem naprosto otevřeně. Giuliano musí pochopit, že pro Adonise je jejich přátelství důležitější než vztah k donu Crocemu. Když přišel, přinesli na okraj útesu židličky a rozkládací stolky. S Turim zůstal jen Aspanu.

„Musím s tebou mluvit mezi čtyřma očima,“ řekl Hector Adonis Giulianovi.

„Turi přede mnou nemá co tajit, ty trpaslíku,“ řekl Pisciotta vztekle.

Adonis na urážku nereagoval. „Pokud bude Turi chtít, může ti náš rozhovor opakovat,“ řekl klidně. „Je to jeho věc. Ale já před tebou mluvit nebudu. To si na svědomí nevezmu.“

Giuliano poplácal Pisciottu po zádech. „Aspanu, nech nás o samotě. Pokud půjde o něco, co bys měl vědět, řeknu ti to.“

Pisciotta vstal, podíval se na Adonise a odešel.

Hector Adonis delší dobu mlčel. Pak spustil: „Turi, jsi můj kmotřenec. Mám tě rád odmalička. Učil jsem tě, dával jsem ti číst knihy a pomáhám ti i v době, kdy se pohybuješ mimo zákon. Jsi jedním z mála lidí, kteří dávají mému životu smysl. A přesto, když mne tvůj bratranec Aspanu urazí, ani slůvkem se mě nezastaneš.“

„Důvěřuji ti víc než komukoli jinému kromě matky a otce,“ řekl Giuliano smutně.

„A Aspana,“ dodal Hector Adonis trpce. „Nezdá se ti, že příliš zdivočel? Můžeš mu ještě důvěřovat?“

Giuliano se mu podíval zpříma do očí a Adonis si znovu uvědomil vážnost a čestnost, které vyzařovaly z Giulianovy tváře. „Ano, připouštím,“ řekl Giuliano, „Aspanu je mi bližší než ty. Ale tebe mám rád od malička. Svými knihami a rozhledem jsi mi dal vzdělání. Vím, že finančně podporuješ mé rodiče. A když mám problémy, nezištně mi pomáháš. Ale jsi spojen s přáteli Přátel a já i teď cítím, že proto jsi za mnou přišel.“

Adonis nad intuicí svého kmotřence užasl. A řekl mu, proč přišel. „Musíš se dohodnout s donem Crocem. Moc přátel Přátel nezlomil ani francouzský král, ani král obou Sicílií, ani Garibaldi a dokonce ani Mussolini. Na vítězství ve válce s nimi nemáš nejmenší naději. Prosím tě, přistup na donovy podmínky. Zpočátku by ses mu musel přizpůsobit, ale v budoucnosti můžeš získat jiné postavení. Říkám ti to na svou čest, ať je mi svědkem tvoje matka, kterou mám tak rád; don Croce věří ve tvé schopnosti a v jeho srdci k tobě roste skutečný cit. Staneš se jeho dědicem, bude tě mít rád jako vlastního syna. Jen teď se musíš podřídit jeho vedení.“

Hector Adonis viděl, že to na Turiho zapůsobilo, že to, co právě řekl, bere Turi vážně. „Turi, mysli na svou matku,“ naléhal Hector. „Nemůžeš v těchhle kopcích strávit celý život a pokaždé riskovat život, když přijdeš matku několikrát do roka navštívit. Při spojení s donem Crocem můžeš získat milost.“

Giuliano přemýšlel a potom svému kmotrovi vážně odpověděl:

„Především ti chci poděkovat za čestná slova. Nabídka je to velmi lákavá. Já jsem však slíbil, že budu pomáhat chudým, a vím, že Přátelé tento cíl nemají. Slouží bohatým a politikům v Římě, a to jsou moji největší nepřátelé. Uvidíme, co se bude dít dál. Vím, že jsem se jich bolestně dotkl, když jsem unesl prince Ollorta, ale například toho mizeru Quintanu jsem nechal být, ačkoli ho nesnáším. Respektuji ho jen kvůli donu Crocemu. To mu řekni. A řekni mu i to, že bych se jednou rád stal jeho rovnocenným partnerem. Naše zájmy by se nekřížily. A pokud jde o jeho vůdce, ti ať dělají, co uznají za vhodné. Já se jich nebojím.“

Hector Adonis přinesl tuto zprávu celý skleslý donu Crocemu. Ten jen pokýval hlavou, jako by ani žádnou jinou odpověď nečekal.

V následujících měsících se Giuliana pokusili třikrát zabít. První to zkusil Guido Quintana. Plán vypracoval do nejmenších detailů. Giuliano scházel z kopců pravidelně stejnou cestou. Kolem se rozprostíraly pastviny, na které zahnal Quintana stádo ovcí. Pásli je tři pastýři, rodáci z Corleone a Quintanovi staří přátelé.

Uběhl téměř týden, než se Giuliano objevil. Když scházel dolů, pastýři ho uctivě zdravili a podle staré tradice mu chtěli políbit ruku. Giuliano se s nimi dal do řeči; bylo totiž zvykem, že se pastýři na kratší či delší čas zapojovali do jeho skupiny a Giuliano vždy využíval kratší příležitosti k tomu, aby získal nové lidi. Cítil se bezpečný, protože ho provázeli osobní strážci a obvykle i Pisciotta, který vydal za dva. Pastýři neměli zbraně, pod lehké košile by se jim ani nevešly.

Pastýři přivázali lupary spolu s náboji na břicha několika ovcí uprostřed stáda a čekali, že se jich chopí, až bude Giuliano sám nebo alespoň s méně strážci. Pisciottovi byli ovšem přátelští pastýři podezřelí a stádo v něm budilo zvědavost. Požádal o pomoc své lidi, a ti v pastýřích rozpoznali vrahy najaté Quintanou.

Pisciotta neztrácel čas. Spolu s deseti muži tři pastýře zajal. Podrobně je vyslýchal. Zajímalo ho, čí jsou ovce, jak dlouho pracují jako pastýři, kde se narodili, jak se jmenují jejich rodiče, manželky a děti. Pastýři se snažili vypadat upřímně, ale Pisciotta věděl, že lžou.

Při prohlídce ovcí našel ukryté zbraně. Chtěl lháře zastřelit na místě, ale Giuliano ho zadržel. Vždyť se jim nic nestalo a skutečným viníkem je Quintana.

Donutili pastýře zahnat ovce do Montelepre. Tam museli na náměstí volat: „Pojďte si pro dar od Turiho Giuliana! Každá rodina dostane jehně s pozdravem od Turiho Giuliana!“ Potom pastýři na Giulianův rozkaz ovce zabili, stáhli z nich kůži a rozdali zájemcům. „Musíte se chovat úslužně!“ upozornil je Pisciotta. „Jako by vás za každou rozdanou ovci čekala odměna. Guidovi Quintanovi vzkažte mé srdečné pozdravy a že velmi děkujeme.“

Don Siano si s přípravou tolik práce jako Quintana nedal.

Poslal dva své pomocníky za Passatempem a Terranovou, aby za patřičnou odměnu Giuliana zabili sami. Don Siano byl nemile překvapen věrností, kterou ke Giulianovi choval dokonce i primitivní Passatempo. Giuliano pro pomocníky smrt nechtěl, Passatempo je však Sianovi vrátil poznamenané bastinadem.

O třetí zabití Giuliana se pokusil znova Quintana. Při tomto pokusu už Giuliano ztratil trpělivost.

Do Montelepre přišel nový kněz, potulný mnich, který měl po celém těle různá náboženská stigmata. Tyto své rány ukazoval v neděli ráno v kostele, když sloužil mši.

Jmenoval se páter Dodana a byl to vysoký muž, který chodil tak svižně, že mu černá sutana nad popraskanými koženými botami doslova vlála. Vlasy měl prošedivělé a snědou tvář vrásčitou, ačkoli byl ještě mladý. Za měsíc byl v Montelepre oblíben, protože se nebránil těžké práci; pomáhal rolníkům při sklizni, trestal na ulici nezbedné děti a navštěvoval nemocné. A tak se jednou v neděli po mši Marie Lombardová ani nedivila, když ji kněz před kostelem oslovil a zeptal se, zda nemůže nějak pomoci jejímu synovi. „Jistě máte starost o jeho duši,“ řekl. „Až vás přijde navštívit, pošlete ho za mnou, ať se vyzpovídá.“

Marie Lombardová byla sice věřící, ale faráře neměla ráda. Tenhle na ni kupodivu zapůsobil dobře. Věděla, že Turi ke zpovědi nepůjde, ale je možné, že by mu spřízněný sluha boží nějak pomoci mohl. Řekla mu, že synovi jeho vzkaz předá.

„Šel bych za ním do kopců, kdyby bylo třeba,“ řekl Dodana na závěr. „Řekněte mu to. Jde mi jen o to, abych zachránil jeho duši před nástrahami pekla. Jinak je mi to, co dělá, lhostejné.“

Za týden přišel Turi domů. Matka ho poslala za knězem ke zpovědi. Snad by mu mohl poskytnout i svaté přijímání. Byla by ráda, kdyby ze sebe Turi své hříchy smyl.

Matku překvapilo, že Turi neodmítl. Souhlasil, že se s knězem setká, a poslal Aspana do kostela, aby za ním kněze přivedl. Při pohledu na Dodánu si Giuliano potvrdil skryté podezření. Tenhle člověk nebyl žádný snílek, na to byl příliš energický a příliš servilní.

„Synu, tvou zpověď vyslechnu v soukromí vaší ložnice. A poskytnu ti i přijímání. Všechno potřebné mám s sebou.“ Ukázal na dřevěné pouzdro v podpaží. „Budeš mít duši čistou jako tvoje matka a kdyby se ti náhodou něco stalo, půjdeš rovnou do nebe.“

„Uvařím kávu a přichystám pro vás něco k snědku,“ řekla Marie Lombardová a odešla do kuchyně. „Můžete mě vyzpovídat i tady,“ řekl Giuliano s úsměvem.

Páter Dodana se podíval na Pisciottu. „Pověz kamarádovi, aby odešel,“ řekl.

Turi se zasmál. „Mé hříchy jsou majetkem veřejnosti. Jsou jich plné noviny. Jinak je moje duše čistá. Kromě jediné věci. Musím se přiznat, že jsem hrozně podezíravý. Rád bych věděl, co máte v tom pouzdru.“

„Hostie,“ řekl Dodana. „Můžu ti je ukázat.“ Chtěl pouzdro otevřít, ale v tu chvíli mu Pisciotta přitiskl k hlavě pistoli. Giuliano vzal knězi pouzdro z rukou. Nadzvedl víko. Na sametovém podkladu ležela lesklá tmavomodrá automatická pistole.

Pisciotta viděl, jak Giuliano zbledl, oči mu potemněly potlačovaným vztekem. Giuliano pouzdro uzavřel a podíval se na kněze. „Myslím, že bychom měli jít do kostela a společně se pomodlit,“ řekl. „Pomodlíme se za vás a za Quintanu. Poprosíme Boha, aby zbavil Quintanovo srdce všeho zla a vám odpustil vaši touhu po penězích. Kolik vám nabídl?“

Páter Dodana zůstával klidný. Vždyť se jeho předchůdcům najatým na Giulianovo zabití nic nestalo. Usmál se. „Částku, která je na vaši hlavu vypsána, plus pět miliónů lir navíc.“

„To jde,“ řekl Giuliano. „Nemám nic proti tomu, že jste si chtěl přivydělat. Lhal jste však mé matce a to vám nemohu odpustit. Jste skutečně kněz?“

„Já?“ Páter Dodana sykl opovržením. „V žádném případě. Ale myslel jsem si, že si toho nikdo nevšimne.“

Všichni tři vyšli společně na ulici. Giuliano nesl dřevěné pouzdro, Pisciotta šel za nimi. Vešli do kostela. Giuliano přinutil

Dodánu, aby si klekl před oltář, a z pouzdra vyndal pistoli. „Pomodlete se. Máte na to minutu.“

Druhý den ráno si Guido Quintana zašel do kavárny na obvyklou ranní kávu. Když otevřel dveře, vstoupil mu do cesty místo obvyklého jasu mohutný stín, až se ho lekl. Vzápětí se dovnitř zřítil velký dřevěný kříž, který ho téměř povalil. Na kříži viselo rozstřílené tělo pátera Dodaný.

Don Croce nad těmito neúspěchy hluboce přemýšlel. Quintana dostal výstrahu. Musí dbát o své starostovské povinnosti, nebo si začne Montelepre vládnout samo. Giuliano ztratil trpělivost a své akce teď může obrátit i proti přátelům Přátel. Don Croce viděl v Giulianově odvetě mistrovské dílo. Už je možno zaútočit jen jednou. A tentokrát najisto. Don Croce věděl, že teď musí zaujmout stanovisko i on. Celou věc viděl ve veškeré její složitosti; téměř proti své vůli poslal pro svého nejspolehlivějšího nájemného vraha. Jmenoval se Stefan Andolini a říkali mu též Fra Diavolo.

KAPITOLA 14

Do posádky v Montelepre přišlo dalších více než sto karabiniérů. Když Giuliano občas navštívil rodinu, byl vždy nervózní, zda karabiniéři nevtrhnou do domu.

Když jednou večer poslouchal otcovo vyprávění o Americe, něco ho napadlo. Otec usrkával víno a vzpomínal na příhody, které prožil se svým starým přítelem, s kterým odešel do Ameriky a s kterým se i vrátil. Byl to tesař Alfio Dorio. Spolu prožili první léta v Americe, když ještě nepracovali pro kmotra dona Corleoneho. Nechali se najmout na stavbu velkého tunelu, který měl vést pod řekou buď do New Jersey, nebo na Long Island; o to se teď přeli. Vzpomínali na strach, který se jich zmocňoval, když nad nimi tekla mohutná řeka. Báli se, že se potrubí na odčerpávání vody rozbijí a že se tam utopí jako krysy.

V tu chvíli dostal Giuliano nápad. Otec může spolu s tesařem a několika spolehlivými pomocníky vykopat z domu tunel vedoucí k úpatí kopců, vzdálenému asi sto metrů. Východ zamaskují velkými žulovými kameny a vchod může být v domě schován za skříní nebo za kamny v kuchyni. Pokud se to podaří, může Giuliano přicházet kdykoli.

Otec s tesařem řekli, že to není možné, ale matka byla nadšená a už se těšila, jak bude její syn v zimě tajně přicházet domů a spát ve vlastní posteli. Alfio Dorio tvrdil, že vystavět tunel by kvůli nutnému utajení, malému počtu lidí a tomu, že by se muselo pracovat jen v noci, trvalo celá léta. A existují i další těžkosti. Kam odvážet půdu, aby si toho nikdo nevšiml? Zdejší půda je navíc velmi kamenitá. Co když při kopání narazí na souvislý žulový masív? A co když někdo práci na tunelu vyzradí? Nejčastější byla námitka, že by kopání trvalo nejméně rok. A Giuliano pochopil, proč se právě k této námitce tak často vracejí – nevěří, že Giuliano zůstane tak dlouho naživu. Uvědomila si to i matka.

Obrátila se k oběma starším mužům: „Můj syn od vás chce něco, co mu může zachránit život. Pokud se vám kopat nechce, pustím se do toho sama. Aspoň zkusit to můžu. Vždyť co jiného kromě námahy nás to bude stát? A pokud tunel náhodou někdo objeví? Na svém si můžeme kopat, co chceme. Řekneme, že děláme sklep na ukládání zeleniny a vína. Jen si to představte! Vždyť ten tunel může Turimu jednou zachránit život! Copak to nestojí za trochu námahy?“

U Giulianových byl i Hector Adonis a nabídl, že jim obstará příručku s návody k podobné práci i potřebné nástroje. Přišel dokonce s myšlenkou, že by z tunelu mohli vybudovat krátkou vedlejší chodbu do jiného domu na vila Bella. To by byl jakýsi nouzový východ, kdyby hlavní východ nebyl bezpečný, nebo kdyby tunel někdo prozradil. Tento nouzový východ by měli vykopat co nejdřív, ovšem jen oni dva spolu s Marií Lombardovou, aby o něm nikdo nevěděl. Dlouho by jim to netrvalo.

Zvažovali dům od domu a přemýšleli, který z nich by byl spolehlivý. Turiho otec navrhl dům rodičů Aspana Pisciotty, ale to Giuliano hned odmítl. Ten dům mají karabiniéři jistě pod kontrolou. A bydlí v něm velká rodina. O chodbě by věděla spousta lidí. Navíc Aspanovy vztahy s rodinou nejsou nejlepší. Otec mu zemřel, a Aspanu matce nikdy nezapomněl, že se znovu vdala.

Hector Adonis nabídl svůj dům, jenže ten byl příliš daleko a Giuliano nechtěl kmotra nijak ohrožovat. Kdyby tunel někdo objevil, majitel domu by šel jistě za mříže. Uvažovali o příbuzných, přátelích, až nakonec Turiho matka řekla: „Vím o jedné osobě. Žije v domě sama a je to jen čtvrtý dům odtud. Karabiniéři jí zabili manžela, takže je skutečně nenávidí. Je to moje nejlepší přítelkyně, Turiho zná od malička a má ho velmi ráda. Celou zimu mu do kopců posílala jídlo. Zcela jí důvěřuju.“

Na chvíli se odmlčela a pak řekla: „La Venera.“ Od začátku hovoru čekali, že toto jméno vysloví. Od začátku totiž cítili, že La Venera je jediná možnost. Ale muži takový návrh nemohli vyslovit nahlas. Kdyby La Venera souhlasila a potom všechno vyšlo najevo, měla by do smrti zkaženou pověst. Vždyť ovdověla mladá. Ještě si může najít nějakého mladého muže. Kdyby přišla o dobrou pověst, nikdo v tomto kraji by si ji nevzal, nikdo by si jí nevážil. La Venera je sice nejméně o patnáct let starší než Turi, ale čtyřicet jí ještě není. Není to sice žádná oslnivá krasavice, je však hezká, má oči plné života. V každém případě je to žena a on je muž a ten tunel je spojí. Nepochybně se stanou milenci; žádný Sicilián by neuvěřil, že se našli dva lidé, kteří by se jimi nestali, kdyby se ocitli o samotě. Tunel do jejího domu může Turimu zachránit život, jí však jako ženě může zkazit dobré jméno.

Giulianova zdrženlivost všechny kolem něj znepokojovala. U Siciliánů přece něco takového není normální. Turi byl až úzkostlivě zdrženlivý. Jeho spolubojovníci chodili do palermských nevěstinců; Aspanu byl znám svými šokujícími milostnými aférami. O Terranovovi a Passatempovi se vědělo, že mají důvěrný vztah s dvěma chudými vdovami. O Passatempovi se dokonce říkalo, že se k ženám chová hrubě, ale v současnosti – pod Giulianovým vedením – se držel zpátky. Ty, kdo znásilnili ženu, dával Giuliano popravit.

Bylo jasné, že jméno své nejlepší přítelkyně musí vyslovit Turiho matka; a nakonec všechny trochu překvapilo, když to udělala. Marie byla věřící žena, která neváhala nazývat děvčata procházející se po náměstí bez dozoru rodičů courami. Nikdo však nevěděl, co věděla jen ona: La Venera měla těžký porod, a protože se jí nedostalo lékařské pomoci, už nikdy nemůže přijít do jiného stavu. Nikomu nedošlo, že Marie Lombardová záměrně vybrala La Veneru, která jejího syna uspokojí nejlépe a nejbezpečněji. Syn se pohyboval ve stálém rozporu se zákonem a milenka by ho snadno mohla zradit. Byl mladý, silný a ženu potřeboval – a kdo mu může lépe vyhovět než žena starší, která už děti mít nemůže a která si nemůže dělat nároky na manželství? La Venera si určitě banditu chtít vzít nebude. Svůj pohár bolesti si už vypila až do dna. Manžela jí zastřelili před očima. Celá věc byla dobře promyšlená. Utrpět může jen pověst La Venery, proto se musí rozhodnout sama. Pokud bude souhlasit, sama ponese za své rozhodnutí zodpovědnost.

Když o několik dní později seznámila Turiho matka La Veneru se svou prosbou, překvapilo ji, s jakou radostí souhlasila. Marie Lombardová si ověřila podezření, že se její přítelkyni Turi líbí. Tím líp, pomyslela si Marie Lombardová, když La Veneru objala a s dojetím jí děkovala.

Nouzový východ byl hotov za čtyři měsíce; vykopání hlavního tunelu bude trvat přinejmenším rok. Giuliano občas v noci zašel do městečka navštívit rodinu, pochutnat si na nějakém matčině teplém jídle a vyspat se ve své posteli; vždy to byly chvíle slavnostní. Jednou musel použít nouzový východ. Na via Bella se objevila velká hlídka. Karabiniéři byli ozbrojeni. Čtyři Giulianovi osobní strážci čekali v okolních domech přichystáni k boji. Ale hlídka šal dál. Bylo možné, že při zpáteční cestě vnikne do domu Giulianových. Proto Turi odešel dveřmi v ložnici do tunelu.

Nouzový východ byl zamaskován dřevem a silnou vrstvou hlíny, aby si ho kopáči při kopáni hlavního tunelu nevšimli. Giuliano musel hlínu odstranit a zvednout dřevěnou desku. Než se úzkou chodbičkou doslova proplazil pod dům La Venery, uplynulo patnáct minut. Dřevěná deska se otvírala do kuchyně a zakrývala ji mohutná železná kamna. Giuliano zaklepal na dveře smluvený signál a čekal. Zaklepal znovu. Nebál se, ale tma na něj působila tísnivě. Konečně zaslechl nahoře šramot a deska se zvedla. Ne ovšem celá, protože se pod kamny rozbila. Giuliano se musel protáhnout škvírou a přitom si odřel břicho.

Byla už noc, ale La Venera na sobě měla ještě černě šaty. Nosila smutek, ačkoli její manžel byl už tři roky po smrti. Byla bosa. Neměla ani ponožky, a jak se Giuliano zvedl z podlahy, viděl, že má na nohou světlou kůži na rozdíl od opálené tváře a tmavě černých hustých vlasů. Poprvé si všiml, že se její tvář k bradě zužuje a není tak široká jako u žen, které vídal ve městech. V jejích tmavohnědých očích byly černé skvrnky, které nikdy předtím neviděl. V ruce držela nádobu na uhlí se žhavými uhlíky, jako by je chtěla vysypat dolů do chodby. Teď uhlí klidně vsypala zpět do kamen a přibouchla příklop. Vypadala trochu vylekaně.

Giuliano ji uklidnil. „Nic se neděje, jenom se v ulici objevila hlídka. Až se vrátí do kasáren, odejdu. Neboj se, na ulici mám přátele.“

Čekali. La Venera uvařila kávu a začali si povídat. Povšimla si, že Giuliano nedělá žádný z nervózních pohybů, které pozorovala u svého manžela. Nedíval se z okna, netrhl sebou při každém zvuku z ulice. Vypadal uvolněně. La Venera netušila, že se ovládání musel učit, protože znal vyprávění o jejím manželovi a nechtěl znervózňovat své rodiče, zejména ne matku. Vytvářel kolem sebe ovzduší důvěry, takže brzy zapomněla na jakékoli nebezpečí a mluvili jen o nevýznamných místních událostech.

Zeptala se ho, jestli se k němu dostane jídlo, které mu občas posílá do kopců. Děkoval jí a popisoval, jak se na balíčky s kamarády vždy vrhnou. Všichni si její kuchařské umění pochvalují. Pomlčel jen o tom, jak chlapci sprostě žertují o tom, jestli je stejně dobrá v posteli jako u sporáku. Při vyprávění ji pozorně sledoval. Dnes k němu nebyla tak přátelská jako jindy; neprojevila tu zvláštní něžnost, kterou na veřejnosti nikdy neskrývala. Přemýšlel, jestli ji neurazil. Když minulo nebezpečí zásahu karabiniérů, rozhodl se, že je čas odejít. Rozloučili se formálně.

Za dva týdny k ní přišel Giuliano znovu. Zima už skoro končila, ale v kopcích byly časté bouřky a vichřice. Giuliano v jeskyni snil o matčiných jídlech, o teplé vodě ve vaně a o posteli ve svém dětském pokoji. Do těchto představ mu vstupovaly i bílé nohy La Venery, což ho samotného překvapilo. Když se setmělo, zapískal na své osobní strážce a vydali se dolů do Montelepre.

Rodina ho přivítala s radostí. Matka mu začala připravovat jeho oblíbené jídlo, a zatímco se na kamnech vařilo, připravovala mu horkou vodu na koupel. Otec mu právě naléval anýzovku, když přiběhl jeden z informátorů z Montelepre, že karabiniéři obkličují město a že se sám strážmistr s celou jednotkou chystá vyrazit z kasáren a přepadnout Giulianovy.

Giuliano vklouzl do tajné chodby. Po deštích v ní byla spousta bláta, hlína se lepila, lezlo se mu těžko a pomalu. Když se doplazil do kuchyně La Venery, byl celý od hlíny a tvář měl černou.

Při pohledu na něj se La Venera rozesmála. Byl to její první smích, který Giuliano slyšel. „Vypadáš jako Maur,“ řekla. Trochu ho to urazilo, možná proto, že Maurové představovali v sicilských loutkových představeních vždy zlosyny a jej mrzelo, že ho nevidí jako hrdinu v ohrožení života. Snad se zasmála proto, aby se obrnila proti jeho touze. Cítila, že ho přitahuje.

„Připravím ti vanu, aby ses mohl umýt,“ řekla. „A než ti vyčistím šaty, vezmeš si na sebe něco po mém muži.“

Myslela si, že odmítne, že se mu nebude chtít koupat, dokud trvá nebezpečí. Její manžel sebou při své návštěvě stále cukal, nikdy si ze sebe nic nesvlékl a zbraně musel mít vždy při ruce.

Ale Giuliano si s úsměvem sundal těžkou vestu a i se zbraněmi ji položil na dřevěnou bednu, v níž měla La Venera dřevo na topení.

Zatímco se v hrncích hřála voda do vany, uvařila mu kávu a zadívala se na něj. Jak je krásný, pomyslela si, ale nevyvedlo ji to z míry. I na jejího manžela byl pěkný pohled; a jaký to byl vrah. Kulky, které ho připravily o život, ho zohyzdily. Zamilovat se do mužské tváře není dobré, zvláště ne na Sicílii. Když její muž zemřel, plakala, ale v skrytu duše se jí ulevilo. Od doby, kdy se stal banditou, mu smrt šla v patách; připravovala se na ni každý den a jen doufala, že zemře v kopcích nebo někde daleko od města. Nakonec ho zastřelili přímo před jejíma očima. Od té doby cítila stud. Ne proto, že byl její manžel bandita, ale proto, že zemřel tak ubohou smrtí. Vzdal se, žebral o milost. Ještě štěstí, že to neviděla její dcera. To bylo malé Kristovo smilování.

Všimla si, že se na ni Turi Giuliano dívá s rozjasněnou tváří, což u všech mužů signalizuje touhu. Dobře to znala. Takové pohledy měli manželovi kolegové. Byla si však jista, že ji Turi svádět nebude, a to z úcty jak k vlastní matce, tak i z úcty k ní, protože mu dovolila vykopat si k ní chodbu.

Odešla do malého obývacího pokoje a nechala ho v kuchyni, aby se mohl v klidu vykoupat. Giuliano se svlékl a vlezl do vany. Už sama skutečnost, že je nahý v blízkosti ženy, ho vzrušovala. Pečlivě se utřel a oblékl si půjčené mužské šaty. Kalhoty byly trochu krátké a košile přes hrudník těsná, knoflíčky u krku nemohl dopnout. Ručníky, které mu připravila u kamen, byly tenké, tělo mu zůstalo vlhké. Poprvé si uvědomil, jak chudě La Venera žije a že jí musí po matce poslat nějaké peníze.

Zavolal, že už je oblečený, a La Venera se vrátila do kuchyně. Podívala se na něj. „Ale vlasy sis neumyl,“ řekla mu vlídně. Jako babička mu prohrábla vlasy a za ruku ho odvedla k umývadlu.

Giuliano ucítil na místě, kde se mu dotkla hlavy, horkost. Strčil hlavu pod vodovodní kohoutek a ona mu ji pod tekoucí vodou namydlila žlutým mýdlem; jiné neměla. Když mu umyla hlavu, občas se ho dotkla tělem či nohama a Giuliano cítil touhu pohladit jí prsa a měkké břicho.

Potom ho La Venera posadila na černou kuchyňskou stoličku a tlustým roztrhaným hnědým ručníkem mu energicky masírovala hlavu. Měl dlouhé vlasy, padaly mu až na límec od košile. „Vypadáš jako anglický frajírek z nějakého filmu,“ řekla. „Musím tě ostříhat, ale ne tady v kuchyni. Vlasy by napadaly do nádobí a bylo by po večeři. Jdeme do pokoje.“

Giulianovi se líbila její přísnost. Chovala se jako teta nebo matka, jako by chtěla zabránit projevům něžnějších citů. Giuliano cítil za každým gestem vzrušení, ale byl opatrný. Neměl v této oblasti žádné zkušenosti a nechtěl se zesměšnit. Bylo to jako v bitvách, které vede v kopcích; udělá potřebný krok až tehdy, když si je jist vítězstvím. Tady se pohyboval na neznámé půdě. Po roce, kdy velel a zabíjel, vypadala jeho chlapecká zdrženlivost trochu legračně. Odmítnutí ženy ho nemůže zaskočit. Byl už přece s přáteli v Palermu v nevěstincích. To bylo ale předtím, než se stal banditou, než poznal důstojnost velitele a než získal pověst romantického hrdiny, který něco podobného dělat nemůže.

La Venera s ním šla do malého pokoje plného nábytku. Stály v něm fotografie jejího manžela a mrtvého dítěte. Byli na nich jednotlivě i spolu. Na některých fotografiích s nimi byla i La Venera. Fotografie v černých oválných dřevěných rámech byly světle hnědé. Giuliano žasl, jak krásná byla La Venera, když byla mladá, šťastná a v mladistvém oblečení. Zaujala ho zvlášť fotografie z ateliéru, na které měla oblečeny tmavočervené šaty. Hlavou mu probleskla myšlenka na jejího manžela; kolik asi musel spáchat zločinů, než si mohl dovolit koupit jí takovou krásu.

„Na ty obrázky se nedívej,“ řekla La Venera. „To byly časy, kdy jsem si myslela, že budu šťastná.“ Giuliano vycítil, že právě kvůli těm fotografiím ho přivedla do pokoje.

La Venera posadila Giuliana na stoličku, která předtím stála v rohu místnosti. Z koženého, nádherně zdobeného pouzdra vyšívaného zlatem vyndala nůžky, břitvu a hřeben – kořist, kterou jí dal jednou Candelería k vánocům. Potom přinesla z ložnice bílé prostěradlo a hodila je Giulianovi přes záda. Na stolku si připravila dřevěnou misku. Kolem domu projel jeep.

„Mám ti pñnést zbraně z kuchyně?“ zeptala se. „Budeš se cítit líp?“

Giuliano se na ni klidně podíval. Vypadal naprosto jistě. Nechtěl ji znervózňovat. Oba věděli, že jeep veze skupinu karabiniérů, kteří vpadnou ke Giulianovým. Giuliano však věděl ještě něco: až karabiniéři přijdou k domu a budou se dobývat do zamřížovaných dveří, Pisciotta si to s nimi vyřídí; kromě toho před odchodem z kuchyně postavil na poklop kamna, která nikdo zvedat nebude.

Lehce se dotkl jejího předloktí. „To není třeba,“ řekl, „k čemu by mi byla zbraň? Jedině kdybys ty mě chtěla podřezat břitvou.“ Oba se smáli.

Začala Turiho stříhat. Pomalu brala do prstů jeden pramínek vlasů za druhým, stříhala je a pokládala do dřevěné misky. Giuliano seděl a ani se nehnul. Pozoroval stěny pokoje. Byly na nich velké portréty manžela La Venery, slavného bandity Candelerii. Slavného ovšem jen v malé sicilské provincii, pomyslel si Giuliano pyšně.

Rutillo Candelería byl hezký člověk. Nad vysokým čelem měl vlnité hnědé, pečlivě ostříhané vlasy a Giuliano se v duchu ptal, jestli ho stříhala jeho žena. Na tváři měl husté vousy, které ho dělaly starším. Bylo mu teprve pětatřicet, když ho karabiniéři zastřelili. Na oválném portrétu vypadala jeho tvář téměř laskavě, jako by jim dával požehnání. Jen oči a ústa prozrazovaly nezkrotnou povahu. V tváři bylo ovšem možno spatřit i rysy rezignace; pravděpodobně věděl, co ho čeká. I on musel zemřít jako všichni, kdo se vzpírají světu a násilím či vraždou si z něho berou vše, co chtějí, kdo si vytvářejí vlastní zákony, podle nichž chtějí řídit společnost.

Dřevěná miska byla plná lesklých hnědých vlasů; vypadalo to jako malé ptačí hnízdečko. Giuliano cítil nohy La Venery, které se mu opíraly o záda. Přes její obyčejné bavlněné šaty vnímal, jak má horké tělo. Když přišla před něj, aby ho ostříhala nad čelem, obešla ho zdálky, ale když se předklonila, téměř se dotýkala velkými prsy jeho rtů a pronikavá vůně jejího těla mu hřála tvář, jako kdyby stál u ohně. Zaclonila mu portréty visící na stěně.

Otočila se, aby uložila hrst vlasů do dřevěné misky. Na chvíli se mu stehnem opřela o záda a on i přes silné černé šaty ucítil její jemnou kůži. Aby se udržel zpátky, nezdvihl jí sukni a neobjal krásná stehna, jen tak prohodil: „To jsme jako Samson a Dalila?“

Rychle odstoupila. A on s údivem spatřil, jak jí po tváři stékají slzy. Uchopil ji a přitáhl k sobě. Pomalu položila stříbrné nůžky na hromádku vlasů v dřevěné misce.

Ruce mu už vklouzly pod černé smuteční šaty a sevřely její horká stehna. Sklonila se k němu a položila ústa na jeho rty. Náhle se obou zmocnila vášeň. V ní propukla plnou silou po třech letech vdovství, u něj vycházela z žádostivosti mladého muže, který dosud neprožil lásku a znal jen těla žen z nevěstinců.

Giuliano poprvé v životě zapomněl na sebe a na celý svět. Zralé tělo La Venery mu svým žárem pronikalo až do kostí. Měla větší prsa, než si mohl představit; černé šaty je schovávaly. Při pohledu na ně se mu nahrnula krev do hlavy. Vzápětí leželi na podlaze, milovali se a přitom ze sebe shazovali šaty. „Turi, Turi,“ šeptala, ale on neodpovídal. Zcela se rozplynul ve vůni, žáru a plnosti jejího těla. Potom šli do ložnice a milovali se znova. Giuliano žasl, kolik slasti mu její tělo dává, i když byl trochu zmaten tím, jak rychle podlehl, a utěšoval se jen, že ona byla ještě slabší.

Potom usnul a La Venera se dlouho dívala na jeho tvář. Snažila se ji zapamatovat, jako by ji už nikdy v životě neměla spatřit. Pamatovala si dobře noc, kdy byla naposledy se svým mužem. Po milování se k němu obrátila zády a usnula; nezůstala jí vzpomínka na klidný výraz, který se objeví na tváři každého milence. Obrátila se zády, protože nesnášela nervozitu, kterou její muž kolem sebe šířil, když byl doma; nemohl spát strachy, že ho chytí, a když vstala z postele, že něco uvaří nebo přichystá, trhl sebou. Giulianův klid ji vnitřně rozechvíval. Milovala ho za to, že si nepřinesl zbraň k posteli, že nepřerušoval milování, že nekouřil, nepil a nehovořil o svém strachu. Mluvil klidně, ale slast vychutnával plnými doušky se soustředěnou vášní. Když vstala z postele, ani se nepohnul. Chvíli stála a potom šla do kuchyně uvařit něco dobrého.

Ráno vyšel z domu předním vchodem, zbraně měl pod vestou a lehkým krokem kráčel ulicí. Řekl jí, že domů už se loučit nepůjde a poprosil ji, aby k nim zašla a řekla matce, že je všechno v pořádku. La Veneru Giulianova odvaha vyděsila; netušila, že má ve městě velký bojový oddíl, a ani si nevšimla, že dříve než vyšel z domu, podržel několik minut bránu otevřenou, čímž dal Pisciottovi najevo, aby zakročil, kdyby kolem šel karabiniér.

Giuliana dojalo, když ho na rozloučenou políbila a zašeptala: „Kdy se na mne přijdeš podívat?“

„Kdykoli přijdu za matkou, navštívím i tebe,“ řekl. „V kopcích o tobě budu snít každou noc.“ Při těch slovech se jí zmocnila úžasná radost, že s ní byl šťastný.

Za Turiho matkou zašla La Venera až odpoledne. Marie Lombardová se podívala na její tvář a hned věděla, co se stalo. La Venera omládla o deset let. V tmavých očích jí svítily černé jiskřičky, tváře měla růžové a poprvé po téměř čtyřech letech nebyla v černém. Oblékla si sváteční šaty s mašlemi jako děvče, které se jde představit matce svého milého. Marie Lombardová byla své přítelkyni vděčná za její oddanost a odvahu, ale cítila i uspokojení z toho, že její plán vyšel. Pro syna to je ideální žena, která ho nikdy nezradí, která si na něj nebude dělat trvalý nárok. A ačkoli Turiho milovala, nežárlila. Jen malé píchnutí ucítila, když jí La Venera vyprávěla, jak Turimu k jídlu připravila zaječí maso zapečené v těstě s kousky tvrdého sýra silně ochuceného kořením, a že jí pak, když snědl porci pro pět lidí, řekl, že v životě nejedl nic lepšího.

KAPITOLA 15

Vraždění v Corleone vzbuzovalo hrůzu dokonce i na Sicílii, v zemi, kde je běžné zabít člověka se stejnou krvelačností, s jakou Španělé zabíjejí býky. Rodiny se vyvražďovaly kvůli jedinému olivovníku, sousedé se zabíjeli kvůli vodě, kterou si vzali ze společného pramene, muž mohl zemřít kvůli lásce – totiž když se neslušným pohledem dotkl cti něčí manželky nebo dcery. Dokonce i chladnokrevní přátelé Přátel propadali tomuto šílenství a jejich skupiny spolu v Corleone bojovaly na život a na smrt, dokud don Croce nenastolil pořádek a klid.

A v tomto městě dostal Stefan Andolini přezdívku Fra Diavolo, Bratr ďábel.

Don Croce si ho zavolal k sobě a dal mu instrukce. Má se přidat ke Giulianovi a získat jeho důvěru. Zůstane u něho do chvíle, kdy mu dá don Croce příkaz, jak postupovat dále. Mezitím bude posílat informace, například o Giulianově skutečné síle nebo o věrnosti Passatempa a Terranovy. O Pisciottově věrnosti nikdy nepochyboval, u něho bylo třeba zjistit jeho slabé stránky. Až se objeví příležitost, Andolini Giuliana zabije.

Andolini se Giuliana nebál. Navíc byl zrzavý. A protože zrzaví lidé jsou v Itálii vzácností, byl v skrytu duše přesvědčen, že nemusí zachovávat žádné zásady. Věřil, že všechno, co udělá, bude úspěšné; cítil se nejchytřejší ze všech.

Vybral si dva mladíky, kteří do mafie sice ještě nepronikli, ale věřili, že se jim to jednou podan. Trojice se vydala do kopců na lov Giuliana; měli u sebe lupary a když přicházeli blíž, zastavila je hlídka vedená Pisciottou.

Andolini začal vysvětlovat a Pisciotta ho poslouchal s nepohnutou tváří. Andolini tvrdil, že ho hledají karabiniéři, protože v Corleone zavraždil socialistického agitátora. Zčásti to byla pravda. Neřekl ovšem, že policie a karabiniéň důkazy nemají a že Andoliniho chtěli jen vyslechnout. A díky zákroku dona Croceho to neměl být řádný výslech, ale spíše jen přívětivý rozhovor. O dvou mladících, kteří ho doprovázeli, řekl, že i je hledá policie jako spolupachatele vraždy. I to byla pravda. Andoliniho se však při řeči zmocňoval nepříjemný pocit. Pisciotta se totiž tvářil, jako by poslouchal známého nebo člověka, o kterém už slyšel, a ví, co si o něm má myslet.

Andolini dále tvrdil, že jde do kopců proto, že doufá, že se bude moci přidat ke Giulianovi. Nakonec vytáhl trumf. Jeho naději podpořil sám Turiho otec. Stefan Andolini je totiž bratrancem velkého Vita Corleona z Ameriky. Pisciotta přikývl. Andolini pokračoval. Don Vito Corleone se narodil v městě Corleone stejně jako Andolini. Zabili mu otce a jeho pronásledovali tak dlouho, až odešel do Ameriky a stal se tam velkým kmotrem. Na Sicílii přišel jen vykonat pomstu na otcových vrazích a Stefan Andolini byl jedním z jeho pomocníků. Za odměnu ho mohl v Americe navštívit. Setkal se tam s Turiho otcem, který pracoval jako zedník na stavbě donova nového sídla na Long Islandu. Spřátelili se a Andolini se teď před odchodem do kopců v Montelepre zastavil a Giulianův otec ho v jeho rozhodnutí podpořil.

Pisciotta při vyprávění zpozorněl. Muž v něm vzbuzoval nedůvěru, ať už zrzavými vlasy nebo tváří vraha. A nelíbili se mu ani dva pomocníci, kteří ho doprovázeli.

„Půjdeme ke Giulianovi,“ řekl Pisciotta, „ale ty lupary si nechte pověšené na zádech. Bez jeho svolení je sundat nesmíte.“

Stefan Andolini se usmál a šibalsky dodal: „Ale Aspanu, vždyť tě znám a věřím ti. Vezmi si klidně mou luparu a tví chlapci mohou udělat totéž mým pomocníkům. Až promluvím s Giulianem, jistě nám zbraně vrátí.“

„Nejsme mezci, abychom vám nosili zbraně. Jen si je neste sami,“ zamručel Pisciotta a vykročil, aby je přes kopce odvedl na útes čnící nad Montelepre, kde měl Giuliano svůj hlavní stan.

Bylo tam více než padesát členů skupiny, čistili si zbraně a opravovali výstroj. Giuliano seděl u stolu a díval se dalekohledem.

Dříve než představil nové příchozí, promluvil si Pisciotta s Giulianem mezi čtyřma očima. Řekl mu všechno, co věděl. „Zdá se mi to poněkud podezřelé,“ dodal.

„Myslíš si, že jsi ho už někde viděl?“ zeptal se Giuliano.

, Anebo jsem o něm slyšel,“ odpověděl Pisciotta. „Je mi něčím povědomý, ale zrzounů je tu málo, to bych si ho určitě pamatoval.“

„Slyšel jsi o něm od La Venery,“ řekl Giuliano klidně. „Říkala mu Malpelo – nevěděla, že se jmenuje Andolini. Vyprávěla o něm i mně. Byl ve skupině jejího manžela, a toho o měsíc později chytili a zastřelili karabiniéři. Ani ona mu nevěří. Říkala, že je úskočný.“

Přišel k nim Silvestro. „Tomu zrzounovi nevěřte. Vídal jsem ho na velitelství v Palermu, chodil dokonce přímo za náčelníkem.“

„Je třeba zajít do Montelepre a přivést sem mého otce,“ řekl Giuliano. „Zatím je hlídejte!“

Pisciotta poslal Terranovu pro Turiho otce a potom přešel k třem nově příchozím. Sehnul se a vzal Andolinimu zbraň. Členové skupiny se ke třem mužům přiblížili jako vlci ke kořisti. „Dovolíš mi, abych tě zbavil té tíhy?“ zeptal se Pisciotta s úšklebkem. Stefan Andolini se chtěl vzepřít, potom trhl rameny. Pisciotta hodil jeho luparu jednomu z mužů.

Chvíli čekal, zda jsou jeho muži připraveni. Potom chtěl luparu vzít dvěma Andoliniho pomocníkům. Jeden z nich, spíš ze strachu než z nepřátelství, Pisciottu odstrčil a uchopil zbraň. Pisciottovi se okamžitě objevil v ruce nůž. Švihl jím před sebe a zasáhl mladíka do krku. Do vzduchu vystříkl pramen krve a mladík se bezvládně zhroutil k zemi. Pisciotta překročil tělo, sklonil se a bleskově své dílo dokončil. Tělo pak kopanci odvalil na stranu. Ostatní muži z Turiho skupiny přiskočili a namířili své zbraně. Andolini vsedě zdvihl ruce a nešťastně se díval kolem sebe. Druhý mladík se však vrhl ke své zbrani a chtěl se bránit. Passatempo, který stál za nim, mu s radostí vyprázdnil do hlavy celý zásobník. Ozvěna výstřelů se odrážela od okolních skal. Andolini se roztřásl strachem, Passatempo ještě držel pistoli v ruce. Vtom se z okraje útesu ozval klidný Giulianův hlas: „Odstraňte ta těla a Malpela přivažte ke stromu, než přijde otec.“

Těla zabalili do bambusových rohoží a shodili do hluboké rokle. Nakonec je přikryli hromadou kamení. Tím – podle dávné pověry – zabránili tomu, aby se mohl šířit zápach z rozkládajících se těl. Vše obstaral Passatempo, který mrtvé před zakopáním o všechno důkladně obral. Giuliano se musel neustále nutit, aby se zbavil nechuti k Passatempovi. Za žádnou cenu ho totiž neuměl naučit důstojnému chování.

Uběhlo téměř sedm hodin. Už se setmělo, když do tábora konečně dorazil Turiho otec s doprovodem. Stefana Andoliniho odvázali od stromu a přivedli do jeskyně osvětlené petrolejkami. Když Turiho otec viděl, jak Andolini vypadá, rozčílil se.

„Ten člověk je můj přítel,“ obrátil se na svého syna. „Pracovali jsme spolu u kmotra v Americe. Řekl jsem mu, že se k tobě může kdykoli přidat, že s ním budete dobře zacházet.“

Potřásl Andolinimu rukou. „Omlouvám se ti,“ řekl. „Jistě jde o nedorozumění, můj syn o tobě možná zaslechl nějaké pomluvy.“ Odmlčel se. Měl o svého dávného přítele strach. Andolini se sotva držel na nohou.

Nepochyboval, že ho brzy oddělají. Že tohle je jen komedie. Každou chvíli čekal kulku, až ho bolelo v týle, cítil, že mu tuhnou svaly. Byl nešťastný z toho, jak hloupě Giuliana podcenil. Rychlost, s jakou odpravili jeho dva pomocníky, ho šokovala.

Starý Giuliano vycítil, že jeho příteli hrozí od syna smrtelné nebezpečí.

„Turi, prosil jsem tě někdy o nějakou laskavost?“ zeptal se syna. „Jestliže proti tomuto muži něco máš, odpusť mu a nech ho odejít. V Americe mi pomáhal a tobě poslal dárek ke křtu. Důvěřuji mu a vážím si jeho přátelství.“

„Zaručil ses za něj a my s ním budeme zacházet jako s čestným hostem,“ řekl Giuliano. „Pokud chce být členem mé skupiny, je vítán.“

Turiho otce odvezli zpátky do Montelepre, aby se mohl vyspat ve vlastní posteli. Po jeho odchodu si Giuliano promluvil s Andolinim mezi čtyřma očima.

„Slyšel jsem o tobě v souvislosti s Candeleriou,“ řekl. „Donášel jsi tehdy donu Crocemu. Za měsíc od tvého vstupu do jeho skupiny byl Candeleria mrtvý. Jeho vdova se na tebe pamatuje. Z toho, co mi řekla, nebylo těžké odvodit, jak se to všechno stalo. Rozpoznat zradu je pro Siciliána hračka. Skupiny stojící mimo zákon mizí jedna po druhé. Vrchnost je náhle hrozně chytrá. Sedím tu v kopcích a celé dny přemýšlím o úřadech v Palermu. Nikdy dříve toho tolik nevěděly. A pak se dozvím, že ministr spravedlnosti v Římě a don Croce jsou spojenci. Oba dobře víme, jak to je. Don Croce pomáhá Římu zbavovat se banditů. Pochopil jsem, že teď jsem na řadě já. Stále jsem se divil, proč si don Croce dává tak na čas. Při vší skromnosti si totiž myslím, že já pro něj představuji nejvzácnější úlovek. A dnes konečně dalekohledem spatřím vás tři. „A hele, Malpelo, no už se na něj těším, řekl jsem si. Musím to s tebou vyřídit rychle. Abych neublížil otci, prostě zmizíš.“

Stefana Andoliniho náhle opustil strach. „To budeš lhát vlastnímu otci? To jsi syn Siciliána?“ Odplivl si. „Klidně mě zabij, ale pak půjdeš přímo do pekla.“

Překvapilo to i Pisciottu, Terranovu a Passatempa. Ale Giuliano je takto překvapil už několikrát. Poctivý Giuliano, hrdý na to, že vždy drží slovo, náhle otočil o stoosmdesát stupňů a udělal něco, co se jim zdálo nečestné. Ne, že by jim vadilo, že bude Andolini odpraven – takových je možno odpravit spousty. Ale že Giuliano nedrží slovo, které dal otci, že otce podvede, to se jim zdálo neodpustitelné. Pochopil to pravděpodobně jedině desátník Silvestra.

„Přece nemůže smrtelně ohrozit nás všechny jen proto, že jeho otec je dobrák.“

Giuliano se obrátil k Andolinimu. „Pomodli se,“ řekl mu tiše. Kývl na Passatempa. „Máš na to pět minut.“

„Dříve než mne zabijete, zeptejte se opata Manfrediho!“ vykřikl Andolini zoufale.

Giuliano se na něj zkoumavě podíval. Zrzoun řekl: „Řekl jsi opatovi, že jsi mu zavázán. Že od tebe může žádat cokoli!“ Giuliano se na ten slib dobře pamatoval. Jak se o něm ale Andolini dozvěděl?

„Pojcftne za ním a on tě požádá, abys mne ušetřil,“ pokračoval Andolini.

„Než posel dojde do kláštera a zpátky, uběhne další den,“ řekl

Pisciotta s opovržením. „To dáš víc na opata než na vlastního otce?“

Giuliano všechny znovu překvapil. „Svažte mu ruce a nohy tak, aby mohl jít, ale ne utíkat. Doprovodí nás deset mužů. Odvedu ho do kláštera, a pokud mne opat nepožádá o jeho život, může ho tam rovnou vyzpovídat. Oddělám ho sám a tělo dám mnichům, aby ho pohřbili.“

Giuliano s doprovodem přišel ke klášterní bráně, zrovna když vycházelo slunce a mniši odcházeli na pole. Turi je sledoval a usmíval se. Je to možné, že to jsou teprve dva roky, co s nimi chodil pracovat i on oblečený v hnědé kutně a s pomačkaným americkým kloboukem na hlavě? Vzpomínal si, jak ho to bavilo. Kdo by si tehdy pomyslel, že z něj bude obávaný bandita? Vzpomínal nostalgicky na ty klidné dny, kdy pracoval na poli.

K bráně je přišel přivítat sám opat. Nejdříve zaváhal, ale pak rozpřáhl ruce. Stefan Andolini ho chvatně objal a políbil na obě tváře. „Otče, oni mě chtějí zabít,“ řekl. „Jsi jediný člověk, který mi může zachránit život.“

Opat přikývl. Nastavil náruč Giulianovi, který k němu přikročil a objal ho. Giuliano všechno pochopil. Ten zvláštní důraz na slovo otče mu prozradil, že nešlo o oslovení kněze, ale vlastního rodiče.

„Prosím tě, ušetři život tohoto muže,“ řekl opat, „uděláš mi tím radost.“

Giuliano rozvázal Andolinimu ruce i nohy. „Je váš,“ řekl.

Andolinimu se podlomily nohy, strach ho opustil a tělo mu vypovědělo službu. Opat, ačkoli byl sám křehké postavy, ho podepřel. „Pojď do jídelny,“ řekl Giulianovi. „Všichni se nasnídáte a my ti poradíme, co dál.“ Obrátil se k Andolinimu: „Drahý synu, jsi stále ještě v nebezpečí. Co až se to dozví don Croce? Musíme se poradit, jinak jsi ztracen.“

Všichni tři se usadili v opatově jídelně. Dvěma dalším dal opat přinést sýr a chléb.

Obrátil se na Giuliana se smutným úsměvem. „Jeden z mnoha mých hříchů. Zplodil jsem ho, když jsem byl mladý. Kdo jen tuší, kolika pokušením je vydán farář na Sicílii! Podlehl jsem. Skandál se nekonal a jeho matka se vdala za Andoliniho. Stálo to spoustu peněz, ale nepřekazilo mi to církevní postup. Jenže kdo by si pomyslel, co se stane v budoucnu? Můj syn je vrah a zabiják. Takhle musím nést na svých bedrech další kříž, ačkoli mám dost vlastních hříchů, za které se budu zodpovídat.“

Úplně jinak promluvil k Andolinimu: „Poslouchej mne dobře. Podruhé jsem ti zachránil život. Teď musíš zachovat věrnost Giulianovi. K donovi se už vrátit nemůžeš. Řekne si: Proč ho Turi ušetřil, když ty dva druhé zabil? Bude si myslet, že jsi ho zradil, a to by znamenalo tvou smrt. Musí se donovi se vším svěřit a požádat ho, zda bys nemohl zůstat u Giuliana. Že mu budeš dodávat informace a plnit funkci spojky mezi přáteli Přátel a Giulianovými jednotkami. Sám k donovi zajdu a přesvědčím ho, že to bude výhodné. A řeknu mu i to, že budeš Giulianovi věrný, ale že don tím absolutně neutrpí. Bude si myslet, že toho, kdo ti ušetřil život, jednou zradíš. Ale já ti říkám, že pokud nebudeš Giulianovi věrný, navždy tě prokleji. Moje kletba tě bude pronásledovat až do hrobu.“

Potom se znovu obrátil ke Giulianovi: „A teď tě poprosím ještě o jednu laskavost, drahý Turi. Přijmi mého syna do své skupiny. Bude za tebe bojovat, plnit tvoje rozkazy a já se ti zaručím, že ti zůstane věrný.“

Giuliano všechno promyslel. Věděl, že si získá Andoliniho náklonnost, a sám dobře viděl, jak je Andolini svému otci oddán. Možnost, že ho zradí, byla malá, a té se ubrání. Andolini bude velet menším akcím jeho skupiny a ještě větší cenu bude mít jako zdroj informací ze světa dona Croceho.

„A co řeknete domu Crocemu?“ zeptal se Giuliano.

Opat se zamyslel. „Promluvím s ním sám. Pokusím se ho přesvědčit. Uvidíme, jak to dopadne. Vezmeš mého syna zatím k sobě?“

„Ano, máte mé čestné slovo,“ řekl Giuliano. „Pokud ale zradí, nezastihnou ho na cestě do pekla ani vaše modlitby.“

Stefan Andolini žil ve světě nedůvěry a snad proto se mu po letech tvář potáhla maskou vraha. Uvědomoval si, že v příštích letech bude žít jako provazochodec balancující nad propastí. Ani jedna z možností, které měl na vybranou, nebyla bezpečná. Měl radost z toho, že protentokrát je pravděpodobně zachráněn, Giuliano mu již odpustil. Ale nedělal si žádné iluze. Turi v něm vzbuzoval hrůzu.

Andolini se stal členem Giulianovy skupiny. V následujících letech se svou krutostí a zbožností proslavil natolik, že ho jako Fra Diavola znala celá Sicílie. Jeho zbožnost se projevovala tím, že každou neděli přijížděl na mši, většinou do Villaby, kde byl farářem páter Benjamino. Ve zpovědnici mu prozrazoval tajemství o Giulianově skupině. Páter Benjamino pak informoval dona Croceho. To, co Giuliano zakázal říci, však Andolini nikdy neprozradil.

Kniha třetí

MICHAEL CORLEONE

●

1950

KAPITOLA 16

Fiat se vyhnul centru města Trapani a pokračoval v jízdě po pobřeží. Michael Corleone a Stefan Andolini dojeli k rozsáhlé rezidenci s bočními budovami. Kolem pozemku stála zeď, volný přístup zůstal jen na pláž. U brány stáli dva strážci a hned za ní viděl Michael tlustého muže oblečeného na místní poměry velmi neobvykle: sportovní sako, lehké kalhoty a rozhalenka. Čekali, až otevřou bránu, a Michael viděl, jak se mužova široká tvář usmála. Pak s údivem zjistil, že ten muž je Petr Clemenza.

Clemenza byl velitelem operační jednotky Michaelova otce v Americe. Co tady dělá? Michael ho viděl naposledy před dvěma lety, když zastřelil kapitána a Turka Sollozza a Clemenza mu tehdy předem schoval zbraň. Ještě teď po dvou letech si vzpomínal na jeho lítostivý pohled. Clemenza měl ze setkání s Michaelem velkou radost. Objal ho tak, že mu málem polámal kosti.

„Michaeli, to je úžasné, že tě vidím! Léta čekám na to, abych ti řekl, jak jsem na tebe hrdý. To se ti povedlo! A teď se nemusíš ničeho bát. Za týden jsi u rodiny, bude velká oslava. Všichni na tebe čekají!“ Díval se na Michaelovu tvář se zalíbením a přitom ho nepouštěl ze svého mužného objetí. Viděl, že Michael už dávno není ten odvážný mladík, kterého viděl před dvěma lety. Na Sicílii se z něho stal muž. Bylo by možno říct ještě přesněji: Michaelova tvář získala hrdý výraz rodilého Siciliána. Michael byl připraven zaujmout v rodině místo, které mu patří.

Zaradoval se při pohledu na Clemenzovu hřmotnou postavu a širokou tvář. Hned se ho zeptal, co je doma nového. Dozvěděl se, že otec se už dostal z těžkých zranění, která utrpěl při atentátu, ale úplně zdráv není. Clemenza kroutil hlavou. „Nikomu na zdraví nepřidá, když mu tělo provrtají kulkami, a to i když se mu rány zahojí. Tvého otce nepostřehli poprvé. Víš, že je silný jako býk. Byl by v pořádku. Ale to, že zabili Sonnyho, to ho zlomilo a tvou matku také. Taková podlost – rozstříleli ho samopalem jako řešeto. Neměli právo to udělat. A všechno jen z nenávisti. My ale máme určité plány. Otec ti o nich řekne, až přijedeš domů. Všichni se strašně těší, až se vrátíš.“

Stefan Andolini kývl na Clemenzu; patrně se už někdy předtím viděli. Andolini podal Michaelovi ruku a řekl, že musí odejít něco zařídit do Montelepre. „Kdyby vám někdo něco namlouval, věřte mi, že jsem Turimu Giulianovi zůstal věrný a že on sám mi důvěřoval až do poslední chvíle. Pokud ho někdo zradí, já to nebudu.“ Upřímnosti se skoro zalykal. „A ani vás nezradím.“ Michael mu věřil. „Nechcete si na chvíli odpočinout, dát si něco k snědku a k pití?“ zeptal se.

Stefan Andolini zavrtěl hlavou, že ne. Nasedl do fiata, vyjel ven a brána se za ním hlučně zavřela.

Clemenza odvedl Michaela přes trávník k hlavní budově. Okolo ní a na pláži vedoucí volně k moři hlídkovaly ozbrojené stráže. Směrem ke vzdáleným africkým břehům vybíhalo do moře malé přístavní molo, ke kterému byl přivázán moderní motorový člun s italskou vlaječkou. V rezidenci čekaly dvě staré ženy oblečené celé v černém. Clemenza je požádal, aby do Michaelova pokoje přinesly mísu s ovocem.

Z terasy před Michaelovým pokojem byl výhled na modré Středozemní moře, který rozděloval na dvě poloviny žhavý kotouč vycházejícího slunce. Na obzoru klouzaly po rozvlněné hladině rybářské čluny se světlemodrými a červenými plachtami. Muži se posadili na terase ke stolu, který byl pokryt silným hnědým plátnem. Na něm stála konvice s černou kávou a džbán s červeným vínem.

„Rád si lehnu,“ souhlasil Michael. „Nejdřív mi ale řekni, jestli je máma v pořádku.“

„Je v pořádku,“ řekl Clemenza. „Už se nemůže dočkat, až konečně přijedeš domů. Nesmíme její očekávání zklamat, po té tragédii se Sonnym by to na ni bylo už moc.“

„A co otec? Říkáš,‘ že je z nejhoršího venku?“ ujišťoval se Michael.

Clemenza se škodolibě zasmál. „To víš, že jo. Však to pět rodin brzy pocítí na své kůži. Otec čeká už jen na tvůj příchod. Má velké plány. Nemůžeme ho v tom nechat samotného.

S Giulianem si nedělej velké starosti. Pokud se objeví, vezmeme ho. Pokud se bude schovávat, ponecháme ho tady.“

„To jsou otcovy příkazy?“ zeptal se Michael.

„Každý den přiletí do Tunisu pravidelnou linkou posel a já si vždy zajedu člunem pro informace. Tohle jsou příkazy ze včerejšího dne. Zpočátku se počítalo s pomocí dona Croceho. Ale to mi tvůj otec řekl už při mém odjezdu ze Států. Asi nevíš, co se stalo, když jsi včera odjel z Palerma. Někdo chtěl dona oddělat. Dostali se přes zeď a zastřelili čtyři jeho osobní strážce. Croce to přežil.“ I

„To jsou věci!“ řekl Michael. Vzpomněl si na ostrahu, která byla v hotelu. „Možná, že to byl Giuliano. Doufám, že ty i můj otec víte, co děláte. Já jsem teď strašně unavený, už mi to nemyslí.“

Clemenza vstal a poklepal mu na záda. „Jdi si lehnout. Až se vzbudíš, seznámím tě se svým bratrem. Významná osobnost, skoro jako tvůj otec, stejně chytrý a tvrdý. On vládne v tomhle kraji nezávisle na Crocem.“

Michael se svlékl a lehl si do postele. Třicet hodin nespal, ale rozrušení mu nedovolilo, aby se uvolnil. Okna byla zakryta masívními dřevěnými okenicemi, ale i přes ně cítil žár dopoledního slunce. Vdechoval pronikavou vůni květin a citrónovníků. Myslel na události posledních dní. Jak je možné, že se mohou Pisciotta a Andolini volně pohybovat? Proč Giuliano usoudil, že je don Croce jeho nepřítelem? A proč zrovna v té nejnevhodnější chvíli? Sicilan takové chyby nedělá. Žije sedm let v kopcích. To je dlouhá doba. Jistě touží po lepším životě – když ne tady, pak určitě v Americe. Přece by neposílal svou těhotnou snoubenku napřed, kdyby to nemyslel vážně. Možná, že je celá záhada spojena s Giulianovým rozhodnutím vybojovat svůj poslední boj. Že se nebojí zemřít ve své vlastní zemi. Michael uvažoval, ale bylo mu jasné, že o všech záměrech nemůže při nejlepší vůli vědět a že si proto musí dávat pozor. Protože on na Sicílii zemřít nechce. On součástí tohoto mýtu není.

Michael se probudil a otevřel okna velké ložnice. Bílý kamenný balkón se chvěl ve slunečním žáru a pod ním se táhlo až k obzoru moře, jehož hladinu zpestřovaly červené zákmity plachet a rybářské čluny ztrácející se v nedohlednu. Michael se několik minut okouzleně díval na moře a na skalnaté útesy, které do něj na severu padaly.

Místnost byla plná těžkého venkovského nábytku. Na stolku po straně stálo modré smaltované umývadlo a džbán s vodou. Přes židli byl přehozen silný hnědý ručník. Na stěnách visely obrazy svátých a Panny Marie s malým Ježíškem. Michael si umyl tvář a vyšel z pokoje. Na schodišti čekal Clemenza.

„Už vypadáš líp,“ řekl Michaelovi. „Nasnídáš se, dobré jídlo tě posilní a pak spolu všechno probereme.“ Odvedl Michaela do kuchyně k dlouhému dřevěnému stolu. Posadili se, u kamen se objevila stařena v černém, nalila jim silnou černou kávu a postavila ji před ně. Vzápětí položila na stůl mísu s vajíčky a klobáskami. Vyndala i kulatý bochník chleba s tmavou kůrkou. Pak zmizela v místnosti za kuchyní. Jako by ani neslyšela, že jí Michael poděkoval. Vzápětí vstoupil do místnosti muž podobný Clemenzovi, i když byl starší. Michaelovi bylo jasné, že je to Petrův bratr don Domenico Clemenza. Don Domenico byl vybraně oblečen. Černé sametové kalhoty měl zastrčené do vysokých hnědých holínek. Přes hedvábnou košili s nařasenými rukávy měl dlouhou černou vestu. Na hlavě měl čepici s krátkým kšiltem. V pravé ruce držel bičík a při vstupu do kuchyně ho odhodil do kouta. Michael vstal a don Domenico ho přátelsky objal.

Posadili se za stůl. Z chování dona Domenica vycítil Michael přirozenou důstojnost s trochou panovačnosti, což mu připomínalo vlastního otce. I on se choval se stejnou staromódní obřadností. Petr Clemenza bratra zjevně obdivoval a ten se k němu choval shovívavě, jako starší bratr k hloupějšímu sourozenci. Michaela to překvapilo a pobavilo. Petr Clemenza patřil v Americe mezi otcovy nejspolehlivější a nejobávanější muže.

„Michaeli, udělalo mi velkou radost, že mi tvůj otec don Corleone projevil tu čest a svěřil tě do mé péče,“ řekl don Domenico vážně, ale oči mu jiskřily. „Teď mi, prosím tě, jen řekni, jestli je tenhle můj nepovedený bratříček v Americe opravdu tak významný, jak se tu dělá. Skutečně se tam dostal tak vysoko tenhle můj malý bráška, kterému bych nesvěřil k zabití ani prase? Je pravda, že ho don Corleone pokládá za svou pravou ruku? Prý se před ním třese asi sto lidí. Můžu tomu věřit?“ Při řeči poplácal svého bratra laskavě po zádech.

„To všechno je pravda,“ řekl Michael. „Otec říká, že nebýt vašeho bratra, ještě teď by prodával olivový olej.“

Všichni tři se zasmáli. „A já bych strávil většinu života v kriminále,“ řekl Petr Clemenza. „Tvůj otec mě naučil používat místo zbraní mozek.“

Don Domenico si povzdechl. „Já jsem jen obyčejný venkovský sedlák. Sousedé ke mně sice chodí pro radu a tady v Trapani si myslí, že něco znamenám. Říkají mi Nevěrný, protože nedělám to, co se zrovna chce donu Crocemu. Možná to není nejchytřejší, možná že tvůj otec s donem Crocem vycházet umí. Mně se to nedaří. Pokud jsem skutečně Nevěrný, pak jen vůči lidem beze cti. Don Croce prodává informace vrchnosti a to je svinstvo, ať už jsou důvody jakékoli. Staré způsoby chování jsou lepší. V nejbližších dnech se o tom přesvědčíš.“

„Máte bezesporu pravdu,“ odpověděl Michael zdvořile. „Jsem vám velmi vděčný za pomoc, kterou mi poskytujete.“

„Musím jít do práce,“ řekl don Domenico. „Pokud budete něco potřebovat, pošlete pro mne.“ Vzal bičík z kouta a odešel.

„Michaeli, tvůj otec souhlasí s tím, abychom pomohli Turimu Giulianovi dostat se ze země,“ řekl Petr Clemenza, „ale jen z přátelství a úcty k jeho otci. Nejdůležitější je tvoje bezpečnost. Tvůj otec tu má nepřátele. Giuliano ví, že se tu s tebou má sejít. Pokud se však do týdne neobjeví, odjedeš do Spojených států sám. To je rozkaz. V Africe nás čeká zvláštní letadlo připravené kdykoli odletět. Stačí říct.“

„Pisciotta slíbil, že Giuliana přivede brzy,“ řekl Michael.

„Ty jsi mluvil s Pisciottou? Vždyť toho hledají stejně intenzívně jako Giuliana. Jak se dostal dolů?“

Michael pokrčil rameny. „Má zvláštní propustku s červeným lemem a podpisem ministra spravedlnosti. Ani mně se to nezdá.“ Petr Clemenza kroutil hlavou.

„Toho Andoliniho, který mě sem přivezl, toho znáš?“ pokračoval Michael.

„Jistě,“ přikývl Petr. „Občas pro nás v New Yorku udělal nějakou špinavou práci. Turiho otec, to bylo něco jiného. To byl spolehlivý zednický mistr. Jejich návrat na Sicílii, to bylo šílenství. Ale Siciliáni už jsou většinou takoví. Nemohou na své polorozpadlé sicilské boudy zapomenout. Vzal jsem si s sebou ještě dva muže. Nebyli tu dvacet let. Jednou jsme se šli trochu projít do přírody, kolem byly louky a stáda ovcí. Něco jsme vypili a museli jsme si ulevit. A víš, co, pak ti dva udělali? Začali poskakovat jak šašci a vykřikovali: „Ať žije Sicílie! Co se s nima dá udělat? Jsou prostě takoví. Sicilián zůstane Siciliánem až do smrti.“

„A co ten Andolini?“ zeptal se Michael.

Clemenza pokrčil rameny. „Je to bratranec tvého otce. Posledních pět let to byl nejbližší Giulianův spolubojovník. Předtím byl ve spojení s donem Crocem. Nikdo neví. Je nebezpečný.“ Andolini sem přiveze Giulianovu snoubenku. Je v jiném stavu,“ řekl Michael. „Máme ji poslat do Ameriky, odkud Giulianovi pošle šifrovaný vzkaz, že cesta je bezpečná, on pojede až potom. Slíbil jsem, že to tak uděláme. Půjde to?“

Clemenza byl překvapen. „Nevěděl jsem, že Giuliano má děvče. Samozřejmě, že to půjde.“

Vyšli do velké zahrady. Michael viděl, že u brány stojí stráže a po pláži se prochází nejméně šest ozbrojených mužů. V přístavu kotvil velký motorový člun. V zahradě stála skupinka venkovanů, kteří čekali, až budou moci mluvit s Petrem Clemenzou. Bylo jich asi dvacet, všichni byli typičtí Sicilané v odřených šatech a s čepicí s kšiltem. Vypadali jako chudé nápodoby dona Domenica. V rohu zahrady stál pod citrónovníkem kulatý dřevěný stůl s prostými dřevěnými židlemi. Clemenza a Michael si sedli a Clemenza zavolal na vesničany a pokynul jim. Jeden z nich přišel a sedl si. Clemenza mu kladl otázky. Je ženatý? Má děti? Jak dlouho pracuje pro dona Domenica? Jaké příbuzné má v Trapani? Chce jít do Ameriky a získat tam majetek? Odpověď na poslední otázku byla jednoznačná: ano.

Stařeny v černém přinesly z domu velký džbán s vínem ochuceným čerstvou citrónovou šťávou a tác plný skleniček. Clemenza každému z mužů, se kterými mluvil, nabídl pití a cigaretu. Když vyptávání skončilo a poslední venkovan vstal od stolu, celá skupina odešla ze zahrady a Clemenza se zeptal Michaela: „Co si o nich myslíš?“

„Zdají se mi všichni stejní. Všichni chtějí do Ameriky.“ Michael pokrčil rameny.

„Potřebujeme nové lidi,“ řekl Clemenza. „O mnoho mužů jsme přišli a možná že jich ještě mnoho ztratíme. Přibližně každých pět let se sem vracím a dvanáct jich odvážím do Ameriky. Sám je tam vycvičím. Nejdříve dostávají malé úkoly – jako osobní ochranka, jako stráže. Zkouším, jestli jsou věrní. Když cítím, že přišel čas, dávám jim možnost, aby si vydělali. Stále je mám pod kontrolou. To do chvíle, než pochopí, že jedině věrnost jim může zajistit slušné živobytí. Tady mě už znají. Vědí, že dělám nábor pro rodinu Corleonů a každý místní muž se ke mně chce dostat. Výběr však provádí můj bratr. Ke mně se dostanou jen ti, které doporučil on.“

Michael se rozhlížel po krásné zahradě se spoustou květin a citrónovníků. Stály v ní staré sochy z dávných zřícenin i nové sochy světců. Kolem dokola se táhla načervenalá zeď. Vskutku důstojné místo pro výběr dvanácti apoštolů smrti.

Pozdě odpoledne se u brány rezidence znovu ukázal malý fiat. Stráže mu uvolnily průjezd. Auto řídil Andolini, vedle kterého sedělo děvče s dlouhými černými vlasy a s krásnou jemnou tváří. Byla to tvář, jakou známe z obrazů Panny Marie. Když vystoupila z auta, všiml si Michael, že je těhotná. Měla na sobě prosté volné šaty, které nosí ženy na Sicílii běžně.

Michael Corleone s překvapením pozoroval, že se ze zadního sedadla vysoukala maličká postava Hectora Adonise. Adonis je představil. Jméno děvčete bylo Justina. Nebyla zakřiknutá, ačkoli jí bylo teprve sedmnáct. Z její tváře bylo vidět, že je to silná žena, která už prošla krutými životními zkouškami. Dříve než se pozdravila s Michaelem, důkladně si ho prohlédla. Jako by v jeho tváři hledala možné znamení zrady.

Jedna ze stařen ji odvedla do pokoje a Andolini vyndal z auta její zavazadlo. Měla jen malý kufřík. Michael jí ho odnesl do domu.

Společně se navečeřeli, jen Andolini byl už v tu chvíli i se svým fiatem pryč. Adonis zůstal s nimi. Při večeři plánovali, jak dostanou Justinu do Ameriky. Don Domenico řekl, že člun do Tunisu může odjet kdykoli. Je připraven a až přijde Giuliano, bude možno rychle vyrazit.

Petr Clemenza řekl, že Justinu do Tunisu odveze sám. Dovede ji ke zvláštnímu letadlu a opatří jí doklady, které jí umožní bez problémů vstoupit na půdu Spojených států. Potom se vrátí zpátky.

Po příjezdu do Ameriky pošle Justina šifrovaný vzkaz, který umožní rozjet akci na záchranu Giuliana.

Justina při večeři mluvila málo. Domenico se jí zeptal, jestli by byla schopna cestovat ještě ten den v noci, protože předpokládá, že se během dne dost unavila.

Když odpověděla, uvědomil si Michael, co na ní přitahovalo Giuliana. Černé oči se jí leskly a ústa vyjadřovala rozhodnost, kterou mají jen nejsilnější sicilské ženy. Způsob její řeči byl velitelský.

„Cestování je lehčí než práce a mnohem méně nebezpečné než stálé ukrývání. Spala jsem v kopcích a na pastvinách, proč bych nemohla spát na lodi nebo v letadle? Tam jistě nebude taková zima.“ Řekla to s hrdosti, ale když zvedla sklenici vína, ruce se jí třásly. „Jediné, co mi dělá starost, je to, aby Turi mohl odjet také. Proč nemůžeme jet spolu?“

„Nechtěl tě svou přítomností ohrozit,“ řekl Hector Adonis. „Jeho cesta bude složitější, bude třeba většího zajištění.“

„Člun vás odveze do Afriky krátce před rozbřeskem,“ řekl Petr Clemenza. „Teď byste si měla jít trochu odpočinout.“

„Nejsem unavená a na spánek nemám ani pomyšlení, jsem příliš rozrušená,“ řekla Justina. „Můžete mi ještě nalít víno?“ Don Domenico jí dolil až po okraj. „Jen pijte, děťátko bude zdravé a vám se bude líp spát. Giuliano nám neposlal žádný vzkaz?“

Justina se na něj smutně usmála. „Už několik měsíců jsem ho neviděla. Důvěřuje jen Pisciottovi. Nebojí se, že bych ho zradila, ale jsem prý jeho slabina, přes kterou by ho mohli dostat. To má z četby dobrodružných románů. Láskou ke mně prý projevil velkou slabost. Do svých plánů mě ale nikdy nezasvěcoval.“ Michaela Giuliano zajímal. Vždyť on sám nebo Sonny mohli vést stejný život, kdyby otec zůstal na Sicílii. „Jak jste se seznámila s Turim?“ zeptal se Justiny.

Zasmála se. „Zamilovala jsem se do něj, když mi bylo jedenáct,“ řekla. „Od té doby uplynulo už téměř sedm let. Bylo to v době, kdy Turi vstoupil na svou cestu mimo zákon a v naší vesničce byl slavný. Já a můj mladší bratr jsme pomáhali otci na poli a otec nám dal svazeček lir, abychom je odnesli matce. Byli jsme z toho tak vzrušení, že jsme peníze každému ukazovali. Potkali jsme dva karabiniéry, kteří nám peníze vzali a ještě se nám vysmáli. Nevěděli jsme, co dělat. Domů jsme se báli a vrátit se k otci jsme se báli také. Vtom z křoví vystoupil mladý muž. Byl vyšší než většina Siciliánů a měl i mohutnější záda. Vypadal jako američtí vojáci během války. Pod paží měl samopal, ale jeho hnědé oči byly vlídné. Byl krásný. Zeptal se nás: „Děti, proč pláčete, když je tak krásně? A ty, malá krasavice, jestli budeš plakat, budeš ošklivá a kdo si tě pak vezme? Usmíval se. Bylo vidět, že je hodný. Žalovali jsme mu na karabiniéry a on se jen smál a řekl, že před nimi se musíme mít vždycky na pozoru a že je dobře, že jsme dostali tak brzy za vyučenou. Dal bratrovi tlustý svazek lir, který jsme měli odnést matce, a mně dal lístek pro otce. Vzpomínám si doslova, co tam napsal: „Nic těm dvěma krásným dětem, které vám budou pomáhat, až budete staří, nevyčítejte. Přišly o mnohem méně peněz, než jsem jim dal. A pamatujte si: Od dnešního dne jste Vy i Vaše děti pod ochranou GIULIANA. To jméno bylo krásné a on ho napsal velkými písmeny. Celé měsíce se mi o tom jménu zdálo. Bylo napsáno jeho rukou – GIULIANO.

Byl tak hodný, že jsem se do něj zamilovala. Rád lidem pomáhal. V tom je stále stejný. Viděla jsem to na vlastní oči – bavilo ho rozdávat. Znamenalo to pro něj víc, než brát. Proto je na Sicílii mezi lidmi tak oblíbený.“

„Byl oblíbený až do událostí u Portelly della Ginestra,“ řekl Hector Adonis tiše.

Justina přivřela oči a ostře namítla: „Mají ho rádi stále!“

„A jak jste se s ním setkala znovu?“ vmísil se do hovoru Michael.

„Můj starší bratr se s ním spřátelil,“ odpověděla Justina. „A můj otec je možná členem jeho skupiny. Nevím. O naší svatbě věděla jen moje rodina a Turiho hlavní velitelé. Každý musel Turimu přísahat, že tajemství neprozradí. Bál se, že bych mohla být zatčena.“ Všichni u stolu byli překvapeni. Justina sáhla do záňadří a vyndala peněženku. Z ní vyndala zažloutlý úřední formulář s velkým razítkem. Ukázala ho Michaelovi, ale do ruky si ho vzal Hector Adonis, přečetl jej a usmál se na ni. „Zítra budeš v Americe. Můžu tuto radostnou novinu oznámit Turiho rodičům?“

Justina se začervenala. „Myslí si, že jsem otěhotněla svobodná, zlobí se na mne. Můžete jim to říct.“

„Viděla jste nebo četla závěť, kterou Turi skrývá?“ zeptal se Michael.

Justina zavrtěla hlavou. „Ne. O tom se mnou Turi nikdy nemluvil.“

Tvář dona Domenica se zakabonila; i on byl na ni zřejmé zvědavý. O závěti určitě slyšel, ale nelíbí se mu. Kdo o ní všechno ví? Lidé na Sicílii jistě ne. Ale členové vlády v Římě ano. Stejně jako don Croce, Giulianova rodina a hlavní členové skupiny.

„Done Domenico, smím vás poprosit o střechu nad hlavou do chvíle, než Justina z Ameriky vzkáže, že je v pořádku?“ zeptal se Hector Adonis. „Zařídím, aby se vzkaz dostal ke Giulianovi. Bude to jen jednu noc.“

Don Domenico odpověděl slavnostně: „Bude pro mne ctí, drahý pane profesore. Můžete zde zůstat, dokdy budete chtít. Teď už bychom však všichni měli jít spát. Mladá paní se musí před cestou vyspat a já jsem už na ponocování starý.“ Máváním mohutných paží je jako velký pták odháněl od stolu. Hectora Adonise uchopil za loket a vedl ho do ložnice, o ostatní hosty se postaraly služky.

Když Michael ráno vstal, byla Justina pryč.

Hector Adonis byl v domě ještě tři noci, než přišel od Justiny dopis, že se v pořádku dostala do Ameriky. Bylo v něm zašifrováno slovo, které Adonise uklidnilo a ráno před odchodem ještě požádal Michaela o rozhovor mezi čtyřma očima.

Michael byl celé dva dny napjatý, protože sám už chtěl být doma v Americe. To, jak Clemenza popsal Sonnyho smrt, v něm budilo nejasnou předtuchu o osudu Turiho Giuliana. Oba dva muži mu v myšlenkách postupně jakoby splývali. Byli si trochu podobní, oba byli stejně fyzicky zdatní. Michael byl stejně starý jako Giuliano a Giulianova sláva ho uchvacovala; už se těšil, až se s ním setká. Přemýšlel, jakou úlohu otec v Americe Giulianovi svěří. Nepochyboval v nejmenším, že o to otci jde. Jinak by nemělo smysl k nim domů Giuliana přivážet.

Michael šel s Adonisem po pláži, ozbrojené stráže je zdravily. Nikdo z nich se na malého elegantně oblečeného Hectora Adonise nedíval spatra. Motorový člun byl zakotven a Michael teď zblízka viděl, že je velký jako malá jachta. Muži na palubě měli lupary a samopaly.

Červencové slunce pálilo a moře bylo tak modré a klidné, že se od něj sluneční paprsky odrážely jako od kovové desky. Michael a Hector Adonis se posadili na přístavním molu.

„Dnes odpoledne odjíždím a chci vám dát poslední instrukce,“ řekl Hector Adonis tiše. „Nic víc pro Giuliana udělat nemůžu.“

„Samozřejmě,“ řekl Michael.

„Musíte okamžitě poslat svému otci do Ameriky Giulianovu závěť,“ řekl Adonis. „On už bude vědět, co s ní udělat. Zařídí, aby se don Croce a vláda v Římě dozvěděli, že se závěť dostala v pořádku do Ameriky, a pak nechají Giuliana být. Nechají ho vycestovat.“

„Máte závěť u sebe?“ zeptal se Michael.

Adonis se na něho potměšile usmál a nahlas se rozesmál. „Vždyť ji máte vy!“

To Michaela vyvedlo z míry. „Asi se pletete,“ řekl. „Mně ji nikdo nedal.“

„Máte ji,“ opakoval Hector Adonis. Chytil přátelsky Michaela za předloktí a Michael si všiml, jak má malé a štíhlé prsty. „Dala vám ji Turiho matka. Jen ona a já víme, kde je. Netuší to ani Pisciotta.“

Viděl, že se Michael stále tváří nechápavě. „Je v černé madoně,“ pokračoval Hector Adonis. „Tu madonu mají v rodině už po celé generace. Je to cenná soška. Každý o ní ví. Ale Giuliano dostal dutou kopii. Závěť je psaná na tenkém papíru a každá stránka je vlastnoručně podepsaná Giulianem. Poslední dva roky jsem mu to pomáhal dávat dohromady. Je tam i několik usvědčujících dokladů. Turi od počátku věděl, jak může skončit, a chtěl na to být připraven. Na to, jak je mladý, má smysl pro taktiku.“

Michael se rozesmál: „A jeho matka je dobrá herečka.“

„Jako všichni Sicilané,“ řekl Adonis. „Nevěříme nikomu, před každým se přetvařujeme. Turiho otci je samozřejmě možno věřit, ale není dost opatrný. Pisciotta byl od malička Giulianův nejvěrnější přítel, Stefan Andolini zachránil Giulianovi život v boji s karabiniéry. Muži se však mohou změnit nebo podlehnout pokušení. Proto jsem jim raději nic neřekl.“

„Vám Giuliano důvěřoval,“ doplnil Michael.

„Mne vzal na milost,“ řekl Hector Adonis prostě. „Vidíte však, jak to Giulianovi myslí? Mně svěřil závěť a Pisciottovi svůj život. Byl by zničen jen tehdy, kdybychom ho zradili oba.“

KAPITOLA 17

Michael Corleone a Hector Adonis se vrátili k rezidenci a spolu s Petrem Clemenzou se posadili pod citrónovník. Michael už se nemohl dočkat, až si závěť přečte. Pro Hectora Adonise měl přijet Andolini a odvézt ho zpátky do Montelepre. Michael čekal, zda Andolini nepřinese nějakou novou zprávu.

Pomalu minula hodina. Hector Adonis se znepokojeně díval na hodinky.

„Asi se mu rozbilo auto,“ řekl Michael. „Ten fiat je v hrozném stavu.“

Hector Adonis zavrtěl hlavou. „Stefan Andolini je sice vrah, ale je přesný a člověk se na něj může spolehnout. Obávám se, že se něco stalo. A já se musím dostat do Montelepre před zákazem vycházení.“

„Bratr vám půjčí auto i s řidičem,“ řekl Petr Clemenza.

Adonis uvažoval a za chvíli řekl: „To ne. Já počkám. Musím s ním mluvit“

„Nevadilo by vám, kdybychom šli dovnitř a přečetli si tu závěť?“ zeptal se Michael.

„Jak se ta soška otevírá?“

, Jistě, jen jděte,“ řekl Hector Adonis. „Sošku otevřete snadno. Je z tvrdého dřeva. Hlava je přilepená, snadno ji urazíte. Pokud byste při čtení něčemu nerozuměl, rád vám to vysvětlím. Pošlete pro mne služebnou.“

Michael a Petr šli nahoru do Michaelovy ložnice. Michael měl sošku v kapse saka; úplně na ni zapomněl. Vyndal ji a oba muži se podívali na černou Pannu Marii se zájmem. Tvář měla africké rysy, ale výraz obličeje byl podobný výrazu všech bílých madon, které zdobí téměř všechny chudé domácnosti na Sicílii. Michael sošku převracel v rukou. Byla velmi těžká. Nikoho by nenapadlo, že je uvnitř dutá.

Petr Clemenza došel ke dveřím a cosi zavolal na služebné. Jedna z nich přinesla kuchyňskou sekyrku. Nahlédla do místnosti a sekyrku podala Clemenzovi. Ten jí zavřel dveře před nosem.

Michael položil černou madonu na velký dřevěný prádelník. Jednou rukou ji držel za dno, druhou uchopil vršek hlavy. Clemenza přiložil madoně sekyrku opatrně na krk, rozmáchl se a jediným úderem odsekl hlavu tak prudce, že odletěla. Z krku vyčníval stočený papír převázaný měkkou šedivou kůží.

Clemenza vystihl přesně místo, ve kterém byla soška slepena; jinak by tvrdé olivové dřevo jen tak nepřesekl. Položil sekyrku na stůl a vyndal ze sošky papíry. Rozvázal kůži obepínající svitek a rozložil papíry po stole. Bylo to asi patnáct tenoučkých papírů hustě popsaných drobným písmem. Každý list byl dole označen nepořádným Giulianovým podpisem. Byly tam i orazítkované dokumenty, dopisy s úřední hlavičkou a notářská ověření. Dopisy se stále stáčely do trubiček, takže je Michael musel zatížit dvěma kusy sošky a sekyrkou. Potom nalil z karafy na nočním stolku víno do dvou sklenic a jednu podal Clemenzovi. Napili se a začali závěť číst.

Trvalo jim to skoro dvě hodiny.

Michael se divil, jak si mohl Turi ve všech těch nástrahách vůbec zachránit život. Ve světě se už vyznal a uměl si představit, co úsilí muselo Giuliana stát, aby si udržel moc a přitom zůstal svému poslání věrný. Když držel závěť, cítil se Michael Giuliano v ještě bližší než dříve a plně si uvědomoval odpovědnost, kterou má za jeho život.

Sedm let Giulianova života nepopisoval jen jeho deník, ale doplňovaly ho i doklady kompromitující křesťanskodemokratickou vládu v Římě. Michael se divil, jak mohli být mocní tak neopatrní. V sošce byl dopis s podpisem kardinála i dopis ministra spravedlnosti donu Crocemu s žádostí o radu, jak rozbít demonstraci u Portelly della Ginestra. Jednotlivé dokumenty vypadaly samy o sobě nevinně. Dohromady však představovaly důkazní materiál neobyčejné váhy.

Byl tam dopis prince Ollorta, který Giuliana ubezpečoval, že všichni vysoce postavení politici křěsťánskodemokratické strany princi slíbili, že udělají vše, co budou moci, aby byl Giuliano omilostněn, pokud bude pracovat pro ně. Princ Ollorto v dopise zdůrazňoval, že má plnou podporu římského ministra spravedlnosti.

Byly tam i kopie článků připravovaných velitelstvím karabiniérů o Giulianově dopadení. Giulianovi je opatřili za poskytnutou protislužbu.

„Ani se nedíván, že se bojí Giuliana zabít,“ řekl Michael. „Těmito materiály je může všechny zničit.“

„Odjedu s tím rovnou do Tunisu,“ řekl Petr Clemenza. „V noci už bude mít všechny papíry tvůj otec.“

Uchopil Madonu a všechny papíry do ní vrátil. Pak si ji strčil do kapsy. „Není nač čekat,“ řekl Michaelovi. „Když vyrazím teď, mohu být do rána zpátky.“

Vyšli z budovy, Clemenza poslal sekyrku zpět do kuchyně, stařena si ji prohlédla, zda na ní náhodou není krev. Vyšli na pobřeží a s překvapením zjistili, že Hector Adonis stále ještě čeká. Stefan Andolini se neobjevil.

Adonis si uvolnil kravatu a složil sako; bílou košili měl propocenou, ačkoli seděl ve stínu citrónovníku. Byl trochu opilý – velký džbán vína na dřevěném stole byl prázdný.

Pozdravil Michaela a Petra Clemenzu se zoufalým výrazem ve tváři. „Zrada právě začíná vrcholit. Andolini má tři hodiny zpoždění. Musím zajet do Montelepre a do Palerma a poslat Giulianovi vzkaz.“

„A co když se mu, pane profesore, rozbilo auto nebo ho zdrželo něco jiného? Mohlo se přihodit cokoli,“ uklidňoval ho Petr Clemenza. „Ví, že jste tu v bezpečí a že na něj počkáte. Pokud nepřijde dnes, strávíte u nás ještě jednu noc.“

Ale Hector Adonis si pro sebe jen bručel: „ Je to špatné, je to špatné!“ a požádal je, aby ho nechali odvézt. Clemenza přikázal dvěma svým pomocníkům, aby odvezli Hectora Adonise alfou romeo až do Palerma. A aby se vrátili ještě před setměním.

Pomohli Adonisovi nastoupit do auta a řekli mu, ať se netrápí. Závěť bude během čtyřiadvaceti hodin v Americe a Giuliano bude v bezpečí. Když auto vyjelo z brány, sešli Michael s Clemenzou k molu, Clemenza nastartoval člun a Michael se na něj díval. „Ráno jsem zpátky,“ zavolal Clemenza. Michaela napadlo, co by se stalo, kdyby se právě v noci objevil Giuliano.

O něco později mu dvě stařeny přinesly večeři. Když dojedl, vydal se na procházku po pláži a vrátil se, až když ho zastavily stráže na konci usedlosti. Právě zapadalo slunce a modrá barva Středozemního moře ztmavla, zesametověla a vítr přinášel od Afriky vůni divokých květin a zvířat.

Nad mořskou hladinou nebzučel žádný hmyz; ten potřebuje rostlinstvo a prosluněný vnitrozemský vzduch. Nastalo ticho. Michael stál na pobřeží, vnímal klid a krásu sicilského večera a litoval všechny, které za chvíli pohltí děsivá noční tma; Giuliana v kopcích, Pisciottu, který prochází nepřátelským územím, profesora Adonise a Stefana Andoliniho, kteří jsou teď někde na prašných sicilských silnicích, a Petra Clemenzu mířícího po modročemé hladině do Tunisu. Kam však odešel don Clemenza, že ho neviděl u večeře? Všechny zahalily stíny sicilského večera. Až se z nich vynoří znovu, bude scéna připravena pro další jednání ze života Turiho Giuliana. Nebo pro jeho smrt.

Kniha čtvrtá

DON CROCE

●

1947

KAPITOLA 18

Král Umberto II. ze Savojského rodu byl panovník skromný a nevýbojný. Lid ho měl rád a on souhlasil s tím, aby o příštím charakteru státního zřízení v Itálii rozhodlo referendum. Otázka zněla, přejí-li si lidé monarchii, nebo ne. On nechtěl být králem, pokud by si to lidé nepřáli. V tom byl podobný svým předchůdcům. Savojští králové nebyli ctižádostiví; a politici nepochybovali, že referendum rozhodne ve prospěch monarchie.

Předpokládalo se, že Sicílie bude z velké části hlasovat pro zachování stávajícího stavu. Na ostrově byly v tu dobu dvě rozhodující síly. Turi Giuliano, jehož skupiny kontrolovaly severozápadní části Sicílie, a don Croce Malo, jehož přátelé Přátel kontrolovali zbytek. Giuliano se volebních bojů politických stran neúčastnil. Don Croce a mafie dělali vše pro to, aby vyhráli křesťanští demokraté a zachovalo se království.

K velkému překvapení italští voliči monarchii odmítli a Itálie se stala republikou. Nečekaný úspěch socialistů a komunistů otřásl křesťanskými demokraty tak, že moc nechybělo a byli by ztratili své vedoucí postavení. Vypadalo to, že v příštích volbách se vlády v Římě ujmou socialisté. Křesťanští demokraté začali soustřeďovat všechny síly tak, aby příští volby vyhráli.

Nejvíce ze všeho překvapila Sicílie. Mnozí poslanci socialistické a komunistické strany byli zvoleni právě na Sicílii. Přitom odbory na Sicílii byly dosud považovány za dílo ďáblovo a mnozí průmyslníci a statkáři s nimi odmítali jednat.

Don Croce běsnil. Jeho lidé udělali, co bylo v jejich silách. Zastrašovali vesničany, ale hrozby zřejmě nestačily. Faráři kázali na příkaz církve proti komunistům a řádové sestry dávaly milodary jen těm, kdo slíbili, že dají svůj hlas křesťanskodemokratické straně.

I ministr spravedlnosti Trezza se na své Siciliány rozhněval. Byl zoufalý. Jak jen mohli volit socialisty a komunisty, kteří jim teď možná rozbijí rodiny a vyženou Boha ze všech krásných italských katedrál? Na tuto otázku mu mohla dát odpověď jediná osoba. A stejně tak na otázku, jak zachránit příští volby, které mohly rozhodnout o budoucnosti politického života v Itálii. Zavolal si k sobě dona Croceho.

Sicilští sedláci, kteří hlasovali pro levicové strany a odstraněni svého milovaného krále, by neuvěřili, k jaké zuřivosti vyprovokovali svou vrchnost. A s údivem by poslouchali, že Spojené státy, Francie a Velká Británie se začaly bát, aby se Itálie nestala spojencem Rusů. Většina z nich o Rusku nikdy ani neslyšela.

Chudí lidé na Sicílii dostali po dvaceti letech možnost demokraticky volit a prostě si vybrali kandidáty těch politických stran, které jim slíbily, že si budou moci koupit za nepříliš mnoho peněz vlastní kousek půdy.

S hrůzou by však přijali, kdyby měl jejich hlas odevzdaný stranám levice vést k narušení rodinných vztahů nebo kdyby směřoval proti Panně Marii a svaté katolické církvi. Svaté obrázky zdobily každou sicilskou kuchyni a ložnici. S hrůzou by přijali, kdyby zjistili, že hlasovali za přeměnu katedrál v muzea a za vyhnání papeže z Itálie.

Bylo to jednoduché. Siciliáni odevzdali svůj hlas levici proto, aby dostali kousek země pro sebe a své rodiny. To nebyl hlas pro žádnou politickou stranu. Nedovedli si představit nic krásnějšího než to, že by pracovali na vlastní půdě a že by spolu se svou rodinou užívali plody své namáhavé práce. Ve svých snech si představovali několik akrů pole s obilím, terasovitou zahradu se zeleninou, vlastní vinohrad a několik citrónovníků a olivovníků.

Ministr spravedlnosti Francisco Trezza byl Sicilan a upřímný antifašista. Za Mussoliniho byl vězněn, ale podařilo se mu uprchnout do Anglie. Byl vysoký, vypadal aristokraticky a měl stále ještě tmavé, černé vlasy, ačkoli v hustém plnovousu mu sem tam již prosvítaly šediny. Kdysi to byl skutečný hrdina, dnes nekompromisní byrokrat a politik, což je kombinace vpravdě nebezpečná.

Ministr měl obrovskou pracovnu v Římě zařízenou mohutným antickým nábytkem. Na stěnách visely portréty prezidenta Roosevelta a Winstona Churchilla. Okna byla z barevného skla a za nimi byl úzký balkón. Ministr nalil donu Crocemu víno.

Pohodlně se usadili, pili a rozmlouvali o politické situaci na Sicílii a o příštích oblastních volbách. Ministr Trezza se netajil svými obavami. Pokud půjde Sicílie k volbám s levicovým zaměřením, ztratí křesťanskodemokratická strana většinu ve vládě. Církev může přijít o výsadní pozici zaručenou ústavou.

Don Croce Malo poslouchal ministra mlčky. Vydatně jedl a musel připustit, že v Římě se žije lépe než na Sicílii. Nakláněl se těsně nad talířem se špagetami a lanýži; jeho velké čelisti neúnavně žvýkaly. Občas si utřel fousky ubrouskem. Jak číšníci přinášeli jednotlivé chody, vždy očichal jídlo, zda není otrávené. Přelétal pohledem jídlo po celém stole. Když ministr mluvil o současné situaci ve státě, neřekl ani slovo.

Nakonec přinesli obrovskou mísu s ovocem a sýr. Don se chystal, že promluví nad šálkem kávy a sklenkou koňaku. Ministr ho odvedl do salónu s obrovskými vypolštářóvanými křesly. Sám nalil donovi kávu, nabídl mu cigaretu, kterou si don nevzal, a chystal se, že vyslechne, co si o všem don myslí. Věděl, že Croce bude mluvit věcně a konkrétně.

Don Croce si ministra dobře prohlédl. Aristokratický profil, nevýrazné rysy a energické chování na něj neudělaly nejmenší dojem. Na Sicílii by takovýto člověk neznamenal nic. A přece právě on může výrazně pomoci při upevnění moci mafie na Sicílii. V minulosti dělali chybu, když nad Římem jen ohrnovali nos; nakonec z toho byl Mussolini a fašisté. Don Croce si nedělal žádné iluze. Levicová vláda by mohla přijít s podstatnými reformami a mohla by se pokusit zlikvidovat ilegální vládu přátel Přátel. Jedině křesťanskodemokratická vláda je zárukou vývoje, který může upevnit postavení dona Croceho. Proto přijal pozvání do Říma se zadostiučiněním. Jako zázračný léčitel, který si jede vyslechnout prosbu nemocných. Don Croce věděl, že lék zná.

„V budoucích volbách se vám za Sicílii mohu zaručit,“ řekl ministrovi, „budeme však potřebovat ozbrojené oddíly. A musíme mít záruku, že nezakročíte proti Turimu Giulianovi“

„To nemohu slíbit,“ řekl ministr.

„Ten slib musím dostat,“ řekl don Croce. Ministr si pohladil plnovous. „Kdo je to vlastně ten Giuliano?“ zeptal se váhavě. „Na banditu je hodně mladý. I když je Sicilián.“

Jakýpak bandita, je to milý hoch,“ řekl don Croce, přičemž zapomněl říci, že Giuliana v životě neviděl.

Ministr zavrtěl hlavou. „To není možné! Člověk, který zabije tolik karabiniérů, nemůže být milý hoch.“

Byla to pravda. Don Croce si uvědomil, že Giuliano byl v posledních letech neobyčejně neopatrný. Od chvíle, kdy zabil pátera Dodánu, se nedrží zpátky a vystupuje tvrdě ať už vůči svým nepřátelům z mafie, nebo z Říma. Posílá do novin prohlášení, že jen on sám je skutečným vládcem západní Sicílie. Karabiniéry ve městech Montelepre, Corleone a Monreale vyzval, aby po půlnoci nevycházeli hlídkovat do ulic. Je prý třeba, aby lidé mohli volně navštěvovat přátele a rodiny, a on si nepřeje, aby je zatýkali v posteli nebo stříleli při odchodu z domova.

Noviny tiskly Giulianova prohlášení se špatně skrývanou – škodolibostí. Giuliano zakázal cassettu! Zakazuje policii hlídkovat ve městech, k čemuž ji opravňuje zákon! To si ten chlapec o sobě myslí, že je králem Itálie? Na karikaturách byli kresleni karabiniéři skrývající se v uličkách Montelepre, zatímco na náměstí se tyčila impozantní postava.

Strážmistr mohl udělat jen jediné. Hlídky posílal do ulic každou noc. Každou noc byla jeho posádka posílena o sto vojáků v pohotovosti; hlídala přístupy do kopců, aby odtud Giuliano nemohl zaútočit.

Když jednou strážmistr poslal karabiniéry do kopců, Giuliano na ně se svými pěti veliteli – Pisciottou, Terranovou, Passatempem, Silvestrem a Andolinim – zaútočil. Každý z nich velel skupině padesáti mužů. Giuliano bez milosti šest karabiniérů zastřelil. Zbylým oddílům se podařilo z palby samopalů a pušek zachránit.

Giulianova bezohlednost je to, čeho mohou využít, pokud se o tom donu Crocemu podaří ministra přesvědčit.

„Věřte mi,“ řekl don Croce, „Giuliano může našim záměrům dobře posloužit. Přesvědčím ho, aby se obrátil proti socialistické straně na Sicílii. Zaútočí na ně a znemožní činnost jejich agitátorů. Bude nepřímo působit jako moje ocelová pěst. To, co se veřejnost nesmí dozvědět, zajistím já a moji přátelé.“

Návrh ministra Trezzu nepohoršil, přesto řekl: „Giuliano, to je celostátní skandál. Mezinárodní skandál. Hlavní velitel armády mi předložil plán, podle něhož tam pošle vojsko a Giulianovu bandu rozmetá na kusy. Na Giulianovu hlavu je vypsána odměna deseti miliónů lir. Na Sicílii se přesune tisíc karabiniérů, aby doplnili místní posádky. A vy mne žádáte, abych ho chránil! Drahý done Croce, očekávám, že mi ho pomůžete dostat stejně, jako se to podařilo u jiných banditů. Giuliano je ostuda celé Itálie. Každý se domnívá, že je ho třeba konečně odstranit.“ Don Croce dopil kávu a prsty si utřel fousky. Přetvářka Říma ho poněkud podráždila. Pomalu zavrtěl hlavou. „Turi Giuliano má pro nás daleko větší cenu v kopcích, kde si hraje na hrdinu. Lidé na Sicílii ho milují, modlí se za něj. Nenajde se tam nikdo, kdo by ho dokázal zradit. Giuliano je někdo úplně jiný než ostatní banditi. Mám v jeho skupině vlastní lidi, ale nejsem si jist jejich věrností. Giuliano si dokáže každého získat. Pokud tam pošlete tisíc karabiniérů a armádu a oni neuspějí, co pak? Řeknu to takto: pokud se Giuliano rozhodne v příštích volbách podporovat levici, ztratíte Sicílii a tím vaše strana ztratí i celou Itálii.“ Podíval se na ministra. „S Giulianem je třeba se domluvit,“ řekl.

„Jak si to představujete?“ zeptal se ministr se zdvořilým, ale nadřazeným úsměvem, který v donu Crocem vzbudil pohrdání. Byl to úsměv Římana, ačkoli ministr byl ze Sicílie. Ministr pokračoval: „Vím z důvěryhodných míst, že vás Giuliano zrovna dvakrát nemiluje.“

Don Croce pokrčil rameny. „Poslední tři roky je naživu jen díky tomu, že byl rozumný a nenechal se unést nenávistí. Navíc s ním udržuji spojení. K mým lidem patří i doktor Hector Adonis,

Giulianův kmotr a nejbližší přítel. On celou věc zprostředkovává. Od vás ovšem musím mít konkrétní záruky.“

„To vám mám dát černé na bílém, že mám rád banditu, kterého se pokouším dopadnout?“ zeptal se ministr ironicky.

K silným stránkám donovy osobnosti patřilo, že uměl přeslechnout urážlivý tón nebo nedostatek úcty, ačkoli si je dobře zapamatoval. Na tváři se mu usadila neprůhledná maska. „Ne, postačí, když mi dáte kopii plánu hlavního velitele armády na provedení akce proti Giulianovi,“ řekl suše. „A kopii vašeho rozkazu na posilnění ostrova o tisíc karabiniérů. Ukáži je Giulianovi s tím, že od všeho upustíte, když slíbí, že zapůsobí na sicilské voliče. Uškodit vám to nemůže, přinejhorším řeknete, že vám ty kopie někdo ukradl. Kromě toho Giulianovi slíbím, že pokud ve volbách vyhrají křesťanští demokraté, dostane milost.“

„To ne,“ řekl ministr. „Udělení milosti není v mé kompetenci.“

„Ale slíbit to můžete,“ namítl don Croce. „Kdyby to nakonec nešlo, prostě mu to oznámím.“

Ministrovi začala celá věc docházet. Don Croce naznačuje, že nakonec je stejně třeba se Giuliana zbavit, protože pro ně dva je Sicílie příliš malá. To je ovšem donova záležitost, s tím si ministr nemusí dělat starosti. Koneckonců, sliby ho nic nestojí. Postačí, když dá donovi kopie dvou vojenských plánů.

Ministr uvažoval. Don Croce sklonil svou velkou hlavu a tichým hlasem opakoval: „Pokud by milost skutečně bylo možno udělit, rozhodně se za ni přimlouvám.“

Ministr vstal, přecházel po místnosti a přemýšlel, jaké těžkosti mohou nastat. Don Croce ho nesledoval, ani se nepohnul. „Slibte mu tu milost mým jménem, ale musíte si uvědomit, že je to složitá záležitost. Mohl by z toho být obrovský skandál. Stačilo by, aby se o této naší schůzce dozvěděly noviny a já bych se klidně mohl vrátit na Sicílii kydat hnůj. Skutečně ty kopie vojenských plánů potřebujete?“

„Bez nich nemůžu dokázat nic,“ řekl don Croce. „A Giuliano musí dostat důkaz o tom, že jsme přátelé, a i nějaký slib za své služby. Když uvidí, jaká akce se proti němu připravovala, a když bude mít slib, že od ní upustíte, budou obě podmínky splněny. Bude se moci pohybovat jako dřív, nebude mu hrozit boj s vojskem a s posílenou policií. To, že budu mít kopie plánů ve svých rukou, bude potvrzovat, že jsem s vámi ve spojení, a když se od plánovaných akcí nakonec upustí, bude přesvědčen, že mám v Římě určitý vliv.“

Ministr nalil donu Crocemu další šálek kávy. „Souhlasím. Spoléhám se na vaše přátelství. Je třeba postupovat opatrně. Mám strach o vaši bezpečnost. Když Giuliano svůj úkol splní a potom milost nedostane, jistě vám to bude zazlívat.“

Don přikývl, ale nic neříkal. Upil ze šálku kávy. Ministr ho pozoroval. „Na tak malém ostrově není pro vás dva dost místa,“ řekl nakonec.

Don se usmál. „Já už mu prostor uvolním, zatím není kam spěchat.“

„Dobře,“ řekl ministr. „Pamatujte si tohle: pokud budu moci straně slíbit, že v příštích volbách bude mít hlasy na Sicílii zajištěné, a pokud se Giulianův případ vyřeší tak, že to zvedne prestiž vlády, může mi to zajistit určitý postup. Ať už to dopadne jakkoli, vaši laskavost vám, drahý příteli, nikdy nezapomenu. Můžete se na mne kdykoli obrátit.“

Don Croce si hověl ve fotelu a v duchu si kladl otázku, zda by skutečně stálo za to udělat tohohle sicilského vejra ministerským předsedou Itálie. Je možné, že by z jeho hlouposti mohli přátelé Přátel těžit. Pokud by chystal nějaký podraz, snadno by si to s ním vyřídili. „Děkuji vám za vaše přátelství, pokusím se vám pomoci. Udělám vše, co je v mých silách, na to se můžete spolehnout,“ řekl pak upřímně. „Jsme domluveni. Zítra odpoledne se vrátím do Palerma a budu vám vděčný, když mi ty plány a dokumenty doručíte během dopoledne do hotelu. Pokud jde o Giuliana, v případě, že mu nebudete moci zajistit milost, postarám se, aby zmizel. Buď do Ameriky, anebo někam jinam, kde vás už nebude znepokojovat.“

Tak se rozešli. Sicilián Trezza, usilující o upevnění společenského pořádku, a don Croce, který se na římskou moc a její zákony díval jako na výmysl ďábla, který mu svazuje ruce. Don Croce věřil jen ve svobodu, ve svou osobní svobodu, za kterou nikomu nevděčil a kterou mu poskytovala zasloužená úcta projevovaná jeho sicilskými spoluobčany. Je jen neštěstí, že ho osud postavil proti Turimu, který se mu líbí, a ne proti tomuto odpornému ministerskému pokrytci.

Jakmile se vrátil do Palerma, zavolal si don Croce Hectora Adonise. Řekl mu o setkání s ministrem Trezzou a o tom, na čem se dohodli. Potom mu ukázal kopie plánů připravovaných akcí proti Giulianovi. Jak don Croce očekával, malým Adonisem to otřáslo.

„Ministr mi slíbil, že plány odmítne a celá akce se neuskuteční, pokud váš kmotřenec zajistí svým vlivem výsledek příštích voleb. Teď mu jde o život; chudí se o sebe musí postarat sami. Musí myslet na vlastní bezpečnost. Je v jeho zájmu, aby pochopil, že mu spojení s Římem a ministrem spravedlnosti poskytuje jedinečnou příležitost. Trezza má pod sebou karabiniéry, policii a soudnictví. Může se stát ministerským předsedou. Potom se bude moci Turi vrátit ke své rodině a mohla by ho čekat úspěšná politická dráha. Lidé na Sicílii ho mají rádi. Teď se však musí Turi přizpůsobit. Spoléhám na to, že ho přesvědčíte.“

„Myslíte, že může věřit slibům Říma?“ pochyboval Hector Adonis. „Turi od samého začátku bojoval za chudé. Nikdy se nepostaví proti jejich zájmům.“

„Komunista přece není,“ přerušil ho prudce don Croce. „Chci se s ním sejít, zařiďte to. Já ho přesvědčím. Jsme teď dva nejvlivnější lidé na Sicílii. Proč bychom nemohli spolupracovat? Vím, že to kdysi odmítl, ale časy se změnily. Teď jde o naši společnou záchranu. Komunisti by nás oba zlikvidovali. Jejich stát by si nemohl dovolit ani lidového hrdinu, jako je Giuliano, ani takového zločince, jako jsem já. Setkám se s ním, kde bude chtít. A řekněte mu, že za sliby z Říma osobně ručím. Pokud v příštích volbách vyhrají křesťanští demokraté, sám si beru na starost udělení milosti Giulianovi. Jako záruku mu dávám svůj Život a čest.“

Hector Adonis rozuměl. Don Croce si je vědom Giulianovy nenávisti v případě, že by ministr Trezza svůj slib nesplnil.

„Můžu si ty plány vzít, aby se na ně Giuliano podíval?“ zeptal se Hector Adonis.

Don Croce se na chvíli zamyslel. Věděl, že mu plány nevrátí. Naopak, v budoucnosti je Giuliano může použít proti němu. Usmál se: „Drahý pane profesore, jistěže si je můžete vzít.“

Turi čekal na Hectora Adonise a přemýšlel. Věděl, že úspěch levice ve volbách přinutí dona Croceho k tomu, aby ho vyhledal.

Za téměř čtyři roky svého působení rozdal Giuliano chudým stovky miliónů lir a tuny potravin. Víc jim poskytnout nemůže.

Knihy o ekonomii a politice, které mu přinášel Adonis, ho< znepokojovaly. Studium historie ho vedlo k závěru, že pro chudé lidi kdekoli na světě jsou jedinou nadějí levicové strany. Nedokázal se s nimi však ztotožnit. Vadila mu jejich agitace proti církvi a napadání sicilských rodinných vztahů. Byl si vědom i toho, že socialistická vláda by se ho z kopců snažila odstranit ještě více než dnešní křesťanští demokraté.

Byla půlnoc a Giuliano pozoroval ohně, které jeho muži zapálili na úbočích. Občas sem zaletěly tóny hudby z ampliónů na náměstí v Montelepre, kde zapnuli vysílání palermského rozhlasu. Osvětlení ve městě vytvářelo téměř dokonalý kruh. Až přijde Adonis a proberou všechno potřebné, doprovodí svého kmotra a navštíví rodiče a La Venera. Nemusel se bát. Po třech letech získal kontrolu nad celou oblastí. Oddíl karabiniérů ve městě měl pod dohledem. Mohl by je i zlikvidovat, kdyby se odvážili přiblížit k jejich domu. Jeho muži teď byli už přímo na via Bella.

Když Adonis přišel, odvedl ho Turi do velké jeskyně, kde měl stůl, židle a svítil tam bateriemi ze zásob americké armády. Hector Adonis ho objal a dal mu několik knih, které mu přinesl. Kromě toho mu předal tašku s papíry. „To tě bude zajímat. Přečti si to.“

Giuliano rozložil papíry po dřevěném stole. Byl mezi nimi rozkaz ministra Trezzy, aby na Sicílii přesunuli další tisíc karabiniérů k boji proti Giulianovi a jeho skupině. Byly tam i plány hlavního velitele vojsk. Giuliano si přečetl dokumenty se zájmem. Neměl z nich strach. Jen se bude muset stáhnout hlouběji do kopců. Je dobře, že to ví.

„Kdo ti to dal,?“ zeptal se Adonise.

„Don Croce,“ řekl Adonis. „Dostal je přímo od ministra Trezzy.“ Turi se usmál; ta zpráva ho zřejmě nepřekvapila.

„To z toho mám mít strach?“ zeptal se. „Kopce jsou hluboké. Všichni, kteří sem přijdou, v nich mohou zmizet. A já si budu dál dělat své.“

„Don Croce se s tebou chce setkat. Přijde kamkoli, místo máš určit ty. Tyto dokumenty jsou důkazem jeho dobré vůle. Chce ti něco nabídnout.“

„A ty mi doporučuješ, abych se s donem Crocem setkal?“ zeptal se Turi a pátravě se na Adonise podíval.

„Ano,“ odpověděl Adonis.

Turi souhlasil. „Setkáme se ve tvém domě v Montelepre. Myslíš si, že se toho don Croce odváží?“

„Proč by se neodvážil? Zaručím se mu, že se mu hic nestane. A ty se za totéž zaručíš mně, tobě důvěřuji ze všech lidí nejvíc.“

Giuliano potřásl Hectorovi rukou. „Já tobě také,“ řekl. „Děkuji ti za ty plány a za knihy, které jsi mi přinesl. Mohl bys mi v nich něco vysvětlit?“

, Jistě,“ odpověděl Adonis. Celou noc mu pak svým profesorským stylem vysvětloval obtížné pasáže z přinesených knih. Giuliano pozorně poslouchal a ptal se. Jako před mnoha lety.

Adonis navrhl Giulianovi, aby začal psát závěť ve formě deníku. Vznikl by tak dokument, který by zachytil vznik tajné dohody, kterou uzavře s donem Crocem a ministrem Trezzou. Jednou mu ten deník může zachránit život.

Giuliano byl nápadem nadšen. I kdyby nebyl v současnosti k ničemu, mohl by ho třeba za sto let objevit nějaký jeho nástupce; stejně jako on a Pisciotta objevili kosti Hannibalova slona.

KAPITOLA 19

Za dva dny se uskutečnilo historické setkání. Celé Montelepre už vědělo, že don Croce Malo přijde za jejich Giulianem, a bylo plné vzrušení. Nikdo nevěděl, jak se tajemství dostalo na veřejnost. Možná, že to naznačila mimořádná opatření, kterými se Giuliano na setkání připravil. Jeho hlídky obsadily silnici do Palerma a téměř padesát jeho mužů, kteří měli příbuzné v Montelepre, přišlo navštívit své příbuzné.

Passtempo se svými lidmi obklíčil kasárna Bellampo a hlídal karabiniéry, kteří by se náhodou opovážili vyjít ven a hlídkovat. Terranova kontroloval silnici z Castellammare a Trapani. Desátník Canio Silvestra s pěti nejlepšími střelci a těžkým kulometem obsadil střechu jednoho domu, kde se skryl za bambusovou sítí, na jakých se v Montelepre sušívají rajská jablíčka.

Don Croce přijel v podvečer v pohodlné alfě romeo a zaparkoval před domem Hectora Adonise. Doprovázel ho jeho bratr Benjamino a dva ozbrojení strážci, kteří zůstali s řidičem v autě. Hector Adonis ho přivítal oblečený elegantněji, než měl ve zvyku. Oblékl si šedivý oblek, který si dal ušít v Londýně, a na bílé košili měl červenočerně proužkovanou kravatu. Don byl oblečen ještě nedbaleji než obvykle, což zvýrazňovalo jeho velké břicho; košili měl rozhalenou, silné černé sako neměl dopnuté, takže byly vidět široké bílé šle, které mu držely kalhoty. Na nohou měl lehké sandály.

Páter Benjamino byl v sutaně a na hlavě měl jako vždy zaprášený černý klobouk. Při vstupu do domu se pokřižoval a nesrozumitelnými slovy požehnal domu.

Hector Adonis vlastnil nejkrásnější dům v Montelepre a byl na něj hrdý. Nábytek byl francouzský a obrazy na stěnách si kupoval sám od nejznámějších žijících italských malířů. Nádobí bylo německé. O dům se starala Italka středních let, která před válkou sloužila v Anglii.

Všichni tři si sedli do salónu, služebná jim přinesla kávu a oni čekali na Giuliana.

Don Croce se cítil naprosto bezpečný. Věděl, že Giuliano slovo neporuší; to by svému kmotrovi nikdy neudělal. Byl plný očekávání. Měl se setkat tváři v tvář se vznikajícím mýtem, přesto ho trochu překvapilo, jak tiše se Giuliano dostal do domu. Na dláždění se neozval žádný zvuk, dveře nezavrzaly. Náhle se Giuliano objevil v salónu. Don Croce žasl nad jeho mužným vzezřením.

Pobytem v kopcích se mu hrudník rozšířil a obličej zúžil. Byl sice stále ještě oblý, ale tváře byly hubené a zvýraznila se brada. Oči měl hnědé se zvláštním stříbřitým lemem, vypadaly jako drahokamy vsazené do důlků. I oblečení bylo působivé – slušivé manšestrové kalhoty, čerstvě vypraná a vyžehlená bílá košile. Přes ni měl loveckou vestu z hnědého dyftýnu, pod kterou visel samopal, bez něhož se nehnul ani na krok. Giuliano působil neuvěřitelně mladě, jako chlapec, ačkoli mu bylo čtyřiadvacet let.

Je možné, že tento chlapec dokáže vzdorovat Římu, odolat přátelům Přátel, získat si zabijáka Andoliniho, zkrotit Passatempa, dobýt čtvrtinu Sicílie a těšit se přízni lidu celého ostrova? Don Croce věděl, že Giuliano je neobyčejně statečný, ale na Sicílii bylo mnoho statečných mužů, kteří brzy zemřeli, protože je v krátké době někdo zradil.

Právě ve chvíli, kdy se dona zmocnily pochybnosti, udělal Turi něco, čím ho potěšil a znovu přesvědčil, že dělá správně, když se s ním chce spojit. Giuliano vešel do místnosti a šel přímo k donu Crocemu se slovy: „Bacio tua mano.“

Jde o tradiční pozdrav, kterým malí sicilští rolníci zdraví člověka ve vyšším postavení: kněze, statkáře nebo šlechtice. Znamená „ruku líbám“. Giuliano se při jeho vyslovení usmíval. Don Croce si uvědomil, proč ho Giuliano pozdravil právě takto. Nechtěl vyjádřit svou podřazenost, ani respekt k donovi. Přesto naznačil, že si váží důvěry, se kterou se mu svým příchodem odevzdal do rukou.

Don Croce pomalu vstal a vzal Giuliana do náručí. Chtěl mu vyjádřit svou náklonnost. Když Giuliana objímal, všiml si, že tvář Hectora Adonise září hrdostí.

Do místnosti vstoupil Pisciotta, sledoval výjev před sebou a usmíval se. I on byl hezký, ale jinak než Giuliano. Byl hubený, lícní kosti měl vystouplé a pleť tmavší než Giuliano. Černé vlasy si pečlivě česal, zatímco Giuliano si nechal své světlehnědé vlasy stříhat nakrátko.

Turi Giuliano počítal s tím, že svým pozdravem dona překvapí. Zaujalo ho, že ho don přijal s takovou vřelostí. Podíval se na mohutnou donovu postavu a zpozorněl. Před ním stál nebezpečný člověk. Pověsti nelhaly, z dona vyzařovala moc. Z tlustého těla, které by se u jiného člověka mohlo zdát směšné, vyzařovala energie. Dona byla plná místnost. Když promluvil, zněl jeho hlas zvučně jako v kostele. Don v sobě uměl soustředit zvláštní sílu. Byla to směsice upřímnosti a uhlazené zdvořilosti, kterou by u člověka s takovým vzhledem nikdo nečekal.

„Sleduji tě už léta a dlouho se na tento den připravuji. Dnes je tu a překonal všechna má očekávání.“

„To mi snad až příliš lichotíte,“ řekl Giuliano. Pokračoval velmi obezřetně, věděl, co se od něho čeká. „Vždy jsem doufal, že se staneme přáteli.“

Don Croce přikývl a hned začal vysvětlovat úmluvu s ministrem Trezzou. Pokud jim Giuliano pomůže a přesvědčí sicilské obyvatelstvo, jak správně hlasovat v příštích volbách, pak bude možno zařídit, aby mu byla udělena milost. Giuliano se vrátí k rodině jako spořádaný občan a přestane být banditou. Jako důkaz, že jejich úmluva bude platit, dal ministr Trezza donovi plány připravované akce proti Giulianovi. „Pokud s tím budeš souhlasit, ministr akci zastaví. Vojáci sem nepůjdou a ani další tisíc karabiniérů na Sicílii poslán nebude.“

Don Croce viděl, že Giuliano pozorně poslouchá, ale nevypadá překvapeně. Pokračoval: „Každý Sicilan ví, že ti jde o pomoc chudým. Bylo by logické, kdybys podporoval levicové strany. Já však ván, že věříš v Boha a že jsi pravý Sicilan. Každý ví, jak rád máš svou matku. Chtěl bys, aby tu vládli komunisté? Co by bylo s církví? A co s rodinou? Mladí Italové a Sicilané, kteří bojovali ve válce, se nakazili cizími názory, mají hlavy plné teorii, které jsou Sicílii cizí. Sicilané si mohou najít svou vlastní cestu k lepšímu životu. Chtěl bys, aby tu byla nastolena naprostá moc státu, ve kterém občan nemůže svobodně promluvit? Je jasné, že proti nám dvěma by levice podnikla mnohem důraznější kroky než křesťanští demokraté. Vždyť my jsme skuteční vládci Sicílie, nebo ne? Pokud v příštích volbách vyhrají levicové strany, může přijít den, kdy budou v sicilských vesnicích o tom, kdo může chodit do kostela, rozhodovat Rusové. Děti by se musely ve školách učit, že jejich svátou matkou i otcem je stát. To by snad někdo chtěl? Ne! Je načase, aby každý Sicilan zachránil svou rodinu a svou čest před zvůlí takového všemocného státu.“

Donovu řeč přerušil Pisciotta, který se dosud opíral o futro dveří. „Možná, že by nám Rusové dali milost,“ poznamenal ironicky.

Dona jako by polila studená sprcha. Nedal to však na sobě znát. Podíval se na Pisciottu. Proč na sebe upozorňuje? Možná, že by se ho dalo využít, napadlo dona. Neomylně v Pisciottovi vycítil cosi zkaženého. Možná to byly nemocné plíce, možná celý organismus. Pisciotta nedokázal nikomu zcela důvěřovat, proto nebylo možno zcela důvěřovat ani jemu. Don Croce to vše uvážil, než řekl:

„Už se někdy stalo, že by Sicílii pomohl někdo cizí? Který cizinec si kdy vážil Sicilana? Mladí lidé jako vy jsou jediná naše naděje. Jste chytří, odvážní a hrdí. Po tisíce let se takoví muži přidávali k přátelům Přátel, aby bojovali proti cizím utlačovatelům a aby usilovali o spravedlnost, o kterou jde i Turimu. Je doba, kdy se musí sjednotit a zachránit Sicílii.“

Donův naléhavý hlas jako by na Giuliana nepůsobil. „Vždy jsme bojovali proti Římu, který nám sem dnes posílá lidi, aby nás terorizovali,“ řekl schválně věcně. „Vždy to byli naši nepřátelé. A vy nás teď žádáte, abychom jim pomáhali a důvěřovali jim?“

„Jsou doby, kdy je nutno spojit se proti nepříteli,“ řekl don Croce vážně. „Křesťanští demokraté jsou pro Itálii zlem nejmenším. Proto chceme, aby vládli oni. Není to správné?“ Chvíli mlčel. „Levice vám nikdy milost nedá. O tom nepochybujte. Jsou to příliš velcí pokrytci a jsou příliš nesmiřitelní; vůbec nechápou sicilskou povahu. Je pravda, že by chudí dostali půdu, ale mohli by si nechat i to, co si na ní vypěstují? Dovedete si představit, jak naši lidé pracují kolektivně?“

Mluvil schválně ironicky jako člověk, který chce, aby jeho posluchači cítili, že přehání, a přitom si uvědomovali, že za ironickou nadsázkou se skrývá pravda.

Giuliano poslouchal a lehce se usmíval. Věděl, že jednou možná bude muset tohoto muže zlikvidovat, ale teď na to nechtěl myslet, protože don Croce v něm vzbuzoval silou své osobnosti úctu. Jako by se myšlenkou na odstranění dona Croceho stavěl proti vlastnímu otci, proti svému hlubokému vztahu k vlastní rodině. Musí se rozhodnout a bude to nejdůležitější rozhodnutí od dob, kdy se dostal mimo zákon.

„Pokud jde o komunisty, plně s vámi souhlasím,“ řekl tiše Giuliano. „Sicilané je nikdy nepřijmou.“ Zmlkl. Cítil, že nadešla chvíle, kdy si bude muset získat donovu náklonnost. „Pokud máme však pro Řím udělat špinavou práci, musím svým lidem slíbit nějakou odměnu. Co nám Řím nabídne?“

Don Croce dopil kávu. Hector Adonis mu chtěl dolít další, ale don Croce ho zarazil. „Až dosud jste toho nedostávali až tak málo. Andolini vám přináší informace o pohybu karabiniérů. Příliš se jim za vámi do kopců nechce. Ván, že to nestačí. Dovol, abych ti prokázal službu, která mne samotného potěší a způsobí radost i tvé matce a otci. Před tvým kmotrem, který tu sedí s námi, a před tvým věrným Aspanem přísahám: Bůh nechť je mi svědkem, že se ze všech sil zasadím o to, abys dostal milost jak ty, tak i tví lidé.“

Giuliano byl už rozhodnut, chtěl pouze získat co největší záruky. „Souhlasím skoro se vším, co jste řekl. Mám rád Sicílii i její obyvatele, a ačkoli žiju mimo zákon, věřím ve spravedlnost. Udělám všechno. Jak však vy přinutíte Řím, aby daný slib dodržel? Vystavujete se velkému nebezpečí. A já musím mít jistotu.“

Don Croce se zamyslel. „Tvoje opatrnost je pochopitelná,“ řekl pomalu, dávaje pozor na každé slovo. „Máš u sebe ty doklady, které jsem dal profesoru Adonisovi. Nech si je jako důkaz o vztazích mezi tebou a ministrem Trezzou. Pokusím se získat ještě další kompromitující materiály a Řím se bude bát, abys je nezveřejnil v novinách. Až splníš svůj slib a křesťanští demokraté vyhrají volby, osobně se ti zaručím za to, že dostaneš milost. Ministr Trezza si mne velmi váží a svůj slib jistě neodvolá.“

Hector Adonis byl rozrušen, na tváři mu bylo vidět, že je spokojen. Představoval si Marii Lombardovou, jak vítá Giuliana doma jako spořádaného občana. Věděl, že Giuliano na podmínky přistupuje jen z nouze, ale spojenectví mezi Giulianem a donem Crocem viděl jako první vlaštovku, která by mohla otevřít cestu budoucímu přátelství obou těchto mužů.

To, že se don Croce sám zavázal, že pro ně získá od vlády milost, přesvědčilo i Pisciottu. Giuliano si však v donově řeči všiml důležitého nedostatku. Kdo zaručí, že to celé není jen donova fantazie? Že ty plány někdo neukradl? A co když ministr už akci odvolal? Musí se dostat do přímého spojení s Trezzou.

„Postupně získávám jistotu,“ řekl Giuliano. „Vaše záruka prozrazuje vaši laskavost a já nyní chápu, proč vám lidé na Sicílii říkají Dobrá duše. Řím je ovšem zrádný a politici nejsou žádné hrdličky. Myslím, že by nebylo na škodu, kdyby někdo, komu důvěřuji, osobně převzal od Trezzy ujištění, že jeho slib platí a že mi dokumenty od něj dávají určitou jistotu.“

Don strnul překvapením. Po celou dobu cítil k Turimu sympatie. Představoval si, že by tento chlapec byl jeho synem. Jak by se jim spolu na Sicílii vládlo! A jak ho krásně pozdravil! Don byl Giulianem okouzlen jako málokdy v životě. Teď si však uvědomil, že jeho slovo Giulianovi nestačí, a jeho cit ochladl. Cítil, že se na něj dívají dvě zvídavé oči, které žádají další záruky. Jeho osobní záruky jim nestačí.

Bylo ticho. Don uvažoval, co má říci, Hector Adonis se snažil zastřít, jak ho Giulianova důkladnost zarazila a jak se bojí toho, co řekne don. Páter Benjamino s bílou tváří vypadal jako uražený buldok. Všichni se uklidnili, když don promluvil.

„Je v mém zájmu, abys s úmluvou souhlasil,“ řekl Giulianovi, „možná, že jsem příliš zdůrazňoval své vlastní důvody. Dovol mi však, abych se na to podíval i z tvé strany. Řeknu ti rovnou, že ministr Trezza ti nikdy žádnou písemnou záruku nedá, to by riskoval příliš mnoho. Promluvit s tebou však může a jisté ti zopakuje své sliby, které dal mně. Pokusím se získat dopisy od prince Ollorta a jiných významných šlechticů, kteří mají na naší věci zájem. Navíc má jednoho přítele, který tě snad přesvědčí – i katolická církev se přimluví za to, abys dostal milost. Slíbil mi to sám palermský kardinál. Až promluvím s ministrem Trezzou, smluvím ti schůzku s kardinálem. I on se ti osobně zaručí. Dostaneš slib italského ministra spravedlnosti a kardinála katolické církve, který se jednoho dne může stát i papežem. K tomu budeš mít i slovo moje.“

Způsob, jakým don Croce vyslovil poslední dvě slova, byl nepopsatelný. Jeho hlas se ztišil, jako by se styděl připojit sám sebe ke dvěma dříve zmíněným lidem. Když se nadechl, vyslovil ta dvě slova tak, že o vážnosti jeho slibu nemohl nikdo pochybovat.

Giuliano se zasmál. „Já přece do Říma jet nemohu.“

„Tak pošli někoho, komu naprosto důvěřuješ,“ řekl don Croce. „Osobně ho odvedu k ministrovi Trezzovi. Potom spolu zajdeme ke kardinálovi. Jeho slovu snad věřit budeš.“

Giuliano z dona Croceho nespouštěl oči. Něco ho varovalo. Proč mu chce don pomáhat? Ví přece dobře, že on do Říma jít nemůže, to by si nedovolil, ani kdyby mu své slovo dali všichni ministři a kardinálové dohromady. Koho má asi don na mysli?

„Nikomu nevěřím tak jako Aspanu Pisciottovi. Do Říma a Palerma vezměte jeho. Má rád velkoměsto, a když se kardinálovi vyzpovídá ze svých hříchů, možná že i on dostane rozhřešení.“ Don Croce se opřel do křesla a kývl na Hectora Adonise, aby mu nalil kávu. Tím vždy zakrýval pocit vítězství. Giuliano ihned vycítil, že don je spokojen. Dosáhl významného úspěchu. Giuliano netušil, že po ničem netoužil don Croce tak jako po tom, aby se mohl sejít o samotě s Aspanem Pisciottou.

Pisciotta spolu s donem Crocem navštívil během dvou dní Palermo a Řím. Don Croce se k němu choval jako k vládci. A Pisciotta se skutečně cítil jako Cesare Borgia. Měl stejně ostře řezané rysy, stejné fousky, stejně tmavou pleť, kruté oči a bezcitně podezřívavý přístup úplně ke všemu.

V Palermu bydleli v hotelu Umberto, který patřil donovi, a Pisciottu do něj uvedli s uctivou obřadností. Prošli s ním obchody, aby se před setkáním s ministrem spravedlnosti náležitě oblékl. Jedl s donem v nejlepších restauracích. A přijal ho spolu s donem Crocem palermský kardinál.

Kupodivu se Pisciotta, mladík z malého sicilského městečka, vychovaný v křesťanském duchu, před setkáním s kardinálem nerozechvěl posvátnou bázní, nezapůsobily na něj ani krásné sály kardinálova paláce vzbuzující v každém pokoru. Don Croce políbil kardinálův prsten, ale Pisciotta se na kardinála podíval pyšně.

Kardinál byl vysoký. Na hlavě měl červený baret a přes plášť ‚ přehozenou tmavě červenou šerpu. Tvář měl drsnou od boláků. Navzdory donovým řečem nedostane tento kardinál při volbě papeže ani hlas, ale jako rozený Sicilián je to mistr všech úskoků.

Jejich rozhovor začal běžnými zdvořilostmi. Kardinál se zeptal Pisciotty na stav jeho duše. Připomněl mu, že ať už člověk spáchá na této zemi jakékoli hříchy, nesmí zapomenout, že stále může být spasen, pokud se o to bude jako řádný křesťan snažit.

Když kardinál Pisciottu přesvědčil o svých možnostech, přešel k tomu, kvůli čemu přišli. Řekl, že církvi na Sicílii hrozí smrtelné nebezpečí. Pokud volby vyhrají komunisté, může se stát cokoli. Mohou vypálit a vydrancovat katedrály, z kterých udělají továrny na soustruhy. Sochy Panny Marie, kříže a obrazy svátých naházejí do Středozemního moře. Povraždí kněze a znásilní jeptišky.

Nad poslední možností se Pisciotta usmál. Který Sicilián, ať by to byl i vášnivý komunista, kdy uvažoval o tom, že by znásilnil jeptišku? Kardinál si úsměvu všiml. Kdyby Giuliano pomohl v boji proti komunistům, on sám by při velikonočním kázání vyzdvihl Giulianovy zásluhy a požádal by římskou vládu o udělení milosti. Don Croce to klidně může říci ministrovi, až se v Římě setkají.

Kardinál ukončil svou řeč a požehnal Pisciottovi. Před odchodem požádal Aspanu kardinála, aby napsal několik slov jako potvrzení pro Giuliana o tom, že se tento rozhovor uskutečnil. Kardinál souhlasil. Don se děsil, jak je kardinál neopatrný, ale nic neříkal.

Setkání v Římě proběhlo podle Pisciottových představ. Ministr Trezza se nepřetvařoval a na rozdíl od kardinála o žádných křesťanských ctnostech nemluvil. Byl ministrem spravedlnosti a Pisciotta jen vyslancem obyčejného bandity. Vysvětlil Pisciottovi, že pokud křesťanští demokraté volby prohrají, udělají komunisté zvláštní akci a všechny skupiny v sicilských kopcích zlikvidují. Je pravda, že karabiniéři se stále snaží Giuliana dostat, ale s tím se nedá nic dělat, protože jinak by noviny spustily tvrdou kritiku toho, že se pro udržení zákonnosti nic nedělá.

Pisciotta ho přerušil: „Chcete mi tím říci, že vaše strana nemůže Giulianovi nikdy udělit milost?“

„Bude to složitá záležitost,“ řekl Trezza, „ale nějak to uděláme. Pokud nám Giuliano pomůže volby vyhrát. A pokud se pak na čas odmlčí a nebude na sebe upozorňovat. Aby se o něm přestalo mluvit. Snad by mohl i na čas odjet do Ameriky a pak se vrátit. Pokud volby vyhrajeme, mohu zaručit jednu věc. Nebudeme se ho snažit dostat. Pokud se rozhodne odejít do Ameriky, nebudeme mu v tom bránit a nepožádáme americké úřady o jeho vydání.“ Chvíli mlčel. „Já osobně se pokusím přesvědčit italského prezidenta, aby mu udělil milost.“

Pisciotta se usmíval. „A až se z nás stanou řádní občané, co budeme jíst? Myslím Giuliano, jeho lidé a jejich rodiny? Může nám vláda něco zaplatit? Máme přece pro ni dělat špinavou práci.“

Don Croce poslouchal s přivřenýma očima, teď však rychle promluvil, aby ministr, který se rozzuřil na nejvyšší míru nad tím, že se tento bandita vůbec opovažoval ještě žádat od vlády peníze, příliš podrážděně neodpověděl.

„To byla taková legrace, vaše excelence,“ řekl don Croce. „Chlapec je poprvé někde jinde než na Sicílii. Nezná mravní‘ normy, které ve světě platí. Otázka peněz se vás samozřejmě vůbec netýká. To domluvím s Giulianem já sám.“ Domluvil a podíval se přísně na Pisciottu.

Ministr se náhle usmál. „Jsem rád, že se mladí Sicilané vůbec nezměnili. I já jsem byl takový. Také jsme se nebáli říci si o to, co nám patřilo. Možná, že byste chtěl něco víc než jen sliby.“ Otevřel psací stůl a vyndal z něho kartu s červeným okrajem. Po ploše stolu ji poslal k Pisciottovi. „To je zvláštní propustka s mým podpisem,“ řekl. „Umožní vám vstoupit kamkoli po celé Itálii a i na Sicílii vám policie dá pokoj. Pro vás bude mít cenu zlata.“

Pisciotta poděkoval a strčil si propustku do vnitřní kapsy saka. Když jeli do Říma, všiml si, že don Croce má stejnou propustku; bylo mu jasné, že dostal velmi důležitou věc. Hned ho však napadlo: Co když ho chytí a on u sebe bude mít propustku? To by byl skandál, který by otřásl celou zemí. Nejbližší Giulianův spojenec a velitel má propustku s podpisem ministra spravedlností. Jak je to možné? Stále se snažil tuto otázku zodpovědět, ale nic ho nenapadalo.

Tím, že mu dal propustku, ukázal ministr dobrou vůli a potvrdil, že Pisciottovi důvěřuje. Pohostinnost, kterou ho zahrnoval don Croce, Pisciottovi vyhovovala. Zcela přesvědčen však ještě nebyl. Před odchodem požádal Trezzu, aby mu dal pro Giuliana potvrzení o tom, že spolu mluvili. Trezza odmítl.

Pisciotta se vrátil do kopců a Giuliano se na všechno podrobně vyptával; musel mu doslova zopakovat všechno, co si zapamatoval. Když mu ukázal propustku s červeným okrajem a podivil se, proč mu ji ministr dal, Giuliano ho poplácal po ramenou. „Jsi skutečně můj bratr,“ řekl. „Ačkoli jsi mnohem podezřívanější než já. Jsi můj přítel a nevidíš, že ti tu propustku dal na radu dona Croceho. Společně doufají, že se sám rozjedeš do Říma a budeš jim dávat informace.“

„Co si to o mě myslí!“ zuřil Pisciotta. „Vrátím se tam i s tou propustkou a podřežu mu krk!“

„Ne,“ řekl Giuliano. „Propustku si nech. Bude se nám hodit. Navíc to určitě není Trezzův podpis, ačkoli se mu podobá. Když budou chtít, řeknou, že propustka není pravá. Když se jim to bude hodit jinak, řeknou, že je v pořádku, a dokáží, že ji skutečně podepsal Trezza.“

Pisciotta souhlasil. Byl stále více překvapen tím, jak Giuliano, sám zcela otevřený a upřímný, dokázal odhadnout úskočné plány svých nepřátel. Uvědomil si, že Giulianova romantická povaha vyrůstá z dokonalého pochopení lidské psychiky.

„Jakpak ale můžeme věřit, že své sliby splní?“ zeptal se Pisciotta. „Proč bychom jim měli pomáhat? Proč bychom se měli plést do politiky?“

Giuliano přemýšlel. Aspanu byl vždy cynický a byl trochu na peníze. Někdy se dostali do rozepře kvůli kořisti z loupeže, když Pisciotta žádal větší podíl pro členy své skupiny.

„Nemám na vybranou,“ řekl Giuliano. „Pokud získají moc komunisté, amnestii nedostaneme nikdy. Vznikla taková situace, že se našimi přáteli musí stát křesťanští demokraté, ministr Trezza, palermský kardinál a don Croce. Nejdůležitějším úkolem je teď zneškodnit komunisty. Setkáme se s donem Crocem a domluvíme se s ním.“ Poplácal Pisciottu po ramenou. „Je dobře, že jsi získal potvrzení od kardinála. A i ta propustka se nám bude hodit,“ dodal po chvíli.

Pisciotta si tím jist nebyl. „Uděláme pro ně tu špinavou práci a pak budeme jako žebráci čekat, až nám dají milost. Nevěřím z nich ani jednomu. Snaží se nás přesvědčit a slibují nám kdovíco. Podle mého názoru bychom se měli starat sami o sebe, získané peníze si nechat a nerozdávat je chudým. Našetřit si a pak někde v Americe nebo Brazílii žít jako králové.“

Giuliano se rozhodl, že vysvětlí svoje postoje. „Aspanu,“ řekl, „musíme podpořit křesťanské demokraty a dona Croceho. Když dostaneme milost, lidé na Sicílii si nás sami zvolí za své představitele. A když nás budou chtít podrazit, nijak nás to nepřekvapí. Co se nám může stát? Proti komunistům se postavit musíme, jsou stejní jako fašisté. Dobře mě poslouchej. My dva myslíme na stejnou věc. Až komunisti prohrají, pustíme se do rozhodující bitvy s přáteli Přátel a donem Crocem.“

Pisciotta pokrčil rameny. „Nějak se mi to nezdá,“ řekl.

Giuliano se usmíval, ale přemýšlel dál. Věděl, že Pisciottovi se život mimo zákon líbí. Vyhovoval mu, a ačkoli byl chytrý a mazaný, neměl žádnou představivost. Neuměl se přenést do budoucnosti a představit si, co by je čekalo, kdyby mimo zákon zůstali natrvalo.

Pozdě večer si Aspanu sedl na okraj útesu a zapálil si cigaretu. Najednou ucítil pronikavou bolest v prsou a musel cigaretu típnout; nedopalek si dal do kapsy. Věděl, že tuberkulóza postupuje, ale věděl i to, že mu odpočinek prospěje a uleví se mu. Děsilo ho cosi jiného, s čím se Giulianovi nesvěřil.

Po celou cestu spojenou s návštěvou u ministra Trezzy a kardinála ho don Croce neustále doprovázel. Každý den spolu byli na večeři a don s ním mluvil o budoucnosti Sicílie a o těžkých dobách, které je čekají. Pisciottovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se mu don Croce snaží vlichotit, že ho chce získat pro přátele Přátel a nenápadně Pisciottu přesvědčit, že i jeho budoucnost by byla lepší, kdyby byl s ním a ne s Giulianem. Pisciotta nedal najevo, že donovy náznaky pochopil. Nevěděl, zdaje mu vůbec možno věřit. V životě se nebál nikoho jiného než Giuliana. Don Croce v něm však vzbuzoval strach. Bál se, zda je neobelstí, zda je nezradí, a děsil se toho, že jednoho dne budou ležet mrtví s tvářemi v prachu.

KAPITOLA 20

Volby do sicilských zákonodárných sborů dopadly v roce 1948 pro křesťanské demokraty katastrofálně. Pro Lidový blok, koalici komunistické a socialistické strany, hlasovalo šest set tisíc voličů, pro křesťanské demokraty tři sta třicet tisíc. Před celostátními volbami se musí něco zásadního udělat, jinak by Sicílie – nejzaostalejší oblast státu – způsobila, že se z Itálie stane socialistický stát.

Giuliano dohodu s Římem dodržoval. Strhával plakáty nepřátelských stran, přepadával střediska levicově orientovaných skupin a znemožnil jejich shromáždění v Corleone, Montelepre, Castellammare, Partinicu, Piana dei Greci, San Giuseppe Jato a Monreale. Jeho lidé ve všech těchto městech lepili plakáty, na kterých stál velkými písmeny napsaný nápis SMRT KOMUNISTŮM a vypálili několik společenských domů, které si socialisté zařídili. Jeho akce však začaly pozdě. Místní volby už neovlivnily a nejsurovější formu teroru – atentáty – se Giuliano zdráhal použít. Mezi donem Crocem a ministrem Trezzou, palermským kardinálem a Turim Giulianem obíhaly vzkazy. Turi byl kritizován. Žádali od něho zesílení akcí tak, aby při celostátních volbách došlo k rozhodujícímu zvratu. Všechny vzkazy Giuliano schovával pro napsání své závěti.

Bylo třeba provést silný úder. Don Croce ho vymyslel a poslal po Stefanu Andolinim Giulianovi vzkaz.

Nejvíce levicová a nejodbojnější sicilská města byla Piana de Greci a San Giuseppe Jato. Dokonce ještě i za Mussoliniho tam slavili První máj jako den revoluce. Na První máj připadal svátek svaté Rosalie, a tak se oslavy konaly oficiálně jako náboženská slavnost. Takové slavnosti fašisté nezakazovali. „Teď oslavovali První máj otevřeně s rudými prapory a vášnivými proslovy. Prvomájová oslava, která se má konat za týden, bude jistě nejvelkolepější v celé historii. Podle zvyku se obě města připravovala na oslavy společně a zástupci levice z celé Sicílie se chystali i s rodinami, že nedávné vítězství oslaví. Hlavní projev měl pronést komunistické senátor Lo Causi známý svými plamennými proslovy. Z Prvního máje se měly stát oslavy nedávného ohromujícího vítězství levicových sil.

Don Croce dostal nápad, že Giuliano se svými muži toto shromáždění přepadne a oslavu znemožní. Budou vyzbrojeni samopaly a střelbou do vzduchu přinutí lidi, aby se rozprchli. To měl být první zastrašující krok, varování a ponaučení. Signál komunistickému senátorovi Lo Causimu, že zvolení do parlamentu ho neopravňuje k tomu, aby na Sicílii vystupoval, a že není nedotknutelný. Giuliano s plánem souhlasil. Jeho provedením pověřil Pisciottu, Terranovu, Passatempa, Silvestra a Stefana Andoliniho. V minulých letech se prvomájová slavnost konala na náhorní plošině mezi Piana dei Greci a San Giuseppe Jato, chráněné horami Monte Pizzuta a Monte Cumeta. Lidé se po prudkých serpentinách dostali ze dvou stran na úpatí, kde se spojili do zástupu a úzkým průsmykem došli na otevřenou planinu. Průsmyk se jmenoval Portella della Ginestra.

Malá města Piani dei Greci a San Giuseppe Jato byla chudá, se starými domy a zaostalým zemědělstvím. Platily v nich staré zásady ctnosti: pokud si ženy chtěly uchovat dobrou pověst, nesměly si před domem sednout čelem do ulice. Přesto byla obě města domovem nejvýznamnějších sicilských odpůrců režimu.

Města byla stará, domy tu byly ještě kamenné a v některých z nich si lidé místo oken zakrývali otvory ve zdech železnými deskami. V mnoha rodinách žili lidé společně s domácím zvířectvem. V místní pekárně měli vlastní kozy a kůzlata se tam ohřívala u teplých pecí. Když náhodou vypadl čerstvý bochník chleba z pece, spadl na podlahu pokrytou hnojem.

Obyvatelé pracovali u bohatého velkostatkáře a denní mzdu dostávali tak malou, že z ní ani nemohli uživit rodinu. Když pak přišli mniši a jeptišky s makaróny a starými šaty, každý přísahal, že bude volit křesťanské demokraty. V místních volbách v dubnu 1948 odevzdali své hlasy překvapivě komunistům a socialistům. Don Croce prohlásil, že se ho taková neúcta ke katolické církvi hluboce dotkla. Jak může pobožný Sicilan oklamat své sestřičky, které mu přinášejí chleba pro děti?

Z míry byl vyveden i palermský kardinál. Před volbami šel schválně sloužit do obou měst mši, při níž varoval místní občany, aby komunisty nevolili. Žehnal dětem, křtil je a oni se za to všechno obrátili k církvi zády! Zavolal si místní faráře do Palerma a přikázal jim, aby se před příštími volbami snažili voliče ovlivňovat co nejvíce. Nejde jen o politické zájmy církve, ale o duše lidí, které je třeba uchránit před peklem.

Ministr Trezza se výsledkům voleb nedivil. Znal dobře dějiny Sicílie. Obyvatelé těchto dvou malých měst byli vždy hrdí a vždy statečně bojovali proti místním boháčům i proti vládě Říma. Byli první, kdo se připojili ke Garibaldimu a ještě předtím bojovali proti Francouzům a Maurům. Obyvatelé z Piana dei Greci byli potomci Řeků, kteří na Sicílii uprchli před Turky. Uchovali si řecké zvyky, měli vlastní jazyk a řecké svátky slavili ve starodávných krojích. Obě města však byla i oporami mafie. Ministra Trezzu mrzelo, že jich don Croce náležitě nevyužil. Dozvěděl se i to, že volby v obou městech i v okolí organizoval funkcionář socialistické strany Silvio Ferra.

Za druhé světové války bojoval Silvio Ferra v italské armádě. Získal dokonce vyznamenání za účast v bojích v Africe, ale potom ho zajala americká armáda. Dostal se do tábora válečných zajatců ve Spojených státech, kde jim ve výchovných kursech přednášeli zásady demokracie. Přednáškám příliš nevěřil, ale když mu dovolili pracovat u místního pekaře, viděl s překvapením, jak je americký život uvolněný, jak snadno si tam lze vydělat na příjemné živobytí a jak rychle se lze dostat z chudoby. Sicilský zemědělec dře od rána do večera a stěží si vydělá na jídlo pro rodinu a na zajištění střechy nad hlavou. Do budoucnosti si neušetří ani liru.

Na Sicílii se Silvio Ferra vrátil jako vášnivý propagátor Ameriky. Rychle zjistil, že křesťanskodemokratická strana je nástrojem bohatých, a přihlásil se do studijního kursu socialistů.

Toužil po vzdělání a rád četl. Rychle si osvojil teorii Marxe a Engelse a vstoupil do socialistické strany. V ní dostal za úkol založit stranickou organizaci v San Giuseppe Jato.

Za čtyři roky dokázal to, co se agitátorům ze severní Itálie dosud nepodařilo. Přenesl myšlenky revoluce a teorie socialismu do podmínek Sicílie. Přesvědčil Sicilany, že když odevzdají hlas socialistické straně, dostanou vlastní půdu. Tvrdil, že je třeba rozdělit velké pozemky, které šlechta nedokáže obdělávat. Zemědělcům sliboval půdu, na které budou pěstovat obilí jen pro sebe a pro své děti. Přesvědčoval je o tom, že socialistická vláda odstraní korupci. Přestane uplácení úředníků, farářů, pošťáků; muži nebudou muset nabízet svou pracovní sílu jako na dražbě, aby pak museli za žebráckou almužnu dřít na polích boháčů. Nízké platy se stanou minulostí a úředníci budou sloužit lidem stejně jako v Americe. Silvio Ferra citoval Bibli a dokazoval, že katolická církev podporuje špatný systém, přitom však neútočil ani na Pannu Marii, ani na světce nebo Ježíše Krista. O velikonocích se zdravil se sousedy tradičním pozdravem „Kristus vstal z mrtvých“. V neděli chodil na mši. Dbal na to, aby se jeho žena a děti chovali v duchu sicilských tradic. Uznával staré hodnoty – oddanost syna k matce, úctu k otci a rodinné svazky sahající až k velmi vzdáleným příbuzným.

Když ho místní mafie varovala, že zachází příliš daleko, odpověděl slušně, že s nimi chce vycházet přátelsky, ačkoli věděl, že rozhodující boj s mafií stejně bude muset svést. Don Croce za ním poslal mimořádné vyslance, ale Ferra je odmítl přijmout. Croce byl trpělivý. Bral v úvahu Ferrovu dobrou pověst z války, to, že je ve městě oblíben, a i jeho slib, že chce s přáteli Přátel vycházet po dobrém; kromě toho si byl jist, že ve volbách stejně nakonec zvítězí křesťanští demokraté.

Silvio měl rád všechny lidi kolem, což není mezi sicilskými zemědělci zrovna běžné. Když onemocněl soused, Ferra donesl jeho rodině jídlo, pomáhal nemocným, vdovám a povzbuzoval každého, kdo se nemohl uchytit a bál se budoucnosti. Každého přesvědčoval, že jeho naděje je v socialistické straně. Projevy přednášel v oblíbeném jižním sicilském nářečí. Nemluvil o Marxových teoriích, ale volal po pomstě vůči těm, kdo po staletí sicilským zemědělcům vládli. „Tak jako my jíme chleba,“ říkal, „tak bohatí sají krev chudým lidem!“

Silvio Fena zorganizoval dělníky tak, že se skutečně semkli a vynutili si, že se nenechají najímat za ostudně malý plat. Vymohli si přesně stanovenou denní mzdu a šlechta byla nucena jejich podmínky přijmout. Silvia Fenu bylo třeba odstranit.

Zachránilo ho to, že ho chránil Turi Giuliano. To byl jeden z důvodů, proč se v jeho případě držel don Croce zpátky.

Silvio Ferra se narodil v Montelepre. Už v mládí vynikal mezi ostatními a Turi ho obdivoval. Nikdy se však nesblížili, protože Giuliano byl o čtyři roky mladší. Silvio se vrátil z války s mnoha ‚ vyznamenáními a oženil se do San Giuseppe Jato. Když se stával politicky úspěšný, vzkazoval mu Giuliano, že jsou přátelé, ačkoli jejich politické názory nejsou stejné. Proto například, když se Giuliano pustil do ovlivňování sicilských voličů, vydal i rozkaz, že město San Giuseppe Jato a jmenovitě Silvia Ferru je třeba vynechat.

Ferra se o tom dozvěděl a vzkázal Giulianovi přezíravým tónem, že mu za to děkuje. Vzkaz poslal prostřednictvím svých rodičů, kteří žili se Silviovými sourozenci v Montelepre. Giulianově matce jej přinesla jejich patnáctiletá dcera Justina. Giuliano byl tehdy zrovna doma na návštěvě. Justina byla do Turiho zamilovaná. Líbila se jí jeho fyzická síla i pružnost; upřeně a \ s okouzlením se na něj dívala.

Turi, jeho rodiče a La Venera právě pili kávu a zeptali se děvčete, jestli jí mohou nalít, což odmítla. La Venera si všimla, jak je hezká a jak se zadívala na Turiho. Giuliano nepoznal, že je to děvčátko, které kdysi potkal na cestě a kterému dal svazek bankovek. „Vyřiď bratrovi, že mu děkuji za jeho vzkaz,“ řekl Justině, „a že o rodiče se bát nemusí, budu je chránit.“ Justina rychle odešla a běžela k rodičům. Od té doby o Turi Giulianovi snila. A měla radost, že jsou mezi ním a jejím bratrem dobré vztahy.

Když Giuliano souhlasil s tím, že prvomájové oslavy na Portelle della Ginestra překazí, poslal Silviovi vzkaz, aby se jich neúčastnil. Ujistil ho, že nikomu z obyvatel San Giuseppe Jato se nic nestane, ale jemu osobně že by mohlo hrozit nebezpečí. Pokud bude dále působit v socialistické straně, Giuliano ho nebude moci dále chránit. Sám mu nic neudělá, ale přátelé Přátel se rozhodli, že socialistickou stranu rozbijí, a Ferra se může stát jednou z jejich prvních obětí.

Silvio vzkaz pochopil jako jeden z dalších pokusů o zastrašování ze strany dona Croceho. Nebylo to pro něj však důležité. Socialisté před sebou mají vítězství a on na jejich největších oslavách chybět nemůže.

Prvního května 1948 vstali obyvatelé měst Piana dei Greci a San Giuseppe Jato brzy ráno a vyrazili na dlouhou pěší túru po horských stezkách na náhorní planinu ležící za Portellou della Ginestra. V čele průvodu byli hudebníci až z Palerma. Průvod ze San Giuseppe Jato vedl Silvio Ferra se ženou a dvěma dětmi. Nesl velkou rukou vlajku. Koně s červenými chocholy táhli pomalované vozy s nádobím a se špagetami. Zvláštní vozy vezly demižóny vína. Na voze s kusy ledu byly naloženy sýry, salámy, ale i těsto na chleba a kamna na jejich pečení.

Kolem průvodu se proháněly děti kopající do míče. Jezdci na koních zkoušeli, zda jsou jejich koně připraveni na závody, které se měly stát vrcholem odpoledních her.

Když Silvio přiváděl své spoluobčany k Portelle della Ginestra, objevili se z druhé strany obyvatelé Piana dei Greci s vlajícími rudými prapory a vlajkami socialistické strany. Oba zástupy se spojily, lidé se zdravili, šli společně dál, sdělovali si nové klípky ze života obou měst, mluvili o volbách a o nebezpečí, která mohou přijít. Fámy o ohrožení dnešních prvomájových oslav je nezastrašily. Římem pohrdali a mafie se sice báli, ale ne tolik, aby jí ustoupili. Koneckonců ve volbách vyhráli a nic se nestalo.

Kolem poledního byly na náhorní planině více než tři tisíce lidí. Ženy zatopily v přivezených kamnech, aby uvařily těstoviny, děti pouštěly draky, nad kterými se vznášeli sicilští jestřábi. Komunistický senátor Lo Causi si připravoval slavnostní projev, muži pod vedením Silvia Ferry stavěli dřevěné pódium pro významné osobnosti obou měst. Při práci muži Ferrovi radili, aby senátora uvedl jen stručně, protože děti už mají hlad.

V tu chvíli se ve vzduchu ozvalo praskání. Silvio si myslel, že si s sebou někdo z dětí vzal kapsle. Rozhlédl se kolem sebe.

Stejného dne ráno, ale mnohem dříve, ještě než se objevilo slunce, vyšly dvě skupiny po dvanácti mužích z Giulianova ležení v kopcích nad Montelepre a vyrazily po horském hřebenu směrem k průsmyku Portella della Ginestra. Jednu skupinu vedl Passatempo, druhou Terranova Každá měla jeden těžký kulomet. Passatempo vyvedl své muže vysoko na Monte Cumeta a pečlivě dohlížel na umístění kulometu. Vyčlenil k němu čtyři muže. Ostatní se měli rozprchnout po svahu vyzbrojeni puškami a luparami, aby byli připraveni odrazit případné útoky.

Terranova obsadil se svými muži Monte Pizzuta na druhé straně průsmyku. Měl tak v dosahu nejen planinu, ale mohl svými zbraněmi dosáhnout i na město pod sebou, kdyby se proti nim náhodou odhodlali vydat karabiniéři.

Giulianovi muži pozorovali lidi z Piani dei Greci a San Giuseppe Jato, jak v dlouhých zástupech přicházejí na náhorní planinu. Někteří z mužů měli mezi lidmi dole své příbuzné, ale nemysleli na to. Giulianovy rozkazy byly jasné. Kulomety mají střílet shromážděným nad hlavy, aby se lidé rozprchli a vydali se domů. Nikdo nesmí být zraněn.

Giuliano chtěl původně výpravu vést, ale právě sedm dní před prvním májem onemocněl Aspanu Pisciotta. Dostal chrlení krve. Poprvé se mu to stalo, když šel vzhůru po svahu. Zhroutil se a začal se kutálet dolů. Giuliano si myslel, že Aspanu zase něco hraje. Zastavil kutálející se Aspanovo tělo a spatřil, že košile je celá od krve. Nejdříve se domníval, že po něm někdo ze zálohy střelil a on zvuk výstřelu přeslechl. Vzal Pisciottu do náručí a nesl ho vzhůru. Pisciotta neztratil vědomí. „Polož mne na zem, polož mne na zem,“ chrčel Aspanu a Giulianovi bylo jasné, že nikdo nestřílel. Byl to hlas unaveného a vyčerpaného těla.

Položil Pisciottu na nosítka a spolu s deseti muži ho odnesl k lékaři v Monreale. Lékař ošetřoval zraněné členy skupiny už několikrát a Giuliano se spoléhal na to, že zachová mlčenlivost. Lékař však dal zprávu o Pisciottově nemoci donu Crocemu. Chtěl se stát primářem nemocnice v Palermu a věděl, že bez donovy pomoci se jím nikdy nestane.

Lékař převezl Pisciottu do nemocnice v Monreale a Giuliana požádal, aby počkal na výsledek vyšetření.

„Přijdu zítra ráno,“ řekl Giuliano lékaři. Nechal na místě čtyři muže, aby hlídali Pisciottův pokoj, a sám s ostatními se skryl v domě jednoho z členů skupiny.

Druhý den se od lékaře dozvěděl, že Pisciotta potřebuje streptomycin, který je možno sehnat jen ve Spojených státech. Rozhodl se, že požádá otce a Stefana Andoliniho, aby lék objednal písemně u dona Corleona v Americe. Lékaři řekl, že lék sežene, a zeptal se ho, zda Pisciottu pustí z nemocnice. Lékař souhlasil, pokud pacientovi zajistí několikatýdenní odpočinek na lůžku.

Giuliano tedy právě v době, kdy došlo k událostem u Portelly della Ginestra, pečoval o Pisciottu a sháněl mu v Monreale dům, ve kterém by se mohl léčit.

Když se Silvio Ferra při zvuku praskajících kapslí otočil, uvědomil si tři skutečnosti: První byl malý chlapec se zdviženýma rukama, který měl místo jedné dlaně příšernou krvavou tříšť. Drak, kterého pustil, se vznášel po obloze nad Monte Cumeta. Druhou skutečností bylo poznání, že praskání nepochází z kapslí, ale že je to střelba z kulometu. Třetím byl velký černý kůň, kterému z boků tryskala krev a on bez jezdce pobíhal mezi lidmi.

V tu chvíli se Silvio vrhl mezi lidi a začal hledat svou ženu a děti.

Terranova pozoroval výjev dalekohledem ze svahu Monte Pizzuta. Nejdříve si myslel, že si lidé strachy lehají na zem, ale když viděl, že se jejich těla nehýbají a zůstávají ležet, odstrčil střelce od kulometů. Střelba ustala, ale Terranova slyšel, že ze svahu Monte Cumeta střelba pokračuje. Passatempo si určitě nevšiml, že hlaveň kulometu míří příliš nízko a střílí do lidí, pomyslel si Terranova. Za několik minut přestal střílet i druhý kulomet a nad Portellou della Ginestra zavládlo příšerné ticho. Vzápětí se k vrcholkům hor začalo zvedat bědování živých a zoufalé úpění raněných a umírajících. Terranova vydal rozkaz, muži se shromáždili, rozebrali kulomet a obešli kopec z druhé strany, aby byli co nejdříve pryč. Terranova přemýšlel, jak zprávu o téhle tragédii sdělí Giulianovi. Bál se, že ho dá Giuliano spolu s ostatními popravit. Byl si však jist, že ho Giuliano vyslechne, může přece spolu s ostatními přísahat na to, že stříleli dostatečně vysoko. Rozhodl se, že se vrátí do Giulianova ležení a oznámí, co se stalo. Pochyboval o tom, že Passatempo učiní totéž.

Když Silvio Ferra našel svou ženu a děti, střelba z kulometu skončila. Jeho rodině se naštěstí nestalo nic, právě vstávali ze země. Přiměl je k tomu, aby si lehli znovu a dalších patnáct minut se ani nepohnuli. Když uviděl jezdce na koni, který běžel směrem k Piana dei Greci pro karabiniéry a nikdo po něm nevystřelil, bylo mu jasné, že přepadení skončilo. Vstal.

Z náhorní plošiny za Portellou della Ginestra proudily tisíce lidí do měst na úpatí kopců. Na místě zůstali jen mrtví a ranění a kolem nich plačící příbuzní. Vlajky, které přinesli, se válely na zemi: zlatá, zelená a červené skvrny se leskly v poledním slunci. Silvio Ferra opustil rodinu a šel pomáhat raněným. Zastavil několik prchajících mužů, aby mu pomohli s nosítky. Zděsil se, když mezi mrtvými spatřil muže i ženy. Oči měl plné slz. Všichni, kdo mu radili, aby se věnoval politickému boji, se pletli. Volby Sicílii nezmění nikdy. To je naprosto naivní názor. Kdo si chce vybojovat svá práva, musí zabíjet.

Giuliano, který se staral o Pisciottu, dostal zprávu o masakru od Hectora Adonise. Okamžitě se vrátil do hlavního ležení v kopcích. Pisciotta se už uzdraví bez něho.

Na skálu nad Montelepre si dal předvolat Passatempa a Terranovu.

„Dřív, než začnete mluvit, varuji vás,“ řekl Giuliano. „Ať za to může kdokoli, já to vypátrám, i kdyby to trvalo měsíce. Čím později viníka najdu, tán horší bude trest. Pokud se to stalo omylem, řekněte to hned; slibuji, že vám ušetřím život.“

Passatempo a Terranova ještě nikdy neviděli v Giulianových očích tolik zuřivosti. Když je vyslýchal, stáli jak zařezaní, neodvažovali se ani pohnout. Oba přísahali, že jejich kulomety měli zdvižené hlavně, že stříleli do vzduchu a že jakmile viděli, 2e lidé padají k zemi, okamžitě střelbu zastavili.

Následoval výslech mužů z obou skupin a střelců samotných. Popsali celý výjev. Terranovův kulomet střílel asi pět minut, Passatempův asi deset. Oba střelci přísahali, že mířili nad hlavy. Ani jeden nechtěl připustit, že by udělal chybu nebo že by změnil směr hlavně.

Giuliano je propustil a zůstal sám. Poprvé od doby, kdy se stal banditou, se ho zmocnila zoufalá hanba. Byl hrdý na to, že za čtyři roky, kdy žil mimo zákon, nikdy neublížil chudým. Teď už to říci nemůže. Teď už to není pravda. Teď je vraždil. Pocit hrdinství zmizel. Znovu začal přemýšlet o všech možnostech. Mohlo se to stát omylem: s luparou jeho lidé zacházejí dobře, ale v obsluze kulometu se nevyznají. Mířili dolů a je možné, že potřebný úhel odhadli špatně. Nevěřil, že by mu Terranova nebo Passatempo lhali, ačkoli nevylučoval ani možnost, že jednoho z nich nebo oba někdo podplatil, aby tu hroznou věc udělali. Mohlo se však stát i to, že ze zálohy zaútočil kdosi třetí; tuto možnost považoval za reálnou od samého začátku.

Byla-li ovšem střelba záměrná, zavraždili by více lidí. Jatka by byla příšernější. Anebo bylo smyslem celé akce zostudit moje jméno, pomyslel si Giuliano. Kdo však s tím nápadem mohl přijít?

Cítil se strašně. Byl sražen na kolena a všechno svědčilo o jednom – don Croce ho zradil.

Masakr u Portelly della Ginestra otřásl celou Itálií. Novinové titulky vyjadřovaly nejvyšší rozhořčení nad zavražděním nevinných mužů, žen i dětí. Bylo zavražděno patnáct lidí a více než padesát jich bylo zraněno. Nejdříve se zdálo, že za masakr může mafie a i Silvio Ferra připisoval ve svých vystoupeních hrůznou událost donu Crocemu. Don Croce byl však připraven. Přátelé Přátel přísahali na místních magistrátech, že viděli ze zálohy střílet Passatempu a Terranovu. Siciliáni se divili, proč Giuliano nepošle do novin další ze svých slavných dopisů a obvinění v něm nepopře. Giuliano mlčel.

Dva týdny před celostátními volbami jel Silvio Ferra na kole ze San Giuseppe Jato do Piana dei Greci. Předjel cestou dva muže, kteří na něj křičeli, ale on nezastavil a jel dál. Spěchal. Když se otočil, viděl, jak se plouží dál, ale brzy se mu ztratili i z dohledu. Když dojel do Piana dei Greci, zmizeli mu úplně.

Ferra strávil tři hodiny v Socialistickém domě, kde se sešel se stranickými funkcionáři z okolních vesnic. Když skončili, bylo slunce již za obzorem a on se chtěl dostat domů ještě před setměním. Vedl kolo přes náměstí, kde ho zdravili známí z města. Náhle ho obstoupili čtyři muži. V jednom z nich poznal šéfa mafie v Montelepre a uklidnil se. Znal Quintanu od dětství a věděl, že v této oblasti si mafie dává pozor, aby nepodráždila Giuliana tím, že by porušila jeho přísný zákaz ubližovat chudým. Quintanu pozdravil s úsměvem. „Copak tak daleko z domu?“ zeptal se.

„Zdravím tě, příteli. Půjdeme kousek s tebou,“ řekl Quintana. „Nedělej zbytečné cavyky, nic se ti nestane. Jenom si spolu i trochu promluvíme.“

„Promluvit si můžeme i tady,“ řekl Silvio Ferra. Přepadly ho obavy, které znal z fronty, ale strach tohoto typu se už naučil zvládat. Přemohl se i teď, nechtěl udělat něco zbrklého. Dva muži si k němu stoupli z obou stran a chytili ho za ruce. Pomalu ho vedli přes náměstí. Kolo chvíli jelo samo, vzápětí spadlo na zem.

Ferra viděl, že si lidé sedící na zápraží všimli, co se děje. Jistě mu přijdou na pomoc. Ale masakr u Portelly della Ginestra je zcela zlomil. Ani jeden z nich se neozval. Silvio Ferra se zapřel nohama do země, že prý se vrátí do Socialistického domu. V dálce ještě viděl několik svých spolupracovníků ve dveřích. Copak nevidí, v jaké situaci se ocitl? Nikdo se však ani nepohnul. Zavolal: „Pomoc!“ Ale nikde se nepohnulo ani stéblo. Silvio Ferra se za svoje spoluobčany styděl.

Quintana ho drsně strčil dopředu. „Nedělej hlouposti,“ řekl, „chceme si s tebou jen promluvit. Jdi a přestaň se vzpouzet. Chceš snad ublížit svým přátelům?“

Tma byla temnější a temnější, vycházel měsíc. Silvio Ferra cítil, že se mu do zad zaryla hlaveň, a věděl, že ho nekompromisně sprovodí ze světa klidně třeba i na náměstí. A zabili by každého, kdo by mu přišel na pomoc. Šel s Quintanou až na kraj města. Snad ho oddělat nechtějí; bylo tam příliš mnoho svědků a někteří z nich jistě Quintanu poznali. Kdyby se jim teď pokusil utéct, možná že by na něj ve zmatku vystřelili. Bude lepší, když počká a bude poslouchat.

Quintana spustil svým klidným hlasem. „Chceme tě přesvědčit, abys nechal těch komunistických svinstev. Prominuli jsme ti, že jsi obvinil přátele Přátel z útoku u Ginestry. Jenže ty sis toho nevážil a my jsme ztratili trpělivost. Je to od tebe chytré? Když tak budeš pokračovat, donutíš nás k tomu, že tvé děti zůstanou bez otce.“

Vyšli z města a kráčeli po kamenité cestě směrem k Monte Cumeta. Zoufalý Silvio Ferra se podíval, zda je náhodou někdo nesleduje, ale neviděl nikoho. „To byste zabili otce rodiny pro takovou hloupost, jakou je politika?“

Quintano se zasmál. „Já už jsem zabil lidi proto, že mi plivli na botu.“ Muži, kteří ho drželi z obou stran, ho pustili a v tu chvíli už Silvio Ferra věděl, co ho čeká. Obrátil se a rozběhl po kamenité cestě osvětlené svitem měsíce.

Ve městě zaslechli střelbu a jeden z členů socialistické strany šel pro karabiniéry. Druhý den ráno našli tělo Silvia Ferry v nedaleké rokli. Když policie občany vyslýchala, nikdo z nich nic neviděl ani neslyšel. O čtyřech mužích se nezmínili vůbec, Guida Quintanu nikdo z nich nepoznal. Jenom jednomu z Giulianových lidí někteří z nich řekli, co skutečně viděli.

Volby nakonec vyhráli křesťanští demokraté. Bylo to z mnoha příčin. Don Croce a přátelé Přátel dělali, co mohli. Masakr u Portelly della Ginestra otřásl celou Itálií, ale zejména Sicilany, Katolická církev působila, jak jen mohla, a vražda Silvia Ferry znamenala poslední ránu. Křesťanští demokraté na Sicílii v roce 1948 přesvědčivě zvítězili, což znamenalo i vítězství celoitalské. Bylo jasné, že si podrží moc i v budoucnosti. Don Croce zůstal pánem Sicílie, katolická církev zůstala státním náboženstvím a všechno nasvědčovalo tomu, že se ministr Trezza stane v dohledné době italským ministerským předsedou.

Nakonec se ukázalo, že Pisciotta odhadl Trezzu správně. Don Croce po Hectoru Adonisovi vzkázal, že křesťanští demokraté Giulianovi a jeho mužům amnestii udělit nemohou. Důvodem je masakr u Portelly della Ginestra. Byl by to prý příliš velký skandál, znovu by se tím oživily názory, že k masakru došlo kvůli politice. Noviny by toho využily a po celé Itálii by se stávkovalo.

Don Croce řekl, že ministr Trezza má svázané ruce, že palermský kardinál nemůže pomáhat člověku, kterému je připisováno vraždění nevinných žen a dětí; on však bude dále usilovat o Giulianovo omilostnění. Nejlepší by pro něj ovšem bylo, kdyby emigroval do Brazílie nebo do Spojených států. S emigrací by mu don Croce pomohl.

Giulianovi muži se divili, že se jejich velitel nad takovou zradou nepozastavuje a přijímá ji jako samozřejmost. Dal rozkaz stáhnout se hlouběji do kopců a jednotlivým velitelům nařídil, aby se utábořili nedaleko. Ubíhaly dny a týdny a Giuliano se stále více uzavíral do sebe. Nevydával žádné rozkazy, na které velitelé netrpělivě čekali.

Jednoho rána se vydal úplně sám na dlouhou procházku mimo tábor. Vrátil se pozdě večer, najednou ho spatřili ve světle ohně.

„Aspanu,“ řekl, „svolej velitele.“

Princ Ollorto byl majitelem pozemků čítajících statisíce akrů, na nichž se pěstovalo vše, co ze Sicílie již dobrých tisíc let dělalo zásobárnu pro celou Itálii – citrónovníky a pomerančovníky, 05ilí, bambus, olivovníky, vinná réva, rajská jablíčka, koření, lilek. Část pozemků pronajal Ollorto zemědělcům s tím, že o zisk se budou dělit půl na půl. Dal si ovšem úrokem platit za používání nářadí, za osivo a za dopravu. Zemědělec byl rád, když mu zbylo pětadvacet procent, ačkoli celý zisk byl jen jeho zásluhou. I tak na tom byl lépe než bezzemci, kteří byli na práci najímáni vždy na jeden den, a to ještě za mizivou mzdu.

Půda na Sicílii byla úrodná, ale byla využívána jen málo, protože šlechta nechávala její větší část neobdělanou. Už v roce 1860 slíbil Garibaldi zemědělcům, že dostanou vlastní půdu. Přesto ještě dnes nechával princ Ollorto neobdělaných tisíce akrů. Dělali to všichni šlechtici. Půdu si nechávali a po malých kouscích prodávali, když potřebovali peněžní obnos.

Ve volebních programech slibovaly všechny strany kromě křesťanských demokratů, že budou prosazovat uplatnění zákonů o přidělování půdy. Podle těchto zákonů si zemědělci mohli zažádat o neobdělanou půdu patřící šlechtě a za přijatelnou cenu si ji od ní koupit.

Šlechta uplatnění těchto zákonů úspěšně mařila. Požádala mafii o pomoc, a ta pak za patřičnou odměnu případné zájemce zastrašila. V den, kdy se bylo možno o půdu ucházet, jezdil najatý mafián na koni kolem daného pozemku, takže nakonec se žádný zájemce neodvažoval se svou žádostí ani vystoupit. Když se přece jen někdo odvážil, byl to jeho konec: v krátké době byl zabit, stejně jako všichni muži z jeho rodiny. Bylo tomu tak po celá staletí a Siciliáni to dobře věděli. U šlechty chráněné mafií se svůj nárok na půdu nesnažil uplatňovat nikdo. Řím mohl vydávat zákonů, kolik chtěl, ale nikdo je neplnil. Don Croce to jednou řekl ministru Trezzovi. „Co je nám do vašich zákonů?“

Krátce po volbách přišel den, kdy se bylo možno ucházet o neobdělanou půdu z majetku prince Ollorta. Vláda rozhodla, že se bude moci rozdělit plných sto tisíc akrů. Vůdci levicových stran vyzvali občany, aby se hlásili o půdu, o kterou mají zájem. V určený den přišlo téměř pět tisíc zemědělců před bránu Ollortova paláce. U stolů tam už čekali vládní úředníci, aby zaznamenali požadavky zemědělců. Někteří žadatelé byli až z Montelepre.

Princ Ollorto si na radu dona Croceho najal šest mafiánů. Ti toho dne objížděli na koních kolem pozemků prince Ollorta. Zemědělci se shromáždili pod starými olivovníky a dívali se na šest mužů, kteří byli po celé Sicílii známi svou krutostí. Dívali se a nehýbali, jako by čekali na zázrak.

Policie k uskutečnění tohoto zázraku přispět nemohla. Ministr Trezza poslal policejním velitelům rozkaz, aby ten den zůstali karabiniéři v kasárnách. V palermské provincii se toho dne neobjevil na ulici jediný uniformovaný policista.

Dav před zdí Ollortových pozemků čekal. Šest mafiánů jezdilo kolem s železnou pravidelností; měli lhostejné výrazy, pušky v pouzdrech, lupary přes záda, pistole strčené za opasky pod vestami. Na dav se nedívali nijak výhružně, prakticky si ho vůbec nevšímali, jen tiše jezdili kolem. Zemědělci jako by doufali, že se koně unaví, nebo že odletí i se svými jezdci do pekla. Byli to většinou muži, jen občas nějaká žena. Byla tu ovšem i Justina se svou matkou a otcem. Ale nikdo z nich se neodvážil překročit cestu, po které projížděli muži na koních, neodvážili se nahlas přihlásit o půdu, na kterou měli právo.

Zpátky je nedržel jen strach. Všichni muži na koních byli „ctihodní“, byli představiteli zákona ve městech, kde tito lidé žili. Přátelé Přátel tvořili vlastní neoficiální vládní hierarchii, která fungovala mnohem účinněji než vláda římská. Když někdo ukradl nějakému zemědělci krám nebo ovci a on tuto krádež ohlásil karabiniérům, nikdy ji zpátky nedostal. Když však zašel za šéfem maile a zaplatil poplatek dvaceti procent z její ceny, dostal ukradené zvíře zpátky a k tomu ještě ujištění, že se.to nikdy nebude opakovat. Když se stalo, že opilý násilník zabil nevinného zemědělce, jen málokdy byl potrestán, protože ho zachránila křivá přísaha a zákon omerty. Když zašla rodina oběti za jedním z šesti „ctihodných“, kteří právě jezdili kolem nich na koních, byl viník po zásluze potrestán.

Malí zloději, kteří stále kradli mezi chudými, byli odstraněni, spory mezi lidmi byly řešeny, hádky o vlastnictví mezí se urovnávaly bez poplatků advokátům. Šest mužů na koních bylo soudci, proti jejichž rozhodnutí nebylo odvolání, jejich rozhodnutí nebylo možno obejít, protože tresty za to byly těžké a uniknout před nimi se dalo jen emigrací. Těchto šest mužů mělo na Sicílii moc, kterou neměl ani italský předseda vlády. Proto lidé čekali před branami a nehýbali se.

Šest mafiánů nejezdilo dohromady, to by prozrazovalo slabost. Každý jel na koni sám jako skutečný pán. Nejobávanější z nich seděl na grošákovi. Byl to více než šedesátiletý don Siano z města Bisacquino. Jeho tvář byla šedivá a plná skvrn. Legendou se stal už v šestadvaceti, kdy strašným způsobem zabil mafiánského šéfa, jehož místo po tomto činu zaujal sám. Když mu don zabil otce, bylo mu dvanáct let. A plných čtrnáct let čekal, že se pomstí. Vylezl na strom, počkal na svou oběť, a když jel don na koni pod ním, skočil na něj, prudce ho sevřel a donutil, aby zavedl koně na hlavní ulici ve městě. Tam dona před davem lidí podřezal, uřízl mu nos, uši i genitálie a s takto znetvořeným tělem v rukou pak slavnostně prošel na koni kolem domu své obětí. Stal se vládcem v celé oblasti a vládl skutečně krůtě.

Druhý šéf jel na černém koni s červenými chocholy kolem uší. Jmenoval se Arzana a byl z města Piana dei Greci.

Byl to klidný, rozvážný člověk, který věřil, že každý konflikt má vždy dvě stránky. Proto odmítal z politických důvodů zavraždit Silvia Ferru a několik let se mu dokonce podařilo jeho konec oddalovat. Přesto, že se zavražděním Ferry nesouhlasil, když don Croce a ostatní šéfové mafie rozhodli, že přišel čas přikročit k udělení výstrahy i v této oblastí země, nemohl se proti jejich rozhodnutí postavit. Vládl se soucitem a porozuměním, ze všech šestí mafiánů byl nejoblíbenější. Nyní však, když tu jezdil na koni před shromážděnými lidmi, měl tvář přísnou, nedal na sobě znát žádnou pochybnost.

Třetí muž byl don Piddu z Caltanissetty, jehož kůň měl uzdu ozdobenou květy. Bylo o něm známo, že si potrpí na svůj zevnějšek a že má rád, když mu lidé lichotí, ale i to, že je pyšný na svou moc a nemá rád ctižádostivé mladé muže. Jednou se stalo, že si na jakési venkovské slavnosti místní mládenec získal pozornost žen tím, že při tanci zvonil zvonečky, které si přivázal na prsty. Košili a kalhoty ze zeleného hedvábí si nechal ušít v Palermu a při zpěvu hrál na kytaru vyrobenou v Madridu. Dona Piddu obdiv, který Valentino vzbudil, rozhněval. Mládencovo tělo našli ještě téhož večera rozstřílené na cestě k jeho domu.

Čtvrtý šéf byl don Marcuzzi z Villamura. Byl znám jako střídmý člověk a ve svém domě měl kapli jako nějaký šlechtic ze starého rodu. Kromě tohoto výstřelku žil don Marcuzzi skromné, své moci nezneužíval a nenastřádal si příliš velký majetek. Moc však měl rád; pomáhal svým občanům a byl znám jako zastánce dávných zvyků přátel Přátel. Bylo o něm známo, že zabil svého milovaného synovce za to, že poskytl policii informace o mafiánské skupině jdoucí proti nim. To bylo neomluvitelné porušení zákona omerty.

Pátý muž byl don Bucilla z Partinica, který se přišel před lety k Hectorovi Adonisovi přimluvit za svého synovce. Bylo to toho osudného dne, kdy se Turi Giuliano dostal mimo zákon. Teď – po pěti letech – přibral o více než dvacet kilo. Stále se oblékal jako obyčejný venkovan, ačkoli mezi tím získal obrovské bohatství. Nevládl krůtě, ale neměl rád podvody a zloděje zabíjel se stejným pocitem spravedlnosti, jakou cítily anglické soudy v osmnáctém století, když smrtí trestaly i mladičké kapsáře.

Šestým mužem byl Guido Quintana, který sice pocházel z Montelepre, ale ve známost vešel krvavým činem, který spáchal v Corleone. V Montelepre si nemohl dovolit nic dělat, protože bylo pod Giulianovou ochranou. Zato v Corleone našel to, čím by mohl ukojit svou touhu po krvi. Čtyři rodiny zde vedly spor mezi sebou. Quintana to vyřídil jednoduše – ty, kteří se mu nelíbili, prostě zlikvidoval. Zavraždil i Silvia Ferra a několik předáků odborů. Jako šéf mafie byl patrně jediný více nenáviděn než respektován.

Všech šest mužů vyvolávalo svou pověstí a respektem, který obrovský strach a ten bránil chudým sicilským bezzemkům v tom, aby se pokusili vstoupit na panství prince Ollorta.

Dva jeepy s ozbrojenými muži jeli po silnici mezi Montelepre a Palermem a odbočili z ní na cestu, která vedla ke zdi postavené kolem princových pozemků. Kromě dvou mužů měli všichni přes tvář přetažené vlněné čepice s prostřihnutými úzkými otvory pro oči. Dvěma muži bez masek byli Turi Giuliano a Aspanu Pisciotta Mezi ostatními byl desátník Canio Silvestro, Passatempo a Terranova. Andolini, který byl též maskován, zablokoval silnici do Palerma. Jeepy zastavily asi pětadvacet metrů od koní s mafiány a ze zástupu zemědělců začali vystupovat další muži v maskách. Do této chvíle seděli pod olivovníky a jedli chleba, který si přinesli s sebou. Když se objevily jeepy, vyndali z košů s jídlem zbraně a masky. Rozestoupili se do otevřeného půlkruhu a namířili zbraně na jezdce. Mohlo jich být dohromady asi padesát. Turi vyskočil z jeepu a zkontroloval, jestli je každý na svém místě. Potom sledoval šest jezdců, kteří jezdili kolem zdi dál, jako by se vůbec nic nedělo. Giuliano věděl, že si ho všimli, a věděl také, že ho poznali i lidé před branou. Odpolední slunce zahřívalo zeleň všude kolem. Giuliano nechápal, že se tisíce zemědělců dají tak snadno zastrašit.

Aspanu vyčkával v Giulianově blízkosti. Odmítl si jako jediný nasadit masku. Ostatní se báli vendety rodin šesti mafiánů a přátel Přátel jako takových. Veškerá pomsta se teď bude soustřeďovat na Giuliana a Pisciottu.

Oba měli na svých opascích vytepaného lva a orla. Giuliano měl jen těžkou pistoli v pouzdře za opaskem. Na prstě se mu leskl prsten, který vzal před lety vévodkyni. Pisciotta před sebou držel samopal. Nemocné plíce a vzrušení způsobily, že byl ve tváři úplně bílý. Byl netrpělivý a nevěděl, na co Giuliano ještě čeká. Ten si nejdříve pozorně prohlédl celé okolí a překontroloval, zda jeho muži postupují podle jeho pokynů. Muži vytvořili půlkruh, aby měli mafiáni možnost utéct, kdyby se k tomu odhodlali.

Pokud utečou, ztratí úctu a zmenší se jejich vliv, protože lidé na vesnici se jich už nebudou bát. Giuliano však spatřil, že don Siano otočil svého grošáka a ostatní ho následovali. Koně klusali kolem zdi – mafiáni odejít nechtěli.

V jedné z věží starého paláce seděl princ Ollorto u teleskopu, kterým obyčejně pozoroval hvězdy. Teď pozoroval to, co se dělo před branou. Turiho tvář viděl jasně – oči, rysy obličeje, pevné sevřené rty. Věděl, že Giulianův výraz pramení ze silného charakteru a s lítostí si pomyslel, že silný charakter neznamená soucit. Pevný charakter může být i strašný a princ dobře věděl, že Turiho charakter je právě takový. Styděl se za svou roli. Šlo o Sicilany, o jeho dobré známé. A on teď ponese odpovědnost za j to, co se stane. Šest mafiánů si koupil za peníze; ti neutečou. Do této chvíle úspěšně zastrašovali dav před bránou. Teď před nimi stál Giuliano. Princovi bylo jasné, že se schyluje k nejhoršímu.

Giuliano vykročil k cestě, po které jezdilo šest mužů. Ti seděli v sedlech uvolněně a koně udržovali v pravidelném pomalém kroku. Čas od času zastavili, aby se koně mohli nažrat z velké hromady ovsa vysypané k bílé kamenné zdi.

Turi se zastavil těsně u cesty, Pisciotta stál krok za ním. Šest mužů se na něj ani nepodívalo, dokonce ani nezastavili. Jejich tváře zůstávaly nehnuté. Ačkoli všichni měli lupary, ani jeden se nepokusil sundat si ji ze zad. Giuliano čekal. Přejeli kolem něj ještě třikrát. Pak poodstoupil a řekl Pisciottovi klidně: „Sundej je s koní a přiveď mi je.“ Pak přešel cestu a opřel se o bílou zeď. Uvědomoval si, že dnes překročil hranici, že dnešní den může rozhodnout o jeho budoucnosti. Ničeho nelitoval, necítil nejistotu. Jediné, co cítil, byl studený vztek vůči celému světu. Věděl, že za těmito šesti muži je postava dona Croceho a že don Croce je jeho největší budoucí nepřítel. Cítil i vztek vůči davu lidí, kterým pomáhal. Proč se chovají jako vystrašené ovce? Kdyby je tak mohl vyzbrojit, postavit se jim do čela a bojovat za novou Sicílii! Při této myšlence se ho zmocňovala lítost, když viděl ty chudé, téměř vyhladovělé bezzemky. Pozvedl ruku, aby jim dodal odvahu.

V zástupu se nikdo ani nepohnul. Giulianovi prolétla hlavou vzpomínka na Silvia Ferru. Ten by s nimi možná pohnul.

Vedení se ujal Pisciotta. Měl na sobě světlehnědý svetr se vzorem s obrázky draků. Jeho hladká hlava, úzká jako nůž, se ostře vyjímala v krvavě rudém sicilském slunci. Obrátil se k šesti jezdcům, kteří seděli na koních jako sochy. Podíval se na ně jedovatým pohledem hada a dlouho je sledoval. Projeli kolem a Sianův kůň před ním utrousil několik kobližek.

Pisciotta poodstoupil. Na jeho pokyn přeběhli Terranova, passatempo a Silvestro k padesáti ozbrojeným mužům a společně půlkruh uzavřeli. Rozestoupili se a zahradili prostor, který do té doby zůstával otevřený. Mafiáni hrdě jeli dál na svých koních, jako by se nic nedělo, ačkoli samozřejmě všechno pozorně sledovali a chápali, o co jde. První část boje vyhráli oni. Teď záleželo na Giulianovi, zda podnikne konečný rozhodující krok.

Pisciotta vstoupil do cesty donu Sianovi a pánovitě zvedl ruku k jeho šedivé tváři vzbuzující strach. Don Siano nezastavil. Kůň chtěl ustoupit, ale jezdec mu přitáhl ohlávku. Pokud Pisciotta neustoupí, povalí ho. Pisciotta se pln zuřivosti hluboce uklonil, nechal je přejít, pak zamířil samopal na koňův zadek a zmáčkl spoušť.

Do vzduchu plného vůně květů se rozletěly vnitřnosti, záplava krve a spousta kousků koňského trusu. Střelba podrazila koni nohy a ten okamžitě padl na zem. Zalehl dona Siana, kterého čtyři Giulianovi muži vytáhli a svázali mu ruce za zády. Kůň ještě žil, proto k němu přikročil Pisciotta a vpálil mu do hlavy další dávku.

Dav hrůzou ztuhlý vydechl a tiše se zaradoval. Giuliano se dále opíral o zeď, pistoli měl v pouzdře. Stál se zkříženýma rukama, jako by byl zvědav, co bude Pisciotta dělat dál.

Pět zbylých mafiánů se pohybovalo dál. Zvířata sebou po rachotu výstřelů začala trhat, ale jezdci je rychle zvládli. Pokračovali dál stejnou rychlostí. Pisciotta znovu vešel na cestu. Zvedl ruku. První byl don Bucilla. Zastavil. I všichni ostatní přitáhli koňům uzdy.

„Vašim rodinám se budou koně hodit,“ zakřičel na ně Pisciotta. „Slíbil jsem jim, že jim je pošlu. Teď slezte a pokloňte Giulianovi.“ Jeho hlas zněl v uších přítomného davu jas$ a zvučně.

Nastalo ticho. Pět jezdců sestoupilo. Dívali se pyšně na lidi kolem, a krutost a povýšenost se z jejich očí nevytratily. Z Giulianových mužů vystoupilo dvacet s připravenými zbraněmi. Pečlivě svázali pěti jezdcům ruce za zády. Potom přivedli všech šest mafiánů před Giuliana.

Giuliano se na ně díval, aniž by sebeméně pohnul tváří. Quintana ho kdysi ponížil, pak ho chtěl dát zabít. Dnes je situace jiná. Quintanova tvář se za pět let nezměnila. Měl výraz vlka, ale! v tuto chvíli se jeho oči dívaly do prázdna.

Don Siano vrhl na Giuliana pohled plný pohrdání. Bucilla vypadal překvapeně, jako by byl zaskočen sílou zloby v souvislosti s činností, která se ho vlastně ani moc netýkala. Ostatní se dívali na Giuliana chladně, přesně tak, jak se mají správní ctihodní dívat. Giuliano je všechny dobře znal; už jako dítě se některých z nich bál, zvláště dona Siana. Teď je pokořil před celou Sicílii, a to se neodpouští. Stali se z nich jeho nepřátelé na život a na smrt. Bylo mu jasné, co musí udělat, ale současně si uvědomoval i to, že jsou to manželé a otcové a že pro ně budou plakat děti. Dívali se hrdě mimo něj, ani jeden z nich nedal najevo strach. Jejich oči mu říkaly: tak dělej, když na to máš chuť. Don Siano si před Giulianem odplivl.

Giuliano se každému jednotlivě podíval do tváře. „Klekněte si a pomodlete se k Bohu,“ řekl. Ani jeden z nich se nepohnul.

Giuliano se otočil a odstoupil od nich. Šest mafiánů stálo u bílé kamenné zdi. Giuliano došel ke svým mužům a obrátil se. Jasně a nahlas zavolal, aby ho slyšeli shromáždění lidé: „Ve jménu Boha a Sicílie nad vámi vynáším rozsudek smrti!“ Potom se dotkl Pisciottova ramene.

V tu chvíli si don Marcuzzi začal klekat, ale Pisciotta už střílel. Stříleli i maskovaní Passatempo, Terranova a desátník. Pod palbou kulek padla těla šesti mafiánů na zeď. Na drsné bílé kameny stříkala tmavě červená krev a dopadaly i kousky masa z rozstřílených těl. Těla se znovu a znovu nadzvedala pod smrští kulek.

Princ Ollorto se ve věži svého paláce od teleskopu odvrátil. Neviděl to, co následovalo.

Giuliano přistoupil ke zdi. Vytáhl z pouzdra těžkou pistoli a každého z šesti mužů pomalu a slavnostně střelil do hlavy.

Dav hlasitě zašuměl a lidé se hrnuli o překot na princovy pozemky. Giuliano se na ně díval. Uvědomil si, že nikdo ze zástupu se k němu nepřiblížil.

KAPITOLA 21

Bylo krásné velikonoční ráno roku 1949. Celý ostrov byl plný květů, palermské balkóny byly obsypány květy, ze štěrbin na chodnících vyrůstaly kvítky s červenými, modrými a bílými lístky a podobně vypadaly i pukliny na zdech starých kostelů. Na palermských ulicích bylo plno lidí, obyvatelé se hrnuli do velké katedrály, kde měla v devět začínat mše sloužená samotným kardinálem. Na mši přišli i vesničané se ženami a dětmi. Byli oblečeni v černém a každého pozdravovali tradičním velikonočním pozdravem: „Kristus vstal z mrtvých.“ Turi Giuliano odpovídal stejně v duchu tradice: „Jeho jméno budiž pochváleno.“ Giuliano a jeho muži se do Palerma dostali už předešlý večer. Byli svátečně oblečeni v černých šatech, ale kabáty měli větší a volnější, protože pod nimi měl každý automatickou pistoli. Giuliano se v palermských ulicích vyznal. Za šest let života mimo zákon sem přicházel často, ať už organizovat únos nějakého boháče, nebo si zajít na večeři do nějaké luxusní restaurace, kde pak pod talířem nechal nějaký vyzývavý vzkaz.

Při těchto návštěvách nehrozilo Giulianovi žádné nebezpečí. Na ulicích měl vždy při sobě desátníka Cania Silvestra. Další dva osobni strážci šli dvacet kroků před nim, další dva dvacet kroku za ním. Další dva byli hodně vzadu. Kdyby Giuliana zastavili karabiniéři a chtěli ho legitimovat, byli by pro Giulianův doprovod snadným cílem. Když vešel do restaurace, posadili se jeho osobní strážci za okolní stoly.

Dnes přišel Giuliano do města s padesáti muži. Byli mezi nimi i Aspanu Pisciotta, desátník a Terranova. Passatempo a Stefan Andolini zůstali v táboře. Giuliano s Pisciottou vstoupili do katedrály spolu s čtyřiceti muži. Ostatní spolu s desátníkem a Terranovou čekali za budovou v připravených autech.

Mši sloužil kardinál, který byl oblečen v ornátě bílé a zlaté barvy s velkým křížem na krku a svým melodickým hlasem vzbuzoval v přítomných pocit posvátné nedotknutelnosti. V katedrále bylo mnoho soch Ježíše Krista a Panny Marie. Giuliano si namočil prsty do svěcené vody. Poklekl, podíval se do obrovské kupole chrámu a na hořící růžové svíčky na stojanech, které tam před sochami svátých zapálili věřící.

Giulianovi muži se rozestavili po stranách směrem k oltáři. V lavicích se tísnili věřící, vesničané v černém a měšťané v různobarevných svátečních šatech. Giuliano stál u známého sousoší Panny Marie a apoštolů a na chvilku se nechal strhnout jeho krásou.

Působil na něj i liturgický zpěv kněží a ministrantů, odpovídání zástupu věřících, vůně subtropických květů na oltáři a soustředěnost přítomných. Na velikonoční mši byl naposledy před pěti lety, kdy ho zradil holič Frizella. Dnes se mu najednou sevřelo srdce pocitem, že cosi ztratil. Kolikrát jen za tu dobu vyslovil slova: „Ve jménu Boha a Sicílie vás odsuzuji k smrti,“ a čekal, až se odsouzení pomodlí tu modlitbu, která teď zaznívá v kostele.

V tuto chvíli by jim rád dal život, rád by je vyvedl z věčné temnoty, do které je uvrhl. A dnešního dne mezi ně možná pošle i kardinála, protože porušil slib, lhal mu a stal se jeho nepřítelem. Teď se tu kardinálův liturgický zpěv nádherně rozléhá obrovskou katedrálou. Bude to drzost, když kardinálovi řekne, aby se smířil s Bohem? Není kardinál ve stálém stavu milosti? Bude mít v sobě tolik pokory, že Giulianovi přizná, že ho zradil?

Mše končila, věřící přicházeli k oltáři ke svátému přijímání. I někteří Giulianovi muži poklekli, aby přijali hostii. Den předtím se vyzpovídali u opata Manfrediho a duši měli čistou; zločin chtěli spáchat až po obřadu.

Věřící se radovali z Kristova zmrtvýchvstání a byli šťastni, že se zbavili hříchů. Valili se z katedrály na náměstí ústící do široké třídy. Kardinál odešel za oltář a ministrant mu na hlavu posadil vysokou arcibiskupskou mitru. Kardinál v ní vypadal vyšší, vyšívané zlaté stuhy na přední straně mitry se leskly, z kardinálovy tváře vyzařovala spíše síla než svatost. V doprovodu kněží se vydal k bočním kaplím, aby se podle tradice v každé z nich pomodlil.

Kaple byly čtyři; v první byla hrobka krále Rogera L, v druhé byl pochován Fridrich II. „v třetí Jindřich IV. a ve čtvrté byl uložen popel Constanzie, manželky Fridricha II. Hrobky z bílého mramoru byly nádherně zdobené. V katedrále byla ještě jedna zcela oddělená malá kaple, kde na stříbrném podstavci stála půl tuny těžká socha svaté Rosalie, patronky Palerma. Tuto sochu nosí v den jejího svátku palermští občané městem. V tomto místě byly uloženy ostatky všech palermských arcibiskupů. Jednou tu má být pochován i kardinál. Zastavil se tu a jen co poklekl a začal se modlit, už jeho i ostatní kněží obestoupil Giuliano se svými muži. Někteří z nich obsadili východy z kaple, aby nebylo možno vyvolat poplach.

Kardinál se postavil a podíval se na Giuliana. V tu chvíli spatřil i Pisciottu. Tu tvář znal. Ale ne v této podobě. Teď to byla tvář ďábla, který si přišel pro jeho duši a připravoval mu pekelná muka.

„Vaše eminence, jste naším zajatcem,“ řekl Giuliano. „Pokud nebudete klást odpor, nic se vám nestane. Zvu vás na velikonoce do kopců, kde dostanete stejné pohoštění, jaké by na vás čekalo v paláci.“

„Ty ses opovážil přivést ozbrojené muže do chrámu božího?“ odpověděl kardinál hněvivě.

Giuliano se zasmál. Vítězila v něm radost z činu, který připravoval. „Opovažuji se ještě více. Opovažuji se vám vyčítat, že jste porušil svaté slovo. Slíbil jste omilostnění mně a mým mužům a slib nedodržel. Teď za to vy i vaše církev zaplatíte.“

Kardinál kroutil hlavou. „Z tohoto svátého místa se nehnu. Pokud se odvážíš, zabij mne tady a budeš pak smutně proslulý po celém světě.“

„Tu čest mám už teď,“ řekl Giuliano. „Pokud neposlechnete můj rozkaz, budu muset volit ráznější kroky. Odstraním všechny přítomné kněze, svážu vás a ucpu vám ústa. Pokud mne budete následovat v klidu, nikomu z vás se nic nestane a vy sám se sem do týdne vrátíte.“

Kardinál se pokřižoval a přešel ke dveřím svatyně. Šli zadním vchodem a za katedrálou už čekalo auto s řidičem. Bylo velké a černé, zdobené velikonočními kyticemi a po stranách chladiče j vlály malé církevní vlaječky. Giulianovi muži přistavili i auta ostatních kněží. Giuliano odvedl kardinála k jeho vozu a sedl si vedle něj. Na dvě další sedadla vzadu si sedli Giulianovi muži a Aspanu Pisciotta si sedl dopředu k řidiči. Auta se protáhla ulicemi města jako had. Zdravily je policejní hlídky, kardinál jim na rozkaz Giuliana žehnal. Na opuštěném úseku silnice musel kardinál z auta vystoupit. Čekali tam další Giulianovi muži, kteří kardinála posadili do připravených nosítek. Auta s řidiči zůstala na silnici. Průvod ostatních se ztratil v záplavě květů a v kopcích.

Giuliano dodržel slovo. V jeskyních kopců Cammarata čekala kardinála stejně bohatá hostina jako v paláci. Při podáváni jednotlivých jídel prosili bandité duchovní autoritu, aby jim požehnala.

Italské noviny dštily oheň a síru a Sicilané nevěděli, zda se mají v hrůze nad spáchanou svatokrádeží křižovat, nebo se z hanby karabiniérů škodolibě radovat. Všechno však přehlušila obrovská hrdost na Giuliana: Sicilan konečně jednou pokořil Řím. Teď byl Giuliano „nejctihodnější“.

Každý hádal, co asi bude Giuliano od kardinála požadovat. Lidé si říkali: obrovské výkupné.

Církev se nesnížila k tomu, aby vyjednávala podobně jako

Šlechta nebo bohatí obchodníci. Okamžitě vyplatila výkupné sto miliónů lir. Giuliano však chtěl ještě cosi navíc.

Jsem obyčejný sedlák a nevím, jak to v nebi chodí. Slovo jsem však vždycky dodržel. A vy, kardinál katolické církve, jste mne obelhal jako pohan. To, že vás vysvětili, ještě neznamená, že vám to zachrání život.“

Kardinál cítil, že se mu podlamují nohy.

Giuliano pokračoval: „Máte však štěstí. Nechci váš život, chci něco jiného.“ A požádal kardinála, aby si přečetl jeho závěť.

Když kardinál viděl, že o život nepřijde, zajímaly ho dokumenty závěti víc než Giulianovy výčitky. Při pohledu na lístek, který kdysi napsal Pisciottovi, se neobyčejně rozhněval a pokřižoval se.

„Drahý kardinále, seznamte církev a ministra Trezzu s tím, že tato závěť existuje. Jak jste viděl, mám možnost zničit vládu křesťanských demokratů. Moje smrt by pro vás znamenala katastrofu. Závěť bude na bezpečném místě, nikdo ji do ruky nedostane. A kdo o mně pochybuje, ten ať se zeptá dona Croceho, ten už mu řekne, jak si umím poradit se svými nepřáteli.“

Týden po kardinálově únosu se s Giulianem rozešla La Venera.

Tři roky se pravidelně plazil tunelem do jejího domu. Tři roky se radoval z jejího těla, z její oddanosti i z vědomí, že má bezpečný úkryt. A jí stačilo, že mu působí potěšení.

Tentokrát to však bylo jiné. Když skončilo milování, řekla mu, že odjíždí k příbuzným do Florencie. „Mám slabé srdce,“ řekla. „Nemohu už vydržet nebezpečí, které ti stále hrozí. Zdá se mi o tom, jak tě střílejí před mýma očima. Mého manžela zastřelili karabiniéři jako zvíře rovnou před domem. Stříleli do něho tak dlouho, dokud z něj nezbyl krvavý žvanec. To samé se mi zdá o tobě. Poslechni si,“ řekla. „Poslechni si, jak mi bije srdce.“

Giuliano poslouchal. Rychlý tep jejího srdce v něm probouzel lítost i něhu. I kůži pod prsy měla slanou, jak se potila. Plakala a Giuliano hladil její husté černé vlasy.

„Předtím ses nebála. Vždyť se nic nezměnilo,“ řekl Giuliano. La Venera prudce zavrtěla hlavou. „Jsi stále méně opatrný. Děláš si mocné nepřátele. Všichni tví blízcí se o tebe bojí. Matka je při každém zaklepání na dveře bílá jako stěna. Do nekonečna se ti unikat nepodaří.“

„Já jsem ale stále stejný,“ řekl Giuliano.

La Venera se rozplakala ještě víc. „I ty ses, Turi, změnil. Zabíjíš snadno. Neříkám, že jsi krutý, ale smrt je ti lhostejnější než dřív.“

Giuliano si povzdechl. Cítil nevysvětlitelnou lítost. „Musíš odejít,“ řekl. „Dám ti hodně peněz, aby sis mohla ve Florencii dobře žít. Tady to jednou skončí. Zabíjení přestane. Mám určitý I plán. Nechci být do smrti banditou. Maminka bude moci klidně spát a my budeme zase spolu.“

Viděl, že mu nevěří.

Ráno před odchodem se milovali ještě jednou. Naposledy se jejich těla setkala ve vroucím objetí.

KAPITOLA 22

Turimu Giulianovi se podařilo to, co se dosud nepovedlo žádnému italskému politikovi. Sjednotil všechny politické strany, které měly jediný cíl – zničit Giuliana a jeho skupinu.

červenci 1949 oznámil ministr Trezza v tisku, že jsou zřízeny speciální oddíly karabiniérů v počtu pěti tisíc mužů, které se budou jmenovat Ozbrojené síly k potlačení banditismu. Jmenovitě se o Giulianovi nezmínil. Novináři toto zdrženlivé prohlášení se škodolibostí doplnili a křesťanským demokratům blahopřáli k rozhodnému kroku.

Celostátní tisk byl udiven a nadšen tím, jak ministr Trezza zorganizoval novou pětitisícovou armádu. Měli ji tvořit svobodní muži, aby po nich nezůstaly vdovy a rodiny se nemohly stát i podmětem vydírání. Armáda měla mít přepadové jednotky, obrněná auta, těžké zbraně, výsadkáře i letectvo. Může proti takové síle obstát bandita? Velitelem speciálních oddílů jmenovali plukovníka Uga Lucu, jednoho z největších hrdinů druhé světové války, který bojoval s legendárním německým generálem Rommelem. Noviny mu říkali „italská pouštní liška“. Byl vycvičen v partyzánské válce a jeho taktické a strategické schopnosti zcela jistě převýší nezkušeného sicilského venkovana Turi Giuliana.

Noviny připomněly mezi řádky i to, že velitelem sicilské policie byl jmenován inspektor Velardi. Vědělo se o něm jen to, že ho vybral osobně ministr Trezza, aby pomáhal plukovníkovi Lucovi.

Měsíc předtím se uskutečnilo setkání dona Croceho, ministra Trezzy a palermského kardinála, na kterém jim kardinál řekl o existenci Giulianovy závěti a o usvědčujících dokumentech.

Ministr Trezza dostal strach. Nejdříve musí závěť zmizet a teprve potom smí vojsko splnit svůj úkol. Nejraději by rozkaz na zřízení speciálních Ozbrojených sil odvolal, ale ty se už připravovaly a navíc vládu tlačila svými prohlášeními levice, která tvrdila, že vláda drží na Giulianem ochrannou ruku.

Pro dona Croceho znamenala závěť další komplikace, ale jeho postoj neovlivnila. Pro Giulianovu smrt se již rozhodl. Po zavraždění šesti mafiánských šéfu mu ani nic jiného nezbývalo. Giuliano však nesmí padnout do rukou přátel Přátel, nemůže se ho dotknout ani on. Giuliano byl příliš velký hrdina, jeho vražda se bude na Sicílii považovat za hrozný zločin, který by neunesli ani Přátelé. Veškerá nenávist Sicílie by se obrátila proti nim.

Don Croce si při tom jasně uvědomoval, že ministrovi Trezzovi musí vyjít vstříc. Koneckonců chtěl, aby se tento muž stal italským ministerským předsedou. „To je samozřejmé, Giuliana stíhat musíte, jinou možnost nemáte. Ale pokuste se ho udržet naživu, dokud nezničím tu závěť. Jinak se můžete spolehnout. Odstraním ho zcela jistě.“

Ministr vztekle přikývl. Zavolal tajemníkovi. „Pošlete mi sem inspektora.“ Za několik vteřin vstoupil do kanceláře vyšší mul se studenýma modrýma očima a s tváří šlechtice. Byl hubený a pečlivě oblečený.

„Inspektor Frederico Velardi,“ řekl ministr. „Brzy zveřejním, že jsem ho jmenoval generálem policie na Sicílii. Bude spolupracovat s velitelem vojska, které na Sicílii posílám.“ Představil navzájem všechny přítomné a Velardimu vysvětlil, jaký problém vznikl se závětí a jakou hrozbu představuje pro křesťanskodemokratickou vládu.

„Drahý inspektore,“ řekl ministr „na dona Croceho se obracejte jako na mého osobního zástupce na Sicílii. Poskytujte mu všechny informace, o které vás požádá.“

Inspektorovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co to znamená. Jeho úkolem bude informovat dona Croceho o všech záměrech a opatřeních, které nová armáda podnikne proti Giulianovi, A don Croce dá informace dál, aby mohl Giuliano unikat až do chvíle, kdy don už nebude považovat za nebezpečné Giuliana zabít.

„Mám donu Crocemu poskytovat všechny informace?“ zeptal se inspektor Velardi. „Plukovník Luca není naivní – zradu rychle vytuší a může mne pak jako podezřelého držet dál od všech jednání.“

„Pokud by nastaly problémy,“ řekl ministr, „pošlete ho za mnou. Vaším hlavním úkolem je získat závěť a starat se, aby až do té chvíle byl Giuliano naživu.“ j

Inspektor se podíval na dona Croceho. „Rád vám budu k službám, ale jedno musím vědět předem. Pokud se nám Giuliano dostane do rukou dříve, než bude závěť zničena, co pak?“

Don okamžitě odpověděl: „To by byla neodčinitelná chyba.“ Jmenování plukovníka Uga Lucy velitelem Ozbrojených sil k potlačení banditismu přivítaly noviny jako promyšlený krok. Rozebraly jeho vojenskou minulost, připomněly vyznamenání za statečnost, vyjádřily uznání jeho smyslu pro taktiku a popsaly ho jako moudrého uzavřeného člověka, který přesně plní své úkoly. Noviny ho líčily jako malého buldoka, který se na Sicílii jistě dobře uplatní.

Dříve než začal cokoli podnikat, prostudoval plukovník Luca všechny zpravodajské materiály o Giulianovi. Ministr Trezza ho našel v kanceláři mezi záplavou hlášení a starých novin. Na ministrovu otázku, kdy s vojskem odjede na Sicílii, plukovník klidně odpověděl, že už připravuje štáb, ale že není kam spěchat. Giuliano se neztratí.

Po týdenním studiu dospěl plukovník k určitým závěrům. Zjistil, že Giuliano je vynikající taktik partyzánského boje a své akce organizuje jedinečným způsobem. U sebe má asi jen dvacet mužů včetně velitelů: Aspanu Piscotta je jeho první zástupce, Canio Silvestro osobní strážce a Stefan Andolini spojka s donem Crocem a sítí mafie. Terranova a Passatempo měli dříve své vlastní skupiny a občas smějí podnikat samostatné akce. Terranova organizuje Giulianovy únosy, Passatempo přepady vlaků a bank.

Plukovníkovi bylo po krátkém čase zřejmé, že Giulianova skupina nemá dohromady více než tři sta mužů. Je vůbec možné, že se celých šest let udrželi a téměř bez problémů kontrolovali celou severozápadní část Sicílie? Plukovník se divil, že je karabiniéři nedostali. Jak je možné, že Giuliano stále unikal, když přitom silné vládní oddíly prohledávaly kopce krok za krokem? Bylo to možné jen proto, že si Giuliano v případě potřeby mohl zavolat na pomoc sicilské venkovany. A tak zatímco policie nebo vojsko prohledává kopce, Giulianovi bandité žijí v městečkách a vesnicích jako obyčejní zemědělci. Je jasné, že tajnými členy Giulianovy skupiny jsou i mnozí obyvatelé Montelepre. Nejdůležitější je však jeho popularita. Je velmi nepravděpodobné, že by ho někdo zradil. Naopak, kdyby Giuliano vyzval obyvatelstvo k otevřenému povstání, jistě by se k němu přidaly tisíce lidí.

Záhadná byla ještě jedna věc. Giuliano se dokázal stávat neviditelným. Někde se ukázal a za chvíli se po něm slehla zem.

Čím více toho plukovník o něm četl, tím více to na něho působilo. Na první pohled to nevypadalo důležitě, ale časem by to jistě mohlo získat na váze.

Giuliano často posílal do novin dopisy, které začínaly slovy: „Pokud je správná moje domněnka, že proti mně nejste zaujati, pak tento dopis uveřejníte.“ Dále následovala vysvětlení důvodů vedoucích k jeho poslednímu činu. Úvodní věta byla podle plukovníka Lucy výhrůžkou. Po ní následovala Giulianova propagace sama sebe. Giuliano vysvětloval únosy, loupeže a podával zprávu o tom, jak peníze rozdal mezi chudé. Pokud došlo k závažnějšímu konfliktu s karabiniéry, při kterém někdo padl, Giuliano to v dopise označil za válečné oběti. Karabiniéry výslovně vyzýval, aby proti němu nebojovali. Když zabil šest šéfů mafie, v doprovodném dopise to vysvětlil tím, že jediné tento jeho čin umožnil chudým lidem, aby se mohli ucházet o půdu, která jim podle zákona patřila.

Plukovník nechápal, proč proti těmto dopisům vláda nezasáhla, proč dovolila, aby byly zveřejňovány. Udělal si poznámku, že ministra Trezzu požádá o vyhlášení stanného práva, aby tak Giuliana od obyvatelstva izoloval.

Plukovník se snažil zjistit, zda Giuliano má nějakou milenku, ale žádnou zmínku o ženě nikde nenašel. Ačkoli bylo známo, že bandité navštěvují nevěstince v Palermu a že Pisciotta je doslova děvkař, zdálo se, že Giuliano žil těch šest let bez jakékoli ženy. Plukovník Luca tomu ovšem jako správný Ital příliš nevěřil. Určitě má někoho v Montelepre. Když tu ženu najdou, mají napůl j vyhráno.

Zaujala ho i vzájemná vazba mezi Giulianem a matkou. Giuliano byl vzorný syn a svou matku doslova zbožňoval. Plukovník Luca si to poznamenal. Nenajdou-li Giulianovu milenku, mohou se pokusit dostat ho přes matku.

Po předběžném studiu materiálů si plukovník Luca začal sestavovat štáb. Za svého nejbližšího spolupracovníka a osobního strážce jmenoval kapitána Antonia Perenzeho. Byl to příjemný tlustý muž, velmi srdečný, a plukovník Luca znal i jeho mimořádnou odvahu. Může se stát, že kapitánova statečnost zachrání plukovníkovi život.

Na Sicílii přišel plukovník Luca v září 1949 nejdříve jen s oddíly o síle dvou tisíc mužů. Doufal, že to bude stačit; nechtěl zvyšovat Giulianovu slávu tím, že by proti němu vytáhl s pětitisícovou armádou. Byl to přece jen obyčejný bandita a vyřídit ho měli už dávno.

První opatření, které plukovník udělal, bylo, že sicilským novinám zakázal tisknout Giulianovy dopisy. Vzápětí dal uvěznit Giulianovy rodiče a obvinil je, že syna vědomě kryjí. Hned po nich dal vsadit do vězení více než dvě stě obyvatel Montelepre. Zdůvodnil to tím, že jsou tajnými členy Giulianovy skupiny. Vězně odvezli do věznic v Palermu, kde je hlídali plukovníkovi vojáci. Všechny kroky, které podnikl, byly v souladu se zákony, které platily ještě z dob Mussoliniho.

Při prohlídce domu Giulianových našli tajné východy. Hned ve Florencii zadrželi La Veneru. Když prohlásila, že o chodbě neměla ani tušení, zase ji propustili. Nevěřili jí, ale inspektor Velardi doufal, že by ji Giuliano mohl navštívit.

Italský tisk plukovníka chválil. Konečně přišel muž, který se do dopadení Giuliana pustil se vší rozhodností. Ministr Trezza měl radost, že vybral tak dobého velitele. Dostal za to dokonce děkovný dopis od ministerského předsedy. Pouze don Croce vůbec nadšený nebyl.

První měsíc sledoval Turi Giuliano pozorně všechny Lucovy kroky a rozmísťování posádek karabiniérů. Z taktického hlediska ocenil, že plukovník zakázal novinám tisknout jeho dopisy, čímž mu znemožnil kontakt s lidmi na Sicílii. Když ale plukovník dal zavřít občany Montelepre bez ohledu na jejich vinu či nevinu, začal ho Giuliano nenávidět. Uvěznění rodičů v něm pak už vzbudilo nepříčetný vztek.

Dva dny seděl Giuliano v jeskyni v kopcích Cammarata. Plánoval další postup a uvažoval o všem, co věděl o plukovníkově armádě čítající dva tisíce karabiniérů. Více než tisíc mužů umístil plukovník v Palermu a blízkém okolí. Ti čekali, zda se Giuliano nepokusí osvobodit své rodiče. Zbytek vojáků plukovník soustředil kolem Montelepre, Piana dei Greci, San Giuseppe Jato, Partinico a Corleone. Bylo to proto, že mnozí tamní obyvatelé byli tajnými členy Giulianovy skupiny a v případě boje je nasazoval do akcí.

Hlavní stan si plukovník Luca zřídil v Palermu, kde byl nezranitelný. Odtamtud ho bude třeba vylákat.

Turi se plně soustředil na promyšlení taktiky. Schémata jeho akcí byla vždy jasná, plány byly jednoduché jako dětská skládanka. Až dosud mu skoro vždy vycházely. Pokud ne, stáhl se do kopců. Jasně si uvědomoval, že úspěšný může být jen tehdy, provede-li akci bezchybně a zapadnou-li do sebe všechny jednotlivosti bez sebemenšího zaskřípání.

Zavolal si Aspana Pisciottu a seznámil ho se svým plánem. Ostatním velitelům – Passatempovi, Terranovovi, desátníku Silvestrovi a Stefanu Andolinimu vysvětloval později jen jednotlivé části, které každý z nich dostane na starost.“

Posádky karabiniérů v západní Sicílii finančně zabezpečovalo hlavní velitelství v Palermu. Jednou za měsíc z něj vypravovali do městských a provinčních posádek obrněný vůz s výplatou. Každý voják dostával plat v hotovosti ve zvláštní obálce, která byla připravena už z Palerma. Naplněné obálky byly v uzavřených dřevěných bednách zamčeny do auta, ve kterém kdysi americká armáda vozila zbraně.

Řidič měl pistoli, vedle něj seděl voják s puškou. Při odjezdu se připojil doprovod. Vpředu jely tři jeepy, v každém byl kulomet a čtyři vojáci, a velký nákladní vůz s dvaceti ozbrojenými muži se samopaly a puškami. Za tento oddíl se zařadily velitelské automobily, v každém sedělo šest mužů. Všechna auta byla vysílačkou spojena s Palermem nebo s nejbližšími kasárnami, kdyby bylo třeba přivolat posilu. Nikdo se neobával, že by si bandité troufli takto zabezpečený transport přepadnout. Byla by to jejich sebevražda.

Kolona vyjela z Palerma brzy ráno a poprvé zastavila v městečku Tommaso Natale. Pak odbočila na horskou silnici do Montelepre. Všichni věděli, že je čeká dlouhá cesta, proto se nijak nezdržovali. Při jízdě jedli salám s chlebem a řidiči předních jeepů odložili zbraně na podlahu. Když se kolona dostala za poslední hřeben a začala klest směrem k Montelepre, překvapilo všechny obrovské stádo ovcí, které se valilo po silnici. Jeepy vpředu se začaly stádem prodírat a vojáci začali na pastevce křičet. Byli netrpěliví, chtěli být co nejdříve v kasárnách, kde dostanou teplé jídlo, svlečou se do spodního prádla, budou se válet na postelích a v polední přestávce si zahrají karty. Žádné nebezpečí jim nehrozí. Do Montelepre to je jen několik kilometrů, a tam na ně čeká oddíl plukovníka Lucy o pěti stech mužích. Viděli, že za nimi auto s penězi právě vjíždí do stáda, ale nevšimli si, že muselo zastavit, protože ovce silnici úplně přehradily.

Pastevci se snažili silnici před autem uvolnit. Nereagovali ani na troubení klaksonů, ani na křik, smích a nadávky. Jako by se nic nedělo.

Náhle však šest pastevců přišlo k obrněnému autu. Dva z nich vyndali samopaly a vyhodili řidiče i s vojákem z auta. Odzbrojili je. Další čtyři začali vyhazovat bedny s obálkami ven. Skupinu vedl Passatempo, jehož tvář byla stejně výhrůžná jako zbraně, které pastevci drželi v rukou.

V tu chvíli se na stráních kolem silnice objevilo množství banditů s puškami a samopaly. Dvěma velitelským autům vzadu rozstříleli pneumatiky, načež se před prvním z nich objevil Pisciotta. „V klidu vylezte ven, ale beze zbraní,“ vyzval karabiniéry, „pak se možná dočkáte makarónů, které vás čekají v Palermu. Nedělejte ze sebe hrdiny, protože ty peníze, které vám bereme, stejně nejsou vaše.“

Vpředu sjel nákladní vůz s mužstvem a tři velitelské jeepy z posledního kopce a právě měli vjet do Montelepre, když si velitel kolony uvědomil, že za nimi nic nejede. Od zbytku kolony jej teď oddělovalo ještě víc ovcí. Uchopil vysílačku a jednomu z jeepu přikázal, aby se vrátil. Ostatním dal znamení, aby zajeli na kraj silnice a čekali.

Výzvědný jeep se otočil a rozjel se zpátky do kopce. V půli cesty ho zastavila dávka ze samopalu a výstřely z pušek. Posádku jeepu kulky zcela rozstřílely, vůz bez řidiče se zastavil a pomalu začal sjíždět zpátky ke stojícím autům.

Velitel vyskočil ze svého jeepu a řval na karabiniéry v nákladním autě, aby slezli a připravili se ke střelbě. Muži ze zbylých dvou jeepů se rozutíkali. Karabiniéři byli prakticky bezmocní. Auto s penězi zachránit nemohli, zůstalo na druhé straně kopce. Nemohli proto zasáhnout proti banditům, kteří si cpali obálky s penězi do kapes. Giulianovi muži po straně silnice byli dobře ozbrojení a každého útočníka by zlikvidovali. Karabiniérům nezbývalo nic jiného než se rozprchnout, zaujmout kryté postavení a střílet.

Strážmistr v Montelepre už na kolonu čekal. Koncem měsíce měl vždy hluboko do kapsy, a tak se i on i jeho posádka těšili na večeři v dobré palermské restauraci. Když zaslechl střelbu, nemohl překvapením popadnout dech. Giuliano by se přece za bílého dne neopovážil přepadnout ani hlídku. A zvláště teď, kdy je na místě pětisetčlenná vojenská posila plukovníka Lucy.

V tu chvíli uslyšel strážmistr hlasitý výbuch u brány do kasáren Bellampo. Jedno z obrněných aut na parkovišti vybuchlo a teď hořelo oranžovým plamenem. Ve stejnou chvíli dolehly ke strážmistrovi dunivé výbuchy od silnice do Castelvetrana a do pobřežního města Trapani spolu se souvislou střelbou samopalu a pušek z úpatí kopců za městem. Viděl, jak se jeho hlídky stahují z městských uliček ke kasárnám, pěšky i v jeepech, jen aby si zachránily životy, a pomalu mu docházelo, že Turi Giuliano zaútočil na pětisetčlenný oddíl plukovníka Lucy.

Giuliano sledoval z útesu nad Montelepre dalekohledem přepadení auta s penězi. Když se pootočil, mohl vidět i boj v ulicích města, útok na kasárna Bellampo a bitky s karabiniéry na silnicích směrem k pobřeží. Všichni velitelé bezchybně splnili své úkoly. Passatempo a jeho muži zabavili peníze, Pisciotta odzbrojil konec kolony, Terranova se svými lidmi a dalšími posilami přepadl kasárna a vyřazoval jednotlivé hlídky. Muži pod přímým velením Giuliana obsadili opěrné body kopce. A Stefan Andolini, pravý Fra Diavolo, připravoval překvapení.

Plukovník Luca přijal v Palermu zprávu o ztrátě peněz navenek s klidem, což jeho podřízené překvapilo. Giulianova akce ho však ve skutečnosti rozzuřila a jen se divil, odkud získal Giuliano informace o rozmístění oddílů karabiniérů. Při akci přišli o život čtyři karabiniéři a dalších deset jich padlo v boji s Giulianovými lidmi.

Plukovník Luca právě přijímal telefonická hlášení, když do místnosti vpadl kapitán Perenze, kterému se brada třásla vzrušením. Před chvílí dostal zprávu, že někteří bandité byli raněni a jeden zastřelený zůstal ležet na bojišti. Určili jeho totožnost podle dokladů, které měl u sebe, a potvrdili ji i dva obyvatelé Montelepre. Mrtvý je sám Turi Giuliano!

Při vší opatrnosti a skromnosti pocítil plukovník Luca náhle pocit vítězství. Vojenské dějiny jsou plné velkých bitev, které dopadly špatně kvůli malým osobním chybám. Sám osud určil dráhu jedné jediné kulky, která ukončila život slavného bandity. Je však třeba být opatrný. Bylo by to moc velké štěstí. Třeba je to léčka. Je-li tomu však tak, pak se do ní chytí ten, kdo ji nastražil.

Plukovník Luca podnikl přípravy a rychlá jednotka vyrazila vyzbrojená tak, že ji nic nemohlo ohrozit. Vpředu jela obrněná auta, za nimi auto s neprůstřelnými skly, v němž seděl plukovník Luca a inspektor Velardi, který jel navenek kvůli identifikaci, ale ve skutečnosti se chtěl přesvědčit, zda u sebe mrtvý nemá závěť. Za Lucovým autem jeli nákladní vozy s muži v plné pohotovosti. Před kolonou jelo dvacet jeepů s ozbrojenými průzkumníky. Posádka v Montelepre dostala rozkaz hlídat vjezd do města a na opěrných bodech okolních svahů rozestavit stráže. Obě strany silnice po celé její délce hlídalo množství dobře vyzbrojených pěších hlídek.

Plukovníkovi Lucovi a jeho rychlé jednotce netrvala cesta do Montelepre ani hodinu. Nikdo na ně nezaútočil, bandité byli patrně zastrašeni. V Montelepre však na plukovníka čekalo nepříjemné překvapení.

Inspektor Velardi prohlásil, že mrtvola, která leží v kasárnách Bellampo, není Turi Giuliano. Kulka tomu muži sice roztrhla tvář, ale inspektor se nemohl mýlit. I předvolaní obyvatelé Montelepre potvrdili, že mrtvý není Giuliano. Byla to tedy past, Giuliano chtěl zřejmě plukovníka s malým doprovodem vylákat, aby na něj mohl zaútočit ze zálohy. Plukovník sice zařídil všechna bezpečnostní opatření, ale i tak spěchal, aby byli v Palermu co nejdříve a osobně informoval Řím o tom, co se dnes stalo. Kromě toho si chtěl ověřit, zda někdo nezveřejnil falešnou informaci o Giulianově smrti. Zkontroloval, zda je jednotka připravena na zpáteční cestu, pak usedl do jednoho z rychlých jeepů jedoucích v čele kolony. Inspektor Velardi nasedl k němu.

Plukovníkova netrpělivost jim oběma zachránila život. Když se jednotka blížila k Palermu, ozval se ohlušující výbuch. Velitelské auto uprostřed kolony vyletělo do výšky téměř pěti metrů a jeho hořící kusy se pak rozlétly po okolních svazích.

V nákladním automobilu s třiceti muži, který jel těsně za ním, přišlo o život šest z nich, patnáct jich bylo zraněno. Dva důstojníci jedoucí v Lucově voze byli roztrháni na kusy.

Plukovník oznámil ministru Trezzovi, co se stalo, a ihned požádal, aby byly na Sicílii poslány tři tisíce mužů, kteří čekali na pevnině.

Don Croce věděl, že přepady budou pokračovat, dokud budou uvězněni Giulianovi rodiče. Proto se zasadil, aby je propustili.

Nepodařilo se mu však zabránit příchodu nových posil a tomu, že Montelepre a jeho okolí obsadily dva tisíce vojáků. Další til tisíce prohledávaly kopce. Sedm set obyvatel Montelepre a palermské provincie čekalo ve vězení, dokud je plukovník Luca nevyslechne. Křesťanskodemokratická vláda v Římě mu k tomu udělila zvláštní pravomoc. Od setmění až do rána platil zákaz vycházení, obyvatelé nesměli cestovat a ti, kteří byli přistiženi mimo vlastní dům bez zvláštních propustek, byli zatčeni. V kraji zavládla skutečná úřední hrůzovláda.

Don Croce nervózně čekal, kdy se všichni obrátí proti Giulianovi.

KAPITOLA 23

Než přišlo Lucovo vojsko, vídal Giuliano v Montelepre často Justinu Ferrovou. Občas si přišla ke Giulianovým popovídat nebo vyzvednout peníze, které Giuliano posílal jejím rodičům. Giuliano si ani nevšiml, jak krásná dívka se z ní stala, až ji jednou spatřil v Palermu, kde šla po ulici s rodiči. Zajeli do města na nákup před festou. Giuliano tu byl se svými muži doplňovat zásoby.

Justinu neviděl už asi půl roku a ta za tu dobu vyrostla a zeštíhlela. Byla vysoká, na dlouhých nohou měla nové boty s vysokými podpatky. Bylo jí teprve šestnáct, ale postava a tvář už byly plné, byla z ní dospělá žena. Tmavě černé vlasy měla vyčesané nahoru a v nich tři ozdobné hřebínky. Připomínala Egypťanku ze starých váz. Měla velké tázavé oči a velká ústa, která jediná napovídala, jak je mladá. Oblečena byla v bílých šatech překřížených vpředu červenou stuhou.

Giuliano z ní nemohl odtrhnout oči. Když šla kolem něj, seděl právě na terase kavárny, jeho muži u stolků okolo něj. Justinini rodiče si ho všimli. Otec dělal, že ho nezná. I matka rychle odvrátila pohled. Jen Justina se na něj dívala po celou dobu, co procházeli kolem. Byla to správná Sicilanka, takže ho nepozdravila, nicméně se mu podívala zpříma do očí a on viděl, že se její rty chvějí skrytým úsměvem. Ulice byla plná slunce a z Justiny vyzařovala krása sicilské ženy, která je zralá již v mladém věku. Od té doby, co stál mimo zákon, Giuliano nedůvěřoval lásce. Láska pro něj představovala vzdání se a možný zárodek zrady. V tu chvíli však pocítil něco neznámého – celým tělem mu projela touha pokleknout před ní“ a dobrovolné se jí zcela vydat.

O měsíc později si Giuliano uvědomil, že vzpomínka na Justinu Ferrovou ho zcela omamuje. Myslel si, že to je jen tělesná touha a že mu chybějí noci strávené s La Venerou. Když se však zasnil, uvědomil si, že nesní jen o milování s Justinou, ale i o tom, že se s ní prochází po kopcích, že jí ukazuje jeskyně, údolí plná květů a peče jí na ohni něco k jídlu. U rodičů měl dosud svou kytaru a teď snil o tom, jak jí na ni hraje. Rád by jí půjčil J básně, které před lety napsal a z nichž některé byly zveřejněny v sicilských novinách. Začal dokonce uvažovat o tom, že by ji navzdory dvěma tisícům vojáků ze speciálních jednotek navštívil v Montelepre.

V tu chvíli si uvědomil, že uvažuje nebezpečně.

Je to nesmysl. On má v životě jen dvě možnosti. Buď ho karabiniéři zabijí, nebo uprchne do Ameriky. Když bude snít o tomto děvčeti, z Ameriky nebude nic. Měl by se snažit na ni zapomenout. Kdyby ji svedl nebo unesl, znepřátelil by si k smrti jejího otce a nepřátel má už teď až až. Jednou zbičoval Aspana za to, že svedl nevinné děvče, a za léta v kopcích potrestal tři muže trestem smrti, protože znásilnili ženu. On však chtěl, aby Justina byla šťastná, chtěl, aby ho milovala a obdivovala, aby ho viděla takového, jaký se kdysi zdál sám sobě. Chtěl, aby ho milovala a důvěřovala mu.

To však jen tak uvažoval o svých možnostech. Už se rozhodl, co udělá. Tajně se s ní ožení. Vědět o tom bude jen její rodina, Aspanu a někteří členové jeho skupiny, kterým důvěřuje. Až to bude bezpečné, nechá ji přivést k sobě do kopců a chvíli tu spolu stráví. Pro ni to bude všechno nebezpečné, ale on jí dá převézt do Ameriky a tam na něj počká, pokud se mu tam nepodaří“ odejít také. Zbývá jediný problém. Co tomu řekne Justina?

Cesaie Ferra, po pět let tajný člen Giulianovy skupiny, se akcí nikdy nezúčastnil, pouze sbíral informace. On i jeho žena se s Turiho rodiči znali, byli sousedé, bydleli na via Bella, deset domů od Giulianových. Ferra byl vzdělanější než většina lidí v Montelepre a zemědělství ho neuspokojovalo. Když Justinu jako malé dítě okradli a Giuliano jí dal peníze s tím, že rodina je pod jeho ochranou, navštívil Cesare Ferra Marii Lombardovou a nabídl Giulianovi svoje služby. V Palermu a v Montelepre získával informace o rozmístění hlídek karabiniérů, o pohybu bohatých obchodníků i o tom, kdo donáší policii. Z únosů obchodníků dostával podíl, který mu umožnil otevřít si v Montelepre malou hospůdku.

Jeho syn Silvio se vrátil z války jako socialistický agitátor a Cesare Ferra ho vyhodil z domu. Ne, že by se synovými názory nesouhlasil, ale proto, že syn ohrožoval rodinu. Cesare Ferra si o demokracii a o panstvu v Římě nedělal sebemenší iluze. Turimu připomněl, že slíbil, že bude jeho rodinu chránit, a ten dělal, co mohl. Když zabili Silvia, Giuliano slíbil, že ho pomstí.

Ferra Giuliana neobviňoval, věděl, že se kvůli masakru u Ginestry stále trápí. Věděl to od své ženy, která celé hodiny poslouchala, jak Marie Lombardová vypráví o svém synovi. Jak jen byli šťastni před tím dnem, kdy ho karabiniéři postřelili a on v sebeobraně nechtěně zastřelil člověka! Pak už musel v zabíjení pokračovat, nutili ho k tomu. Všechny vraždy a zločiny Marie Lombardová omlouvala, pokud však šlo o masakr u Portelly della Ginestra, pokaždé spráskla ruce. Střílet ze samopalů na malé děti a ženy! Copak si někdo může myslet, že to udělal její syn? Copak nechrání chudé, copak to není sicilský hrdina? Copak nedal všem Sicilanům, co potřebovali? Její Turi by k takovému masakru nikdy nedal pokyn! Přísahal jí to na sochu Černé madony.

Cesare pak celá léta hledal rozluštění záhady, co se vlastně u Portelly della Ginestra stalo. Byl to omyl Passatempových střelců a špatný odhad při palbě? Anebo vraždil Passatempo ty lidi pro potěšení? Možná to bylo nalíčeno tak, aby to uškodilo Giulianovi. Ze samopalů mohl střílet i někdo jiný, komu Giuliano nevelel. Co když tam někoho poslali přátelé Přátel nebo dokonce policie? Ferra nevylučoval nikoho kromě Turiho Giuliana. Kdyby byl vinen Giuliano, rozpadl by se svět, ve kterém žije. Giuliano byl pro něj jako syn. Viděl ho odmala vyrůstat, viděl ho I dospívat a nikdy se nestalo, že by ho přistihl při sebemenší nepoctivosti.

Proto měl Cesare Ferra zbystřené smysly. Naléval zadarmo | tajným členům skupiny, které plukovník Luca neuvěznil. Zachycoval útržky hovorů přátel Přátel, kteří si občas do hospůdky zašli na víno nebo zahrát si karty. Jednou večer je slyšel mluvit o „bestii“ a „ďáblovi“, kteří občas navštěvují dona Croceho. Ferrovi bylo jasné, kolik uhodilo. Passatempo a Andolini se čas od času scházejí s donem. Passatempovi se říkalo Bestie a Andoliniho přezdívka Fra Diavolo byla známá. Co si ti dva mohou s donem Crocem domlouvat? Cesare Ferra poslal ke Giulianovým svého syna se vzkazem a za dva dny se v kopcích sešel s Giulianem. Řekl mu, co zjistil. Giuliano nedal na sobě nic znát a poprosil Ferru, aby o celé věci mlčel. S ničím jiným se mu nesvěřil. Až teď, po třech měsících, si ho Giuliano pozval a Ferra se domníval, že se dozví všechno ostatní.

Giuliano sídlil hluboko v kopcích, daleko z dosahu vojsk plukovníka Lucy. Cesare Ferra se na cestu vydal večer; na smluveném místě ho čekal Aspanu Pisciotta, který ho odvedl do tábora. Došli tam ráno, už na ně čekala teplá snídaně. Na stole s ubrusem a příbory byla prostřena úplná hostina. Turi měl na sobě hedvábnou bílou košili a béžové kalhoty zastrčené do vysokých lesklých bot. Vlasy měl umyté a učesané. Snad ještě nikdy nevypadal tak upraveně.

Giuliano poslal Pisciottu pryč a sedl si s Ferrou ke stolu. Byl neobvykle nervózní. „Chci ti poděkovat za informace, které jsi mi poslal,“ řekl oficiálně. „Prověřil jsem si je a jsou pravdivé. Je to důležité. Sem jsem tě však pozval kvůli něčemu jinému. To, co ti řeknu, tě asi překvapí, ale doufám, že to nebudeš považovat za urážku.“

Ferra byl překvapen. „Ty mne urazit nemůžeš,“ řekl zdvořile. „Jsem ti za všechno velmi vděčný.“

Giuliano se usmál. Jeho upřímný úsměv znal Ferra už z jeho dětství.

„Poslouchej mne, prosím tě, pozorně,“ řekl Giuliano. „Chci se ti s něčím svěřit. Pokud nebudeš souhlasit, nic z toho nevyvodím. Neber mne jako velitele naší skupiny, mluvím s tebou jako s otcem Justiny. Víš, že je krásná; jistě už mnoho chlapců z města postává před vaším domem. Vím, že jsi úzkostlivě dbal na její čest. Věř mi, že to, co cítím k ní, jsem pocítil poprvé v životě. Chtěl bych se s tvou dcerou oženit. Pokud mi její ruku nebudeš chtít dát, už o tom nikdy nepromluvím. Zůstaneš dále mým přítelem a tvoje dcera bude i nadále pod mou ochranou. Pokud budeš souhlasit, pak se zeptám tvé dcery, zda by si mne chtěla vzít. Pokud odmítne, necháme celou věc být.“

Cesare Ferru Giulianova řeč zcela vyvedla z míry. „Musím si to rozmyslet, musím si to rozmyslet,“ opakoval. Začal uvažovat. Když promluvil, zněla z jeho hlasu velká úcta. „Není na světě člověka, kterého bych chtěl za zetě raději než tebe. A vím, že i Silvio, pánbůh s ním, by se mnou souhlasil.“ Po odmlce pokračoval. „Jenom mám strach o dceřinu bezpečnost. Jako tvou ženu by ji nechal plukovník jistě uvěznit. A mohli by jí ublížit i přátelé Přátel, kteří jsou teď proti tobě. Ty sám musíš odejít do Ameriky, nebo zahynout tady v kopcích. Nechtěl bych, aby se Justina stala mladou vdovou, promiň mi, že mluvím tak otevřeně. A bál bych se i komplikací, které by to způsobilo tobě. Jako šťastný ženich bys nebyl tak ostražitý a mohl bys padnout do léčky. Mluvím zcela upřímně proto, že tě mám rád a že si tě vážím. Snad by bylo lepší odložit svatbu na pozdější dobu, až budeš vědět, jak to s tebou bude, a až si budeš moci rozumně zařídit život.“ Chvíli mlčel a díval se pozorně na Giuliana, zda ho neurazil.

Giuliano byl nešťastný. Ferra vycítil, jak hluboce je zklamaný. A uvědomoval si i výjimečnost situace, proto ještě zdůraznil: „Neřekl jsem ti ne.“

Giuliano si povzdechl. „Mnoho jsem se o tom napřemýšlel. Představoval jsem si, že bych se s tvou dcerou oženil tajně. Oddal by nás opat Manfredi. Svatba by byla v kopcích. Kdekoli jinde by to pro mne bylo příliš nebezpečné. Můžu však zařídit, abyste mohli přijít s Justinou a účastnili se svatebních obřadů. Tři dny by Justina zůstala se mnou a pak bych ji poslal zpátky domů. Kdyby ovdověla, dostala by dost peněz, aby mohla začít znovu.

O její budoucnost se bát nemusíš. Miluji Justinu a buduji milovat a chránit po celý život. Kdyby došlo k nejhoršímu, bude mít budoucnost zajištěnou. Je pravda, že vdát se za člověka, jako jsem já, je riskantní. A ty jako starostlivý otec máš plné právo odmítnout.“

Césara Ferru Turiho upřímná slova hluboce dojala. Bylo v nich mnoho touhy a naděje. Bylo dojemné, že Giuliano myslel na všechno. Skutečně myslel na budoucnost jeho dcery. Ferra vstal a Giuliana objal. „Dávám ti své požehnání,“ řekl. „Promluvím s Justinou.“

Před odchodem Ferra připomněl, jak je rád, že jeho informace byla pro Giuliana užitečná. Překvapilo ho, jak se Giulianovi zcela změnil výraz obličeje. Rozšířily se mu zorničky a tvář ztuhla do nehybnosti.

„Pozvu Stefana Andoliniho a Passatempa na svatbu,“ řekl. „Tam to s nimi vyřídím.“ Ferru napadlo teprve později, že je to nějaké divné, pokud by se svatba měla utajit.

Na Sicílii nebylo žádnou výjimkou, že se dívka vdala za muže, s kterým předtím nebyla ani chvíli o samotě. Když ženy seděly na zápraží, svobodné dívky vždy seděly stranou a nikdy se nedívaly přímo na ulici, aby nebyly pokládány za nemravné. Chlapci, kteří chodili kolem, si s nimi nemohli popovídat; jedině v kostele, kde byly v doprovodu svých matek. Pokud se nějaký chlapec zamiloval do dívky po jejím spatření nebo po krátkém rozhovoru, dal jí to najevo dopisem. To byla vážná věc. Nápadníkovi ho často psal někdo vzdělanější a zkušenější. Kdyby byl dopis napsán špatně, mohl to nápadník odnést i životem. Nebylo tedy nic divného, když se Giuliano svěřil nejdříve otci dívky a Justině předtím neřekl ani slovo.

Cesare Ferra vůbec nepochyboval o tom, co mu dcera odpoví. Už jako dítě se modlila: „A ochraňuj Turiho Giuliana před karabiniéry.“ Kdykoli ráda zašla k Turiho matce se vzkazem. Když objevili chodbu do domu La Venery, byla zlostí bez sebe. Rodiče si nejdříve mysleli, že ji rozhořčilo, že Turiho rodiče a La Venera byli uvězněni, pak si však uvědomili, že Justina žárlí.

Césara Ferru tedy Justinina odpověď nepřekvapila. Počítal s ní. Podivil se jen nad tím, jak zprávu přijala. Její úsměv dával tušit, že si na Giuliana myslela a nepochybovala o svém úspěchu.

Vysoko v kopcích stál téměř rozpadlý malý normanský hrad, ve kterém už dvacet let nikdo nebydlel. Giuliano se rozhodl, že v něm uspořádá svou svatbu. Aspanu dostal rozkaz postavit po obvodu hradu ozbrojené hlídky, aby se předešlo neočekávanému útoku. Opata Manfrediho odvezli z kláštera ve voze taženém oslem a potom ho po horských stezkách nesli na nosítkách. Opatovi udělala radost malá kaple, kterou na hradě našel, i když její dřevěnou výzdobu a cenné sochy lidé dávno rozkradli. Sama kaple s kamenným oltářem však byla krásná. Opatovi se Giulianova svatba moc nezamlouvala, a když se objali, řekl mu s humorem: „Měl ses držet starého přísloví, že pokud hraješ sám, neprohraješ.“

Giuliano se smál. „Chci být šťastný,“ řekl a doplnil oblíbené lidové rčení, kterým opat vždy omlouval hromadění majetku. „Nezapomeň, že i svátý Josef nejdřív oholil sám sebe a potom teprve zbylé apoštoly.“ Opatovi se zlepšila nálada, otevřel pouzdro s doklady a podal Giulianovi potvrzení o sňatku. Byl to krásný dokument, text byl zdoben zlatem a napsán byl středověkými literami.

„O svatbě bude veden záznam i v klášteře,“ řekl opat. „Ale neboj, se, nikdo se o něm nedozví.“

Nevěstu s rodiči přivezli na oslech již předešlého dne. Giuliano pro ně nechal uklidit komnaty na hradě a připravit postele z bambusu a slámy. Mrzelo ho, že se svatby neúčastní jeho matka a otec; ti však byli hlídáni zvláštními vojenskými oddíly plukovníka Lucy.

Svatby se účastnil Aspanu Pisciotta, Stefan Andolini, Passatempo, desátník Silvestra a Terranova. Justina se převlékla do bílých šatů, které měla na sobě v Palermu, kdy se tak líbila Giulianovi. Její úsměv ho okouzloval. Opat odbyl svatební obřad rychle. Svatebčané pak vyšli na trávník, kde stál stůl s vínem, studeným masem a chlebem. Hosté něco málo pojedli a připili nevěstě a ženichovi na zdraví. Opata a Ferrovy čekala dlouhá zpáteční cesta, při které na ně mohlo číhat nebezpečí. Kdyby hlídka karabiniérů zabloudila až sem nahoru, museli by ozbrojené stráže v okolí hradu použít zbraně. Giuliano ještě na chvíli opata zadržel.

„Ještě jednou vám moc děkuji za to, co jste pro mne dnes udělal,“ řekl. „Brzy vám svůj dík vyjádřím i jinak. Potřebuji však vaši pomoc.“ Chvíli spolu tiše hovořili, nakonec opat přikývl.

Justina objala oba své rodiče, matka plakala a podívala se na Giuliana. Justina jí něco pošeptala a starší paní se zasmála. Ještě jednou se všichni tři objali a potom rodiče nasedli na osly.

Novomanželé strávili svatební noc ve velké hradní ložnici. Giuliano dal do prázdného pokoje nanosit velké matrace, ložní prádlo z damašku a peřiny, které koupil v nejlepším palermském obchodě. Vedle ložnice byla velká koupelna s vanou z mramoru a s velkým umyvadlem. Voda tam sice netekla, ale Giuliano vlastnoručně nanosil do vany čistou vodu z potoka, který tekl nedaleko. Dal do koupelny i nejrůznější toaletní potřeby a parfémy, o nichž se Justině nikdy ani nesnilo.

Když se svlékla, byla nejdříve v rozpacích a držela ostýchavě si ruce na podbřišku. Pleť měla zlatou. Byla štíhlá, ale prsa měla velká jako dospělá žena. Když ji políbil, trochu se odtáhla, takže se jejích rtů dotkl jen letmo. Byl však trpělivý, nechoval se jako zkušený milenec, ale jako zkušený taktik poučený z vojenských bojů. Rozpustil jí černé vlasy, až jí zcela zakryly ňadra. Hladil ji a vyprávěl, že poprvé si uvědomil, že je žena, toho osudného dne v Palermu. Jak byla krásná! Recitoval jí verše, které o ní napsal, když byl sám v kopcích a snil o ní. Byla pod peřinou a pomalu se z ní vytrácelo napětí. Giuliano ležel na peřině a ona od něj odvracela pohled.

Vyprávěla mu, že se do něj zamilovala, když mu nesla vzkaz od bratra, a jak jí bylo líto, že v ní nepoznal okradené děvčátko, kterému před lety věnoval svazek bankovek. Vyprávěla mu, jak se za něj od jedenácti let každý večer modlila a že na něj od té doby nepřestala myslet.

Turimu její slova dělala radost. Radoval se z toho, že ho miluje a že na něj myslela a snila o něm, když byl sám v kopcích. Stále ji hladil po vlasech. Pak mu vzala ruku do své horké suché dlaně. „Nedivila ses, když jsem požádal tvého otce, aby se tě zeptal, jestli si mne chceš vzít?“ zeptal se.

„Po tom, jak ses na mne v Palermu díval, opravdu ne,“ řekla s úsměvem. „Od toho dne jsem se připravovala na to, že si tě vezmu.“

Naklonil se nad ní a políbil ji na zářivě červené rty. Tentokrát se neodvrátila. Překvapilo ho, jak jsou její rty sladké, jaký má vonný dech a jak se mu vzdává. Ještě nikdy v životě nezažil pocit, že by ho opouštělo tělo. Celý se začal třást a Justina odhrnula peřinu, aby si k ní mohl lehnout. Lehla si mu do náruče a už spolu pluli v jednom proudu. Bylo to zcela jiné než s kteroukoli jinou ženou, se kterou se kdy miloval. Justina zavřela oči.

Turi ji líbal na rty, na víčka, a když ji políbil na hebkou kůži prsou, překvapilo ho, jak je rozpálená. Justina byla voňavá, sladká, nedotčená krutostmi života a hrozbou smrti. Hladil ji dlaní po stehnech a její jemná kůže ho přiváděla do vytržení. Musel se až nahlas zasmát, jak ho rozbolela hlava. Když mu lehounce zajela rukou mezi nohy, cítil, že nad sebou ztrácí kontrolu. Začal se s ní milovat a ona mu jeho něžnosti opětovala zpočátku opatrně, postupně však se stejnou vášní. Milovali se celou noc bez jediného slova, jen občas krátce vykřikli; za rozbřesku Justina usnula vyčerpáním.

Vzbudila se kolem poledního a našla velkou vanu plnou studené vody. U umývadla stály další nádoby s vodou. Turiho nespatřila. Nejprve ji samota poněkud vylekala, potom však vlezla do vany a vykoupala se. Utřela se velkým hnědým ručníkem a navoněla se jedním z parfémů, které stály nad umyvadlem. Když skončila, oblékla si šaty, ve kterých přijela – tmavě hnědou sukni a bílý svetr. Na nohy si obula pevné boty.

Květnové slunce na Sicílii již výrazně hřeje, dnes však byl vzduch příjemně zchlazován horským větříkem. U prostřeného stolu hořel oheň a Giuliano již přichystal snídani: černý chléb, šunku a ovoce. Do hrnků nalil mléko z kovové konve pokryté zelenými listy.

V blízkém okolí nikdo nebyl. Justina se rozběhla Turimu do náruče a políbila ho. Měla radost z připravené snídaně, ale v dobrém Giulianovi vyčetla, že ji nevzbudil. Snídani měla přichystat ona. Na Sicílii bylo neobvyklé, že by něco podobného mohl dělat muž.

Nasnídali se pod širým nebem. Jejich pokoj byl skryt mezi rozpadávajícími se zdmi hradu se zbytky normanské věže, jejíž vrchol byl zdoben různobarevnou mozaikou. Do hradu se vstupovalo hezkým normanským portálem a přes polorozpadlé zdi bylo vidět kapli.

Vyšli z nádvoří do olivového háje, kde tu a tam rostl i citrónovník. Procházeli se po lukách se sicilskými květinami, jako jsou asfodely, růžové sasanky, hyacinty a tmavěčervené hlaváčky, o nichž legenda říká, že jsou červené od krve Venušina milence. Turi držel Justinu kolem pasu; celá voněla rozkvetlou jarní přírodou. V olivovém háji ho Justina položila na koberec z barevných květů a milovali se. Přelétali nad nimi žlutí a černí motýli a mizeli na nekonečné modré obloze.

Třetího dne zaslechli ozvěnu střelby. Justina se lekla, ale Giuliano ji uklidnil. Po celé tři dny se svědomitě snažil, aby se nemusela ničeho bát. Chodil neozbrojen, zbraně schoval v kapli. Nedal na sobě znát, že je stále ve střehu, a jeho muži dostali rozkaz, aby nebyli v dohledu. Za chvíli od okamžiku, kdy se ozvala střelba, přišel Aspanu Pisciotta s dvěma zastřelenými králíky. Hodil je Justině k nohám a řekl: „Připrav je manželovi k večeři, je to jeho oblíbené jídlo. Kdyby se ti nepovedli, nevadí, máme jich ještě dvacet.“ Usmál se na Justinu a zatímco stahovala a připravovala králíky, odvedl

Giuliana stranou. Došli ke kusu zřícené zdi a posadili se na něj.

„Tak co, Turi, stálo to za to, abys kvůli nf riskoval naši bezpečnost?“ zeptal se s úsměvem.

„Jsem šťastný,“ řekl Giuliano klidně. „Ale raději mi řekni něco o těch dvaceti zastřelených králících. Co to bylo?“

„Vojenská hlídka, poměrně silná,“ řekl Pisciotta. „Zastavili jsme ji. Byla to dvě obrněná auta. Jedno vjelo do našeho minového pole a celé shořelo. Z druhého auta stříleli a potom se vrátili do Montelepre. Zítra se jistě vrátí pro mrtvé. A bude jich spousta. Myslím, že by bylo třeba v noci zmizet.“

„Ráno si pro Justinu přijde její otec,“ řekl Giuliano. „Připravil jsi naše malé setkání?“

„Ano.“

„Až moje manželka odejde,“ při slově manželka se Giuliano zarazil a Pisciotta se rozesmál. Giuliano hned pokračoval „přiveď ostatní do kaple a vyřídíme to.“ Chvíli mlčel. „Přemýšlel jsi někdy o tom, jak to bylo u Portelly della Ginestra?“

„Moc ne,“ řekl Pisciotta.

„Zůstaneš tu na večeři?“ zeptal se Giuliano.

„V poslední večer tvých slavnostních svatebních dnů?“ divil se Pisciotta. „Znáš přece přísloví: Pozor na jídlo, které připraví tvá novomanželka.“ Přísloví se vztahovalo na nové partnerství mezi zločinci, Pisciotta jím nicméně Giulianovi připomněl, že mu jeho svatba není příliš po chuti.

Giuliano se usmál. „Tohle už dlouho trvat nebude. Je třeba, abychom se připravovali na nový život. Postarej se o to, aby muži nepustili do obvodu hradu nikoho, dokud tu záležitost nevyřídíme.“ Pisciotta přikývl. Podíval se k ohni, kde vařila Justina. „Je hezká,“ řekl. „A když si pomyslím, že tu vyrůstala nedaleko nás! Její otec ale říkal, že s ní není žádná legrace. Dej pozor, ať se jí nedostane do rukou tvá pistole.“

Pisciottova slova byla trochu drsná, ale Giuliano je naštěstí přeslechl. Pisciotta přeskočil zeď a zmizel mezi olivovníky.

Justina natrhala květiny a dala je do staré vázy, kterou našla uvnitř hradu. Stůl byl s květinami hezčí. Pak podávala večeři. Připravila králíka dušeného na česneku a rajských jablíčkách, připravila i mísu salátu s olivovým olejem a octem. Turimu se zdálo, Že je trochu nervózní a smutná. Možná, že to bylo kvůli té střelbě, možná, že ji vyrušil Aspanu Pisciotta, který se tu najednou objevil I s potměšilým výrazem ve tváři a se zbraněmi na zádech.

Seděli proti sobě u stolu a pomalu jedli. Není to špatná kuchařka, myslel si Giuliano. Stále mu nabízela chleba, přidávala maso a doléval víno. Maminka ji učila dobře. Díval se spokojeně, jak jí. Byla mladá a zdravá. Podívala se na něj a všimla si, že ji pozoruje. Usmála se na něj. „Tak co? Vařím hůř než tvoje maminka?“

„Líp,“ řekl. „Ale neříkej jí to.“

Znovu se na něj podívala a zeptala se. „A jak vařila La Venera?“

Turi neměl žádné zkušenosti. Ta otázka ho překvapila, ale rychle si všechno rozmyslel. Další otázka se určitě bude týkat milování s La Venerou. Takové otázky poslouchat nechtěl, ani na ně odpovídat. Do La Venery nebyl zamilovaný jako do Justiny, ale vážil si jí. Mnoho trpěla, prožila rodinnou tragédii, o jaké Justina nemá ani zdání.

Usmál se na Justinu. Už vstala a chtěla sklízet ze stolu, stále však čekala na odpověď. „La Venera je výborná kuchařka,“ řekl i Giuliano, „nemá smysl tě s ní srovnávat.“

Kolem hlavy mu proletěl talíř a on se dal do smíchu. Tahle domácí scénka ho rozesmála. Justina poprvé ztratila masku tiché oddanosti a poslušnosti. Potom se však rozplakala a Giuliano ji něžně objal.

Stáli obklopeni stříbřitým soumrakem, který na Sicílii přichází velmi rychle. Šeptal jí: „Dělal jsem si legraci. Ty jsi ta nejlepší kuchařka na světě.“ Pak ji políbil na krk, aby si nevšimla úsměvu, který mu hrál na rtech.

Poslední noc víc mluvili, než se milovali. Justina se ho ptala na La Veneru a on jí řekl, že to už je dávno pryč a že je třeba na to zapomenout. Když mluvili o tom, jak se budou vídat v budoucnu, řekl, že připravuje její odchod do Ameriky, kam přijede za ní. To už věděla od otce. Zajímalo ji spíše to, jak se budou vídat do té doby. Giuliano viděl, že ji vůbec nenapadlo, že by se útěk vydařit nemusel. Na to byla příliš mladá.

Giuliano šel do kaple, kam měl Pisciotta přivést velitele. Než přišli, ozbrojil se.

Ještě před svatbou mluvil Giuliano s opatem Manfiredim o podezření, že se dva dny před masakrem u Portelly della Ginestra setkali Stefan Andolini a Passatempo s donem Crocem. Ujistil opata, že jeho synovi nic neudělá, ale musí se dozvědět pravdu. Opat mu vyprávěl o tom, jak to bylo. Turi si ověřil své podezření, že se syn opatovi se vším přiznal.

Don Croce požádal Stefana, aby k němu do Villaby přivedl tajně Passatempa. Když se spolu domlouvali, čekal Andolini za dveřmi. Bylo to dva dny před masakrem. Po tragédii u Ginestry se Andolini Passatempa zeptal, o čem vlastně s donem Crocem jednali. Ten se přiznal, že dostal od dona Croceho velké peníze za to, že dal střílet do shromážděných lidí. Passatempo Andoliniho varoval, že když to prozradí Giulianovi, on bude přísahat, že Andolini byl přítomen uzavření dohody. Andolini se svěřil jen otci a opat mu poradil, aby mlčel. Měl strach, že by je rozzuřený Giuliano nechal popravit oba.

Giuliano ještě jednou opata ubezpečil, že se jeho synovi nic nestane. Pisciottovi řekl, co je čeká, ale odložil celou věc až na dobu po svatbě, kdy bude Justina zpátky v Montelepre. Nechtěl být hned po sobě ženichem a katem.

Teď čekal v polorozpadlé kapli normanského hradu, nad níž se rozprostírala modrá obloha. Opíral se o zbytky oltáře. Přivítal velitele, které přivedl Aspanu Pisciotta. Desátník zaujal podle Giulianových rozkazů tlumočených Pisciottou pozici, v níž měl Andoliniho a Passatempa na mušce. Ti byli předvedeni až k oltáři, přímo před Giuliana. Terranova si sedl na kamennou lavici. Po nočním hlídkování byl unaven.

Nevěděl, co se bude s Passatempem dít, Giuliano nikomu nic neprozradil.

Giuliano věděl, že Passatempo by ihned vycítil změnu atmosféry, proto si dával pozor, aby se k němu choval jako doposud. Stejně měl od něj vždy větší odstup než od ostatních. Passatempovo kruté chování mu bylo odporné, proto určil jeho skupině, Že bude kontrolovat vzdálenější území kolem Trapani. Passatempo měl za úkol odstraňovat udavače a vyhrožovat „pozvaným hostům“, dokud nezaplatili výkupné. Zajaté většinou vyděsilo už I jen to, jak Passatempo vypadá, čímž se vyjednávání zkrátilo. Pokud to nestačilo, začal Passatempo líčit, co se stane zajatcům i a jejich rodinám, pokud nezaplatí výkupné. Líčení bylo tak strašné, že se „hosté“ raději dohadovat přestali a snažili se co nejrychleji dostat se z jeho dosahu.

Giuliano na Passatempa namířil samopal a řekl: „Dříve, než se rozejdeme, musíme si vyrovnat účty. Nesplnils můj příkaz a přijal jsi peníze od dona Croceho za to, že jsi zavraždil lidi! u Portelly della Ginestra.“

Terranova přivřel oči a se strachem se podíval na Giuliana. Nevěděl, zda Giuliano pravdu teprve nehledá a zda neobviní i jej. Mezitím Pisciotta vyndal pistoli a namířil ji na Passatempa.

Giuliano se obrátil k Terranovovi. „Ty a tvoji lidé jste mě | poslechli. Passatempo ne. Tím ohrozil i tebe. Musíš si to s ním i vyřídit.“

Stefanovi Andolinimu se v tváři nic nepohnulo. Věřil osudu. Byl Giulianovi věrný a jako věřící, kteří vraždí ve jménu božím, nepřipouštějí, že by je Bůh mohl opustit, tak i Andolini Giuliano v bezmezné věřil v tom, že se mu nic nestane.

Passatempo věděl, kolik uhodilo. Intuice mu říkala, že se smrt blíží. Nedalo se dělat nic jiného, než se postavit na odpor přesto, že na něj míří dvě hlavně. Chtěl získat čas předtím, než se pokusí o poslední zoufalý krok. „Ty peníze mi přinesl Stefan Andolini – on je za to zodpovědný,“ řekl a doufal, že se Andolini bude bránit, což by mu umožnilo zaútočit.

„Andolini se ze svých hříchů vyzpovídal,“ řekl Giuliano. Kromě toho on z toho kulometu nestřílel. Don Croce ho podvedl stejně jako mne.“

„Oddělal jsem už nejméně sto lidí a nikdy ti to nevadilo,“ ohradil se Passtempo. „Od událostí u Portelly uběhly už téměř dva roky. Sedm let to spolu táhneme a tohle byl jediný případ, kdy jsem tě neuposlechl. Don Croce mě přesvědčil, že z toho moc nenaděláš. Prý jsi jen příliš měkký a sám bys to nedokázal. Copak záleží na tom, jestli se pohřbí o pár lidí víc nebo míň, když už jsme jich stejně oddělali tolik? Víš, že tebe jsem osobně nikdy nezradil.“

Giuliano viděl, že tenhle člověk hrůzu svého počínání nikdy nepochopí. A proč se jím vůbec zabývá? Vždyť za ta léta přikázal vykonat činy téměř stejně hrůzné: popravu holiče, ukřižování falešného kněze, únosy, zabíjení karabiniérů, vyrovnávání účtů s udavači. Byl-li Passatempo už od malička surovec, co pak byl on, hrdina Sicílie? Do téhle popravy se mu nechtělo. Řekl proto jen krátce: „Dám ti čas na smíření s Bohem, klekni si a pomodli se.“

Ostatní muži poodstoupili, nechali Passatempa samotného na místě, kde ho čekala smrt. Předstíral, že si chce kleknout, a pak se vrhl na Giuliana. Giuliano mu vyšel vstříc a zmáčkl spoušť samopalu. Kulky zasáhly Passatempa v půli cesty. Jak padal, dotkl se Giuliana. Ten od něj odstoupil.

Odpoledne našli karabiniéři Passatempovu mrtvolu na horské stezce. Byl na ní přišpendlen lístek s nápisem: TAK ZEMŘE KAŽDÝ, KDO ZRADÍ GIULIANA.

Kniha pátá

TURI GIULIANO a MICHAEL CORLEONE

●

1950

KAPITOLA 24

Michael se probral z hlubokého spánku. Jako by byl v hluboké díře. V ložnici byla úplná tma. Michael večer zavřel okenice, aby dovnitř nesvítil měsíc. Neozval se sebemenší zvuk, slyšel jen, jak mu tluče srdce. Cítil, že je někdo v místnosti.

Obrátil se na posteli a na podlaze spatřil tmavší místo. Rozsvítil lampu na nočním stolku. Na podlaze ležela useknutá hlava černé madony. To asi spadla ze stolu a probudilo mne to, pomyslel si. Ulehčeně se zasmál.

V tu chvíli zaslechl u dveří tichý šramot. Otočil se tím směrem a ve stínu, do kterého tlumené světlo lampy nedosahovalo, spatřil tvář Aspana Pisciotty.

Pisciotta seděl na podlaze a opíral se o dveře. Zeširoka se usmíval, jako by říkal: To jsou ale stráže! A to prý má být bezpečné místo!

Michael se podíval na náramkové hodinky položené na nočním stolu. Byly tři hodiny. „Vskutku neobvyklý čas na návštěvu. Co se děje?“ zeptal se. Po místnosti se rozlilo měsíční světlo. „Proč jsi mě nevzbudil?“ zeptal se.

Pisciotta se postavil na nohy jako had, který vztyčí hlavu, když chce zaútočit. „Rád se dívám na lidi, když spí. Někdy při spánku prozradí svá tajemství.“

„Já tajemství neprozrazuji,“ řekl Michael, „ani ve snu.“

Vyšel na terasu a nabídl Pisciottovi cigaretu. Zapálili si a Michael slyšel, jak Pisciottovi chrčí v hrudníku. V měsíčním světle vypadala jeho tvář strašně, byla hubená na kost.

Mlčeli. Za chvíli se Pisciotta zeptal: „Dostala se ti do rukou ta závěť?“

„Ano,“ odpověděl Michael.

Pisciotta si povzdechl. „Turi mi věří víc než komukoli jinému. Svěřil mi do rukou svůj život. Jen já se k němu teď mohu dostat. Ale závěť mi nesvěřil. Máš ji?“

Michael chvíli váhal. Pisciotta se začal smát. „Jsi stejný jako Turi,“ řekl.

„Závěť je v Americe,“ odpověděl Michael. „Je v bezpečí u mého otce.“ Neprozradil, že je teprve na cestě do Tunisu, protože nechtěl, aby to někdo věděl.

Michael se neodvážil na nic ptát. Pisciotta se sem mohl tajně vloupat jen kvůli jediné věci. Jedině z jednoho důvodu se mohl dostat přes stráže, které hlídají pozemek. Nebo ho snad pustili? Jediné, co to mohlo znamenat, je to, že Giuliano je konečně připraven se objevit.

„Kdy přijde Giuliano?“ zeptal se.

„Zítra v noci,“ řekl Pisciotta. „Ale ne na toto místo.“

„Proč ne?“ podivil se Michael. „Je to tu zcela bezpečné.“ Pisciotta se usmál. „Ale já jsem se sem dostal.“

To je pravda, řekl si Michael rozzlobeně. Je možné, že ho sem stráže vpustili na příkaz dona Domenica, nebo že ho dokonce přivedl sám.

„Ať se Giuliano rozhodne, jak chce,“ řekl.

„Ne, to musím rozhodnout já,“ řekl Pisciotta. „Ručím za jeho bezpečnost Giulianově rodině. O tom, kde bydlíš, ví don Croce i inspektor Velardi. Všude mají své lidi. Co to tu na Giuliana chystáš? Svatbu nebo oslavu narozenin? Nebo pohřeb? Co se mi to tu snažíš namluvit? Nemysli si, že na Sicílii jsme všichni hlupáci,“ řekl Pisciotta výhrůžně.

„Nikomu únikové cesty neprozradím,“ řekl Michael. „Buďto mi budete důvěřovat, nebo ne. To je tvoje věc. Řekni, kam přivedeš Giuliana, a já tam přijdu. Nebo nemusíš říkat nic, a já budu zítra v bezpečí v Americe. A vy se tu s Giulianem skrývejte třeba do smrti!“

Pisciotta se usmál. „Mluvíš jako pravý Sicilián – je vidět, žes tu nežil nadarmo.“ Povzdechl si. „Nemohu uvěřit, že to už končí,“ řekl. „Skoro sedm let bojů, skrývání, zrad a zabíjení. Byli jsme spolu s Turim králi Montelepre, nejslavnější ze všech. Turi dělal vše pro chudé, já nejdřív jen pro sebe. Nějak se mi to nezdálo, ale po roce přesvědčil i mě, i celou skupinu. Však víš, já jsem jeho zástupce, jeho bratranec, mně důvěřuje nejvíc ze všech. Nosíme stejné spony na opasku. Daroval mi ji. Ale když jsem jednou svedl dceru jednoho malého sedláka z Partinica a udělal jí dítě, víš, co Turi udělal? Přivázal mě ke stromu a zbičoval mne. Ale ne před lidmi, takovou ostudu by mi neudělal. Bylo to jen mezi námi. Věděl jsem však, že kdybych ještě jednou překročil jeho zákaz, byl by mne zabil. Takový je Turi.“ Když si dával cigaretu do úst, třásla se mu ruka. V slábnoucím světle měsíce se jeho malé fousky leskly jako úlomky černé kosti.

Divný příběh, uvažoval Michael. Proč mi to vypráví?

Vrátili se do ložnice a Michael zavřel okno. Pisciotta zvedl ze země hlavu černé madony a podal ji Michaelovi. „Upustil jsem ji na podlahu, abych tě vzbudil,“ řekl. „Závěť byla uvnitř, co?“

„Ano,“ potvrdil Michael.

Pisciottovi se stáhla tvář. „Marie Lombardová mi lhala. Zapřela mi, že závěť má. A přitom ti ji dala před mýma vlastníma očima.“ Hořce se zasmál „Byl jsem pro ni jako druhý syn.“ Po chvíli dodal: „A ona pro mne byla jako matka.“

Požádal o další cigaretu. Ve džbánu na nočním stolku zůstala od večera ještě trocha vína. Michael nalil do skleniček a Pisciotta se chvatně napil. „Dík,“ řekl. „Měli bychom se vrátit k naší akci. Přivedu Giuliana z Castelvetrana. Přijeď tam otevřeným vozem, abych tě poznal, a jeď po silnici z Trapani. Sám si vyberu místo, kde ti zastavím. Kdyby hrozilo nebezpečí, dej si na hlavu čepici a my se neobjevíme. Přijeď hned ráno. Jde to tak?“

„Ano, všechno je připravené. Jednu věc ti však musím říct: Stefan Andolini včera nedorazil na schůzku s profesorem Adonisem. Profesor z toho byl velmi nervózní.“

Poprvé za celou dobu vypadal Pisciotta vyvedený z míry. Pokrčil rameny. „Ten trpaslík má smůlu jako vždycky,“ řekl. „Musíme se rozloučit. Nashledanou zítra ráno.“ Uchopil Michaela za ruku.

Michael najednou prudce navrhl: „Pojeď s námi do Ameriky.“ Pisciotta zavrtěl hlavou. „Na Sicílii žiju celý život. Musím-li někde umřít, pak tady. Děkuju ti však za nabídku.“

Michaela tato slova dojala. I když znal Pisciottu jen málo, cítil, Že skutečně není možné ho jen tak přenést ze Sicílie a jejích kopců. Byl to divoký, nezkrotný člověk, všechno na něm bylo sicilské. Nikde jinde by se necítil doma.

„Pustím tě branou,“ řekl Michael.

„Ne,“ zadržel ho Pisciotta. „Ať o našem setkání nikdo neví.“

Když Pisciotta odešel, lehl si Michael zpátky do postele, ale usnout už nemohl. Zanedlouho se konečně setká s Giulianem a společně pojedou do Ameriky. Jaký bude Giuliano ve skutečnosti? Bude to skutečná živá legenda? Nebo jen legenda, která prostoupila celou Sicílii a ovlivnila život všech lidí na ní, legenda už dávno větší než sám její původce? Michael vstal a otevřel okno. Bylo ráno a Michael pozoroval, jak se slunce rozlévá po mořské hladině. Najednou si všiml, že se do přístaviště blíží motorový člun. Vyšel na břeh a přivítal Petra Clemenzu.

Společně se nasnídali a Michael vyprávěl o Pisciottově návštěvě. Clemenzu vůbec nepřekvapilo, že se Pisciottovi podařilo dostat do vily hlídané strážemi.

Dopoledne podnikli přípravy na setkání s Giulianem. Kolem se budou možná pohybovat udavači, kteří by mohli zpozorovat, že se něco děje. Většího počtu aut by si mohli všimnout. Michaela jistě bedlivě sledují. Ze sicilské policie vedené inspektorem Velardim strach mít nemusejí. Je však možné, že se připravuje nějaký podraz.

Zvážili všechny možnosti, připravili se na ně, naobědvali se a Michael si šel lehnout. Čekala ho dlouhá noc a chtěl se předtím dobře vyspat. Petr Clemenza musel před cestou domů ještě mnoho zařídit. Rozdal pokyny svým lidem, zajistil dopravu a domluvil se s bratrem donem Domenicem.

Michael zavřel okno a lehl si do postele. Usnout však nemohl. V příštích čtyřiadvaceti hodinách se mohou stát strašné věci. Cítil, že se blíží něco velkého. Pak však usnul a zdálo se mu, jak se Vrací domů na Long Island, kde ho ve dveřích čekají matka a otec. Za chvíli už jeho vyhnanství skončí.

KAPITOLA 25

Turi Giuliano byl banditou sedm let, teď mu však bylo jasné, že musí své království v kopcích opustit a odejít do Ameriky, ve které ho jeho rodiče počali a o které mu tolik vyprávěli. Pro ně byla Amerika pohádkovou zemí, kde jsou zákonem chráněni i chudí, kde vláda neslouží jen zájmům bohatých a kde si chudí Sicilané mohou poctivou prací nastřádat majetek.

Don Croce, který se stále vydával za jeho přítele, se spojil s donem Corleonem a požádal ho, aby Giulianovi pomohl při útěku a poskytl mu úkryt. Turi dobře věděl, že tím don Croce sleduje i své vlastní zájmy, ale neměl na vybranou. Neměl už žádnou moc.

Dnes v noci odjede. Ještě se setká s Aspanem a pak se vydá do rukou Američana Michaela. Odejde ze svých kopců. Z kopců, ve kterých se skrýval sedm let. Opustí své království, svou rodinu, své přátele. Jeho skupina se rozpadla, jeho kopce byly dobyty, lidé na Sicílii byli systematicky deptáni vojsky plukovníka Lucy. Kdyby tu zůstal, ještě by se mohl pokusit zvítězit. Konec a prohra jsou však nevyhnutelné. Už jinou možnost nemá.

Turi vzal luparu, samopal a vyrazil na dlouhou cestu do Palerma. Přes bílou košili bez rukávů si přehodil koženou vestu s velkými kapsami, ve kterých měl náboje. Vydal se na cestu. Na hodinkách měl devět hodin, a ačkoli už vyšel měsíc, z oblohy ještě nezmizely poslední zbytky denního světla. Giuliano mohl narazit na nebezpečné vojenské hlídky, avšak šel bez obav. Za sedm let se naučil pohybovat se jako neviditelný. Kdokoli z vesničanů ho skryje. Upozorní ho na hlídky, a kdyby se dostal do nebezpečné situace, poskytnou mu přístřeší. Kdyby na něj hlídky zaútočily, spojí se s pastevci a zemědělci na jeho obranu.

Je jejich hrdina. Nikdy by ho nezradili.

V měsících po Giulianově svatbě docházelo mezi jeho lidmi a vojenskými oddíly plukovníka Lucy k přestřelkám. Passatempovu smrt si plukovník Luca přivlastnil. Noviny o ní psaly velkými titulky. Plukovník samozřejmě zatajil papírek, který našel na mrtvole, ale don Croce se o něm dozvěděl od inspektora Velardiho. Bylo mu jasné, že Giuliano odhalil zradu.

Pětitisícová armáda vytvářela na Giuliana obrovský tlak. Už se neodvažoval jít si nakoupit do Palerma nebo zajít do Montelepre tajně navštívit matku nebo Justinu. Mnozí jeho muži přišli o život. Někteří se odstěhovali k příbuzným do Alžíru nebo Tunisu. Mnozí se rozutekli, skrývali se a už se nemohli účastnit na činnosti skupiny. Mafie proti němu otevřeně bojovala, pátrala po jeho lidech a předávala je karabiniérům.

Nakonec dostali i jednoho z jejich velitelů.

Terranova byl smolař a doplatil na lepší stránku své povahy. Nebyl tak surový jako Passatempo, ani lstivý jako Pisciotta nebo chladnokrevný vrah jako Fra Diavolo. Neměl ovšem ani sílu sebezapření, kterou byl znám Giuliano. Byl inteligentní, uměl být laskavý, a proto ho Giuliano nechával hovořit s unesenými oběťmi a přenechával mu rozdávání peněz a zboží chudým. Terranova vylepoval se svými muži po nocích v Palermu plakáty, kterými si Giuliano dělal reklamu. Jen málokdy se účastnil nebezpečných akcí.

Toužil po lásce a citu. Před lety si našel milenku – palermskou vdovu se třemi dětmi. Nevěděla, že Terranova je bandita. Myslela si, že pracuje jako vládní úředník v Římě a na Sicílii přijíždí za odpočinkem. Byla mu vděčná za peníze i dárky, které jí dával pro ni i pro děti, a smířila se s tím, že se s ní nikdy neožení. Milovala ho a starala se o něj. Když ji navštívil, vařila mu, vyprala mu šatstvo a s vděčností a vášnivě se s ním milovala. To se samozřejmě nemohlo nedonést přátelům Přátel. Don Croce si to dobře zapamatoval pro vhodnou příležitost.

Justina několikrát navštívila Giuliana v kopcích. Teranova jí dělal osobního strážce. Justina byla tak krásná, že ho to roztesknilo, a ačkoli věděl, že je to nebezpečné, rozhodl se, že ještě jednou zajde do Palerma za svou milenkou. Chtěl jí dát peníze, aby mohla v příštích letech i s dětmi spokojeně žít.

Jednou v noci se vplížil do Palerma. Dal vdově peníze, že se delší dobu neuvidí. Začala plakat, nechtěla se s tím smířit. Nakonec jí prozradil, kdo ve skutečnosti je. Nemohla to pochopit. Takový hodný člověk! Tak laskavě se k ní choval! Že by mohl být jedním z Giulianových velitelů? Vrhla se mu do náruče a vášnivě se s ním milovala, což se Terranovovi líbilo. Potom strávili hezký večer s dětmi. Terranova je učil hrát karty. Když vyhráli, vyplatil jim peníze. Místnost byla plna smíchu a dobré nálady.

Když dali děti spát, milovali se až do rána. Když odcházel, ještě jednou se objali, prošel uličkou a vešel na hlavní náměstí před katedrálu. Byl spokojený a klidný. Šel uvolněně, na nic nepříjemného nemyslel.

Náhle tichem zaburácel hluk motorů. Blížila se k němu tři černá auta. Všude na náměstí se objevili ozbrojení vojáci. Další vyskočili z aut. Ozval se hlas, který Terranovu vybízel, aby se vzdal a zvedl ruce.

Terranova se naposled podíval na katedrálu, na sochy světců ve výklencích bočních zdí, zaznamenal modré a žluté balkóny a upřel pohled na ranní slunce prosvěcující modrou oblohu. Věděl, že to všechno vidí naposledy, že sedm let šťastného života skončilo. Měl už jen jedinou možnost.

Udělal obrovský skok, jako by chtěl přeskočit vlastní smrt a padat do bezpečí nekonečného vesmíru. Skočil stranou, dopadl na dlažbu, vyndal pistoli a začal střílet. Jednomu vojákovi se podlomila kolena. Terranova chtěl vystřelit znovu, ale to už se mu do těla bořily stovky kulek, které ho trhaly na kusy. Měl štěstí. Všechno proběhlo tak rychle, že si ani nestačil položit otázku, zda ho zradila jeho milovaná vdova.

Terranovova smrt vyvolávala v Giulianovi pocit, že k smrti odsouzený je i on. Že skončila vláda jeho skupiny, to už věděl. Nedokázal už úspěšně odrážet útoky, skrývání v kopcích bylo nebezpečné. Věřil však, že jemu a velitelům se z toho podaří dostat, že jim se smrt vyhne. Bylo mu jasné, že času je málo.

Jednu věc však chtěl vědět určitě. Zavolal si proto desátníka Cania Silvestra.

„Milý Canio, končíme,“ řekl Silvestrovi „Jednou jsi říkal, že máš přátele v Anglii, u kterých bys mohl žít. Je načase, aby ses tam vydal. Já s tím souhlasím.“

Desátník Silvestra kroutil hlavou. „Stačí, když odejdu, až budeš bezpečně v Americe. Ještě se ti mohu hodit. Víš, že tě nenechám na holičkách.“

„Ano, vím,“ řekl Giuliano. „A ty víš, že jsi mi byl vždycky blízký. Ty jsi nikdy nebyl skutečný bandita. Byl jsi vždy voják a policista, muž zákona, kterým jsi zůstal. Teď, když už je po všem, si můžeš zařídit další životní dráhu. My ostatní jsme na tom hůř. My navždy zůstaneme jen bandity.“

„Nikdy jsem tě za banditu nepovažoval,“ řekl Silvestra.

„Ani já jsem se za něj nepovažoval,“ řekl Turi. „Co jsem ale jiného těch sedm let dělal? Myslel jsem si, že bojuji za spravedlnost. Snažil jsem se pomáhat chudým. Věřil jsem, že osvobodím Sicílii. Chtěl jsem být slušný člověk. Ale teď na takové věci není správná doba a ani způsob nebyl nejlepší. Teď jde jen o to, abychom si zachránili holé životy. Proto musíš odejít do Anglie. Vědomí, že jsi v bezpečí, mi bude dělat radost.“ Objal Silvestra. „Byl jsi můj skutečný přítel,“ řekl, „poslechni mě, prosím, je to rozkaz.“

Navečer odešel Turi Giuliano ze své jeskyně a vydal se ke kapucínskému klášteru na jednom z palermských náměstí, kde chtěl počkat na Aspana Pisciottu. Jeden z mnichů, který byl tajným členem Giuianovy skupiny, měl v klášteře na starosti katakomby, ve kterých bývaly uloženy stovky mumií.

Před mnoha staletími tu panoval zvyk, že si bohatí lidé připevňovali na klášterní zdi oblečení, ve kterém chtěli být pohřbeni. Když zemřeli, přinesli po pohřbu jejich těla do kláštera. Mniši, kteří uměli lidská těla konzervovat, vystavili mrtvolu na půl roku do mírného tepla a měkké části vysušili. Kůže se při schnutí scvrkávala, rysy se měnily do nejneuvěřitelnějších posmrtných výrazů, některé mrtvoly byly vyděšené, jiné se smály, ale pohled na všechny byl úděsný. Vysušené mrtvoly oblékli do přichystaných šatů a uložili do skleněných rakví. Ty uložili do výklenků bočních stěn, nebo je připevnili dráty tak, aby některé seděly v křeslech, jiné se opíraly o zeď. Dívaly se ze skleněných schránek jako oblečené loutky.

Giuliano si v katakombách lehl na vlhkou kamennou podlahu a pod hlavu si dal nějakou bedničku. Díval se na staleté mrtvoly Siciliánů. Byl tu kníže v uniformě z modrého hedvábí, na hlavě měl přilbu, v ruce skrytou dýku. Byl tu dvořan oblečený podle francouzské módy, s botami na vysokých podpatcích. Byl tu kardinál v červené tunice, byl tu arcibiskup s mitrou. Byly tu i krásné ženy od dvora, jejichž zlaté šaty připomínaly pavučinu; mumifikovaná těla připomínala mouchy, které se do této pavučiny chytily. Ve skleněné skříni byla i mladá dívka s bílými rukavicemi a v nabírané noční košili.

Giuliano strávil v katakombách dvě noci, ale usnout nemohl. Kdo by tu mohl spát? Tihle významní lidé si mysleli, že uniknou zapomnění a rozpadu. Jaká to pýcha přešlechtěných miláčků osudu! To už raději zemřít rozsekán kulkami jako manžel La Venery.

Giulianovi však dělala starost jiná věc. Jak je možné, že při útoku na začátku týdne don Croce tak snadno vyvázl? Giuliano věděl, že akce byla dokonale připravena. Uvažoval o ní od chvíle, kdy se dozvěděl pravdu o masakru u Portelly della Ginestra. Don Croce byl dobře hlídán a trvalo dlouho, než se v jeho ochraně našla mezera. Nakonec se Giuliano rozhodl, že nejlepší šanci mu dává pečlivě hlídaný hotel Umberto v Palermu, ve kterém se don Croce cítil bezpečně. Jeden z číšníků byl tajným členem Giulianovy skupiny. Ten ho seznámil s denním programem dona Croceho a s rozestavením stráží. Giuliano o úspěchu vůbec nepochyboval.

Zavolal si do Palerma třicet mužů. Věděl o návštěvě Michaela Corleona i o jeho obědě s donem a až do odpoledních hodin čekal na vzkaz, že Michael odešel. Potom dvacet členů Giulianovy skupiny napadlo hotel z ulice, čímž vylákali stráže ze zahrady.

Pak Giuliano se zbylými deseti muži prorazili silnou náloží zeď zahrady a zaútočili. V zahradě zůstalo jen pět strážců. Jednoho Giuliano zastřelil, čtyři utekli. Giuliano vběhl do donova pokoje, ale ten byl prázdný. Bylo divné, že ho nikdo nehlídal. Mezitím se k němu probojovali i ostatní. Pečlivě prohledali všechny místnosti a chodby, ale po donovi nebylo ani vidu, ani slechu. Bylo vyloučeno, že by se svou postavou mohl rychle utíkat. Jediným vysvětlením bylo, že ihned po Michaelově odchodu don odešel z hotelu. To by ale znamenalo, že o chystaném útoku věděl předem.

To je špatné, přemýšlel Giuliano. Měl to být jeho poslední slavný čin a současně se chtěl zbavit nejnebezpečnějšího nepřítele. Kdyby v té zahradě zastihl dona Croceho, to by bylo! Však on ho stejně dostane. V Americe nezůstane navždy.

Třetího dne ráno mu kapucínský mnich, který měl tělo a tvář téměř stejně svraštělé jako mumie, o které se staral, přinesl vzkaz od Pisciotty. Na papírku bylo napsáno: „V domě Karla Velikého“. Giuliano ihned pochopil, o co jde. Strýček Peppino, vozka z Castelvetrana, který kdysi Giulianovi pomohl při přepadení náklaďáků, měl tři syny a šest oslů. Všechny vozy byly pomalované výjevy ze života slavného panovníka, a proto Turi s Aspanem, ještě jako chlapci, pojmenovali dům strýčka Peppina jako dům Karla Velikého. Čas schůzky už byl domluven.

Večer se Giuliano vypravil do Castelvetrana. Měl před sebou poslední noc, kterou měl strávit na Sicílii. Hned za Palermem se k němu přidalo několik pastevců, tajných členů jeho skupiny, aby mu zajistili ozbrojený doprovod. Do Castelvetrana se dostali bez problémů, což Giuliana trochu znepokojilo. Městečko vypadalo až příliš nehlídané. Giuliano poslal osobní strážce domů. Připlížil se ke kamennému statku na kraji Castelvetrana, na jehož dvoře stály pomalované vozy. Teď už na nich byly výjevy z Giulianova života. Byl to dům strýčka Peppina.

Strýčka Peppina nepřekvapilo, když ho uviděl. Odložil štětec, kterým natíral vůz, a zamkl dveře. „Vyhlásili tu poplach,“ řekl. „Přitahuješ karabiniéry jak mrtvola mouchy.“

Giuliano cítil rozčilení. „Luca?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Peppino. „Jsou rozlezlí po všech koutech, aby nebyli vidět. Na ulicích nejsou. Když jsem se vracel z práce, viděl jsem na silnici několik jejich vozů. I ostatní vozkové! mi potvrdili, že je viděli. Došlo nám, že asi chystají past na některé tvé lidi. Nenapadlo nás, že by to mohlo být na tebe. Nikdy se tak daleko od kopců nepouštíš.“

Giuliano se divil, jak se mohli karabiniéři o schůzce dozvědět. Sledovali Aspana? Podřekl se někde Michael Corleone? Nebo ho někdo práskl? Ať to bylo jakkoli, tady se s Pisciottou sejít nemůže. Měli v zásobě náhradní‘ místo.

„Děkuju za varování,“ řekl Giuliano. „Najdu ve městě Pisciottu a řeknu mu, co a jak. A až někdy pojedeš do Montelepre, zajdi k mamince a řekni jí, že jsem v bezpečí v Americe.“

„Dovol mi, abych tě objal,“ řekl strýček Peppino a políbil [ Giuliana na tvář. „Nevěřil jsem, že bys mohl Sicílii pomoci. Té j nepomůže nikdo, ani Garibaldi jí nepomohl, ani Duce. Jestli chceš, odvezu tě, kam budeš chtít.“

Giuliano se měl s Pisciottou sejít o půlnoci. Teď bylo teprve deset. Přišel schválně dřív, aby si zkontroloval situaci. Věděl, že schůzka s Michaelem je smluvena na ráno. Náhradní místo schůzky bylo dvě hodiny od Castelvetrana. Raději tam půjde pěšky. Poděkoval starému Peppinovi a zmizel do noci.

Náhradním místem schůzky byly zříceniny akropole v Selinunte. Zbytky řecké architektury byly na jih od Castelvetrana, nedaleko od Mazary del Vallo, na opuštěné pláni sahající až ke skaliskům spadajícím do moře. Selinunte zasypalo pravděpodobně zemětřesení mnoho let před narozením Krista, dodnes tam však zůstala řada mramorových sloupů. Pochopitelně nestály celá ta staletí, vztyčili je až archeologové při vykopávkách. Zbytky zřícených starých budov byly kolem celé bývalé hlavní cesty. Střechu bývalého chrámu obrůstalo divoké víno. Díky propadnutým dírám vypadala jako lebka. Samotná akropole, opevněné centrum starých řeckých měst, byla jako vždy postavena na vyvýšeném místě.

Celý den vál z Afriky nepříjemný vítr, kterému se říká scirocco. Protože to bylo nedaleko od moře, vnášel do zřícenin noční mlhu.

Giuliano byl po dlouhé chůzi unavený. Obešel zříceniny směrem k mořským útesům, aby lépe viděl na krajinu pod sebou.

Spatřil krásný pohled a na chvíli zapomněl na jakékoli nebezpečí. Z Apollónova chrámu zůstalo mnoho sloupů. Teď se leskly v měsíčním světle. Pod akropolí stál osamocený sloup, kolem kterého byly nízké zříceniny, které přetrvávaly celá tisíciletí. Bylo to slavné II Fuso della Vecchie, Stařenino vřeteno. Sicilané byli na staré řecké památky roztroušené po ostrově zvyklí a chovali se k nim normálně, bez zbytečné úcty. To jen cizinci s nimi tolik nadělají.

Byli to cizinci, kdo vztyčil těchto dvanáct sloupů, které se tu teď zvedaly před Giulianem. Byly krásné, ale za nimi bylo jen panorama zřícenin. Giuliano se opřel o jeden ze sloupů. Sáhl si pod kabát, sundal samopal i luparu a položil je na kamenný schod vedle sebe. Kolem byla mlha, ale Giuliano věděl, že kroky blížící se po štěrku uslyší a nepřítele by spatřil dřív, než on by spatřil jeho.

Opíral se zády o sloup a byl rád, že si může odpočinout. Daleko za mořem byla Amerika. A v ní Justina s jejich dítětem, které se má narodit. Brzy bude v bezpečí i on a sedm let v kopcích se mu bude zdát jako sen. Zamyslel se nad tím, jak bude nový život vypadat a jestli bude moci být šťastný bez Sicílie. Usmál se. Jednoho dne se vrátí a všechny překvapí. Byl unaven, rozvázal si tkaničky od bot a zul se. Sundal si i ponožky a nohy si s úlevou položil na studený kámen. Sáhl do kapsy, vyndal dvě opuncie a osvěžil se jejich sladkou studenou šťávou. Ruku měl na samopalu a čekal na Aspana Pisciottu.

KAPITOLA 26

Michael, Petr Clemenza a don Domenico večeřeli společně. Giulianovu záchranu musí zahájit hned po západu šunce. Michael přišel na setkání včas. Ještě jednou prošli plán a Domenico ho schválil. Upřesnil jen jedno. Giuliano u sebe nemá mít zbraň, Kdyby k něčemu došlo a karabiniéři nebo policie by je zadrželi, neměli by Michaela z čeho obvinit a museli by ho nechat ze Sicílie odejít.

Chvíli seděli v zahradě u džbánu vína s citrónem, pak přišel čas odejít. Don Domenico políbil svého bratra na rozloučenou. Potom se obrátil k Michaelovi a lehce ho k sobě přitiskl. „Popřej vše nejlepší svému otci,“ řekl. „Držím ti palce, aby se vše vydařilo. Kdybys něco potřeboval, stačí vzkázat.“

Všichni tři přešli k přístavu. Na Michaela a Petra Clemenzu už čekal motorový člun s početnou ozbrojenou posádkou. Když nastoupili, člun se rozjel. Don Domenico jim z mola zamával na rozloučenou. Michael a Petr Clemenza vešli do kajuty a Clemenza si lehl na jednu z postelí, že si chvíli zdřímne. Měl za sebou namáhavý den a člun zůstane až do rána na širém moři.

Změnili plán. Letadlo z Mazary del Vallo, kterým měli odletět do Afriky, bude jen krycí prostředek. K útěku do Afriky použijí člun. Prosadil to Clemenza. Soudil, že kdyby bylo třeba, mohou si obstarat člun další. Nové letadlo by sháněli jen stěží.

Clemenza měl celý den spoustu práce, než rozeslal lidi a auta jak na silnici z Castelvetrana, tak k zabezpečení městečka Mazara del Vallo. Auta odesílal v hodinových intervalech, aby udavačům neukázal celou kolonu aut projíždějící bránou vily najednou. Auta odjížděla různými směry, což mělo pozorovatele zmást také. Motorový člun mezitím obeplul jihozápadní pobřeží Sicílie. Noc chtěli strávit za obzorem a pak dorazit co možná nejbližší cestou do Mazary del Vallo, kde je čekají lidé a auta. Odtud to bylo do Castelvetrana už jen půl hodiny jízdy, i s oklikou přes Trapani, kde se dostanou na silnici, na které je má zastavit Pisciotta.

Michael si lehl na postel. Poslouchal, jak Clemenza pochrupuje, a tiše se divil, že v této situaci vůbec může spát. Michael si představoval, že za dvacet čtyři hodiny bude v Tunisu a za dalších dvanáct hodin doma v rodinném kruhu. Po dvou letech vyhnanství bude zase svobodným člověkem, nebude se muset skrývat před policií, ani se podřizovat svým ochráncům. Čeká ho Život svobodného člověka. Jen aby těch šestatřicet hodin přežil. Myslel na první dny v Americe a klidné houpání člunu ho ukolébávalo do příjemného spánku.

Fra Diavolo spal spánkem mnohem hlubším.

Stefan Andolini, který se toho rána měl v Trapani zastavit pro profesora Hectora Adonise, zajel nejdříve do Palerma. Měl se setkat s inspektorem Velardim, což bylo běžné setkání, na kterém ho měl inspektor informovat o krocích, které na ten den chystá plukovník Luca. Andolini dával informace Pisciottovi a ten je předával Giulianovi.

Bylo hezké sicilské ráno. Louky kolem silnice byly plné květů. Do schůzky s inspektorem měl ještě trochu času, a tak se zastavil u jedné kapličky, vykouřil cigaretu a poklekl před zasklený výklenek se soškou svaté Rosalie. Chtěl ji poprosit, aby ho ochránila před nepřáteli. Příští neděli se ze svých hříchů vyzpovídá páteru Benjaminovi a půjde k přijímání. Slunce mu příjemně hřálo temeno a ovzduší plné vůně květů zbavilo jeho nos i ústa pachuti nikotinu. Žaludek se mu svíral hladem. Už se těšil, jak si po schůzce s inspektorem Velardim zajde do nejlepší palermské restaurace na pořádnou snídani.

Inspektor Frederico Velardi cítil vítězství a uspokojení člověka, který věří, že Bůh jednou vnese do vesmíru řád, čeká na to, a jednou se dočká. Na přímý příkaz ministra Trezzy téměř rok pomáhal Giulianovi unikat před karabiniéry. Dělal to prostřednictvím zabijáka Stefana Andoliniho. V podstatě byl Velardi celý rok podřízený donu Crocemu.

Velardi pocházel ze severní Itálie, kde lidé díky školám překonávali nevzdělanost, respektovali zákony a učili se věřit v jejich smysl. Několikaletá služba na Sicílii ve Velardim vypěstovala hluboký odpor ke všem Sicilanům. Bohatí necítili svou odpovědnost vůči společnosti a pomocí mafie zločinně utlačovali chudé. Mafie navenek stranila chudým, ale ve skutečnosti pomáhala bohatým udržet chudé v poddanském postavení.

Obyvatelé venkova byli nesnesitelně hrdí a ve svém egocentrismu se byli schopni vychloubat i vraždou, za kterou měli strávit zbytek života ve vězení.

Teď se však všechno změní. Inspektorovi Velardimu konečně uvolnili ruce a jeho pohotovostní oddíly mohou zasáhnout. On už jim ukáže, jaký je rozdíl mezi policií a karabiniéry.

K Velardiho překvapení sám ministr vydal rozkaz, aby zadrželi každého, kdo u sebe má ministrem podepsanou propustku s červeným okrajem. Tyto propustky měli zabavit. A zvlášť ty, které dal Aspanu Pisciottovi a Stefanu Andolinimu.

Velardi se chystal k zákroku. Andolini seděl v předsíni, přišel si jako obvykle pro informace. Dnes se bude divit. Velardi zvedl sluchátko a zavolal kapitána a čtyři seržanty. Dal jim pokyn, aby i byli v pohotovosti, protože to možná nepůjde tak hladce. Sám si dal do pouzdra za opaskem pistoli, což jinak ve své místnosti nedělal. Potom si dal předvolat Stefana Andoliniho.

Stefan Andolini měl hladce učesané vlasy. Byl v černém obleku a bílé košili s tmavou kravatou. Byl přece u vrchního velitele bezpečnosti a slušelo se projevit úctu. U sebe neměl žádnou zbraň. Zastavil se před psacím stolem a čekal, až mu Velardi nabídne židli. Když mu ji nenabídl, zůstal stát a poznal, že něco neklape.

„Dej mi svou propustku,“ řekl inspektor Velardi.

Andolini se ani nepohnul. Co to má znamenat? Pro jistotu zalhal. „Nemám ji s se bou. Přišel jsem přece na návštěvu k příteli.“ Slovo přítel zdůraznil.

Velardi se rozzuřil. Obešel stůl a podíval se mu do očí. „Nikdy jsi mým přítelem nebyl. To, že jsem s takovou sviní, jako jsi ty, seděl za jedním stolem, bylo proto, že jsem plnil rozkazy. Jsi zatčený! Rozumíš? Teď si posedíš v kriminále a musím ti sdělit, že je tam cassetta. Když budeš mít dost rozumu, trochu si spolu zítra promluvíme, čímž si ušetříš zbytečné problémy.“

Druhý den volali Velardimu ministr Trezza i don Croce. Hned potom přivedli Andoliniho do Velardiho kanceláře.

Pobyt na samotce přesvědčil Andoliniho, že je ve smrtelném nebezpečí. Když vešel do kanceláře, chodil Velardi po místnosti, oči se mu blyštěly a byl rozčilený. Andolini byl studený jako led. Všiml si všeho – kapitána, čtyř seržantů i pistole na Velardiho opasku. Věděl, že ho inspektor vždy nenáviděl – a stejně tomu bylo i naopak. Kdyby Velardi poslal stráže pryč, rád by ho oddělal dřív, než zemře sám. Proto řekl: „Chci mluvit, ale ne před těmi lidmi, co jsou tady.“

Velardi poslal čtyři policisty z místnosti, ale důstojníkovi dal pokyn, aby zůstal. Pak se obrátil k Andolinimu.

„Chci vědět všechno, co se týká Giuliana,“ řekl. „Kde ses s ním a s Pisciottou setkal naposledy?“

Andolini se zasmál, tvář se mu stáhla do zlomyslné masky. Nedivím se, že mu říkají Fra Diavolo, pomyslel si Velardi. Je to nebezpečný člověk. Asi neví, co ho čeká.

„Odpověz mi na mou otázku,“ vyzval ho Velardi klidně, „nebo tě dám strčit do cassetty.“

„Ty hnusnej zrádnej pse,“ usykl Andolini, „jsem pod ochranou ministra Trezzy a dona Croceho. Až mě odtud dostanou, vyrvu ti zaživa srdce z těla!“

Velardi uhodil Andoliniho do tváře. Jednou dlaní, podruhé hřbetem ruky. Viděl, že se mu v ústech objevila krev a oči potemněly vztekem. Obrátil se k němu zády a chtěl si sednout za stůl.

V tu chvíli Andoliniho zcela zachvátila zuřivost. Překonal pud sebezáchovy, vytrhl inspektorovi z pouzdra na opasku pistoli a chtěl vystřelit.

V tu chvíli vytáhl zbraň i důstojník a čtyřikrát do Andoliniho vystřelil. Tělo se zapotácelo ke stěně a spadlo na podlahu. Andoliniho bílá košile byla plná krve. Velardi se sehnul, vyndal Andolinimu pistoli z ruky a mezitím už vtrhli do místnosti policisté. Velardi pochválil kapitána za pohotový zásah a potom si před důstojníkem naplnil zásobník pistole, který před setkáním vyprázdnil. Nechtěl, aby měl kapitán pocit, že skutečně zachránil život neodpovědnému veliteli.

Nařídil, aby mrtvého prohledali. Jak předpokládal, speciální propustka byla mezi Andoliniho osobními doklady, které u sebe musel nosit každý Sicilan. Trezzovi ji odevzdá osobně, a bude-li mít štěstí, přidá k ní ještě propustku Aspana Pisciotty.

Michael s Clemenzou se na palubě opírali o zábradlí a pili horkou kávu. Člun se pomalu blížil k pevnině. Světla v přístavu vypadala jako malé modré tečky.

Clemenza chodil po palubě a vydával rozkazy ozbrojeným pomocníkům a kormidelníkovi. Michael se díval na modrá světla, která se blížila ke člunu. Zvýšili rychlost a zvířená voda za nimi jako by pohlcovala noc. Na východě se už ukazoval proužek svítání a před Michaelovýma očima se objevoval přístav a pláž městečka Mazara del Vallo.

Vpluli do přístavu, kde je čekala tři auta se šesti muži. Clemenza odvedl Michael k otevřenému starému sportovnímu autu, ve kterém seděl jen řidič. „Pokud narazíme na hlídku karabiniérů,“ řekl Clemenza Michaelovi, „tak si lehni na podlahu. Nesmíme ztrácet čas. Je třeba se jich zbavit, abychom mohli jednat.“

Tři turistická auta jela v ranním slunci, které se rozlévalo po venkově, který se od dob narození Krista příliš nezměnil. Vodu po polích rozváděly staré akvadukty a potrubí. Teplé vlhké ovzduší bylo plné vůně rostlin sicilského léta. Projeli kolem trosek starého řeckého Selinunte a i dál viděl Michael rozpadávající se sloupy mramorových chrámů, které tu zůstávaly roztroušené již více než dva tisíce let, kdy je tu postavili přistěhovalci z Řecka. Nikde neviděli ani domy, ani zvířata, ani lidi. Byla to krajina, kterou patrně stvořil seknutím meče nějaký obr.

Zahnuli na sever, kde se dostali na silnici vedoucí z Trapani do Castelvetrana. Michael a Clemenza zpozorněli. Tady je měl zastavit Pisciotta a přivést Giuliana. Michael byl rozrušen. Auta zpomalila. Clemenza měl po levé straně samopal, na kterém držel obě ruce, aby ho mohl rychle zvednout nad dveře auta. Auta jela téměř krokem, ale i tak už se blížila k Castelvetranu.

Clemenza přikázal řidiči, aby ještě víc zpomalil. Spolu s Michaelem pozorně čekal na Pisciottovo znamení. Když dojeli na okraj Castelvetrana, zastavili. Michael spatřil, že silnice do Palerma je ucpána vojenskými auty. Město bylo plné karabiniérů v černých uniformách. Houkaly sirény, ale nezdálo se, že by to mohlo rozehnat dav, který byl na hlavní ulici. Na obloze kroužila dvě letadla.

Řidič přibrzdil a zastavil na kraji silnice. Zeptal se Clemenzy: „Mám jet dál?“

Michaelovi se svíral žaludek. „Kolik jsi tam poslal lidí? Bylo jich dost?“ zeptal se Clemenzy.‘

„Dost ne,“ odpověděl Clemenza zahořkle. Vypadal téměř vystrašeně. „Musíme odtud zmizet. Co nejdříve se musíme dostat na palubu.“

„Počkej,“ řekl Michale, který si všiml, že se k nim ze svahu blíží vůz tažený oslem. Vůz byl celý pomalován legendárními výjevy. Vozka byl vrásčitý, měl nevýraznou tvář, na holém těle měl černou vestu a široké plátěné kalhoty. Přišel k autu. „Vy jste don Clemenza?“ zeptal se.

Clemenzovi se ulevilo. „Co se to děje, strýčku Peppino? Proč tu nejsou moji lidé, proč mne nepřišli varovat?“

Výraz na vrásčité tváři strýčka Peppina se nezměnil. „Můžete se vrátit do Ameriky,“ řekl. „Zabili Turiho Giuliana.“

Michaelovi se zvedl žaludek. Pomyslel na rodiče, na Justinu čekající v Americe, na Aspana Pisciottu a na Stefana Andoliniho. A na Hectora Adonise. Všem těmto lidem svítil Giuliano na cestu jako hvězda. Nedalo se uvěřit, že najednou zhasla.

„Jste si jist, že je to on?“ zeptal se Clemenza ostrým hlasem.

„Vylákat karabiniéry na mrtvolu byl starý Giulianův trik. Teď už ale uběhly dvě hodiny a nic se neděje. Tělo stále leží na dvoře, kde ho zabili. Už přijeli novináři z Palerma, všechno fotografují, dokonce i mého osla. Je to skutečně tak.“

Michaelovi se stále zvedal žaludek. „Musíme se tam jít podívat. Musím mít jistotu.“

„Ať už je při životě nebo ne, my už mu nepomůžeme. Jedeme domů,“ řekl Clemenza rozhodně.

„Ne,“ řekl Michael tiše. „Musíme tam jít. Co když tam je Pisciotta? Nebo Stefan Andolini? Řekli by nám, co dělat. Co když to není on? Nemohu tomu věřit. Neumřel přece, když měl záchranu na dosah ruky. A když jeho závěť je v bezpečí v Americe.“ Clemenza si povzdechl. Viděl Michaelovi na tváři, jak je smutný. Možná, že to skutečně není Giuliano, možná, že je Pisciotta čeká. Možná, že to celé mělo odvést pozornost od Giulianova útěku.

Slunce vystoupilo vysoko na oblohu. Clemenza svým lidem vydal rozkaz, aby zaparkovali a následovali je. Vešel s Michaelem na ulici plnou lidí. Lidé se shlukovali u postranní uličky zatarasené vojenskými auty a řadou karabiniérů. Důstojník pustil přes kordón karabiniérů novináře a úřední osoby, kterým kontroloval pověřovací listiny. „Nemůžeme se nějak dostat přes toho důstojníka?“ zeptal se Michael Clemenzy.

Clemenza chytil Michaela za ruku a odvedl ho ze zástupu.

Za hodinu už byli v jednom z domů v boční ulici. Clemenza tam nechal Michaela se čtyřmi muži a sám se dvěma se vydal do města. Když se za hodinu vrátili, byl Clemenza zcela otřesen.

„Vypadá to špatně, Michaeli,“ řekl. „Mají přivézt Giulianovu matku z Montelepre, aby mrtvého identifikovala. Je tu plukovník Luca, velitel speciálních vojenských oddílů. A přijíždějí sem novináři z celého světa, dokonce i ze Spojených států. Bude tu rušno. Musíme odtud zmizet.“

„Zítra,“ řekl Michael. „Zmizíme zítra. Teď se nějak pokusíme dostat přes ty stráže. Pokusil ses o něco?“

, Ještě ne,“ odpověděl Clemenza.

„Půjdeme ven a uvidíme, jestli se dá něco dělat.“ řekl Michael. Vyšli na ulici. Město bylo plné karabiniérů. Je jich tu jistě tisíc, pomyslel si Michael. Byly tam i stovky fotografů. Do nedaleké hospody vstupovala skupina vysokých důstojníků. Podle šumu v davu to vypadalo, že přichází plukovník Luca se svým štábem. Michael ho spatřil. Malý člověk, nevýrazná tvář. V horku si sundal čepici a utíral si pleš bílým kapesníkem. Bez odpovědi od sebe odehnal novináře a zmizel v restauraci.

Michael a Clemenza se s obtížemi prodírali ulicemi plnými lidí. Clemenza se rozhodl, že se vrátí do domu a bude tam čekat na další informace. Brzy po poledni přišel jeden z lidí se zprávou, že Marie Lombardová poznala v mrtvole svého syna.

Na večeři šli na terasu místní kavárny. Z rádia se tam ozývaly zprávy o Giulianově smrti. Policie prý obklíčila dům, ve kterém se měl Giuliano skrývat. Giuliano vyšel ven a byl vyzván, aby se vzdal. Nato začal střílet. Kapitán Perenze, velitel Lucova štábu, pak tvrdil novinářům, že Giuliano chtěl utéct, ale on se za ním pustil a zahnal ho do dvora. Bránil se prý, jak mohl, ale Perenze ho zastřelil. Všichni poslouchali rádio, nikdo nejedl. Číšníci ani nepředstírali, že obsluhují, i oni poslouchali. Clemenza se obrátil k Michaelovi: „Smrdí to tu. V noci odjíždíme,“ řekl.

V tu chvíli se ulice před kavárnou naplnila policisty. U chodníku zastavilo policejní auto, ze kterého vystoupil inspektor Velardi. Přistoupil k jejich stolu a položil ruku Michaelovi na záda. „Jste zatčen,“ řekl. Pak se podíval chladnýma modrýma očima na Clemenzu. „Pro jistotu půjdete s námi taky. A malé upozornění. Kolem kavárny je rozestavěno sto mužů. Nedělejte problémy, nebo vás pošlu tam, kde je teď Giuliano.“

K chodníku přijelo služební auto. Na Michaela a Clemenzu se vrhli policisté, prohlédli je a surově nastrkali do auta. Přiběhlo i pár fotografů, ale policisté je zahnali. Inspektor Velardi všechno s radostí sledoval a temně se usmíval.

Druhý den promluvil v balkónu Giulianových v Montelepre Turiho otec. Podle staré sicilské tradice vyhlásil před shromážděným davem vendetu těm, kdo zradili jeho syna. Potrestán bude zejména vrah. Tůn člověkem není kapitán Perenze, prohlásil Turiho otec, ani žádný karabiniér. Tím zrádcem je Aspanu Pisciotta.

KAPITOLA 27

Celý uplynulý rok Aspanu Pisciotta cítil, jak v něm roste myšlenka na zradu.

Vždy byl Giulianovi věrný. Od dětství přijímal Giulianovo vedení a nežárlil na něj. A Giuliano bral od začátku Pisciottu vždy jako partnera při vedení skupiny, nestavěl ho na úroveň velitelů typu Passatempa, Terranovy, Andoliniho a desátníka. Vedle Giuliana se však Pisciotta jako rovnocenný partner ztrácel. Rozkazy vydával Giuliano. Pisciotta se jim bez výhrad podroboval.

Giuliano byl statečnější než ostatní. Jeho taktika byla nepřekonatelná a lidé na Sicílii ho milovali jako Garibaldiho. Byl to idealista a romantik a byl i chytrý, což Siciliáni nesmírně obdivují. Měl však i chyby, o kterých Pisciotta věděl a které chtěl napravit.

Když Giuliano trval na tom, že polovinu kořisti musí dostat chudí, Pisciotta mu říkal: „Buď budeš bohatý, nebo tě budou mít lidi rádi. Myslíš si, že Siciliáni povstanou a ty je povedeš do boje proti Římu. To se ale nikdy nestane. Siciliáni tě budou milovat pro peníze, které jim dáváš, budou tě skrývat a nikdy tě nezradí.

Ale revoluci dělat nebudou.“

Pisciotta se nenechal nalákat donem Crocem a neoslovily ho nabídky křesťanských demokratů. Byl proti rozbíjení organizací na Sicílii. Když Giuliano doufal, že mu křesťanští demokraté udělí milost, Pisciotta říkával: „Tu milost ti nikdy nedají a don Croce ti nikdy nedovolí, abys získal moc. Můžeme se buďto vykoupit, nebo zůstat bandity a nechat se uštvat k smrti. Koneckonců to není nejhorší smrt. Alespoň ne pro mne.“ Giuliano na jeho rady nedal a v Pisciottovi se začala hromadit zlost, která přerostla v myšlenku na zradu.

Giuliano patřil k lidem, kteří dokáží bezvýhradně věřit. Když přišel plukovník Luca se svými vojsky, bylo Pisciottovi jasné, že přichází jejich konec. I kdyby třeba ještě stokrát zvítězili, jediná porážka bude znamenat jejich smrt. Stejně jako v legendě o Karlovi Velikém se přeli Roland s Oliverem, ani Giuliano a Pisciotta se nedokázal dohodnout. Pisciotta se cítil podobně jako Oliver, který znovu a znovu Rolanda prosil, aby zatroubil na svůj roh.

Když se pak Giuliano zamiloval do Justiny a oženil se s ní, uvědomil si Pisciotta, že se jeho a Giulianova cesta rozešly. Giuliano odjede do Ameriky a bude tam mít ženu a děti. A on, Pisciotta, zůstane navždy zločincem. Jeho nečeká žádný dlouhý život. Kulka nebo nemocné plíce řeknou poslední slovo. To byl jeho osud. On v Americe žít nebude.

Pisciottu nejvíce znepokojovalo, že Giuliano, který něžně miloval mladou dívku, se jako bandita stával stále tvrdším. Pokud dříve karabiniéra zajal, dnes ho na místě zastřelil. Passatempa odpravil ihned po svatbě. Jakmile někoho podezříval ze zrady, neměl s ním slitování. Pisciotta měl strach, že člověk, kterého léta miloval a bránil, se může postavit i proti němu. Myslel si, že i jeho Giuliano oddělá, až se dozví o některých věcech, které v nedávné době udělal.

Don Croce v posledních letech vztah mezi Giulianem a Pisciottou pozorně sledoval. Oni byli jediní lidé, kteří křížili jeho plány. Jen oni dva mu zabraňovali v tom, aby se stal neomezeným vládcem Sicílie. Nejdříve si myslel, že z Giuliana a jeho skupiny vytvoří ozbrojené oddíly přátel Přátel. Poslal Hectora Adonise, aby se na to Giuliana zeptal. Návrh byl jednoznačný. Giuliano bude velký hrdina, don Croce bude velký státník. To by se ale Giuliano musel sklonit, což odmítl. Měl svůj vlastní cíl. Chtěl pomáhat chudým, osvobodit Sicílii a zbavit ji římské nadvlády. To don Croce neuměl pochopit.

Od roku 1943 do roku 1947 byl Giuliano na vzestupu. Don se v této době teprve snažil soustředit Přátele do jednoho semknutého bloku. Přátelé se ještě nevzpamatovali ze zničujícího úderu, který jim zasadil Mussolini. Proto se don Croce snažil zmenšit Giulianovu moc a lákal ho do spojenectví s křesťanskými demokraty. Přitom dál budoval panství mafie a získával čas.

První, co udělal – masakr u Portelly della Ginestra a uvalení viny na Giuliana – byl dokonalý tah. Nemohl se k němu ovšem hlásit. Tímto krokem vyloučil jakoukoli možnost, že by vláda v Římě udělila Giulianovi milost a podpořila jeho úsilí stát se vůdčí postavou života na Sicílii. Kromě toho Portella della Ginestra navždy potřísnila obraz hrdiny, který bojuje za zájmy chudých. Když Giuliano zabil šest šéfů mafie, neměl už don Croce jinou možnost. Přátelé Přátel a Giulianova skupina mezi sebou museli svést boj na život a na smrt.

Proto věnoval don Croce mimořádnou pozornost Pisciottovi. Pisciotta byl chytrý, ale jako každý mladý člověk si plně neuvědomoval, že i v srdci těch nejlepších se skrývá zloba. A Pisciotta měl navíc rád požitky pozemského života. Zatímco Giuliano penězi pohrdal, Pisciotta peníze rád bral. Giuliano si pro sebe nenechal ani liru. Svůj podíl z kořisti rozdával chudým a pomáhal rodině.

Don Croce si všiml, že Pisciotta si dává šít šaty u nejlepších palermských krejčích a navštěvuje nejdražší prostitutky. I Pisciottova rodina žila lépe než Giulianova. Don Croce zjistil, že si Pisciotta ukládá v palermských bankách peníze na cizí jméno a podniká i další kroky k tomu, aby si zabezpečil budoucnost. Dal si vystavit osobní doklady na tři různá jména a v Trapani si budoval bezpečné bydlení. Don Croce věděl, že to všechno Pisciotta před Giulianem tají. Proto čekal na den, kdy ho Pisciotta, který věděl, že u dona je vždy vítán, požádá o možnost návštěvy. Kromě toho byl stále velmi ostražitý. Stále byl obklopen ozbrojenými strážemi a na možnost schůzky upozornil i plukovníka Lucu a inspektora Velardiho. Pokud to s Pisciottou nevyjde, protože ho špatně odhadl, nebo že to byla Giulianova několikanásobná lest, pak to bude znamenat konec i pro Aspana.

Dříve než ho uvedli k donu Crocemu, dal se Pisciotta bez odporu odzbrojit. Neměl ani v nejmenším strach, vždyť před několika dny poskytl donovi nesmírně cennou informaci – upozornil ho, že se Giuliano připravuje přepadnout hotel.

Zůstali spolu o samotě. Donovi služebníci prostřeli stůl a don Croce vlastnoručně Pisciottu obsluhoval a naléval mu víno.

„Staré dobré časy jsou pryč,“ řekl don Croce, „musíme se oba vážně zamyslet. Musíme myslet na zadní vrátka a udělat zásadní kroky. Doufám, že vyslechneš to, co ti chci říci.“

„Neznám vaše problémy,“ řekl Pisciotta. „Vím ale, že budu mít co dělat, abych se zachránil.“

„Nechceš emigrovat?“ zeptal se don. „Můžeš odejít do Ameriky spolu s Giulianem. Mají tam špatné víno a mizerný olivový olej, ale zato je tam elektrické křeslo. Není tam třeba příliš pospíchat. Ale špatně se tam nežije.“

Pisciotta se zasmál. „Co bych dělal v Americe? Já chci své štěstí hledat jen tady. Až Giuliano odejde, nebudou po mně pátrat příliš intenzívně a já se schovám v kopcích, které jsou hluboké.“

„Máš ještě problémy s plícemi?“ zeptal se don se starostlivostí v hlase. „Bereš na to nějaké léky?“

„Beru,“ odpověděl Pisciotta. „O to ale nejde. Je možné, že moje plíce budou tak rychlé, že nikomu neposkytnou čas, aby je sprovodil ze světa.“

„Promluvíme si jako Siciliáni,“ řekl vážně don. „V dětství a mládí jsme ke svým kamarádům velkorysí a odpouštíme jim jejich chyby. Každý den začínáme znova, od budoucnosti stále něco očekáváme a ničeho se nebojíme. Nic nás neohrožuje, život je krásný. Ale když mládí zmizí a my si začínáme vydělávat na živobytí, začínají se rozpadat i přátelství. Musíme na sebe dávat pozor, nikdo starší už nás neochraňuje. Začínáme být tvrdí, chceme ukázat, co umíme, chceme získat moc, nastřádat majetek. Vím, jak jsi oddaný Turimu Giulianovi, je však načase, aby ses zeptal sám sebe, co tě to stojí. A jestli vaše přátelství skutečně existuje, jestli to už není jen vzpomínka.“ Pisciotta zbledl a tvář měl nehybnou a bílou jako kameny v kopcích Cammarata.

Don Croce pokračoval: „Giulianovi v žádném případě nemohu dovolit odejít nebo zůstat naživu. Pokud mu zůstaneš věrný, budeš i mým nepřítelem. Uvědom si to. Když však Giuliano zmizí ze scény, budeš moci žít na Sicílii jen pod mou ochranou.“

„Turiho závěť je už v Americe,“ řekl Pisciotta. „Když ho zabijete, zveřejní to a padne vláda. Nová vláda vás může přinutit, abyste se vrátil do Villaby, nebo můžete skončit ještě hůř.“

Don se usmál. Vzápětí se rozchechtal na celé kolo. „A tys tu slavnou závěť četl?“ zeptal se s pohrdáním v hlase.

„Ano,“ řekl Pisciotta nejistě, donova reakce ho zmátla.

„Já ne,“ řekl don. „Ale řekl jsem si, že se budu chovat, jako kdyby vůbec neexistovala.“

„Chcete, abych zradil Giuliana. Jak vás to mohlo napadnout?“ Don Croce se zasmál. „Vždyť jsi mne upozornil, že chce přepadnout hotel. To nebyl projev přátelství?“

„Udělal jsem to kvůli Giulianovi, ne kvůli vám,“ řekl Pisciotta. „Turi ztrácí hlavu, chce vás zničit. A kdybyste tu nebyl vy, zmizela by naše poslední naděje. Přátelé Přátel by nás pronásledovali, dokud by nás nedostali. Giuliano už mohl být několik dní pryč, ale pomsta ho zdržela, chtěl si to s vámi vyřídit. Přišel jsem se s vámi domluvit. Giuliano odtud v příštích dnech odjede a jeho vendeta skončí. Ať si jde, kam chce.“

Don Croce se sklonil a usrkl vína. „Nebuď naivní,“ řekl. „To, co mi tu říkáš, je nesmysl. Giuliano je příliš nebezpečný na to, aby mohl zůstat naživu. Já ho ale zabít nemůžu. Chci dál žít na Sicílii a nemůžu tedy vlastnoručně zabít jejího největšího hrdinu. To si nemůžu dovolit, ačkoli jeho smrt je naprosto nutná. Giuliana má příliš mnoho lidí rádo, příliš mnoho by se jich chtělo pomstít. Musí to udělat karabiniéři. Je třeba to tak sehrát. A do pasti můžeš Giuliana vylákat jedině ty.“ Po chvíli řekl důrazně: „Vaše dobrodružství se končí. Buďto se rozhodneš zemřít spolu s ním, nebo se z toho dobrodružství vyvlékneš a začneš žít znovu a jinak.“

„Kdyby se lidé dozvěděli, že jsem Giuliana zradil, nepomohla by mi ani vůle boží,“ řekl Pisciotta.

„Stačí, když mi řekneš, kde se s ním máš sejít,“ řekl don Croce. „Nikdo se to nedozví. Všechno ostatní zařídí plukovník Luca a inspektor Velardi.“ Chvíli mlčel. „Giuliano je jiný než dřív. Dávno už to není tvůj kamarád z dětství a tvůj nejlepší přítel. Jde mu jen o něj samého. Teď by ses měl o sebe postarat i ty.“

Tak se stalo, že večer 5. července, kdy měl Pisciotta odejít do Castelvetrana, oznámil místo schůzky donu Crocemu. Řekl mu, že se tam setká s Giulianem, a věděl, že don o tom bude informovat plukovníka Lucu i inspektora Velardiho. Strýčka Peppina nejmenoval, řekl jen, že se mají sejít v Castelvetranu. A upozornil dona, že je třeba jednat velmi opatrně, protože Giuliano je velmi obezřetný.

Když přišel Pisciotta ke strýčkovi Peppinovi, přivítal ho starý vozka nezvykle odměřeně. Napadlo ho, že ho strýček podezřívá. Asi si všiml, že v městečku je příliš mnoho karabiniérů a neomylný sicilský instinkt mu napověděl, co se děje.

Pisciottu sevřela úzkost. Co když se Giulianova matka dozví, že jejího syna zradil milovaný Aspanu? Co když se mu jednou podívá do očí a naplive mu do tváře? Přísahal, že jejího syna ochrání. A políbil ji jako Jidáš. Najednou dostal chuť zabít starce i sám sebe.

„Turi tu byl, ale odešel,“ řekl Peppino. Bylo mu Pisciotty líto. Byl ve tváři bílý a dýchal, jako by se dusil. „Dáš si anýzovku?“

Pisciotta potřásl hlavou a obrátil se ke dveřím. „Dej si pozor, město je plné karabiniérů,“ řekl stařec.

Pisciotta měl hrůzou sevřený krk. To ho nemohlo napadnout, že Giuliano vycítí, že je to past? A teď si třeba Giuliano uvědomí, kdo ho vlastně zrazuje.

Pisciotta vyběhl z domu, obešel městečko a lesní cestou se vydal k náhradnímu místu schůzky, k akropoli ve starém, dnes už mrtvém městě Selinunte.

Zříceniny starobylého města se leskly v měsíčním svitu. Uprostřed nich seděl na kamenném schodu Giuliano a snil o Americe.

Byl smutný. Jeho dávné sny mizely v nenávratnu. S jakou nadějí se kdysi díval do budoucnosti Sicílie a jak věřil ve svou nesmrtelnost! Kolik lidí ho mělo rádo! Zdálo se mu, že teď se stává jejich prokletím. Připadal si opuštěný. Ještě že je tu Aspanu. Možná, že spolu ještě někdy ty sny oživí, vždyť na začátku všeho stáli jen oni dva.

Měsíc se schoval za mraky a zříceniny se ponořily do tmy. Náhle se ozvalo skřípání kamínků v písku a Giuliano s připraveným samopalem se schoval za mramorové sloupy. Měsíc se pomalu vynořoval z oblaků a Giuliano uviděl Aspana Pisciottu. Pisciotta šel pomalu, obezřetně se rozhlížel a šeptal Turiho jméno. Giuliano počkal a vystoupil, až když Pisciotta prošel kolem něj. „Tak, a zase jsem tě dostal,“ řekl a překvapilo ho, s jakým vyděšeným výrazem ve tváři se Pisciotta otočil.

Giuliano si sedl a odložil zbraň. „Pojď sem a sedni si, jsi určitě unavený a kdoví, zda ještě budeme mít možnost si sami popovídat.“

„Popovídat si můžeme v Mazaře del Vallo,“ namítl Pisciotta. „Tam to bude bezpečnější.“

„Je dost času,“ odpověděl Giuliano. „Když si neodpočineš, zase na tebe přijde chrlení krve. Sedni si ke mně.“ Giuliano si poposedl.

Když si Pisciotta sundal samopal, myslel si Turi, že ho chce odložit. Vstal a podával mu ruku, aby mu pomohl nahoru na schody.

V tu chvíli na něj Pisciotta zamířil. Giuliano strnul, poprvé za sedm let ho někdo dostal.

Pisciotta se jejich rozhovoru strašně bál. Giuliano by se ho ptal na to, kdo zrazoval, kdo varoval dona Croceho, kdo přivedl karabiniéry do Castelvetrana, kdo se stýkal s donem Crocem. Nejvíc se bál toho, že by mu Giuliano řekl: „Aspanu, ty jsi můj bratr.“ Při této představě Pisciotta zmáčkl spoušť.

Dávka kulek roztrhala Giulianovu ruku a tělo. Pisciotta s hrůzou pozoroval, co udělal, a čekal, až Giuliano padne na zem. Místo toho Giuliano pomalu sestupoval ze schodu na schod a krev mu tekla ze všech ran. Pověrčivý Aspanu se v hrůze otočil a utíkal pryč. Viděl, že ho Giuliano sleduje a teprve za chvíli padne na zem.

Umírající Giuliano však v duchu běžel dál. Zdálo se mu, že běží za Aspanem přes kopce jako před sedmi lety, kdy spolu běželi podél kapliček se zasklenými svátými a kdy Giuliano vykřikl: „Aspanu, tohle je život!“

Smrt odnesla vědomí zrady daleko pryč. Giuliano zemřel se svým snem.

Aspanu utekl. Přes pole došel na silnici do Castelvetrana. V městečku použil svou zvláštní propustku a spojil se s plukovníkem Lucou a inspektorem Velardim. Ti pak pustili na veřejnost zprávu, že Giuliano padl do pasti a že ho zastřelil kapitán Perenze.

Pátého července roku 1950 se Marie Lombardová vzbudila dříve než jindy, protože někdo zaklepal na dveře. Manžel se šel podívat, kdo to je. Do ložnice se vrátil s tím, že musí odejít a že bude pryč možná celý den. Z okna viděla, že nasedá ke strýčkovi Peppinovi do jeho křiklavě pomalovaného vozu. Je snad něco nového s Turim? Odjel do Ameriky nebo se snad něco stalo? Pocítila úzkost, a ta se brzy změnila v hrůzu, která ji pronásledovala celých posledních sedm let. Byla nervózní, a když postavila na kamna zeleninu, otevřela dveře a podívala se na ulici.

Na via Bella nikdo ze sousedů nebyl. Ani děti si tam nehrály. Většina mužů byla ve vězení pro podezření ze spolupráce s Giulianem. Ženy se bály pustit děti na ulici. Na obou koncích via Bella hlídkovali karabiniéři. Všude byli vojáci. U domů parkovaly vojenské jeepy. Nedaleko kasáren Bellampo stálo obrněné auto. Montelepre obsadily dva tisíce vojáků plukovníka Lucy. Obyvatelé je nenáviděli. Byli tu jenom proto, aby zabili jejího syna. On však odjel do Ameriky, bude svobodný a až přijde čas, ona i s manželem se vypraví za ním. Budou žít jako svobodní lidé.

Vrátila se do domu a pustila se do práce. Každou chvíli však vycházela na zadní balkón a dívala se na kopce. Giuliano z nich kdysi pozoroval dalekohledem jejich dům. Vždy cítila jeho přítomnost. Dnes ne. Určitě už je v Americe.

Najednou někdo hlasitě zabouchal na dveře. Vyděsila se. Šla pomalu otevřít. Nejdříve uviděla Hectora Adonise, kterého v takovémhle stavu ještě nikdy neviděla. Měl strniště, – byl neučesaný a bez kravaty. Měl pomačkanou košili se špinavými šmouhami na límci. Nejhorší však byla jeho tvář. Byla zkřivená beznadějným smutkem. Když ji spatřil, rozplakal se. Tiše vykřikla.

Vstoupil do domu. „Ne, Marie, prosím tě,“ řekl. Spolu s ním vešel i mladý nadporučík. Marie Lombardová se kolem nich podívala na ulici. Před domem stála tři černá auta s řidiči v uniformách karabiniérů. Po obou stranách dveří byla skupina ozbrojených mužů.

Nadporučík byl mladý a měl růžové tváře. Sundal, si čepici a strčil si ji do podpaží. „Vy jste Marie Lombardová-Giulianová?“ zeptal se úředně. Měl severský, toskánský přízvuk.

Marie Lombardová řekla, že ano. Hlas jí přerušovalo zoufalství. V ústech měla sucho.

„Musím vás požádat, abyste se mnou zajela do Castelvetrana,“ řekl důstojník. „Auto už čeká. Tady váš přítel vás bude doprovázet. Pokud s tím budete souhlasit, samozřejmě.“

Marie Lombardová měla vytřeštěné oči. „Proč bych tam měla jezdit? O Castelvetranu nic nevím a nikoho tam neznám,“ řekla statečně.

„Je tam určitý člověk a my si přejeme, abyste ho identifikovala,“ řekl nadporučík jemněji a s váháním. „Myslíme, že je to váš syn.“

„To jistě není on, do Castelvetrana nechodí,“ odpověděla Marie Lombardová. „Je mrtvý?“

„Ano.“

Marie Lombardová zanaříkala a klesla na kolena. „Můj syn do Castelvetrana nechodí,“ opakovala. Hector Adonis k ní přistoupil a položil jí ruku na záda.

„Musíš jet,“ řekl. „Možná, že je to jeho lest, jakou dělával i v minulosti.“

„Ne, nepojedu, nepojedu!“ řekla.

, Je váš manžel doma?“ zeptal se nadporučík. „Může jet on.“

Marie Lombardová si vzpomněla, jak pro jejího muže ráno přišel strýček Peppino. A vzpomněla si na předtuchu, kterou v ní vzbudil pomalovaný vůz s oslem. „Počkejte,“ řekla. Vyšla do ložnice, převlékla se do černého a přes hlavu si přehodila černý šátek. Nadporučík jí otevřel dveře. Vyšla na ulici, která byla plná ozbrojených vojáků. Podívala se na konec via Bella, kde ulice ústila na náměstí. V jasném červencovém slunci tam viděla Turiho a Aspana, kteří odtamtud před sedmi lety vedli osla k čekající mulici. To byl den, kdy se Turi stal vrahem a zločincem. Rozplakala se. Nadporučík ji chytil pod paží a pomohl jí do čekajícího černého auta. Hector Adonis si sedl vedle ní. Auto projelo kolem mlčících karabiniérů. Marie Lombardová položila tvář na rameno Hectora Adonise. Už neplakala, ale děsila se toho, co má spatřit.

Tělo Giuliana leželo na dvoře tři hodiny. Vypadal, jako kdyby spal, ležel na levém boku, tváří k zemi, jednu nohu měl pokrčenou v koleně. Bílou košili měl téměř celou od krve. Vedle rozstřílené ruky ležel samopal. Kolem pobíhali fotografové a reportéři z Palerma a Říma. Fotograf z časopisu Life dělal do nejbližšího čísla fotografíe kapitána Perenzeho. Kapitánova dobrácká tvář byla smutná a trochu vyděšená. Když si dal na hlavu čepici, nepřipomínal policejního důstojníka. Spíš přívětivého obchodníka.

Noviny po celém světě však měly spíš zájem o fotografii Turiho Giuliana. Ruka s prstenem, který vzal vévodkyni. Přezka s vyrytým orlem a lvem. Tělo ležící v kaluži krve.

Před příchodem Marie Lombardové přivezli mrtvého do márnice a položili ho na velkou oválnou mramorovou desku. Márnice patřila ke hřbitovu, který lemovaly vysoké černé cypřiše. Tam přivezli Marii Lombardovou a posadili ji na kamennou lavičku. Museli čekat, dokud se plukovník s inspektorem nevrátí ze slavnostního oběda z nedalekého hotelu Selinus. Marie Lombardová se rozplakala, když viděla všechny ty novináře a zvědavce, které museli zadržovat karabiniéři. Hector Adonis ji utěšoval.

Konečně ji zavedli do márnice. Úředníci kolem mramorového stolu kladli Marii Lombardové spoustu otázek. Podívala se na Turiho tvář.

Vypadal neobyčejně mladě. Stejně jako kdysi v dětství, kdy usnul po dni, kdy si hrál s Aspanem. Tvář měl nedotčenou, jen čelo bylo trochu zaprášené od prachu ze dvora. Realita vytrhla Marii Lombardovou z šoku. Klidně odpovídala na otázky. „Ano, to je můj syn Turi, který se narodil před sedmadvaceti lety. Ano, poznávám ho.“ Ještě se jí ptali na něco, dávali jí k podpisu nějaké papíry, ale to už je neposlouchala ani nevnímala. Nevšímala si ani zástupu lidí, ani novinářů a fotografů.

Políbila Turiho na bílé čelo, na promodralé rty a na rozstřílenou ruku. Byla nevyslovitelně nešťastná. „Moje dítě, moje dítě,“ naříkala, Jak strašně jsi skončil.“

Vzápětí omdlela. Lékař jí dal injekci. Když přišla k sobě, žádala, aby ji odvezli na dvůr, kde našli jejího syna. Tam si klekla a políbila zkrvavenou zem.

Odvezli ji domů do Montelepre, kde ji čekal manžel se zprávou, že jejího syna zavraždil její milovaný Aspanu.

KAPITOLA 28

Michaela Corleona a Petra Clemenzu převezli hned po zatčení do palermské věznice. Brzy je odvedli k výslechu k inspektorovi Velardimu.

Velardi povolal do své kanceláře šest ozbrojených karabiniérů. Michaela a Clemenzu pozdravil chladně, ale slušně. Nejdříve se obrátil na Clemenzu. „Jste americký občan,“ řekl. „Z vašeho povolení ke vstupu do Itálie se dočítám, že jste přijel navštívit bratra dona Domenica Clemenzu z Trapani. Řekli mi, že je to vážený občan. Ctihodný.“ Poslední slovo řekl výrazně ironicky. „Přistihli jsme vás se zde přítomným Michaelem Corleonem, a navíc po zuby ozbrojeného ve městě, kde několik hodin předtím zemřel Turi Giuliano. Můžete k tomu něco říci?“

„Byli jsme na lovu,“ řekl Clemenza, „jeli jsme se podívat po nějakých králících nebo liškách. Když jsme si zajeli na snídani do Calstelvetrana, viděli jsme, že se tam něco děje.“

„To i v Americe chodíte na králíky se samopaly?“ zeptal se inspektor Velardi. Potom se obrátil k Michaelovi. „My dva už se známe a víme, proč jste tady. Váš tlustý kamarád to ví taky. Jenže od toho příjemného oběda s donem Crocem před pár dny se situace změnila. Giuliano je mrtvý. Připravovali jste nezákonnou akci, která mu měla umožnit útěk. Jste spoluviník. S takovými, jako jste vy, už nemusím jednat s žádnou opatrností. Mám tady už napsaná doznání, radil bych vám, abyste je podepsali.“

V tu chvíli vešel do místnosti důstojník karabiniérů a inspektorovi Velardimu něco pošeptal. „Ať jde dál,“ řekl Velardi stroze.

Vstoupil don Croce, oblečený stejně ledabyle jako u oběda, na který si Michael vzpomínal. Ve tváři měl stejný lhostejný výraz jako tehdy. Malými krůčky došel k Michaelovi a objal ho. Petrovi Clemenzovi potřásl rukou. Potom se obrátil k inspektorovi Velardimu, neřekl jediné slovo a probodl ho nelítostným pohledem. Z obličeje a z očí mu vyzařovala neurvalá síla. „Tito dva muži jsou moji přátelé,“ řekl. „Máte snad nějaký důvod, abyste s nimi zacházel bez patřičné úcty?“ Hlas měl klidný. Znělo to jako obyčejná otázka. Současně však bylo jasné, že oznamuje, že neexistuje žádný důvod k tomu, aby byli vězněni.

Inspektor Velardi pokrčil rameny. „Přijdou před soud. Ten rozhodne.“

Don Croce se posadil do křesla u inspektorova stolu. Utřel si čelo. „Jsme přátelé. Zavolejte ministra Trezzu a zeptejte se ho na jeho názor,“ řekl bez sebemenšího náznaku výhrůžky. „Prokážete mi tím laskavost.“

Inspektor Velardi zavrtěl hlavou. V modrých očích měl nenávist. „Nikdy jsme žádní přátelé nebyli. Řídil jsem se rozkazy, které přestaly platit od chvíle, kdy je Giuliano mrtvý. Tihle dva muži půjdou před soud. Kdybych to mohl ovlivnit, postavil bych před něj i vás.“

V tu chvíli zazvonil na inspektorově stole telefon. Velardi ho nebral, čekal na donovu odpověď. „Vemte to, to bude ministr Trezza,“ pokynul Croce.

Inspektor z dona Croceho nespouštěl oči, sáhl po sluchátku a přiložil si ho k uchu. Chvíli poslouchal, po chvíli řekl: „Ano, excelence,“ a zavěsil. Sklesle se opřel do křesla. „Můžete jít,“ řekl Michaelovi a Petrovi Clemenzovi.

Don Croce se zvedl a pohyby rukou je vyháněl z místnosti. Ve dveřích se obrátil k inspektorovi Velardimu. „Byl jste tu rok a choval jsem se k vám s úctou, ačkoli jste tu byl cizí. A vy jste se tu ke mně před mými přáteli a svými důstojníky choval naprosto neuctivě. Nepatřím k lidem, kteří kazí dobré vztahy. Doufám, že spolu v nejbližší době povečeříme a vyjasníme si to.“

Za pět dní našli inspektora Velardiho zastřeleného za bílého dne na hlavní palermské třídě.

Za dva dny byl Michael doma. Přivítali ho na rodinné slavnosti. Bratr Freddy přiletěl z Las Vegas, byla tam Connie s manželem Carlem, Clemenza s manželkou i Tom Hagen s manželkou. Navzájem se objímali, připíjeli Michaelovi na zdraví a pochvalovali si, jak dobře vypadá. Na léta ve vyhnanství nikdo ani nevzpomněl, nikdo se nezmínil o tom, že polovinu tváře má po plastické operaci, nemluvilo se o Sonnyho smrti. Jako kdyby se Michael vrátil domů z dlouhých školních prázdnin. Seděl po pravé ruce svého otce a konečně byl v bezpečí.

Ráno dlouho spal a nemohl se nabažit prvního skutečně klidného spánku od doby, kdy z této země odešel. Matka mu už připravila snídani, a když si sedl ke stolu, políbila ho. To udělala naposled, když se vrátil z války.

Po snídani šel do knihovny, ve které ho čekal otec. Michael se divil, že nevidí Toma Hagena, ale došlo mu, že si s ním otec chce promluvit o samotě.

Don Corleone oběma vrchovatě nalil a podal skleničku Michaelovi. „Na naši spolupráci,“ řekl.

Michael zvedl skleničku. „Děkuji. Ještě se musím moc učit.“

„Ano, ale času je dost,“ odpověděl don Corleone. „Já tě všechno naučím.“

„Nejdříve bychom si mohli promluvit o Giulianovi,“ navrhl Michael.

Don si sedl a utřel si ústa. „Ano, je to smutné. Doufal jsem, že se mu útěk podaří. S jeho otcem a matkou jsme byli dobří přátelé.“

„Bylo to celé nějak zvláštní. Nechápal jsem, kdo je s kým a proti komu,“ pokračoval Michael. „Podle tebe jsem měl důvěřovat donu Crocemu. Ale Giuliano ho nenáviděl. Myslel jsem si, že když bude závěť ve tvých rukou, zabrání to Giulianově smrti. Teď, když závěť zveřejníme, bude to konec všech, o nichž se v ní píše.“

Všiml si, že se na něj otec podíval chladně. „To je Sicílie, všude jen lež plná dalších lží.“

„Don Croce a vláda se s Pisciottou pravděpodobně dohodli,“ řekl Michael.

„Jistě,“ přikývl don Corleone.

Michaelovi to stále nebylo jasné. „Proč to udělali? Máme v rukou závěť, která přináší důkazy, že se vláda s Giulianem spojila. Když ji zveřejní noviny, pak italská vláda padne. To není logické.“

Don se usmál. „Tu závěť nikdo neuvidí. Nikomu ji nedáme,“ řekl.

Michaelovi chvíli trvalo, než pochopil, co to otec vlastně řekl a co to znamená. „Znamená to, že jsme po celou dobu byli na straně dona Croceho?“ zeptal se bledý jako stěna. „Znamená to, že jsme na Giuliana místo pomoci chystali past? Že jsem lhal jeho rodičům? Že jsi zradil své přátele a způsobil smrt jejich syna? Otče, vždyť Giuliano byl vynikající člověk, skutečný hrdina celé Sicílie! Tu závěť musíme zveřejnit.“

Otec ho nechal domluvit, potom vstal a položil Michaelovi niku na rameno. „Poslouchej. Všechno bylo připraveno tak, aby Giuliano mohl utéct. Nic nebylo s donem Crocem domluvené, žádná past se na Giuliana nechystala. Letadlo čekalo na svém místě, Clemenza a jeho lidé měli příkazy, aby Giulianovi pomáhali. Don Croce si přál, aby uprchl. Jenže Giuliano přísahal donu Crocemu vendetu a neměl se k odchodu. Chtěl se mu pomstít. Už mohl být dva dny u tebe, jenže nepřicházel, protože čekal na další příležitost.“

Michael poodstoupil a sedl si do koženého křesla. „Jistě máš důvody pro to, abys závěť nezveřejnil,“ řekl.

„Ano,“ odpověděl don Corleone. „Nezapomeň, že potom, co tě chtěli zabít, bylo jasné, že na Sicílii tě už se svými Přáteli neochráním. Hrozily ti další útoky. Když jsem chtěl mít jistotu, že se domů vrátíš živ a zdráv, musel jsem se domluvit s donem Crocem. On tě chránil a já jsem mu za to slíbil, že Giuliana přesvědčím, aby po útěku do Ameriky závěť nezveřejňoval.“ Michaelovi se udělalo špatně, když si uvědomil, že to byl on, kdo Pisciottovi sdělil, že závěť je bezpečně v Americe. To byl Giulianův konec. Povzdychl si. „Máme dluh vůči jeho matce a otci,“ řekl. „A Justině. Je v pořádku?

„Ano,“ řekl don. „Je o ni postaráno. Chvíli potrvá, než se se vším smíří.“ Po chvíli dodal: „Je to chytré děvče, určitě si tu zvykne.“

„Pokud nezveřejníme závěť, zradíme tím jeho otce a matku,“ řekl Michael.

„To ne,“ nesouhlasil don Corleone. „V Americe jsem se už něco naučil. Vím, že nejvíc získáš chladným uvažováním a kompromisem. Komu by pomohlo, kdyby byla závěť zveřejněna? Italská vláda by možná padla, možná také ne. Ministr Trezza by přišel o postavení. Myslíš si však, že by ho někdo potrestal?“

„Představuje vládu, která vraždila své vlastní lidi,“ řekl rozhořčeně Michael.

Don pokrčil rameny. „Skutečně? Nech mne domluvit. Pomůže zveřejnění závěti Giulianově matce, otci nebo přátelům? Budou stále v centru pozornosti, budou je věznit a pronásledovat. A nenávidět je bude i don Croce. Lepší by bylo, kdyby už měli klid. Dohodnou se s úřady a don Croce je bude chránit. Když se závěť nezveřejní, ještě jim to pomůže.“

„A může pomoci i nám, kdybychom to jednou na Sicílii potřebovali,“ poznamenal ironicky Michael.

„To se může stát,“ usmál se koutkem úst otec.

Michael po chvíli řekl: „Zdá se mi to nečestné. Giuliano byl skutečný hrdina, stala se z něj žijící legenda. Bylo by naší ctí, kdybychom udělali něco pro to, aby se na něj nezapomnělo.“ Poprvé za celou dobu vyjádřil don nesouhlas. Znovu si nalil a vypil sklenku. „Chtěl ses něco naučit,“ řekl a ukázal prstem na syna, „tak poslouchej. První povinností je chránit svůj vlastní život. Pak je na řadě takzvaná čest. To, co není čestné, jak ty říkáš, jsem vzal na sebe. Abych ti zachránil život. Stejné jsi to udělal kdysi ty, abys zachránil život mně. Bez dona Croceho by ses ze Sicílie nikdy nedostal. Chceš být hrdina jako Giuliano? Legenda? A mrtvý? Jako syn mých přátel je mi sympatický, ale slávu mu nezávidím. Ty žiješ, on je mrtvý. Vždy žij tak, abys přežil, a ne aby ses stal hrdinou. Za čas vypadají hrdinové poněkud směšně.“

„Giuliano neměl na vybranou,“ povzdychl si Michael.

„Máme větší štěstí,“ řekl don.

To byla první lekce, kterou Michael od otce dostal. Podle ní žil a naučil se dělat tak hrozné věci, že by si to o sobě dříve ani nepomyslel. Tato lekce změnila jeho vztah ke cti a obdivný vztah k hrdinství. Pomohla mu zachránit si život, ale způsobila, že byl nešťastný. Na rozdíl od otce totiž Michael Giulianovi záviděl.

KAPITOLA 29

Giulianova smrt lidmi na Sicílii otřásla. Giuliano byl jejich hrdina, chránil je před bohatými a před šlechtou, před přáteli Přátel a před křesťanskými demokraty z Říma. Když Sicílie o Giuliana přišla, začal don Croce zemi neomezeně vysávat. Bral bohatým i chudým a nashromáždil obrovské bohatství. Když se vláda rozhodla, že postaví přehradu, aby bylo dost levné vody, dal jí don Croce vyhodit do vzduchu. Měl pod kontrolou všechny prameny pitné vody na celé Sicílii a neměl zájem na stavbě přehrad, které by lidem zajistily vodu za nízké ceny. Rozvoj stavebnictví, který nastal po válce, důvěrné informace a účinné metody nátlaku pomohly donu Crocemu získat levně ty nejlepší pozemky. Měl pod kontrolou veškerý obchod. Za každý kousek zeleniny prodané na palermském trhu dostával don Croce něco zaplaceno. Nikdo z bohatých nemohl koupit své ženě klenoty nebo synovi koně, aniž by za to nezaplatil donu Crocemu pojistné. Croce udělal konec všem nadějím chudých bezzemků na neobdělanou půdu patřící princi Ollortovi. Lidé na Sicílii, ničení donem Crocem, šlechtou a Římem, se nakonec všemu podvolili.

Během dvou let po Giulianově smrti se ze Sicílie vystěhovalo pět tisíc lidí, především mladých mužů. Odjeli do Anglie, kde pracovali jako zahradníci, prodavači zmrzliny a číšníci. Emigrovali do Západního Německa, kde pracovali jako dělníci na těžkých pracích, do Švýcarska, kde pracovali na projektech chránících životní prostředí a v hodinářství. Ve Francii pracovali jako pomocní kuchaři nebo jako uklízeči pronajímaných domů. V Brazílii se z nich stali dřevorubci. Někteří odešli do vzdálených zemí Skandinávie. Několika šťastlivcům se díky Clemenzovi podařilo dostat se do služeb rodiny Corleonů ve Spojených státech. Na Sicílii začali převládat starci, malé děti a ženy. Špatně na tom byli i bohatí, kteří v chudých vesnicích přestávali získávat levné pracovní síly. Jediný, kdo prosperoval, byl don Croce.

Aspanu Pisciotta byl za své zločiny postaven před soud. Jako bandita byl odsouzen k doživotnímu vězení. Všem však bylo jasné, že bude omilostněn. Jediné, čeho se bál, bylo, aby ho nezavraždili ve vězení. Amnestie totiž nepřicházela. Donu Crocemu vzkázal, že pokud mu hned nedají milost, prozradí všechno o spojení mezi jeho skupinou a ministrem Trezzou a o tom, jak současný předseda vlády s donem Crocem připravovali masakr obyvatel u Portelly della Ginestra.

Druhý den ráno po tom, co se ministr Trezza stal předsedou vlády, se Aspanu Pisciotta probudil v osm hodin ráno. Ve vězení Ucciardone měl prostornou celu vyzdobenou květinami a velkými ubrusy, které během pobytu ve vězení vyšíval. Vzory vyšité lesklým hedvábím ho uklidňovaly. Často také vzpomínal na dětství strávené s Turim Giulianem a na to, jak se měli rádi.

Pisciotta si uvařil kávu. Měl strach, že ho chtějí otrávit. Všechno, co dal do hrnku, měl z domova. Vězeňské jídlo musel po kouscích nejprve vyzkoušet papoušek, kterého si držel v kleci. Na polici, kde ležely i jehly na vyšívání a různé látky, stála velká láhev olivového oleje. Aspanu doufal, že by olej účinek jedu zmenšil, nebo že by po něm alespoň otrávené jídlo vyzvracel. Ničeho jiného se nebál. Na přímý útok byl připraven. Ke dveřím cely směli přistoupit jen ti, s jejichž návštěvou souhlasil. Teď trpělivě čekal, dokud papoušek jídlo nevyzkouší. Potom se s chutí nasnídal.

Hector Adonis vyšel ze svého bytu a tramvají dojel k věznici Ucciardone. Ačkoli bylo časné únorové ráno, slunce už hřálo a on litoval, že si vzal černý oblek a kravatu. Zdálo se mu však, že při této příležitosti musí být společensky oblečený. Prohlédl si důležitý malý papírek, který pečlivě uložil do náprsní kapsy saka.

Celou cestu městem ho provázel duch Turiho Giuliana. Vzpomínal si, jak jednou přímo před jeho očima vyletělo do vzduchu auto plné karabiniérů. Byl to jeden ze způsobů, kterými se Giuliano mstil za to, že mu uvěznili rodiče. Adonis se znovu podivil nad tán, jak mohl chlapec, kterého učil číst klasiky, udělat něco tak strašného. A ačkoli zdi budov, kolem kterých jel, teď byly čisté, jasně si vzpomínal na červená písmena, která volala: AŤ ŽUE GIULIANO! Toto heslo se na zdech objevovalo velmi často. Teď už jeho kmotřenec nežije. Adonis se neuměl smířit s tím, že Giuliana zabil jeho nejlepší přítel, kamarád z dětství. S radostí proto přijal úkol odnést vzkaz, který nesl v náprsní kapse. Byl od dona Croceho.

Tramvaj zastavila před velkou cihlovou budovou věznice

Ucciardone. Od ulice ji oddělovala kamenná zeď s ostnatým drátem. U brány stály stráže a po obvodu zdi hlídkovali ozbrojení policisté. Hector Adonis ukázal svoje doklady a policista, který ho u brány vyzvedl, ho zavedl do nemocniční lékárny. Tam ho přivítal lékárník jménem Cuto. Cuto měl na sobě vycházkový oblek, a přes něj přehozený čistý bílý plášť. Srdečně Hectora Adonise pozdravil a oba se posadili a čekali.

„Bere Aspanu léky pravidelně?“ zeptal se Hector Adonis. „Ano,“ přikývl Cuto. „Pečlivě se o sebe stará. Dokonce přestal kouřit. U vězňů jsem si všiml něčeho zvláštního. Když jsou na svobodě, své zdraví zanedbávají. Kouří, pijí, páchají smilstvo, málo spí a necvičí. Když jsou pak ve vězení, dělají kliky, nekouří, dbají na jídlo a jsou velmi disciplinovaní.“

„Asi nemají tolik příležitostí k zábavě,“ řekl Hector Adonis. „Jen si nemyslete!“ upozornil ho Cuto. „Tady v Ucciardone se můžete dostat k lecčemu. Stráže jsou chudé, vězni bohatí, a tak jdou peníze od jedněch k druhým. Leccos si tu můžete užít.“

„Léky pro Aspana se shánějí těžce?“ zeptal se Adonis.

„Ne, dostávám zvláštní příděl léků,“ řekl Cuto. „Ráno jsem mu poslal nové. Tubička byla zapečetěná jako všechny léky, které Američané vyvážejí. Divím se, že se o něho tak starají.“

Usmáli se na sebe.

Aspanu Pisciotta vzal v cele trubičku streptomycinu a odtrhl zapečetění. Vsypal si do dlaně potřebnou dávku a polkl.

V tu chvíli si ještě stačil uvědomit, že lék chutná nezvykle hořce, ale to už se prohnul dozadu a padl na podlahu. Křičel a ke dveřím cely přiběhly stráže. Pisciotta cítil příšerné bolesti. Snažil se postavit na nohy a dostat se k lahvi s olejem. Znovu se zkroutil bolestí. „Otrávili mne! Pomoc! Pomoc!“ křičel. S nenávistí si uvědomil, že ho don Croce dostal. Pak upadl do bezvědomí.

Stráže donesly Pisciottu k lékárníkovi a už po cestě křičely, že vězeň byl otrávený. Cuto jim pokynul, aby Pisciottu položili na postel za závěsem, a vyšetřil ho. Potom připravil lék na dávení a nalil ho Pisciottovi do krku. Stráže měly dojem, že se ze všech sil snaží Pisciottu zachránit. Jen Hector Adonis věděl, že lék byl zředěný a umírajícímu nepomůže. Obrátil se k posteli, vyndal papírek a schoval si ho v dlani. Sehnul se, jako by lékárníkovi pomáhal a strčil papírek Pisciottovi za košili. Viděl, že Pisciottova tvář je zkřivená. Nebylo to ovšem smutkem, ale křečí z nepředstavitelných bolestí. Hector Adonis se za něj v duchu pomodlil a pln smutku vzpomínal, jak tento člověk spolu s jeho kmotřencem chodili po sicilských kopcích a recitovali verše o Rolandovi a Karlovi Velikém.

Než našli papírek za košilí, trvalo to téměř šest hodin. Stačilo se to ovšem ještě dostat do zprávy o Pisciottově smrti, která se rozletěla po celé Sicílii. Na papírku, který Hector Adonis strčil Pisciottovi za košili, bylo napsáno: TAK ZEMŘE KAŽDÝ, KDO ZRADÍ GIULIANA.

KAPITOLA 30

Jste-li Sicilan a máte jen trochu více peněz, nikdy nepohřbíváte své mrtvé do země. To je příliš definitivní konec. Hřbitovy na Sicílii jsou plné malých kamenných nebo mramorových hrobek. Jsou to malé domky, kterým se říká congregazioni. Vchází se do nich po otevření železné mříže. Uvnitř jsou výklenky, do nichž jsou ukládány rakve, které jsou po jedné zazdívány cementem. Zbylá místa jsou přichystána pro další členy rodiny.

Krátce po Pisciottově smrti se Hector Adonis vypravil na hřbitov v Montelepre. Měl se tam setkat s donem Crocem a pomodlit se na Giulianově hrobě. Chtěli si spolu i o něčem pohovořit. K tomu byl hřbitov ideálním místem.

Povinností dona Croceho bylo zlikvidovat Pisciottu, který byl příliš drzý a příliš si toho pamatoval. Závěrem akce pověřil Hectora Adonise. Papírek na Pisciottově těle byl jedním z nejrafinovanějších donových kroků. Hector Adonis byl spokojen, a politická vražda byla skryta v oparu romantické spravedlnosti. Před branou hřbitova Hector Adonis viděl, jak řidič a tělesní strážci zvedají dona Croceho z auta. V posledních letech don velmi ztloustl, jako by přibýval na váze spolu s mocí, kterou získával.

Společně prošli branou. Adonis se podíval nad vchod. Na železném rámu mohli návštěvníci číst: BYLI JSME JAKO VY – BUDETE JAKO MY.

Adonis se nad ironií nápisu usmál. Giuliano by něco takového nikdy neřekl, ale Pisciotta by vykřikoval přesně to samé.

Hectora Adonise již opustila hořká nenávist vůči Pisciottovi. Teď vzpomínal na to, jak si spolu chlapci hrávali a jak se dostali mimo zákon.

Don Croce a Hector Adonis zašli hluboko mezi hroby. Don Croce šel se svými strážci, řidič nesl velkou kytici květů a položil ji na práh jedné congregazione, v níž bylo uloženo Giulianovo tělo. Don Croce udělal několik neohrabaných pohybů, aby upravil květiny, a podíval se na malou Giulianovu fotografii přilepenou na kamenných dvířkách. Tělesní strážci ho museli držet, aby nespadl.

„Byl to statečný chlapec,“ řekl don Croce. „Všichni jsme ho měli rádi. Ale copak se vedle něj dalo žít? Chtěl změnit celý svět, postavit ho na hlavu. Měl rád lidi, a kolik jich přitom zabil? Věřil v Boha, a unesl kardinála.“

I Hector Adonis se na fotografii podíval. Byl na ní Giuliano, když mu bylo sedmnáct. To je věk, kdy jsou Sicilané nejkrásnější. V tváři měl přívětivý výraz, z něhož byste nikdy nevyčetli, že tento člověk bude mít na svědomí tisíce vražd.

Nešťastná Sicílie, pomyslel si Hector Adonis. Zahubíš ty nejlepší. Vyrůstají v tobě děti krásné jak andílci, a ty z nich děláš ďábly. Proč však přinesl květy na Giulianův hrob don Croce?

„Kdybych jen mohl mít syna, jako byl Turi Giuliano,“ povzdechl si don. „Jaké panství bych mu přenechal!“

Hector Adonis se usmál. Don Croce byl velká osobnost, ale o dějinách nevěděl nic. Má přece tisíce synů, kteří budou pokračovat v jeho stopách, budou stejně lstiví, stejně budou drancovat Sicílii a uplácet Řím. On, Hector Adonis, je jedním z nich.

Vydali se na zpáteční cestu. Před hřbitovem stála dlouhá řada vozů. Všechny byly pomalované legendami ze života Turiho Giuliana a Aspana Pisciotty. Byly zde výjevy, jak okradl vévodkyni, jak odsoudil k smrti šest šéfů mafie, jak Aspanu zabil Turiho. Hector Adonis myslel na to, co bude. Na dona Croceho se zapomene, ale Turi Giuliano bude žít navždy. Legenda o Giulianovi půjde dál a dál a mnozí nebudou věřit, že vůbec zemřel, a budou se dívat ke kopcům Cammarata a čekat, že jednoho dne sestoupí dolů, osvobodí Sicílii a zbaví ji chudoby.

V tisících kamenných vesnic si budou děti, které se teprve narodí, přát, aby už konečně přišel.

Co se stane s Aspanem Pisciottou, který se rozhodl jít svou vlastní cestou? Kdyby stál při Giulianovi do poslední chvíle, byla by se legenda zmiňovala jen o Giulianovi. On ale Turiho zavraždil, a tak vstoupil do dějin spolu s ním.

Pisciottu pohřbí na stejném hřbitově. Společně se budou dívat ke svým milovaným kopcům, které uchovaly kostru Hannibalova slona a v kterých kdysi zněla Rolandova trubka, když umíral v boji proti Saracénům. Turi Giuliano a Aspanu Pisciotta zemřeli mladí, ale budou žít určitě déle než don Croce nebo on sám.

Oba muži, jeden tlustý, druhý maličký, vyšli ze hřbitova. Svahy okolních kopců lemovaly pruhy terasovitých zahrad a k lesknoucím se bílým kamenům slétal po slunečních paprscích malý červený sicilský jestřáb.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai