Temná aréna

Mario Puzo

(1955)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Tento první román světoznámého prozaika se odehrává v poválečném Německu. Je to období norimberského procesu a okupačních zón, ale i doba nových možností pro poctivé i podnikavce bez skrupulí. Americký voják Walter Mosca se obohacuje obchodem na černém trhu. Válka udělala z tohoto 23letého mladíka drsného muže spoléhajícího jen na vlastní sílu. Jediným, na kom lpí, je něžná milující Hella, s níž má syna; když ji však tragicky ztrácí, nezadrží ho už nic na cestě násilí, na kterou se dal... Německá kritika označila Temnou arénu za nejlepší americký román o životě v poválečném Německu. Puzo v něm vykreslil události moderní historie i osudy hrdinů přesvědčivě a realisticky. Přeložil František Jungwirth.

Mario Puzo

TEMNÁ ARÉNA

Československý spisovatel Praha

PŘELOŽIL FRANTIŠEK JUNGWIRTH

© Copyright 1953, 1955 by Mario Puzo Translation © František Jungwirth 1980 Illustrations © Zdeněk Ziegler 1980

Otcové a učitelé, přemítám: „Co je peklo?“ Soudím, že je to utrpení záležící v nemožnosti lásky.

Ó, i v pekle někteří setrvávají v pýše a zarputilosti přes všechno už nesporné poznání a vnímání nepopiratelné pravdy; jsou to strašliví duchové, kteří se ďáblovi a jeho pýše oddali nadobro. Pro ty už je peklo dobrovolné a neodřeknutelné, to jsou už mučedníci z vlastní vůle. Neboť prokleli Boha a život, a tím prokleli sami sebe. Svou urputnou pýchou se živí jako člověk hladovějící na poušti, který by si sál vlastní krev ze svého těla. Ale jsou nenasytitelní na věky věků, odmítají odpuštění a proklínají Boha, který je volá. Nemohou bez nenávisti patřit na živého Boha, žádají si, aby Boha živého nebylo a aby Bůh zničil sebe i všechno své stvoření. A budou hořet v ohni svého hněvu věčně, toužit po smrti a nebytí. Ale smrt neobdrží…

Fjodor Michajlovič Dostojevskij: Bratři Karamazovovi

1

Waltera Moscy se zmocnilo rozechvění a pocit hluboké opuštěnosti, který mívá člověk těsně před návratem domů. Vzpomínal na těch několik rozbořených domů venku před Paříží, na povědomá místa, a nyní na posledním úseku cesty se sotva už mohl dočkat, kdy dorazí ke konečnému cíli v srdci zpustošeného kontinentu, do zničeného města, o němž si nikdy nepomyslel, že ho ještě jednou uvidí. S těmihle tratěmi vedoucími do Německa byl obeznámen lépe než s cestami do své země, do svého města.

Vlak se houpal při té rychlosti, kterou se hnal po kolejích. Byl to vojenský vlak vezoucí náhradníky pro posádku ve Frankfurtu, ale polovina vagónu byla obsazena civilními zaměstnanci naverbovanými ve Spojených státech. Mosca se dotkl své hedvábné kravaty a usmál se. Připadala mu nezvyklá. S vojáky v druhé polovině vozu by se cítil více jako doma; pomyslil si, že to platí i o většině z těch dvaceti či kolika civilistů, kteří s ním jeli.

Ve vagóně svítily dvě slabé žárovky, po jedné na každém konci. Okna byla zakryta prkny, jako by byl vůz konstruován tak, aby cestující nemohli vidět nekonečné rozvaliny, kolem nichž budou projíždět. Na sezení tu byly dlouhé dřevěné lavice a u jedné strany vagónu zůstala pouze úzká ulička.

Mosca se natáhl na lavici a místo polštáře si pod hlavu položil modrý vak na sportovní potřeby. V chabém osvětlení ostatní civilisty stěží rozeznal.

Všichni připluli touž vojenskou lodí a zdálo se, že jako on sám jsou i ostatní vzrušení a nedočkaví, kdy přijedou do Frankfurtu. Hovořili hlasitě, aby překřičeli dunění kol, a Mosca slyšel pana Geralda, jehož hlas vévodil ostatním. Pan Gerald byl v této skupině hodnostně nejvyšším civilistou. Vezl sadu golfových holí a dával na palubě lodi kdekomu na srozuměnou, že civilním postavením se rovná šarži plukovníka. Pan Gerald vypadal šťastně a bodře; Mosca si ho v duchu představil, jak hraje golf v městě obráceném v ruiny; golfový míček letící daleko nad ulicemi rovnoměrně srovnanými se zemí, snášející se na kulatou hromadu suti, kde přesně zapadne do omšelé lebky s ustřelenou klenbou.

Vlak zpomalil, když vjížděl do malé opuštěné stanice. Venku se snesla noc a v zatemněném vagóně byla skoro tma. Mosca začal dřímat, ostatní slyšel už hovořit jen nejasně. Když vlak vyjel ze stanice, zvýšil opět rychlost a Mosca se probral k plnému vědomí.

Civilisté nyní hovořili tišeji a Mosca se posadil, aby mohl pozorovat vojáky na druhém konci vagónu. Někteří spali na dlouhých lavicích, ale tři světelná kola se míhala kolem tří karbanických part; tato část vozu vypadala přívětivě. Pocítil slabý stesk po životě, který tak dlouhou dobu vedl a jehož zanechal teprve před několika měsíci. Ve světle svíček viděl, jak si vojáci nahýbají z polních lahví – byl přesvědčen, že v nich nemají vodu – rozlamují kartóny se železnou zásobou a chroupou čokoládu. Voják je neustále připraven, pomyslel si Mosca a zazubil se. Svinuté deky na zádech, svíčky v tlumoku, vodu nebo něco lepšího v polní láhvi a prezervativ v náprsní tašce má v každé době. Připraven na dobré i zlé.

Mosca se zase natáhl na lavici a pokoušel se usnout. Ale údy měl zdřevěnělé a neohebné jako ta tvrdá lavice, na níž ležel. Vlak ještě víc zvýšil rychlost a nyní opravdu letěl. Mosca koukl na hodinky. Za chvíli je půlnoc a do Frankfurtu ještě zbývá osm hodin. Posadil se, vyndal láhev z malého modrého vaku, opřel se hlavou o zabedněné okno a pil, dokud nepocítil uvolnění. Zřejmě usnul, poněvadž když se znovu podíval na druhý konec vagónu, tam kde byli vojáci, spatřil už jen jedno světelné kolo; ze tmy za sebou však stále ještě slyšel hlasy pana Geralda a několik dalších civilistů. Podle všeho už něco vypili, protože hlas pana Geralda měl povýšený, blahosklonný tón; vychloubavě vykládal o své nastávající autoritě a jak tu svou papírovou říši postaví na efektivní základ.

Z osvětleného kruhu na druhém konci vozu se oddělily dvě svíčky a jejich mihotavé světlo se vratce přibližovalo uličkou. Když Moscu míjelo, vytrhlo ho to z dřímoty. Voják nesoucí svíčky měl ve tváři výraz zlovolné tupé nenávisti. Světle žlutý svit svíček mu zabarvil ten pitím už dost zardělý obličej do tmavoruda a v jeho zakaboněných očích vzbudil nebezpečný, bezcitný lesk.

„Hej, vojíne,“ ozval se hlas pana Geralda, „nenechal bys nám tady světlo?“

Svíčka poslušně spočinula poblíž pana Geralda a hloučku civilistů, který ho obklopoval, a jejich hlasy se teď rozhlaholily zvučněji, jako kdyby jim plápolající světlo dodalo odvahy. Pokoušeli se vojáka vtáhnout do hovoru, jenomže on s tváří ve tmě a svíčkami postavenými na lavici neodpověděl. Zapomněli na vojáka a rozmlouvali o jiných věcech; jenom jednou se pan Gerald naklonil do světla, jako by tím chtěl projevit plnou důvěru, a blahosklonně, ale opravdu laskavě se obrátil na vojáka: „My všichni jsme sloužili v armádě, abyste věděl.“ A potom se smíchem k ostatním: „Bohudíky že je to za námi.“

Jeden z civilistů řekl: „Nebuďte si tím tak jistý, pořád ještě tady jsou Rusové.“

Na vojáka zase zapomněli, až pak znenadání ten mlčící voják s troufalostí opilce, i když poněkud vyplašeně, překřičel jejich hlasy a dunění vlaku ženoucího se slepě napříč kontinentem: „Držte hubu, držte hubu, nemelte pořád, zavřete už konečně tlamy!“

Byli překvapeni a zaraženi a na okamžik nastalo ticho, až pan Gerald znovu naklonil hlavu do světla a řekl vojákovi mírně:

„Vrať se radši na svůj konec vozu, mládenče.“ Voják neodpověděl a pan Gerald zas navázal hovor tam, kde byl vyrušen.

A pojednou stál zpříma, plně osvětlen plápolajícími svíčkami, a jeho hlas zmlkl. Potom bez zneklidnění, ale s téměř zděšenou nechápavostí tiše řekl: „Panebože, já jsem zraněn. Ten voják mi něco udělal.“

Mosca se posadil zpříma a z lavic se zvedly jiné tmavé postavy a jedna z nich zhasila svíčku, jak ji srazila na podlahu. Pan Gerald dosud stál, ale už ne tak jasně osvětlen, a pronesl tichým zděšeným hlasem: „Ten voják mě bodl,“ a svezl se ze světla do tmy na lavici.

Dva muži z vojenské části vozu přispěchali uličkou. Ve světle svící, které nesli, Mosca rozeznal stříbřitý lesk důstojnických rakviček.

Pan Gerald neustále opakoval: „Jsem pobodán, ten voják mě bodl.“ Zděšení z jeho hlasu vyprchalo, znělo v něm jen překvapení, nechápavost. Mosca ho viděl sedět zpříma na lavici a potom, když ho naplno osvětlily ty tři svíčky, zahlédl v kalhotě na horní části stehna trhlinu s temnou skvrnou, která se neustále zvětšovala. Poručík se naklonil a posvítil si svíčkou, načež vydal nějaký rozkaz vojákovi, který ho doprovázel. Voják doběhl na druhý konec vagónu a vrátil se s přikrývkami a brašnou první pomoci. Rozestřeli přikrývky na podlahu a pana Geralda vyzvali, aby si na ně lehl. Voják se chystal odstřihnout nohavici, ale pan Gerald řekl; „Ne, jenom ji vyhrňte, abych si to moh dát spravit.“ Poručík si prohlížel poranění.

„Nic vážného,“ řekl. „Zabalte ho do přikrývky.“ Jeho mladý obličej nic nevyjadřoval, ani na jeho hlase nebylo znát účast, pouze jakousi neosobní laskavost. „Pro každý případ bude ve Frankfurtu čekat na nádraží sanitka. Na nejbližší zastávce odešlu telegram.“ Potom se otočil k ostatním a zeptal se: „Kdepak je?“

Opilý voják zmizel: Mosca upíraje oči do tmy rozeznal v rohu lavice před sebou schoulenou postavu. Neřekl nic.

Poručík odešel na svůj konec vagónu a vrátil se s připnutým opaskem s pistolí. Svítil si baterkou po vagóně, až tu schoulenou postavu našel. Rýpl do ní baterkou a současně vytáhl pistoli a skryl ji za zády. Voják se nehýbal.

Poručík do něho dloubl silněji. „Vstávej, Mulrooney!“ Voják otevřel oči, a když Mosca viděl jeho otupělý, sveřepý živočišný pohled, znenadání pocítil lítost.

Poručík svítil baterkou vojákovi do očí, aby ho oslnil. Velel Mulrooneymu, aby se postavil. Když viděl, že má ruce prázdné, zasunul pistoli opět do pouzdra. Potom vojáka prudkým rýpnutím otočil a prohledal ho. Nic nenašel a posvítil baterkou na lavici. Mosca spatřil zkrvavený nůž. Poručík nůž zvedl a postrčil vojáka před sebou na druhý konec vagónu.

Vlak začal snižovat rychlost a nakonec se zastavil. Mosca došel na konec vozu, otevřel dveře a vyhlédl. Viděl poručíka jít na stanici, aby telegraficky objednal ambulanci, jinak nezahlédl nikoho. Francouzské město za nádražím bylo temné a tiché.

Mosca se vrátil na lavici. Přátelé pana Geralda se nad ním skláněli a utěšovali ho a pan Gerald nervózně opakoval: „Já vím, je to jen škrábnutí, ale proč to udělal, proč udělal tuhle šílenou věc?“ A když se poručík vrátil zpátky do vagónu a oznámil, že ve Frankfurtu bude čekat sanitka, řekl mu pan Gerald: „Poručíku, věřte mi, že jsem ho nijak neprovokoval. Zeptejte se tu kohokoli z mých kamarádů. Neudělal jsem nic, vůbec nic, aby mi tohle proved.“

„Je to prostě cvok, to je to celé,“ řekl poručík. A pak dodal: „Máte štěstí, pane; jak znám Mulrooneyho, mířil vám jistě na koule.“

Zdálo se, že je to všechny z nějakého důvodu rozveselilo, jako kdyby hrozivý záměr dodal tomu činu zajímavost, jako by tím škrábnutí na stehně pana Geralda nabylo na významu. Poručík se vrátil se srolovanou dekou a vsunul ji panu Geraldovi pod hlavu. „V jistém smyslu jste mi prokázal laskavost. Snažím se Mulrooneyho zbavit od chvíle, co nastoupil u mé čety. Teď od něj bude na pár let pokoj.“

Mosca nemohl usnout. Vlak se dal do pohybu a Mosca zase přešel ke dveřím, opřel se o ně a díval se, jak kolem míjí tmavá krajina plná stínů. Vzpomínal, jak stejná, téměř stejná krajina ho míjela pomaleji – z korby nákladních aut, z tanků, při pochodu, nebo když se plížili k cíli. Věřil tehdy, že tento kraj už nikdy znovu nespatří, a teď uvažoval, proč to všechno tak špatně dopadlo. Tak dlouho si toužebně přál vrátit se domů a pak z domova zase odešel. V setmělém vlaku vzpomínal na první večer doma.

Na velké obdélné nálepce na dveřích stálo Vítej domů, Walte a Mosca si povšiml, že podobné nálepky s jinými jmény byly na dveřích dvou dalších bytů. Když vstoupil dovnitř, první, nač mu padl zrak, byla jeho fotografie pořízená bezprostředně před jeho odjezdem za moře. Potom přiběhla matka s Glorií a Alf mu potřásal rukou.

Všichni stáli kousek od sebe a na chvilku se rozhostilo trapné ticho.

„Nějak jsi zestár,“ řekla matka a všichni se zasmáli. „Myslím víc než o ty tři roky.“

„Nezměnil se,“ řekla Gloria. „Ani dost málo se nezměnil.“

„Bohatýr se vrací,“ ozval se Alf. „Koukněte se na všechny ty stužky. Vykonal jsi nějaký hrdinský čin, Waltere?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Mosca, „většina žen z pomocných služeb dostala stejnou parádu.“ Svlékl si vojenskou blůzu a matka si ji vzala. Alf odešel do kuchyně a vrátil se s tácem, na němž stály sklenky.

„Prokrista,“ řekl Mosca užasle, „myslel jsem, žes přišel o nohu.“ Dočista zapomněl, co mu matka o Alfovi psala. Bratr však na tuto chvíli zřejmě čekal. Povytáhl si nohavici.

„Pěkné,“ řekl Mosca. „Měls děsnou smůlu, Alfe.“

„K čertu,“ odpověděl Alf, „přál bych si mít takové obě. Konec trápení s kuřími oky, zarůstajícími nehty a vůbec.“

„To se ví,“ řekl Mosca. Klepl bratra do ramene a usmál se.

„Nasadil si ji zvlášť kvůli tobě, Waltere,“ poznamenala matka. „Doma ji obyčejně nenosí, třebaže ví, že ho bez ní velice nerada vidím.“

Alf pozvedl skleničku. „Na našeho bohatýra,“ řekl a potom se s úsměvem obrátil ke Glorii: „Na děvče, co na něho čekalo.“

„Na naši rodinu,“ řekla Gloria.

„Na všechny mé děti,“ řekla láskyplně matka. Její pohled zahrnul i Glorii. Všichni s očekáváním pohlíželi na Moscu.

„Dovolte mi, abych vypil tuhle, a potom si snad na něco vzpomenu.“

Všichni se zasmáli a napili se.

„A teď budeme večeřet,“ oznámila matka. „Pomůžeš mi prostřít stůl, Alfe.“ Oba odešli do kuchyně.

Mosca se posadil do jednoho z křesel. „Náramně dlouhý výlet,“ řekl.

Gloria popošla k římse nad krbem a zvedla zarámovaný Moscův portrét. Obrácená k němu zády pravila: „Týden co týden jsem sem chodila a dívala se na tu fotografii. Pomáhala jsem tvé matce připravit večeři, potom jsme se najedli a seděli jsme v tomhle pokoji, dívali se na fotografii a hovořili jsme o tobě. Každý týden po tři roky jako lidi, co chodí na hřbitov, a teď, když jsi zpátky, není ti ta fotka ani drobet podobná.“

Mosca vstal a přistoupil ke Glorii. Položil jí ruku na rameno, prohlížel si fotografii a přemítal, proč ho tak popuzuje.

Zakláněl na ní hlavu s rozesmátým obličejem a zřejmě se postavil tak, aby se černobílé úhlopříčné proužky jeho divize zřetelně vyjímaly. Z mladé dobromyslné tváře vyzařovala nevinnost. Uniforma mu švihácky padla. Jak tak stál ve výhni jižního slunce, byl to typický voják, když si dává dělat fotografii pro rodinu, která ho zbožňuje.

„Takový křečovitý úšklebek,“ podotkl Mosca.

„Nedělej si z toho legraci. To bylo všechno, co nám na dlouhou dobu zůstalo.“ Na chvilku se odmlčela. „Ach, Waltere,“ řekla, „kolikrát jsme si nad ní poplakaly, když jsi nepsal, když jsme se doslechly, že nějaká loď s transportem vojska se potopila nebo že zase někde zuřila velká bitva. V den invaze jsme nešly do kostela. Tvoje maminka seděla na pohovce a já tady u rádia. Vysedávaly jsme tak celý den, nešla jsem do práce. Na aparátu jsem hledala každou chvíli jinou stanici; jakmile na jedné skončily zprávy, našla jsem jinou, i když tam opakovali to, co jsem už slyšela. Tvoje maminka tu jen tak seděla s kapesníkem v ruce, ale neplakala. Tu noc jsem spala tady, v tvém pokoji, na tvé posteli, a tu fotografii jsem si vzala k sobě. Postavila jsem ji na toaletní stolek, dala jsem jí dobrou noc a potom se mi zdálo, že tě už nikdy neuvidím. A teď jsi tady, Walter Mosca, živ a zdráv, a ani trochu se nepodobáš té fotografii.“ Pokoušela se o úsměv, ale plakala.

Mosca byl v rozpacích. Něžně políbil Glorii. „Tři roky jsou dlouhá doba,“ poznamenal a myslel si: V den invaze jsem se v jednom anglickém městě opíjel. Jedna drobná blondýnka mi tvrdila, že poprvé ochutnala whisky a poprvé spí s chlapem. Slavil jsem den invaze, ale ještě víc jsem oslavoval, že v tom sám nejedu. Pocítil silnou touhu povědět Glorii holou pravdu, že v ten den na ně vůbec nemyslel, ani na nic z toho, o čem obě přemýšlely, ale řekl jen: „Ta fotografie se mi nelíbí… A kromě toho, když jsem vešel, jsi říkala, že jsem se vůbec nezměnil.“

„To je zvláštní,“ odpověděla Gloria, „když jsi vstoupil do dveří, vypadal jsi nachlup stejně jako na fotografii. Ale jak jsem tě pozorovala dál, zdálo se mi, jako by se ti změnil celý obličej.“

Matka z kuchyně zavolala „hotovo“ a oba šli do jídelny –

Na stole byla všechna jeho oblíbená jídla, krvavý rostbíf s opékanými brambůrky, hlávkový salát a kus žlutého sýra. Ubrus byl sněhobílý, a když dojedl, všiml si, že ubrousek vedle jeho talíře zůstal nedotčený. Bylo to znamenité, ale ne tak výtečné, jak si to předem v duchu představoval.

„Tak co,“ řekl Alf, „to je rozdíl proti polní mináži, co říkáš?“

„Nojo,“ řekl Mosca. Z košile vytáhl krátký tlustý černý doutník a chystal se ho zapálit, když zpozoroval, že se na něho ostatní pobaveně dívají – Alf, Gloria i matka.

Zazubil se a řekl: „Teď už jsem dospělý,“ a zapálil si doutník s přehnaně okázalým požitkem. Všichni čtyři se rozesmáli. Zdálo se, že vyprchaly poslední zbytky trapné cizosti po návratu, potom, co se tak změnil v tváři i v chování. Tím jejich překvapením a pak rozveselením nad tím překvapením, když vytáhl doutník, se mezi nimi zbortila přehrada. Přešli do obývacího pokoje, obě ženy vzaly Moscu kolem pasu, Alf nesl tác s lahví whisky a zázvorové limonády.

Ženy se posadily na pohovku těsně k Moscovi. Alf podal všem plné skleničky a potom si usedl naproti nim do jednoho z měkkých křesel. Ze stojací lampy se šířilo pokojem příjemné žluté světlo a Alf poznamenal dobrosrdečným a položertovným tónem, jakým hovořil celý ten večer: „A teď nám bude o sobě vyprávět Walter Mosca.“

Mosca se napil. „Nejdřív přijdou dárky,“ řekl. Šel k modrému vaku, který dosud ležel u dveří, vytáhl tři kazety zabalené v hnědém papíru a každému dal jednu. Zatímco je rozbalovali, nalil si a znovu se napil.

„Prokrista,“ zvolal Alf, „copak to je, u sta hromů?“ Držel v rukou čtyři stříbrné válečky.

Mosca se zasmál: „Čtyři z nejlepších doutníků na světě. Speciálně vyrobených pro Hermanna Göringa.“

Gloria otevřela svůj dárek a vydechla úžasem. V kazetě ležel na černém sametu prsten. Drobné brilianty byly zasazeny kolem osmihranného tmavozeleného smaragdu. Vstala a vrhla se Moscovi kolem krku a potom se otočila, aby ukázala prsten matce.

Matka však byla upoutána rozvíjením těsně svinuté role vínově červeného hedvábí, které se řasilo v širokých záhybech po zemi. Zvedla látku do výše. Byla to ohromná vlajka obdélného tvaru a uprostřed v bílém kruhu se svíjel jak černý pavouk hákový kříž. Všichni mlčeli. V tichu toho pokoje poprvé spatřili symbol nepřítele.

„Hrome,“ přerušil Mosca ticho. „Tohle byl jen takový fór. Měla by ses podívat na tohle.“ Zvedl krabičku ležící na podlaze. Matka ji otevřela, a když uviděla modrobílé brilianty, zvedla oči a děkovala mu. Obrovskou vlajku složila do malého čtverce, potom vstala a uchopila Moscův modrý vak. „Já to vybalím,“ prohlásila.

„To jsou pěkné dárky,“ pravila Gloria, „jak jsi k nim přišel?“

Mosca se ušklíbl a řekl: „Loupež,“ a komicky zdůraznil to slovo, aby se zasmáli.

Matka se vrátila do pokoje s velkou hromádkou fotografií v ruce.

„Tyhle jsi měl ve vaku, Waltere. Pročpak jsi nám je neukázal?“ Posadila se na pohovku a začala si prohlížet fotografie jednu po druhé. Podávala je dál Glorii a Alfovi. Mosca si nalil, zatímco oni halasili nad fotografiemi a vyptávali se, odkud která je. Pak si všiml, jak matka zbledla a upřeně se zahleděla na jeden snímek. Na chvíli se vylekal, znejistěl, jestli mezi fotografiemi nezůstaly některé opravdu oplzlé snímky, které udělal. Ale určitě věděl, že je na lodi všechny prodal. Viděl, že matka podává fotografie Alfovi, a zlobil se na sebe, že se vůbec vystrašil.

„Podívejme se,“ poznamenal Alf, „copak je tohle?“ Gloria se k němu přisunula a podívala se na fotografii. Viděl, jak se tři páry očí k němu vyčkávavě otočily.

Mosca se naklonil k Alfovi, a když fotografii uviděl, pocítil ulehčení. Už si vzpomněl. Jel tehdy vzadu na tanku, když se to stalo.

Na obrázku ležela na sněhu zhroucená postava Němce s pancéřovou pěstí a od mrtvého těla se táhla tmavá čára až k okraji fotografie. Nad mrtvolou stál on, Mosca, s karabinou přes rameno a díval se přímo do objektivu. V zimním oblečení vypadal kuriózně. Pokrývka, které vystříhal otvory pro hlavu a ruce, mu splývala pod vojenskou blůzu jako zástěra. Jak tam stál, působil dojmem úspěšného lovce, který se chystá odnést si domů složenou zvěř.

Na snímku však nebyly hořící tanky na zasněžené pláni. Nebyly na něm ani ty zuhelnatělé mrtvoly rozházené po bílém poli jako odpadky. Ten Němec byl dobrý střelec z pancéřové pěsti.

„Kamarád to vyfotil z leiky, co ten skopčák měl.“ Mosca se zas napil, a když zvedl oči, viděl, že stále ještě čekají.

„Má první oběť,“ poznamenal a snažil se, aby to působilo jako žert. A přece jen to z jeho úst vyznělo, jako by při vysvětlování pozadí, před nímž stál, užíval spíš slova jako Eiffelovka nebo pyramidy.

Matka si prohlížela další fotografie. „Kde bylo tohle?“ zeptala se. Mosca k ní přisedl a vysvětloval: „To je v Paříži na první dovolené.“ Objal matku kolem pasu.

„A tohle?“ ptala se matka dál.

„To bylo ve Vitry.“

„A tady to?“

„V Cáchách.“

A to? A tohle? A tady to? Vyjmenovával města a dokresloval je krátkými zábavnými historkami. Vypité sklenky ho uvedly do dobré nálady, přesto si ale myslel: Tohle je z Nancy, kde jsem čekal dvě hodiny ve frontě, abych si mohl zapíchat, tohle bylo v Dombasle, kde jsem našel toho nahého mrtvého Němce s oteklými koulemi velkými jako melouny. Plakát na dveřích oznamoval: Uvnitř je mrtvý Němec. A nelhal. Ještě teď si lámal hlavu, proč si dal někdo tu práci, aby to napsal, i když jen z legrace. A tohle bylo v Hammu, kde zas konečně po třech měsících sbalil ženskou a prvně chytil tripla. A tohle a tohle byla ta nesčetná města, kde Němci, muži, ženy a děti, odpočívali v beztvarých hrobech sutin a šířili pronikavý odporný zápach.

A na všech těch fotografiích stál na pozadí, které působilo, jako by ho fotografovali na poušti. On, dobyvatel, stal na pozůstatcích továren, domovů, lidských kostí srovnaných se zemí, rozdrcených na prach – na troskách, které se táhly do daleka jako zvlněné písečné přesypy.

Mosca se zase posadil na pohovku. Zabafal z doutníku.

„Co byste řekli kávě?“ zeptal se. „Uvařím ji.“ Šel do kuchyně, Gloria za ním a společně připravili šálky a rozporcovali smetanový dort, který Gloria vyndala z chladničky. Mezitímco se vařila káva, Gloria se k němu přitiskla a řekla: „Miláčku, mám tě ráda, mám tě ráda.“

Přinesli kávu do obývacího pokoje a pak bylo na nich, aby vypravovali Moscovi. Jak si Gloria za ty tři roky nevyšla s nikým na rande, jak Alf přišel o nohu při havárii náklaďáku v armádním výcvikovém táboře na Jihu a jak jeho matka zase nastoupila do práce jako administrativní síla ve velkém obchodním domě. Všichni prožili nějaké to dobrodružství, ale bohudíky bylo po válce a rodina Moscových z ní šťastně vyvázla, bez jedné nohy, ale jak poznamenal Alf, při moderní dopravě co vůbec nohy znamenají, teď tu zas byli všichni pohromadě, bezpeční v tomhle pokojíku.

Nepřítel, tak daleko odsud, tak totálně zničený, jim už nemohl nahánět strach. Nepřítel byl obklíčen, okupován, hladověl a jeho řady řidly nemocemi, neměl mravní ani fyzickou sílu, aby je ještě někdy mohl ohrožovat. A když Mosca v křesle usnul, oni všichni, vždyť ho tak milovali, se na něho pár minut dívali v tichém, skoro uslzeném dojetí a skoro nemohli uvěřit, že cestoval tak dlouho a tak daleko a že se jako zázrakem vrátil, že trefil zpátky, aniž došel úhony.

Teprve třetí večer se Moscovi povedlo zůstat s Glorií o samotě. Druhý večer byli na návštěvě u Gloriiny rodiny, kde matka a Alf s její sestrou a otcem domluvili podrobnosti svatby, vůbec ne proto, že by se do toho chtěli plést, ale z radosti a nadšení, že všechno dobře vyšlo. Všichni se společně dohodli, že svatba se bude konat co nejdřív že se však s ní musí počkat, než Walter najde trvalé zaměstnání. Mosca s tím plánem souhlasil víc než ochotně. A Alf Moscu překvapil. Ten nesmělý Alf vyspěl v rozumného, sebejistého muže a dokonale zastával roli hlavy rodiny.

Třetí den večer si matka a Alf někam vyšli a Alf mu s úsměvem řekl: „Pozor na hodiny, v jedenáct jsme zpátky.“ Matka Alfa vystrčila ze dveří a připomněla: „Jestli s Glorií někam půjdete, nezapomeň zamknout.“

Mosca se v duchu smál té nejistotě v jejím hlase, jako kdyby se myšlenka, že on a Glorie zůstanou sami v domě, příčila jejímu lepšímu přesvědčení. Panebože, pomyslel si a natáhl se na pohovku.

Chtěl se uvolnit, ale nedařilo se mu to, a tak vstal a nalil si skleničku. Usmívaje se stál u okna a přemítal, jaké to bude. Těch několik posledních týdnů, než odjel do Evropy, trávil večery s Glorií v malém hotelovém pokoji, ale teď si už na to ani dobře nepamatoval. Šel k rádiu a zapnul je, pak šel do kuchyně, aby se podíval na hodiny. Bylo už skoro půl deváté. Ta potvora má půl hodiny zpoždění. Znovu přešel k oknu, ale to už byla taková tma, že nic neviděl. Když se od okna otočil, ozvalo se zaklepání a Gloria vešla do bytu.

„Ahoj, Waltere,“ řekla a Mosca si všiml, že se jí slabě třese hlas. Svlékla si plášť. Měla na sobě blůzu s několika velkými knoflíky a širokou plisovanou sukni.

„Konečně sami,“ zazubil se a natáhl se zase na pohovku.

„Udělej dva drinky.“ Gloria se posadila na pohovku a naklonila se k němu, aby ho políbila. Položil jí dlaně na ňadra a oba se dlouze líbali. „Pití bude za moment,“ řekla a odtáhla se od něho.

Oba se napili. Rádio tiše hrálo a stojací lampa šířila pokojem jemné žluté světlo. Zapálil dvě cigarety a jednu jí podal. Kouřili, a když Mosca uhasil svou cigaretu, viděl, že ona svou dosud drží v ruce. Cigaretu jí vzal a nedopalek důkladně zamáčkl v popelníku.

Stáhl Glorii přes sebe. Rozepjal jí blůzu, aby mohl dlaní vklouznout pod podprsenku, a pak ji políbil. Ruku jí vsunul pod sukni.

Gloria se posadila a odstrčila ho. Moscu to překvapilo a okamžitě byl ostražitý.

„Já nechci pít až do konce,“ řekla Gloria. Ta dívčí fráze ho rozčilila, netrpělivě se po ní natáhl. Gloria vstala a couvla z jeho dosahu.

„Ne, já to myslím doopravdy,“ dodala.

„Co sakra,“ řekl Mosca. „Těch čtrnáct dní, než jsem odjel do Evropy, bylo báječných. Copak ti teď vadí?“

„Já vím.“ Gloria se na něj něžně usmála a on cítil, jak v něm kypí hněv. „Jenže tehdy to bylo jiné. Tys odjížděl a já tě milovala. Kdybych to udělala teď, přestal by sis mě vážit. Nezlob se, Waltere, ale hovořila jsem o tom s Emmy. Vrátil ses tak hrozně změněný, musela jsem si o tom s někým popovídat. A obě jsme se shodly na tom, že to takhle bude nejlepší.“

Mosca si zapálil cigaretu. „Tvá sestra je pitomá.“

„Prosím tě, Waltere, neříkej takové věci. Nebudu ti po vůli, protože tě mám opravdu ráda.“

Mosca se při upití zakuckal a všemožně se pokoušel potlačit smích. „Koukni se,“ řekl, „kdybysme ty poslední dva týdny spolu nespali, nebyl bych na tebe vzpomínal, ani bych ti byl nepsal. Nic bys pro mě neznamenala.“

Viděl, jak ji polil ruměnec. Šla ke křeslu, které stálo čelem k němu, a posadila se.

„Milovala jsem tě už předtím,“ řekla. Viděl, jak se jí chvějí rty, hodil jí balíček cigaret, potom upil ze sklenice a pokusil se všechno promyslet.

Jeho choutka byla ta tam a vlastně pocítil úlevu. Proč, to nevěděl. V duchu nepochyboval, že by dokázal Glorii přemluvit nebo hrozbami přimět, aby mu byla po vůli. Věděl, že kdyby řekl: „Takhle to bude, nebo jinak –“ ona by ustoupila. Věděl, že jednal poněkud unáhleně, že s troškou trpělivosti a důvtipu by ten večer skončil příjemně. Ale s údivem zpozoroval, že by mu takové úsilí dělalo velké obtíže. Necítil vůbec žádnou smyslnou touhu.

„To je v pořádku. Pojď ke mně.“ Poslušně přišla. „Nehněváš se?“ zeptala se tiše. Políbil ji a usmál se. „Ne, na tom nesejde,“ odpověděl a byla to pravda.

Gloria mu položila hlavu na rameno. „Zůstaňme tu dnes večer takhle spolu, pohovoříme si. Vlastně jsme od tvého příchodu neměli vůbec příležitost si spolu promluvit.“

Mosca se zvedl a šel jí pro plášť. „Půjdeme do kina,“ řekl.

„Chci zůstat tady.“

Mosca se záměrnou surovou lhostejností odpověděl: „Buď jdeme do kina, nebo budeme šoustat.“ Vstala a upřeně se na něj podívala. „A jestli to nebo ono, je ti jedno.“

„Správně.“

Předpokládal, že si vezme plášť a odejde z bytu. Ale pokorně na něho čekala, než se učesal a uvázal si kravatu. Odešli do kina.

Blížilo se poledne, o měsíc později, když Mosca vešel do bytu a zastihl Alfa, matku a Gloriinu sestru Emmy v kuchyni, kde pili kávu.

„Vezmeš si taky kávu?“ zeptala se matka.

„Jo, jen co se trochu opláchnu.“ Mosca šel do koupelny a studeně se usmál, jak si utíral obličej ručníkem, než se vrátil do kuchyně.

Všichni popíjeli kávu a potom Emmy zahájila útok.

„Nechováš se ke Glorii slušně. Tři roky na tebe čekala, ani jednou si nedala s nikým rande a propásla spoustu příležitostí.“

„Spoustu jakých příležitostí?“ zeptal se Mosca. Pak se rozesmál. „Vycházíme spolu dobře. Potřebuje to čas.“

Emmy odpověděla: „Včera večer jste měli mít schůzku, ale ty ses neukázal. Přijdeš si domů až teď. To, co děláš, není správné.“

Matka viděla, že Mosca začíná být nazlobený, a řekla na usmířenou: „Gloria tady na tebe čekala až do dvou hodin v noci; měl jsi zatelefonovat.“

„Všichni víme, co děláš,“ řekla Emmy. „Opustíš děvče, které na tebe tři roky čekalo, a vyjdeš si ven s běhnou ze sousedství, holkou, co má za sebou už tři potraty a bůhvíco ještě.“

Mosca pokrčil rameny. „Nemůžu se každý večer scházet s tvou sestrou.“

„Ne, na to jsi moc nóbl.“ S překvapením viděl, že ho Emmy skutečně nenávidí.

„Všichni si to představovali tak, že máme počkat, dokud nenajdu stálé místo,“ připomněl jí Mosca.

„Nevěděla jsem, že se z tebe vyklube takový mizera. Když se nechceš ženit, řekni to Glorii. Nemusíš si dělat starosti, ona si už najde někoho jiného.“

Alf se do toho vmísil: „Hlouposti. Ovšem že si ji Walter hodlá vzít. Dívejme se na to rozumně. Všecko mu tu teď připadá trochu zvláštní, ale on už se s tím vyrovná. Na nás je, abychom mu pomohli.“

Emmy podotkla jízlivě: „Kdyby s ním Gloria spala, všecko by bylo v pořádku. To by ses hned přizpůsobil, co, Waltere?“

„Začíná to být nejapné,“ podotkl Alf. „Držme se toho podstatného. Jsi rozzlobena, protože Walter má nějaké milostné pletky a ani se neobtěžuje, aby je utajil, což je to nejmenší, co by měl udělat. Dobrá. Gloria je do Waltera natolik zblázněná, že ho jen tak nepustí k vodě. Myslím, že bude nejlepší dohodnout se na dni svatby.“

„A má sestra bude pořád dál pracovat, zatímco on se tahá se všelijakými děvkami, jako to dělal v Německu?“

Mosca se chladně podíval na matku, která odvrátila oči. Nastalo ticho. „Ano,“ pokračovala Emmy klidně, „tvá matka vyprávěla Glorii o těch dopisech, co dostáváš z Německa od toho děvčete. Měl by ses stydět, Waltere, fakt, měl by ses trochu stydět.“

„Ty dopisy vůbec nic neznamenají,“ řekl Mosca. Na výrazu jejich tváří poznal, že mu věří a že se jim ulevilo.

„Najde si práci,“ poznamenala matka, „a dokud nenajdou byt, můžou bydlet tady.“

Mosca popíjel kávu. Chvíli předtím ho to zlobilo, ale teď se už nemohl dočkat, až bude venku z místnosti, pryč od nich. Všeho toho žvanění už bylo přespříliš.

„Jenomže bude muset nechat toho běhání za courama,“ řekla Emmy.

Mosca se tiše vmísil do hovoru. „Má to všecko jednu velkou vadu. Nebudu určovat žádný termín.“

Všichni na něho překvapeně hleděli. „Pochybuju, že bych se chtěl ženit,“ dodal a ušklíbl se.

„Cože,“ ječela Emmy nesouvisle, „cože?“ Byla tak navztekaná, že ani nemohla mluvit.

„A nežvaň pořád, že tři roky čekala. Mně je to přece docela volný, že ji za ty tři roky nikdo nepřeříz. Myslíš si, že jsem kvůli tomu celé noci starostmi nespal? Copak hergot ji má teď pozlacenou, že jí nepoužívala? Já měl jiné starosti.“

„Prosím tě, Waltere,“ ozvala se matka.

„Ale hovno,“ řekl Mosca. Matka se zvedla od stolu a šla ke kamnům a on věděl, že pláče.

Najednou všichni stáli a Alf, opřený o stůl, rozhněvaně křičel: „Dobrá, Waltere, ale ty nároky na přizpůsobení můžou překročit míru!“

„A já si myslím, že se s tebou zatraceně moc mazali, co jsi doma,“ pronesla Emmy opovržlivě.

Na to všechno nebyla jiná odpověď než jim náležitě říci, jaké má pocity. „Můžeš mi políbit prdel,“ řekl, a třebaže oslovil Emmy, pohledem obsáhl všechny.

Zvedl se k odchodu, ale Alf, přidržuje se stolu, mu zastoupil cestu a rozzuřeně zařval: „Zatracený chlape, zašel jsi příliš daleko. Omluv se, rozumíš, omluv se!“

Mosca ho odstrčil a příliš pozdě si všiml, že Alf nemá protézu. Alf se skácel a hlavou narazil na podlahu. Obě ženy zaječely. Mosca se hbitě shýbl, aby Alfa zvedl. „Jsi v pořádku?“ zeptal se. Alf přikývl, ale zakrýval si obličej dlaněmi a zůstal sedět na podlaze. Mosca vyšel z bytu. Nikdy už nezapomněl na to, jak jeho matka stála u kamen a s pláčem lomila rukama.

Když Mosca vstoupil do bytu naposledy, zastihl tam matku, která na něho čekala – ten den vůbec nevyšla z domu.

„Gloria ti volala,“ oznámila mu.

Mosca to kvitoval kývnutím.

„Jdeš teď balit?“ ptala se matka nesměle.

„Jo,“ odpověděl Mosca.

„Mám ti pomoct?“

„Ne,“ řekl.

Odešel do své ložnice a vytáhl ty dva nové kufry, co si koupil. Strčil si do úst cigaretu, hledal marně po kapsách zápalky a pak si pro ně zašel do kuchyně.

Matka stále ještě seděla na židli. Měla obličej zakrytý kapesníkem a tiše plakala.

Vzal sirky a chystal se vyjít z kuchyně.

„Proč se ke mně takhle chováš?“ řekla matka. „Co jsem udělala?“

Necítil soucit a její slzy ho nedojímaly, ale nechtěl vidět žádný hysterický záchvat. Snažil se hovořit klidně, nedat v hlase najevo podráždění.

„Nic jsi neudělala, já prostě odcházím; s tebou to nemá nic společného.“

„Proč se mnou pořád mluvíš jako s někým cizím?“

Ta slova se ho dotkla, ale nedovedl jí nijak projevit vřelejší cit. „Jsem prostě nervózní,“ řekl. „Jestli se nechystáš ven, pomoz mi s balením.“

Odešla s ním do ložnice a pečlivě skládala jeho obleky, než je uložil do kufrů.

„Potřebuješ nějaké cigarety?“ zeptala se.

„Ne, dostanu je na lodi.“

„Seběhnu ti nějaké koupit, člověk nikdy neví.“

„Na lodi balíček stojí jenom pět centů,“ řekl. Nepřál si, aby mu něco dávala.

„Cigarety navíc se ti vždycky hodí,“ řekla matka a vyšla z bytu.

Mosca seděl na posteli a zíral na portrét Glorie, visící na stěně. Necítil žádné citové vzrušení. Nevyšlo to, pomyslel si. To je mrzuté. A uvažoval o jejich trpělivosti, uvědomuje si, jak se všichni horlivě snažili a jak málo se přičiňoval on. Lámal si hlavu, co by mohl říct matce, aby pochopila, že mu nijak nemůže pomoci, že jeho chování má jinou příčinu, kterou ani on, ani ona nemohou ovlivňovat.

V obývacím pokoji zadrnčel telefon a Mosca šel k němu. Odpověděl mu neosobní, ale přátelský Gloriin hlas.

„Slyšela jsem, že zítra odjíždíš. Mám večer přijít k vám, abych se rozloučila, nebo to stačí takhle telefonem?“

„Jak myslíš,“ odpověděl Mosca, „ale kolem deváté musím odejít.“

„Přijdu ještě předtím,“ řekla. „Neměj starost, jenom ti dám sbohem.“ A on věděl, že je to tak, že už jí na něm nezáleží, že už není mužem, kterého milovala, že se s ním chtěla rozloučit z přátelství, které bylo vlastně zvědavostí.

Když se matka vrátila, byl už rozhodnut. „Mami,“ řekl, „odcházím už teď. Volala Gloria. Večer se tu zastaví, a já ji nechci vidět.“

„Říkáš, že teď? Hned v tuto chvíli?“

„Ano,“ odpověděl Mosca.

„Alespoň poslední večer bys měl strávit doma,“ řekla. „Alf se brzy vrátí; měl bys aspoň počkat, aby ses rozloučil s bratrem.“

„Na shledanou, mami,“ řekl. Sklonil se a políbil ji na tvář.

„Počkej,“ zadržela ho matka, „zapomněl jsi ten svůj vak.“ A tak, jako už mnohokrát předtím, když odcházel z domova hrát basketbal nebo když nakonec narukoval, vzala malý modrý vak a ukládala do něj věci, které bude potřebovat. Jenomže teď místo atlasem potažených trenýrek, kožených nákoleníků a sportovních střevíců s gumovou podrážkou mu tam dala holicí strojek, rezervní osobní prádlo, ručník a mýdlo. Vzala kousek provázku ze zásuvky psacího stolu a přivázala vak k držadlu jednoho kufru.

„Ach,“ vzdychla. „Nevím, co tomu řeknou lidi. Budou si myslet, že je to moje chyba, žes tu nebyl spokojen. A když už ses ke Glorii takhle zachoval, aspoň bys na ni měl dnes večer počkat a rozloučit se s ní a být k ní milý, aby si to tak nebrala.“

„Nikdo to na tomhle světě nemá lehké,“ řekl Mosca. Znovu ji políbil, ale ještě než vyšel z bytu, chytila ho za paži.

„Vracíš se do Německa kvůli tomu děvčeti?“ A Mosca pochopil, že jestli přitaká, ukonejší tím matčinu samolibost, ona vyrozumí, že neodešel její vinou. Ale nemohl zalhat.

„Asi ne,“ řekl.

„Ta si zatím asi našla jiného vojáka.“ Pronesl to nahlas, docela upřímně, a překvapilo ho, že ta slova zní tak falešně, jako kdyby pravda, kterou pověděl, byla lež, jíž chtěl matku zranit.

Políbila ho a pustila ho. Na ulici vzhlédl a uviděl ji za zavřeným oknem s bílým obdélníčkem kapesníku přitisknutým k obličeji. Postavil kufry na zem a zamával jí, ale viděl, že už odešla od okna. Ze strachu, že by mohla sejít dolů a udělat na ulici scénu, uchopil kufry a rychlým krokem se ubíral k hlavní třídě, aby chytil taxík.

Ale jeho matka seděla na pohovce a plakala hanbou, lítostí, z ponížení. Hluboko ve svém nitru věděla, že kdyby jí byl syn padl na nějakém neznámém pobřeží, kdyby byl pohřbený v nějaké cizí zemi, bílý kříž nad jeho mrtvým tělem mezi tisíci ostatními, cítila by patrně větší zármutek. Ale neprožila by žádnou hanbu a později by se jistě smířila s osudem a do jisté míry by byla hrdá.

Nezůstala by jí tahle hnisající lítost, to vědomí, že nenávratně odešel, a jestliže zemře, že nebude moci plakat nad jeho mrtvým tělem, pohřbít ho a nosit květiny na jeho hrob.

Ve vlaku vezoucím ho zpátky do země nepřítele Mosca se v dřímotě kolébal tu na jednu, tu na druhou stranu do rytmu jízdy. Ospale došel k své lavici a natáhl se na ni. Ale jak ležel, slyšel zraněného sténat, jektat zuby, jeho spící tělo se teprve teď ohrazovalo proti šílené zuřivosti světa. Mosca vstal a šel do druhé poloviny vagónu. Většina vojáků spala, viděl pouze jedno malé světelné kolo, svit tří svíček stojících těsně vedle sebe. Mulrooney, schoulený na lavici, chrápal a dva vojáci s karabinami položenými vedle hráli remy a popíjeli z malé láhve.

Mosca se tiše zeptal: „Můžete mi, mládenci, někdo půjčit deku? Tomu člověku je zima.“

Jeden voják mu hodil deku. „Dík,“ řekl Mosca.

Vojín pokrčil rameny. „Stejně musím zůstat vzhůru a dávat pozor na tohle číslo.“

Mosca se koukl na spícího Mulrooneyho. Jeho obličej byl bezvýrazný. Mulrooney pomalu otevřel oči, zíral na něho jako tupé zvíře a v té chvilce, než zase oči zavřel, měl Mosca pocit, že se v něm poznává, a pomyslel si: Ty ubohý parcharte pitomá.

Vrátil se na druhý konec vozu, položil deku na pana Geralda a znovu se natáhl na lavici. Tentokrát usnul snadno a rychle. Ze spánku beze snů se vytrhl, teprve když vlak dojel do Frankfurtu a někdo jím zatřásl.

2

Ranní slunce začátku června osvětlovalo každý kout železniční stanice, která nebyla zastřešena a vypadala jako rozlehlý sportovní stadión, a Mosca, když vystoupil z vlaku, se zhluboka nadechl jarního vzduchu, v němž už ucítil slabý štiplavý prach zvedající se z trosek a rozvalin města. Podél vozů vlaku viděl vojáky v zelených uniformách, jak se řadí do čet. On sám s ostatními civilisty kráčel za průvodcem k autobusu čekajícímu před nádražím.

Prošli davem jako dobyvatelé, tak jako v dřívějších dobách bohatí procházeli mezi chudinou, neohlížejíce se napravo ani nalevo, poněvadž věděli, že jim bude uvolněna cesta. Přemožení v ošumělých šatech, vyhublí a s vyzáblými obličeji vypadali jako zástupy mužů a žen navyklých přespávat v levných noclehárnách, jíst polévku ve vyvařovnách dobročinných spolků a ustupovali z cesty zachmuřeně, poslušně a závistivě zírali na dobře oblečené, dobře živené Američany.

Ze stanice vyšli na velké náměstí. Naproti byl klub Červeného kříže a na schodišti před ním už okouněli vojáci v šedozelených uniformách. Kolem náměstí stály znovuvybudované hotely, v nichž bydlela okupační armáda a správa. Křižovaly se tu tramvaje a vojenské autobusy a taxíky zaplňovaly široké ulice. Třebaže bylo ještě časně, na lavicích u nádraží seděli američtí vojáci, každý po boku s fräulein s jejím nezbytným kufříčkem. Bylo to pořád totéž; Mosca si pomyslel: Vůbec se to nezměnilo. Vojáci čekali u přijíždějících vlaků, podobně jako ženy na předměstí čekají na manžely vracející se z práce, vybrali si hezké děvče a vyslovili svůj návrh s větší či menší dávkou neomalenosti. Buď strávit noc na lavičce v studené špinavé nádražní hale a čekat na ranní vlak, nebo jít na dobrou večeři, mít alkohol, cigarety, teplou postel. Mohla si hodně užít a v nejhorším případě, jestliže si on dal pozor, byla v noci na chvilku obtěžována. Obvykle dopadla volba rozumně.

Na všech ulicích na náměstí stáli šmelináři, obchodníci černého trhu, děti, které se snažily ušít boudu na ostražité vojáky vycházející z vojenských prodejen s kartóny cigaret, krabicemi čokolády, balíčky mýdla a s očima ve střehu jako dávní prospektoři, když si nosili pytlíky se zlatým prachem.

Mosca čekal, až přijde na řadu, aby nastoupil do autobusu, když ucítil ruku na rameni. Když se otočil, uviděl snědý, kostnatý obličej s vojenskou čepicí wehrmachtu na hlavě, běžnou pokrývkou hlavy všech německých mužů.

„Máte americké dolary?“ řekl mladý muž tiše a důrazně. Mosca zavrtěl hlavou, odvrátil se a znovu ucítil ruku na rameni.

„Máte cigarety?“

Mosca se chystal nastoupit do autobusu. Ruka mu sevřela rameno pevněji. „Máte vůbec něco, co byste chtěl prodat?“

„Honem dej tu ruku pryč,“ stroze pronesl Mosca německy.

Muž překvapeně ustoupil a v jeho očích se objevilo pyšné pohrdání, nenávist. Mosca nastoupil do autobusu a posadil se. Viděl, jak ho muž oknem pozoruje, prohlíží si jeho šedivý gabardénový oblek, jeho bělostnou košili a barevně proužkovanou kravatu. Když pocítil mužův opovržlivý pohled, na okamžik zase zatoužil mít na sobě šedozelenou uniformu.

Autobus pomalu vyjel ze stanice po jedné z těch mnoha ulic vedoucích k náměstí. Projížděl jiným světem. Za hlavním náměstím, které tu stálo jako nějaká tvrz v pustině, se všude kolem, kam až oko dohlédlo, táhly rozvaliny, jen tu a tam bylo vidět pozůstatek stavby, část zdi, dveře vedoucí na volné prostranství, za nimi kovovou kostru zvedající se k obloze s kusy cihel, malty a skla, které na ní visely jako kusy roztrhaného masa.

Většina civilistů vystoupila z autobusu na frankfurtském předměstí, zatímco Mosca a několik důstojníků jelo dál až na letiště ve Wiesbadenu. Mosca byl kromě pana Geralda jediný civilista, který dostal už ve Spojených státech definitivní umístění. Ostatní museli čekat ve Frankfurtu, až obdrží definitivní rozkazy.

Když mu konečně na letišti zkontrolovali dokumenty, musel čekat až do oběda na letadlo do Brém. A když se letoun odlepil od letištní plochy, vůbec mu nepřipadalo, že se zvedá do výše, že letoun může vybočit z kursu a přeletět hranice kontinentu, nebo že by se dokonce mohl zřítit. Díval se, jak se země nachyluje, přiklání se k němu, zdálo se, že se zvedá, aby mu před očima roztáhla zelenohnědou stěnu, a potom, když letoun nabral výšku, změnil se světadíl v nekonečně dlouhé a bezedné údolí. A pak najednou bylo po všem tajemství, když letoun udržoval výšku a oni se dívali dolů jako z balkónu na políčka prostírající se v podobě čtverečkového ubrusu.

Teď, když už byl tak blízko konečnému cíli, když už skoro dovršil návrat, přemýšlel o těch několika měsících doma a měl nepříjemný, nedefinovatelný pocit viny při vzpomínce na trpělivost, s níž ho rodina přijala. Ale netoužil někoho z nich znovu vidět, a jak v něm vzrůstala nedočkavost nad pomalostí letounu, který jako by se zastavil na bezmezné jasné jarní obloze, uvědomil si, že to, co řekl matce, byla lež, a že se vrací kvůli tomu německému děvčeti, tak jak to řekla matka; ale vrací se, aniž očekává, že ji nalezne, bez sebemenší reálné naděje, že se jejich životy opět po těch měsících odloučení spojí, ale protože se na tento kontinent vrátit musí. Předpokládal, že na něho asi sotva bude čekat, jako kdyby ji byl zanechal v neschůdné džungli, nezpůsobilou přežít, bez potravin, neschopnou ubránit se divokým šelmám. Při té myšlence cítil, jak se mu dělá nevolno, jed hanby a lítosti se mu vléval do krve a do úst. V duchu zřetelně viděl její tělo, její tvář, barvu vlasů, poprvé po těch měsících, co ji opustil, vědomě a plně na ni myslel a konečně mu zřetelně a konkrétně vyvstalo i její jméno.

Uplynul už skoro rok, co onoho horkého letního dopoledne došlo k explozi na policejním ředitelství a Mosca sedící v džípu na Hoch Allee ucítil, jak se země zatřásla. Důstojník, na kterého čekal, mladý poručík, co přijel nedávno ze Spojených států, vyšel z domu o několik minut později a pak jeli nazpátek na velitelství okupační správy na Contrescarpe. Kdosi vykřikoval o tom, co se stalo, a tak zamířili na místo výbuchu. Vojenská policie už mezitím areál uzavřela, jejich džípy a bílé přílby zablokovaly ulice vedoucí na náměstí. Poručík a Mosca ukázali své průkazy a prošli.

Mohutná tmavozelená budova stála na vyvýšenině v Strasse Am Wall. Byla rozlehlá, postavená do čtverce a vnitřní nádvoří sloužilo k parkování vozidel. Z hlavního vchodu stále ještě proudil zástup německých civilistů, obličeje a šaty pokryté prachem. Některé ženy se šokem hystericky rozplakaly. Vojenská policie odtlačila dav před budovu, ale budova sama vypadala tichá, nedotčená.

Mosca šel s poručíkem k jednomu z malých postranních vchodů. Klenutý průchod byl téměř celý ucpán kusy zdiva. Prolezli jím na vnitřní nádvoří.

Rozlehlé vnitřní prostranství zasypala hora suti. Vrchní části džípů a nákladních vozů tu a tam vyčnívaly jako stožáry lodí potopených na mělčině. Výbuch smetl zdi až do výše tří pater a obnažil psací stoly, židle a nástěnné hodiny v kancelářích nad nimi. Mosca uslyšel zvuk, který dříve nikdy nezaslechl, zvuk, který se stal všední věcí ve velkoměstech tohoto světadílu.

Chvíli se zdálo, že přichází ze všech stran, tichý, nepřetržitý, jednotvárný zvířecí jek, v němž by nikdo nepoznal lidský zvuk. Lokalizoval ho a zpola po dvou, zpola po čtyřech se nakonec dostal přes suť na pravou stranu nádvoří a uviděl tlustý rudý krk obepjatý zeleným límcem německé policejní uniformy. Šíje a hlava trčely strnule a bez života, jek vycházel zpod mrtvého těla. Mosca a poručík se snažili odklidit kusy zdiva, ale rozvaliny se pořád dál sesouvaly na mrtvého muže. Poručík vylezl zpátky ven klenutým průchodem, aby přivolal pomoc.

A pak z mnoha takových klenutých průchodů a po sesutém zdivu začali přicházet zachránci a zaplňovali nádvoří. Vojenští lékaři z posádkových nemocnic, kteří si nestačili převléci růžové operační úbory; vojáci; němečtí zřízenci s nosítky a dělníci, aby vyprostili zasypané. Mosca zas vylezl průchodem ven.

Vzduch na ulici byl čistý. Sanitky stály v dlouhé řadě za sebou a na druhé straně ulice byly v pohotovosti německé hasičské stříkačky. Dělníci už začali s uvolňováním vchodů na nádvoří a nakládali suť na nákladní auta. Na chodníku naproti byl postaven stůl pro velitelské stanoviště a on tam viděl svého plukovníka, trpělivě čekajícího a obklopeného skupinou nižších důstojníků. Mosca pobaveně konstatoval, že všichni mají na hlavě ocelové přílby. Jeden z důstojníků ho pokynem přivolal.

„Jdi nahoru hlídat naši zpravodajskou kancelář,“ nařídil mu. Podal Moscovi svůj opasek s pistolí. „Kdyby nastal další výbuch, maž odtamtud ostošest.“

Mosca šel do budovy hlavním vchodem. Schodiště se změnilo v horu rozvalin a on po ní pomalu lezl vzhůru. Potom se vydal chodbou a po očku sledoval strop, aby nešel pod místy, kde se strop mohl propadnout.

Kancelář zpravodajství byla v polovině chodby, a když otevřel dveře, uviděl, že z místnosti zůstala pouze polovina, ta druhá se zřítila na dvůr. K hlídání mu nezbylo nic než jedna uzamčená kartotéční skříň. Mohl ovšem výborně sledovat drama, které se odehrávalo dole.

Uvelebil se v židli, z kapsy vyndal doutník a zapálil si. Nohou na cosi narazil, a když se podíval, k svému překvapení tam našel dvě ležící láhve piva. Jednu zvedl – byla zamazaná prachem z omítky, v němž ulpěly zlomečky cihel. Zámek dveří mu posloužil za otvírák; potom se Mosca znovu posadil.

Dole pod ním na nádvoří se scéna nezměnila, ve vzduchu, v němž se ještě vznášel zvířený prach, vypadala téměř jako snový výjev. Vedle mrtvoly, kterou objevil, vybírali teď němečtí dělníci pomalým tempem jednu cihlu za druhou. Nad nimi se s nehybnou trpělivostí tyčil americký důstojník, jehož růžové kalhoty a zelená blůza prachem zbělely. Po jeho boku stál seržant a v rukou držel kulatý válec s krevní plazmou. Tento výjev se opakoval na celém nádvoří jako reprodukovaný štoček. Nade všemi se ve vzduchu prozářeném sluncem vznášel cementový prach, který ponenáhlu padal na lidi a barvil do běla jejich vlasy a obleky.

Mosca popíjel pivo a kouřil doutník. Zaslechl, jak někdo na chodbě klopýtá, a vyšel z místnosti.

Dlouhou chodbou, která mizela v místech, kde podlaha a strop téměř splývaly, se vleklo v řadě za sebou několik Němců a Němek, vyvrávoravších odněkud z tmavých vnitřních zákoutí budovy. Prošli kolem nevidouce ho, oslepení, ochablí po přestálém šoku a hrůze. Poslední v řadě byla útlá dívka v lyžařských khaki kalhotách a vlněné halence. Klopýtla a padla, a když se nikdo z ostatních neotočil, aby jí pomohl, Mosca vykročil z místnosti a pomohl jí na nohy. Dívka by byla kráčela dál, ale Mosca napřáhl ruku, v níž držel láhev piva, a zahradil jí cestu.

Dívka zvedla hlavu a Mosca viděl, že její obličej a hrdlo jsou bílé jak stěna a oči rozšířené otřesným zážitkem. Naříkavě pronesla německy: „Prosím, pusťte mě ven, prosím.“ Mosca spustil paži a ona prošla. Ale sotva chodbou ušla několik kroků, podlomila se jí kolena a ona se sesula vedle zdi.

Mosca se nad ní naklonil a viděl, že má oči otevřené. Nic jiného ho nenapadlo než přiložit jí ke rtům láhev piva, ale ona ji odstrčila.

„Ne,“ řekla německy. „Jsem jenom tak vyděšená, že nejsem s to jít dál.“ Postřehl v hlase odstín zahanbení, sotva jí vůbec rozuměl. Zapálil cigaretu, vsunul ji dívce mezi rty, potom to hubené tělo zvedl a odnesl je do místnosti k židli.

Mosca otevřel i druhou láhev piva a tentokrát se trochu napila. Výstup pod nimi měl rychlejší spád. Lékaři v předklonu, ruce plné práce; muži držící nádoby s plazmou klečeli na suti z rozbořených zdí. Zřízenci s nosítky se prodírali mezi troskami; zploštělé mrtvoly pokryté prachem mizely v četných klenutých průchodech.

Dívka se zvedla ze židle. „Už můžu chodit.“ Chystala se pryč, ale Mosca se postavil do dveří.

Lámanou němčinou řekl: „Počkejte na mě venku.“ Zavrtěla hlavou. „Potřebujete se napít,“ řekl, „schnaps, opravdový schnaps a teplo.“ Opět zavrtěla hlavou. „Žádný podfuk,“ dodal anglicky, „čestně, namouduši.“ Saškovsky pozvedl láhev piva k hrudi. Dívka se usmála a rychle kolem něho proklouzla. Sledoval zrakem, jak její hubená postava pomalu, ale vytrvale kráčí chodbou k zřícenému schodišti.

Takhle to všechno začalo: mrtvoly dobyvatel i nepřátel bez rozdílu byly odnášeny dole pod nimi, cihlový prach se jim usazoval na víčka a jeho, Moscu, pohnulo její křehké tělo a vyhublá tvář k soucitu a nezvyklé něze. Večer v jeho pokoji poslouchali malé rádio, dopili láhev mátového likéru, a když se snažila odejít, vždycky ji pod tou či onou záminkou zadržel až do chvíle, kdy byl zákaz vycházení, a ona musela zůstat. Celý večer mu nedovolila, aby ji políbil.

Vysvlékla se pod ložními pokrývkami a on vykouřil poslední cigaretu, dopil zbytek likéru a konečně si k ní lehl. Oddala se mu s tak prudkou vášní, že ho to překvapilo a oblažilo. O několik měsíců později mu řekla, že předtím téměř rok nespala s mužem, a když se tomu zasmál, řekla se zatrpklým úsměvem: „Když něco takového řekne muž, každý ho lituje; ženě se vysmějí.“

Ale on už dávno pochopil, jak to bylo tu první noc, a chápal ještě víc. Že se ho bála jako nepřítele, ale tlumená hudba z rádia, hřejivý likér, vzácné uklidňující cigarety, vydatně obložené chlebíčky, co koupil u seržanta v kantýně – tyhle přepychové věci, které tak dlouho neviděla, se spikly s její roztoužeností, a jak hráli oba tu hru a protahovali ji, až jim bylo jasné, že je příliš pozdě na to, aby odešla. Bylo to všechno neosobní, ale ačkoli to oba věděli, nevadilo to, snad že se k sobě fyzicky hodili, a ta noc se stala dlouhou temnotou plnou smyslné rozkoše, a když v šeru nedlouho před úsvitem Mosca kouřil, zatímco ona ještě spala, říkal si: Té se nesmím pustit, a soucitně, něžně a trochu zahanbeně myslel na to, jak trýznil její křehké tělo a jak v něm objevil nepředvídanou odolnost.

Když se později toho rána Helia probudila, vylekala se, chvíli neschopná se rozpomenout, kde je, a pak se zastyděla, že podlehla tak snadno, tak náhodně, a k tomu ještě nepříteli. Ale její nohy v úzké posteli propletené s Moscovými naplňovaly její tělo horkou smyslností. Opřela se o loket, aby si prohlédla Moscovu tvář, a s novým zahanbením si uvědomila, že o tom muži vlastně nemá jasnou představu, že neví, jak opravdu vypadá.

Nepřítel měl tenké, téměř asketické rty a úzký energický obličej, který se ani ve spánku neuvolnil. Spal strnulý, s tělem toporně nataženým na úzké posteli, a spal tak tiše, sotva dýchaje, že se v duchu ptala, jestli spánek nesimuluje a přitom ji nepozoruje, jak se na něho dívá.

Helia co nejtišeji vyklouzla z postele a oblékla se. Měla hlad, a když uviděla na stole Moscovy cigarety, vzala si jednu a zapálila si. Měla velmi příjemnou chuť. Z ulice nebylo slyšet žádné zvuky. Helia vyhlédla oknem a uvědomila si, že je ještě časně. Chtěla odejít, ale doufala, že ten muž má doma nějakou konzervu a nabídne jí něco k jídlu, pokud se vůbec probudí. Vždyť si to jaksepatří zaslouží, pomyslela si s lítostivým zahanbením i radostí.

Pohlédla na postel a zarazilo ji, že Američan má oči otevřené a tiše si ji prohlíží. Vstala a s pocitem směšného ostychu napřáhla ruku, aby se rozloučila. Zasmál se, natáhl se a stáhl ji k sobě na postel. Škádlivě pronesl anglicky: „Na to jsme snad příliš dobří přátelé, abychom se takhle rozešli.“

Nerozuměla mu, ale věděla, že si ji dobírá, a to ji zlobilo. „Musím odejít,“ odpověděla německy. On však nepustil její ruku.

„Cigaretu,“ řekl. Zapálila mu jednu. Posadil se v posteli, aby mohl kouřit, pokrývky se z něho svezly a ona uviděla bílou klikatou jizvu, táhnoucí se mu od slabin až k prsní bradavce. „Válka?“ zeptala se německy.

Zasmál se, ukázal na ni a řekl: „Vy.“ Na okamžik se Helle zdálo, že obviňuje ji osobně, a otočila hlavu, aby neviděla.

Zkusil to svou lámanou němčinou. „Máš hlad?“ zeptal se. Přikývla. Vyskočil z postele úplně nahý. Moscovi připadalo legrační, jak stydlivě odvrátila oči, když se oblékal.

Když už byl přichystán odejít, něžně ji políbil a potom německy řekl: „Jdi zas do postele.“ Nedala vůbec najevo, že rozumí, jenže on věděl, že pochopila, ale z nějakého důvodu ho nechce poslechnout. Pokrčil rameny a vyšel, seběhl po schodišti k stanovišti aut. Odjel ke kantýně a tam si naplnil polní láhev kávou a vzal si několik chlebíčků obložených míchanými vejci. Když se vrátil, seděla u okna stále ještě oblečená. Dal jí najíst a oba pili kávu z polní láhve. Nabídla mu jeden chlebíček, ale Mosca zavrtěl hlavou. Pobaveně si všiml, že zaváhala a chlebíček mu už znovu nenabízela.

„Přijdeš dnes večer?“ zeptal se německy.

Zavrtěla hlavou. Pohlédli na sebe, jeho obličej byl úplně bezvýrazný. Věděla, že se podruhé už nezeptá, že je připraven ji vymazat z mysli a paměti a tu noc, kterou spolu strávili, úplně anulovat. Vyprovokovalo to její marnivost, a protože se ukázal jako uznalý milenec, odpověděla: „Zítra,“ a usmála se. Vypila poslední doušek kávy, sklonila se k němu, aby ho políbila, a vyšla z pokoje.

O tom všem mu pověděla až později. Trvalo to tři měsíce, čtyři měsíce? Dlouhá doba spokojenosti, pohody, fyzické rozkoše a blaženosti. A jednoho dne, když vešel do místnosti, uviděl ji v klasické póze manželek, spravovala velkou smotanou hromadu ponožek.

„Ach,“ řekl německy, „hodná hausfrau.“

Helia se plaše usmála a pohlédla na něho, jako by se pokoušela proniknout do jeho myšlenek, rozpoznat, jakým dojmem ten výjev zapůsobil. Byl to začátek tažení, které ho mělo přimět, aby už ji nechtěl opustit, aby zůstal v zemi nepřítele s ní, rovněž nepřítelem. Třebaže to prohlédl, neuráželo ho to.

A později nastal vyzkoušený a osvědčený čelní útok se smrtící zbraní těhotenství, on však necítil opovržení ani soucit; pouze rozmrzelost.

„Zbav se toho,“ řekl. „Půjdeme k nějakému dobrému doktorovi.“

Helia zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla, „chci si to nechat.“

Mosca pokrčil rameny. „Já se vracím domů, nic mě nezadrží.“

„Dělej, jak chceš,“ řekla. Neobrátila se na něho s prosbami. Podvolovala se mu úplně ve všem a v každém ohledu, až jednou, třebaže věděl, že lže, nemohl jinak než říct: „Já přijdu zpátky.“ Upřeně ho pozorovala, poznala, že jí lže, a on viděl, že to ona ví. A to byla ta chyba, kterou to začalo. Poněvadž později tu lež stále opakoval, někdy s opileckým zápalem, takže posléze tomu oba začali věřit, ona s vrozenou paličatou vírou, s paličatostí, kterou projevovala v řadě věcí.

Poslední den se vrátil do pokoje a viděl, že mu už zabalila jeho látkový vak. Byl postavený u okna jako vycpaný modrý panák. Bylo po poledni a žluté světlo říjnového slunce naplňovalo místnost. Nákladní vůz k naloďovacímu prostoru měl odjet po večeři.

Bál se těch hodin, které s ní bude muset strávit, a řekl: „Pojďme na procházku.“ Zavrtěla hlavou.

Pokynem ho pozvala k sobě a oba se svlékli. Viděl, jak se jí zakulatilo břicho. Necítil touhu, ale nutil se, až se vzrušení dostavilo, a zahanbovala ho její naléhavá žádostivost. Když byl čas k večeři, oblékl se a pomohl jí do šatů.

„Chci, abys teď odešla,“ řekl. „Nechci, abys tu čekala na nákladní auto.“

„Dobře,“ řekla pokorně, složila si šaty a dala je do kufříku. Než odešla, dal jí všechny své cigarety a německé peníze a společně vyšli z budovy. Na ulici jí řekl „Sbohem“ a políbil ji. Viděl, že není schopna promluvit, že jí slzy tečou po tváři, ale kráčela po Contrescarpe k Strasse Am Wall, nic neviděla, neotočila se.

Díval se za ní, až zmizela z dohledu, a věřil, že ji viděl naposled, a cítil neurčitou úlevu, že už je po všem, že to proběhlo tak snadno, bez výstupů. Pak si vzpomněl, co mu řekla několik večerů předtím a že nemohl pochybovat o její upřímnosti. „Nedělej si starosti o mě ani o to dítě,“ řekla tehdy. „Nedávej si to za vinu; jestli se nevrátíš, budu šťastná z dítěte, vždycky mi bude připomínat, jak jsme byli spolu šťastní. A nevracej se kvůli mně, když nechceš.“

Zprvu ho rozhněvalo to, v čem viděl hranou velkodušnost její řeči, jenže ona pokračovala: „Budu na tebe čekat přinejmenším rok, snad dva roky. Ale i když nepřijdeš, budu šťastná. Najdu si jiného muže a budu žít svým životem; tak to mezi lidmi chodí. A nebojím se, nebojím se, že budu mít dítě a že se o něho budu starat sama. Chápeš, že se toho nebojím?“ A on porozuměl. Že se nebojí žádné bolesti ani zármutku, který by jí mohl způsobit, ani tvrdosti a bezcitnosti, jež se v něm nyní usadily, ale nejvíc ze všeho jí záviděl, co si sama neuvědomovala, to, že neměla strach z vlastního nitra, že přejímala krutý a zběsilý svět kolem a uchovávala si víru v moc rozdávané lásky, že litovala víc jeho než sebe samu.

Hnědozelená stěna se mu naklonila před očima a zaclonila mu rozhled a na ní, jako by v stejné úrovni s ním, ale nahnuté na stranu, se vyhouply shluky budov a malých obdélníčků, jež tvořily postavy lidí. Letoun přistával a Mosca uviděl úhledné obrysy letiště, skupinky hangárových budov a dlouhou nízkou správní budovu, na slunci se bíle lesknoucí. Daleko za tím spatřil zubaté obrysy těch několika vysokých budov, které v Brémách dosud stály. Ucítil, jak se kola obezřele, nedůvěřivě dotkla země, a zmocnila se ho horečná nedočkavost, aby už byl venku z letadla a mohl přede dveřmi čekat na Heliu. Ve chvíli, kdy se chystal vystoupit z letounu, si byl jist, že ji najde, jak na něho čeká.

3

Německý nosič mu z letounu vynesl zavazadla a Mosca uviděl, jak mu po rampě letiště přichází naproti Eddie Cassin. Potřásli si rukou a Eddie Cassin pronesl klidným, promyšleně modulovaným hlasem, v němž se chvěla upřímnost – mluvil takhle pokaždé, když se necítil ve své kůži: „Rád tě zas vidím, Waltere.“

„Díky, žes mi tu opatřil flek i ty papíry, abych se sem dostal,“ odpověděl Mosca.

„To nic nebylo,“ řekl Eddie Cassin. „Stálo to za to, když se sem má vrátit někdo ze staré party. Párkrát jsme si spolu pořádně užili, Waltere.“ Chopil se Moscova kufru, Mosca si vzal druhý kufr a modrý vak, a odešli po rampě z letištní plochy.

„Zajdeme ke mně do kanceláře, napijem se a seznámíš se s několika chlapci,“ řekl Eddie Cassin. Na chvíli položil volnou ruku Moscovi na rameno a normálním hlasem řekl: „Ty pancharte jeden, víš, že jsem rád, když tě zas vidím?“ A Mosca cítil něco, co nepocítil, když se naposled vrátil domů, měl pocit, že se opravdu vrátil, že dorazil ke skutečnému cíli.

Podél drátěného plotu kráčeli k malé cihlové budově, stojící poněkud stranou od ostatních zařízení základny. „Jsem tady pánem a šéfem,“ řekl Eddie. „Vedoucí oddělení občanských pracovníků pořád jen létá a já jsem jeho zástupce. Pět set skopčáků mě pokládá za pánaboha a z toho sto padesát je žen. Není to parádní život, Waltere?“

Byla to přízemní budova. Ve velké přední kanceláři uviděl hromadu německých úředníků běhat sem a tam a trpělivý zástup Němců, kteří čekali na pohovor jako uchazeči o místa mechaniků v garážích, pomocných sil v kuchyni kantýny, prodavačů ve vojenských nákupních střediscích. Byli mezi nimi muži s drsnými tvářemi, staré ženy, mladí muži a mnoho mladých děvčat, některé z nich velice hezké. Všichni sledovali očima Eddieho, když procházel místností.

Eddie otevřel dveře do zadní kanceláře. Stály v ní naproti sobě dva psací stoly, takže si ti, kdo u nich seděli, mohli hledět do očí. Jeden stůl byl úplně prázdný až na bílý štítek, na němž bylo zeleně vyraženo Por. A. Forte, VOOP, a malá úhledná hranická listin připravených k podpisu. Na druhém stole stály dva košíky vrchovatě naplněné papíry. Další papíry rozházené na stole téměř zakrývaly malý štítek, na němž stálo p. E. Cassin, zást. VOOP. V rohu místnosti byl stolek a za ním bušila do psacího stroje vysoká a hodně ošklivá dívka, která na chvíli přestala psát a řekla: „Dobré odpoledne, pane Cassine. Volal vás plukovník, máte mu zatelefonovat.“

Eddie zamrkal na Moscu a zvedl sluchátko telefonu. Mezitímco mluvil, Mosca si zapálil cigaretu a snažil se vzpamatovat. Zaplašil myšlenky na Heliu a upřel oči na Eddieho. Vůbec se nezměnil, myslel si. Šedé zvlněné vlasy vroubily jeho jemné, ale pevné rysy. Měl jemně vykrojené rty jako dívka, avšak dlouhý výbojný nos a vysedlou bradu. Jeho oči jako by zahalovala smyslnost a zdálo se, že šeď jeho hustých vlasů dodává barevný odstín i jeho pleti. Nicméně působil mladistvým dojmem s tou vřelou, téměř až naivní otevřeností pohledu. Jenže Mosca věděl, že když je Eddie Cassin opilý, jeho jemně vykrojené rty se změní v ošklivou sevřenou čáru, celý jeho obličej zšedne a nabývá výrazu jako u starého prostopášníka. A protože ta jeho prostopášnost postrádala vnitřní sílu a muži se jí vysmívali – jako často Mosca sám – vybíjel si ji slovy i fyzicky na ženě, která v té době byla jeho společnicí či milenkou. Mosca měl na Eddieho Cassina ustálený názor – že je nenapravitelný sukničkář a nechutný opilec, ale jinak správný chlap, který pro přítele udělá všechno. A Eddie byl natolik chytrý, že se nikdy nepokoušel Heliu svádět. Toužil se Eddieho hned zeptat, jestli Heliu viděl anebo jestli ví, co s ní je, ale nevzmohl se na to.

Eddie Cassin položil sluchátko a otevřel zásuvku u svého psacího stolu. Vyndal láhev džinu a plechovku grapefruitové šťávy. Otočil se k písařce a řekl: „Ingeborg, jdi vypláchnout sklenice.“ Vzala několik sklenic, prázdných nádob od sýrové pomazánky, a vyšla z kanceláře. Eddie Cassin šel ke dveřím do menší kanceláře vzadu. „Pojď, Waltere, chci ti představit několik svých přátel.“

V místnosti stál u psacího stolu malý tlouštík s těstovitým obličejem, oblečený do stejné hnědozelené uniformy jako Eddie, s nohou opřenou o příčel židle a s tělem nakloněným tak, že mu panděro spočívalo na stehnu. V ruce držel fragebogen, dotazník, a zkoumal ho. Před ním stál toporně v pozoru malý zavalitý Němec, s nezbytnou šedozelenou čepicí wehrmachtu pod paždí. U okna seděl vytáhlý americký civilista s dlouhou bradou a malými ústy v zarudlém obličeji amerického farmáře a jako on budil dojem, že dovede energicky jít za svým.

„Wolfe,“ oslovil Eddie tlusťocha, „tohle je můj starý kámoš Walter Mosca. Waltere, to je Wolf, dělá tu bezpečnostního. Prověřuje skopčáky, co se ucházejí o místo u nás na základně.“

Oba si potřásli rukou a Eddie pokračoval: „Ten chlápek u okna je Gordon Middleton. Není nikam zařazen, takže ho sem přidělili na výpomoc. Plukovník se ho snaží odsud dostat, a proto mu nesvěřil žádný zvláštní úkol.“ Middleton se nezvedl ze židle, aby mu podal ruku, proto mu Mosca jenom pokynul a on mu zamával dlouhou vyzáblou paží.

Wolf ukázal palcem na dveře a Němci dosud stojícímu v pozoru řekl, aby počkal venku. Němec srazil paty, uklonil se a spěšně vyšel. Wolf se zasmál a hodil fragebogen opovržlivě na stůl.

„Nikdy nebyl u partaje, nikdy nebyl u SA ani u hitlerjugend. Kristepane, jak strašně rád bych viděl nějakého nácka.“

Všichni se rozesmáli. Eddie zavrtěl rozvážně hlavou. „Všichni říkají totéž. Wolfe, tady Walter je člověk podle tvého gusta. Když jsme spolu sloužili u okupační správy, doved se skopčáky pořádně zatočit.“

„Fakt?“ Wolf povytáhl žlutohnědé obočí. „No jinak se to dělat nedá.“

„To jo,“ řekl Eddie, „u okupační správy jsme měli jeden strašný problém. Skopčáci vozili uhlí všem německým podnikům, ale když je měli přivézt do sběrných táborů židovských uprchlíků u Grohnu v sobotu, náklaďáky měly poruchu na motoru anebo skopčácký vedoucí uhelných skladů prohlásil, že žádné uhlí už není. A Walter ten problém vyřešil.“

„Tohle bych si rád poslech,“ řekl Wolf. Hovořil nenucené, přívětivě, až skoro servilně a přitom pokyvoval hlavou, aby mluvčího ujistil, že ho plně chápe.

Ingeborg přinesla sklenice, láhev a ovocnou šťávu. Eddie nalil čtyři sklenky, jednu bez džinu. Sklenku s grapefruitem podal Gordonu Middletonovi. „Tohle je jediný chlápek z celé okupační správy, co nehraje karty, nepije a nechává ženský na pokoji. Proto se ho chce plukovník zbavit. Na skopčáky to působí špatným dojmem.“

„Vyslechnem si tu historku,“ řekl Gordon. V jeho tiché protahované výslovnosti zněla výčitka, ale mírná; trpělivá.

„Nuže,“ řekl Eddie, „dopadalo to tak, že Mosca se musel každou sobotu hnát až někam do horoucích pekel k tomu táboru, aby se ujistil, že uhlí dostali. Jednou v sobotu měl rozdělanou partičku kostek a náklaďáky odjely bez něho. Uhlí nedošlo. Děsně se naštval. Nikdy na to nezapomenu. Dovezl jsem ho k místu, kde náklaďáky kiksly, a on to tam těm šoférům vytmavil.“

Mosca se opřel o stůl, zapálil si doutník a nervózně bafal. Vzpomínal si na tu příhodu a věděl, jak ji Eddie nafoukne. Udělá mu reklamu jako opravdu tvrdému chlapovi, ale takhle to vůbec nebylo. Řekl řidičům, že jestli nechtějí jezdit, beze všeho se postará, aby byli propuštěni. Ale jestli chtějí zůstat v zaměstnání, musí to uhlí dodat do tábora, i kdyby ho tam měli odnést na vlastních zádech. Jeden řidič odešel a Mosca si zapsal jeho jméno a ostatním rozdal cigarety. Eddie to vylíčil, jako by všech šest pořádně zmlátil při rvačce.

„Potom odešel do kanceláře uhelného skladu a s vedoucím si pohovořil anglicky, takže jsem tomu rozuměl. Když skončil, byl ten skopčák doslova podělaný. Od té doby v sobotu odpoledne hrával vždycky kostky a tábor dostával uhlí pravidelně. Tomu říkám správný organizátor.“ Eddie s obdivem potřásl hlavou.

Wolf pokyvoval hlavou, dávaje najevo, že všechno chápe a schvaluje. „Něco takového tady potřebujem jako sůl,“ řekl. „Těm skopčákům projde i vražda.“

„Tohle by sis ovšem dnes už nemoh dovolit, Waltere,“ řekl Eddie.

„To se ví, skopčáky učíme, co je demokracie,“ řekl Wolf s úšklebkem; Mosca a Eddie se zasmáli a dokonce i Middleton se usmál.

Popíjeli a pak se Eddie zvedl, aby se podíval oknem na ženu, která kráčela k bráně. „To je prima kusanec,“ řekl, „nebylo by marný si s ní švihnout, co?“

„To je otázka do fragebogen,“ odpověděl Wolf, a než mohl něco dodat, dveře na chodbu se otevřely a do místnosti někdo strčil vysokého plavovlasého mladíka. Na zápěstích měl pouta a plakal. Za ním stáli dva pomenší muži v tmavých oblecích z pytloviny. Jeden z nich postoupil kupředu.

„Herr Dolman,“ řekl, „dopadli jsme osobu, která ukradla to mýdlo.“ Wolf se rozesmál.

„Zloděj mýdla,“ vysvětloval Eddiemu a Moscovi. „Už nějakou dobu se nám ztrácí spousta mýdla od Červeného kříže, které jsme měli rozdávat německým dětem. Tihle dva jsou detektivové z města.“

Jeden z mužů se chystal odemknout pouta. S ukazováčkem vztyčeným před chlapcovým nosem v téměř otcovskému gestu řekl: „Žádné hlouposti, rozumíš?“ Chlapec přikývl.

„Nechte mu je,“ pronesl Wolf ostře. Detektiv zase odstoupil.

Wolf se postavil před chlapce a dlaní nadzvedl jeho plavovlasou hlavu. „Věděls, že to mýdlo je pro německé děti?“

Chlapec spustil hlavu a mlčel.

„Pracoval jsi u nás, důvěřovali jsme ti. Teď už nikdy nebudeš pracovat u Američanů. Jestli nám ale podepíšeš prohlášení, kde přiznáš, cos prováděl, nebudeme tě stíhat. Souhlasíš?“

Chlapec kývl hlavou.

„Ingeborg,“ zavolal Wolf. Německá písařka vešla. Wolf pokynul detektivům. „Odveďte ho vedle, ta dívka už ví, co má sepsat.“ Otočil se k Eddiemu a Moscovi. „A je to,“ nasadil svůj přátelský úsměv. „Ale všem nám to ušetří hromadu práce a kluk půjde na půl roku do basy.“

Mosca, i když bez většího zájmu, poznamenal: „Kruci, vždyť jste říkal, že ho necháte běžet.“

Wolf pokrčil rameny. „To jo, ale němečtí poldové ho dostanou, protože zásoboval černý trh. Policejní šéf v Brémách je můj starý přítel a jdeme si na ruku.“

„Spravedlnost nespí,“ zamumlal Eddie. „Co na tom, že ten kluk štípl pár kostek mýdla, dejte mu ještě možnost.“

Wolf ostře odvětil: „To nejde, oholili by nás až běda.“ Nasadil si čepici: „No, dnes večer mě čeká ještě dost práce. Musíme pořádně prohledat všechny kuchyňské zaměstnance, než opustí letiště. Něco vám řeknu.“ Zazubil se. „Máme tady policistku z Brém, která prohledává ženy, té stačí pár gumových rukavic a kostka mýdla z vojenského přídělu. Měli byste vidět, kam si ty ženský schovávají máslo, aby ho mohly pronést ven. Fuj.“ Odplivl si. „Doufám, že jaktěživ nebudu mít takový hlad.“

Když Wolf odešel, Gordon Middleton vstal a sonorním hlasem lakonicky poznamenal: „Plukovník ho má rád.“ Usmál se dobromyslně na Moscu, jako by to bylo něco, co ho baví a proti čemu nemá námitek. Než vyšel z kanceláře, obrátil se na Eddieho: „Počítám, že brzy chytím autobus domů,“ a Moscovi prostě a přátelsky řekl: „Waltere, těším se, že se tu ještě uvidíme.“

Pracovní doba skončila. Mosca viděl okny, jak se němečtí zaměstnanci stavějí do zástupu u východu a čekají, až budou prohledáni a zkontrolováni vojenskou policií, aby mohli opustit letiště. Eddie přistoupil k oknu a postavil se vedle něho.

„Řekl bych, že chceš do města, aby ses kouknul po té své dívce,“ pronesl s milým úsměvem, který působil téměř žensky také tím, jak se mu váhavě zvlnily jemně vykrojené rty. „Proto taky jsem si dal všechnu tu práci, abych ti tu našel flek, když jsi mi napsal. Spočítal jsem si na prstech, že ti jde o to děvče. Nemám pravdu?“

„Já nevím,“ odpověděl Mosca. „Částečně ano, řek bych.“

„Chceš, abychom se ti nejdřív postarali o ubytování, a pak ji půjdeš hledat? Anebo půjdeš za ní hned?“

„Nejdřív zařídíme ubytování,“ řekl Mosca.

Eddie se rozesmál. „Když za ní půjdeš teď, chytíš ji ještě doma. Tím hledáním bytu se zdržíš a nedostaneš se za ní dřív než tak před osmou. To třeba už bude pryč z domu.“ Když to říkal, sledoval Moscu pozorným pohledem.

„Co se dá dělat,“ řekl Mosca.

Každý uchopili jedno zavazadlo a vyšli z budovy k místu, kde parkoval Eddieho džíp. Než Eddie nastartoval, otočil se k Moscovi a řekl: „Ptát se mě na to nebudeš, ale stejně ti to řeknu. U žádného důstojnického klubu ani u klubu pro mužstvo jsem ji nikdy nezahlédl, ani se žádným vojákem. Vůbec jsem ji neviděl.“ Po odmlce potutelně dodal: „Taky jsem si nemyslel, že bys chtěl, abych po ní pátral.“

4

Když projeli Neustadtem a potom přes most vjeli do vlastních Brém, Mosca uviděl svůj první orientační bod. Byla to kostelní věž se zvonicí, zdi věže vypadaly jako obličej vychrtlý nemocí a pouze tenká nitka kamene a omítky zdvihala špičku věže k obloze. Projeli kolem masivní stavby policejního ředitelství, na jejíchž tmavě zelených zdech byly dosud patrné bílé jizvy po výbuchu. Po Schwachhauser Heerstrasse dojeli na druhý konec Brém, do bývalého předměstí pro smetánku, kde převážná část domů nebyla poškozena bombardováním a sloužila jako ubytovací prostory pro okupační vojsko.

Mosca přemítal o muži, který seděl vedle. Eddie Cassin nebyl žádný romantik. Podle toho, jak ho Mosca znal, spíš pravý opak. Vzpomínal si, že když ještě spolu sloužili v armádě, Eddie objevil v městě velice mladou, velice vyvinutou belgickou dívku, hezkou jako panenka z míšeňského porcelánu. Zavedl ji v ubytovně do malé místnosti bez oken a uspořádal večírek. Dívka obsloužila asi třicet amerických vojáků z ubytovny a ty tři dny neopustila místnost. Muži hráli karty v kuchyní, užívané jako předpokoj, a čekali, až přijdou na řadu. Dívka byla tak hezká a dobrácká, že ji vojáci hýčkali, asi jako manželé hýčkají těhotné manželky. Lohli vejce, slaninu a šunku a jeden po druhém jí chystali snídani. Z kantýny jí k obědu a večeři nosili balíky jídla. Dívka se smála a žertovala, jak tak nahá seděla v posteli a pořádala jídlo z tácu. V pokoji s ní stále někdo byl a zdálo se, že si každého z nich opravdu oblíbila. Jenom v jedné věci byla neústupná. Eddie Cassin musel k ní přijít jednou denně aspoň na hodinku. Říkala mu vždycky taťka.

„Byla moc hezká na to, abych si ji nechal jen sám pro sebe,“ říkal tehdy Eddie. Ale Mosca si vzpomínal na tón sprostého uspokojení v jeho hlase.

Z Kurfürsten Alee zabočili do Metzer Strasse a v pozdním odpoledním stínu projeli podél dlouhé řady mohutných listnatých stromů. Eddie zaparkoval před třípatrovou cihlovou budovou, která vypadala ještě jako nová a kolem níž se prostíral trávník. „Tohle je v Brémách nejlepší bydlení pro svobodné Američany,“ řekl.

Letní slunce zabarvilo cihly do karmínova a stíny na ulici ztmavly. Mosca uchopil oba kufry a sportovní vak a Eddie Cassin kráčel před ním po chodníku. U dveří na ně čekala německá hospodyně.

„To je Frau Meyer,“ řekl Eddie Cassin a objal ji kolem pasu. Frau Meyer se blížila k čtyřicítce a měla téměř platinově plavé vlasy. Měla skvělou postavu zformovanou za léta, kdy sloužila jako plavecká instruktorka v Bund deutscher Mädel. Její tvář měla přátelský, ale prostopášný výraz, zdůrazněný velkými, oslnivě bílými zaječími zuby.

Mosca na ni kývl hlavou a žena řekla: „Jsem velice ráda, že vás poznávám, pane Mosco. Eddie mi o vás tolik vyprávěl.“

Vyšli po schodech do druhého patra a Frau Meyer odemkla dveře u jednoho pokoje a dala klíč Moscovi. Byla to velmi prostorná místnost. V jednom rohu stála úzká postel a v druhém obrovský na bílo natřený šatník. Dvěma velkými okny dopadaly dovnitř paprsky zapadajícího slunce, začínal dlouhý letní soumrak. Jinak byla místnost holá.

Mosca postavil kufry na podlahu a Eddie usedl na postel. Eddie oslovil Frau Meyer: „Zavolejte Jürgena.“

„Přinesu také prostěradla a přikrývky,“ řekla Frau Meyer. Slyšeli ji stoupat po schodech.

„Nevypadá to moc vábně,“ řekl Mosca.

Eddie Cassin se usmál. „Máme v domě kouzelníka. Tenhle chlápek Jürgen zařídí všecko.“ Zatímco čekali, Eddie vyprávěl Moscovi o ubytovně. Frau Meyer byla svědomitá hospodyně, dbala na to, aby byla neustále k dispozici horká voda, dohlížela na těch osm služek, aby bezvadně uklidily (díky zvláštní dohodě s Frau Meyer), aby prádlo bylo dokonale vypráno a vyžehleno. Sama bydlela ve dvou pohodlně zařízených místnostech v podkroví. „Většinu času strávím tam nahoře,“ pokračoval Eddie, „ale myslím, že bokem ještě šveholí s Jürgenem. Mám pokoj o patro níž než ty, takže bohudíky nemůžeme jeden druhého přesně kontrolovat.“

Mosca, jehož netrpělivost rostla s přibývajícím soumrakem, naslouchal Eddiemu, který vykládal o ubytovně, jako kdyby mu patřila. Pro Američany ubytované v Metzer Strasse, říkal Eddie, je Jürgen opravdu nenahraditelný. Domácí čerpadlo na vodu dokázal upravit tak, že se mohli koupat i nájemníci v nejhořejším patře. Na porcelán, který Američané zasílali domů, vyráběl krabice a zásilku tak šikovně zabalil, že vděční příbuzní v Americe si nikdy nestěžovali, že se něco rozbilo. Jürgen a Frau Meyer byla dobře sehraná dvojice. Jenom Eddie věděl, že přes den obezřetně kradou v pokojích. V jednom vzali trenýrky, v druhém pár ponožek, jinde zas ručník nebo pár kapesníků. Američané byli ledabylí a svůj osobní majetek nekontrolovali. Z pokoje těch, co byli obzvlášť nedbalí, šlohli nenačatý nebo poloprázdný balíček cigaret. To všechno dělali velmi opatrně. Jinak služky, které uklízely pokoje, měly strohou disciplínu.

„Prokrista,“ ozval se Mosca, „víš přece, že musím rychle vypadnout. Ať ti skopčáci sebou mrsknou.“

Eddie šel ke dveřím a zařval: „Hej, Meyerová, ať to fičí!“ Obrátil se k Moscovi: „Asi si s Jürgenem dala jednu rychlovku. To se jí náramně líbí.“ Slyšeli, jak jde dolů po schodišti.

Vešla s náručí plnou ložního prádla a za ní vstoupil Jürgen. V ruce držel kladivo a z úst mu čouhalo pár hřebíků. Byl to pomenší, štíhlý Němec v čilém středním věku, měl na sobě kombinézu a americkou vojenskou khaki košili. Vypadal klidně, schopně a důstojně, skoro by působil důvěryhodně a spolehlivě, nebýt toho vějířku vrásek pod očima, který mu dával prohnaný výraz.

Potřásl si rukou s Eddiem Cassinem a potom podal ruku Moscovi. Mosca si s ním potřásl rukou, aby vypadal zdvořile. Okupace se opravdu změnila v kamarádění, pomyslel si.

„Starám se tu o všecko,“ řekl Jürgen. Vyslovil to s honosnou samolibostí. „Kdykoli budete něco potřebovat spravit, stačí, abyste mě zavolal.“

„Budu potřebovat větší postel,“ odpověděl Mosca, „nějaký nábytek, rádio a jiné věci, na které ještě přijdu.“

Jürgen rozepnul kapsu u své khaki košile a vytáhl tužku. „Ovšem,“ odpověděl hbitě, „ty místnosti jsou zařízeny velmi chudě. Předpisově. Ale už jsem vypomohl jiným vašim kamarádům. Malé nebo veliké rádio?“

„Kolik to bude?“ zeptal se Mosca.

„Pět až deset kartónů.“

„Kolik peněz?“ řekl Mosca. „Cigarety nemám.“

„Amerických dolarů nebo asignátů?“

„Platím šekem.“

„Podívejte se,“ řekl Jürgen zvolna, „podle mě tu potřebujete rádio, pár stolních lamp, čtyři pět židlí, pohovku a velkou postel. Tohle všecko seženu a o ceně si promluvíme později. Jestli zatím žádné cigarety nemáte, můžu počkat. Jsem obchodník a vím, kdy můžu dát na úvěr. A kromě toho jste přítel pana Cassina.“

„To je ohromné,“ poznamenal Mosca. Vysvlékl se do půl těla a otevřel modrý sportovní vak, kde měl mýdlo a ručník.

„A když si budete přát, aby vám někdo vypral, prosím, dejte mi vědět. Dám příkaz služce.“ Frau Meyer se na něho usmála. Líbil se jí jeho dlouhý trup s tou okrasnou jizvou, o níž tušila, že se mu táhne až k slabinám.

„Co to bude stát?“ zeptal se Mosca. Rozevřel kufr a vytáhl nový oděv.

„Ale prosím, žádné placení. Dáte mi každý týden pár tabulek čokolády a já se už postarám, aby služky byly spokojené.“

„Dobře, dobře,“ podotkl Mosca netrpělivě. A potom k Jürgenovi: „Hleďte, aby to tady v pokoji už zítra všecko bylo.“

Když oba Němci odešli, Eddie Cassin naoko káravě zavrtěl hlavou. „Časy se změnily, Waltere,“ řekl. „Okupace vstoupila do nového stadia. S lidmi, jako je Frau Meyer a Jürgen, jednáme uctivě, potřeseme si s nimi rukou, a pokaždé, když s nimi hovoříme obchodně, jim nabídneme cigaretu. Můžou nám prokázat různé služby, Waltere.“

„Ať jdou do hajzlu,“ řekl Mosca. „Kde se můžu umýt?“ Eddie Cassin ho vedl chodbou. Koupelna byla obrovská, s třemi výlevkami, největší koupací vanou, jakou Mosca v životě viděl, a záchodovou mísou, u které stál stolek s hromadou obrázkových časopisů a novin ze Států.

„Opravdu na úrovni,“ podotkl Mosca. Začal se mýt a Eddie se posadil na klozetovou mísu, aby mu dělal společnost.

„Chceš to svoje děvče nastěhovat sem?“ zeptal se Eddie.

„Jestli ji najdu a jestli se bude chtít ke mně vrátit,“ odpověděl Mosca. „Jdeš za ní dnes večer?“

Mosca se utřel ručníkem a do holicího strojku vsunul novou žiletku. „Jo,“ řekl a koukl na pootevřené okno. Poslední světlo soumraku se vytrácelo. „Dnes večer to zkusím.“

Eddie se zvedl a vykročil ke dveřím. „Kdyby to nevyšlo, zastav se nahoře v bytě Frau Meyer na skleničku.“ Poklepal Moscovi na záda. „A jestli všecko klapne, uvidíme se zítra ráno na letišti.“ Vyšel ze dveří na chodbu.

Když Mosca osaměl, pocítil nepřekonatelné nutkání nechat toho holení, vrátit se k sobě do pokoje a lehnout si do postele anebo zajít nahoru k Frau Meyer a strávit večer pitím s Eddiem. Cítil podivnou nechuť k tomu, aby šel z domu a vyhledal Heliu, na jejíž jméno teď vědomě myslel, ale přiměl se, aby se doholil a učesal. Přistoupil k oknu koupelny a dokořán je otevřel: postranní ulička byla téměř liduprázdná. Ale dole u rozvalin viděl ženu v černém, tmavou hmotu v přítmí, jak vytrhává trávu, která tu a tam vyrostla mezi troskami. Měla jí už velkou náruč. A blíž, téměř pod oknem, spatřil čtyřčlennou rodinu, muže, ženu a dva malé chlapce, jak stavějí zídku, zatím vysokou sotva pod kolena. Z malé ruční káry chlapci nosili rozbité cihly, které zachránili ze sutin města, a muž a žena cihly osekávali a oškrabovali, až se daly zasadit do zdi. Kostra domu je rámovala, a vrývala je Moscovi do paměti. Poslední denní světlo vyhaslo a celá ulice a lidé na ní se nyní změnili v temné masy, pohybující se v ještě hlubší a hmotnější temnotě. Mosca se vrátil do svého pokoje.

Vyndal z kufru láhev a zhluboka se napil. Dal si práci při oblékání. Bude to poprvé, co mě uvidí jinak než v uniformě, myslel si přitom. Měl na sobě světle šedivý oblek a pod ním bílou košili s rozhalenkou. Nechal v pokoji všechno tak, jak bylo – kufry otevřené, ale s nevybaleným obsahem, zašpiněné šatstvo na podlaze, holící náčiní pohozené na posteli. Ještě jednou se zhluboka napil, potom seběhl po schodech a vyšel do teplé, dusné letní noci.

Chytil tramvaj a průvodčí ho požádal o cigaretu, protože v něm okamžitě vytušil Američana. Mosca mu ji dal a bedlivě zkoumal každou tramvaj jedoucí opačným směrem, protože čekal, že třeba už Helia odešla z domu, aby někde strávila večer. Každou chvíli pocítil napětí a nervozitu, myslel si, že už ji zahlédl, že ta či ona dívka zezadu nebo z profilu vypadá jako ona, ale nikdy si nebyl zcela jist.

Když vystoupil z vozu a kráčel ulicí, již měl v paměti, nevěděl už přesně, v kterém domě bydlí, a musel si přečíst seznam jmen, připevněný na dveřích budov. Přepočítal se jenom jednou, nebol už v druhém seznamu, který četl, našel její jméno. Zaklepal, několik minut počkal a potom zaklepal znovu. Dveře se otevřely a v mdlém světle chodby poznal stařenu, která byla majitelkou domu. Šedivé vlasy měla pečlivě stočené do uzlu, na sobě staré černé šaty a ošumělý šál, to všechno jí dodávalo strastiplný vzhled, jaký mají staré ženy všude na světě.

„Prosím,“ zeptala se, „přejete si?“

„Je fräulein Helia doma?“ Moscu překvapilo, jak snadno a plynně německy promluvil.

Stará žena ho nepoznala a ani si neuvědomila, že není Němec. „Prosím, pojďte dál,“ řekla a on šel za ní chabě osvětlenou chodbou k pokoji. Stařena zaklepala a řekla: „Fräulein Helia, máte návštěvu, nějakého muže.“

Konečně uslyšel její skutečný hlas, klidný, avšak překvapený: „Muže?“ a potom: „Prosím, počkejte chvilku.“ Mosca otevřel dveře a vstoupil do místnosti.

Seděla k němu zády a chvatně si nasazovala pinety do vlasů, které si právě umyla. Na stole vedle ní ležel šedý bochník chleba. U zdi byla postel a vedle noční stolek.

Zatímco se na ni díval, Helia skončila s pinetami a uchopila krajíc a bochník chleba, aby je dala do šatníku. Potom se otočila; její pohled se setkal s Moscovým.

Mosca viděl její bílý, kostnatý, skoro vyzáblý obličej, tělo ještě křehčí, než jak si je uchoval ve vzpomínce. Její ruce zůstaly prázdné, když z nich šedivý chléb vyklouzl a dopadl na zprohýbanou prkennou podlahu. Její obličej nejevil žádné překvapení, a na okamžik si pomyslel, že v něm vidí rozmrzelost a nelibost. Pak se její tvář rozplynula do masky bolesti a žalu. Přikročil k ní, a její obličej jako by se scvrkl a složil do záhybů, jimiž stékaly slzy na jeho ruku, držící ji za špičatou bradu. Potom sklonila hlavu a přitiskla mu ji na rameno. „Dovol, abych se na tebe podíval,“ řekl Mosca, „abych si tě prohlédl.“ Pokusil se jí tvář zvednout, ale ona ji stále tiskla k němu. „No dobrá, už dost,“ řekl, „chtěl jsem tě překvapit.“ Nepřestávala vzlykat a jemu nezbylo než čekat, rozhlížet se po pokoji s úzkou postelí, staromódním šatníkem a prádelníkem, na němž stály zarámované zvětšeniny fotografií, které jí kdysi dal. Z jediné stolní lampy se šířilo mdlé, skličující bledě žluté světlo, a strop a zdi zatížené sutí se prohýbaly dovnitř.

Helia zdvihla tvář – zpola se usmívala, zpola plakala.

„Ach ty, ty,“ řekla. „Proč jsi nenapsal? Proč jsi mi nedal vědět?“

„Chtěl jsem tě překvapit,“ opakoval. Něžně ji políbil a ona, tisknouc se k němu celým tělem, řekla slabým, přerývaným hlasem: „Když jsem tě uviděla, myslela jsem, že jsi mrtvý nebo že se mi to zdá nebo že blázním, sama nevím, a vypadám tak hrozně, zrovna jsem si myla vlasy.“ Pohlédla dolů na své neforemné, vybledlé domácí šaty a potom k němu znovu zvedla obličej.

Teď viděl, že má pod očima temné kruhy, jako by se jí tam stáhl pigment z celé tváře a zbarvil jí tam pokožku skoro do černa. Dlaní hladil její zplihlé, dosud vlhké vlasy a cítil, jak se k němu vine její tuhé, hranaté tělo.

Usmála se a on zahlédl mezeru po jedné straně v ústech. Pohladil ji po tváři a zeptal se: „A tohle?“

Helia vypadala rozpačitě. „To s tím dítětem,“ odpověděla. „Přišla jsem o dva zuby.“ Usmála se na něj a zeptala se jako dítě: „Vypadám hodně ošklivě?“

Mosca zvolna zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl, „ne.“ A potom si vzpomněl: „A co je s tím dítětem, dala jsi ho pryč?“

„Ne,“ řekla Helia, „narodilo se předčasně; žilo jenom několik hodin. Teprve před měsícem jsem se vrátila z nemocnice.“

A potom, protože věděla, jak je nedůvěřivý, že nikomu nevěří, šla k prádelníku a vytáhla svazek listin převázaných starým provázkem. Prolistovala jej a podala mu čtyři úřední dokumenty.

„Přečti si to,“ řekla, ale nebyla uražena ani rozhněvána, neboť věděla, že ve světě a v době, ve které žijí, musí na všechno předložit důkaz, že tu neexistuje nic takového jako důvěra.

Služební razítka a pečetě rozličných úřadů jeho pochybnosti rozptýlily. Téměř lítostivě uznal, že nelhala.

Helia přistoupila k šatníku a vytáhla ranec šatstva. Košilky, blůzičky, kalhotky – zdvihala jeden kus za druhým. Materiál a barva některých kusů připadaly Moscovi známé. Pak pochopil, že nemohla nic sehnat a tak rozstříhala vlastní šaty, dokonce i prádlo, aby z nich ušila oblečení pro menší postavičku.

„Věděla jsem, že to bude chlapec,“ řekla. A pak se Mosca najednou hrozně rozzlobil. Zlobil se, že komusi věnovala barvu svého obličeje, maso svých kyčlí a ramenou, zuby, ošacení, tak šikovně nastříhané a pak sešité, a že za to oplátkou nic nedostala. A poznal, že ho zpátky přivedla jeho vlastní potřeba, ne její.

„To bylo hloupé,“ řekl, „to bylo zatraceně hloupé.“

Posadil se na postel a Helia usedla vedle. Chvíli zaraženě zírali na holý stůl, jedinou židli, na vyboulené zdi a prohnutý strop a potom pomalými pohyby, jako by se účastnili nějakého starobylého kmenového obřadu, jako pohané upevňující svůj vztah k nějakému neznámému a obávanému božstvu a nevědoucí, zda jim obřad přinese pohromu či prospěch, se natáhli na úzkou postel a spojili se, on nakonec s vášní podnícenou alkoholem, pocitem viny, výčitkami svědomí, a ona s láskou, něhou a neotřesitelnou důvěrou, že toto dovršení je dobré a oběma přinese štěstí. A ona přijímala bolest, kterou působil jejímu ještě ne zcela zahojenému tělu, krutost jeho vášně i to, že mu chyběla důvěra k ní i k sobě a ke všemu, neboť si uvědomovala tu konečnou pravdu, že ze všech lidských bytostí, jež poznal, potřeboval ji, její důvěru, její tělo, její víru v něho a lásku k němu.

5

Toto druhé mírové léto Moscovi rychle uplynulo. Práce na letištní základně byla tak snadná, že se mu zdálo, jako by tam byl jen proto, aby dělal Eddiemu Cassinovi společníka, naslouchal jeho historkám a kryl ho, když se Eddie opil tak, že nemohl přijít do zaměstnání. Eddie Cassin také neměl moc práce. Každé ráno přišel na několik minut poručík Forte, aby podepsal listiny, a potom odešel do operačního střediska, aby si tam vymohl let, načež zbytek dne strávil povídáním s ostatními piloty. Po práci povečeřel Mosca s Wolfem a Eddiem a někdy také s Gordonem v Rathskelleru, erární jídelně pro americké důstojníky a civilní personál v Brémách.

Večer zůstával s Hellou Mosca v pokoji, leželi spolu na pohovce a četli, v rádiu si chytli nějakou německou stanici s lehkou hudbou. Když šero teplého léta zhoustlo v tmu, podívali se na sebe a usmáli a šli do postele. Rádio nechávali vyhrávat pozdě do noci.

Na patře, kde bydleli, byl klid, ale v nižších poschodích se noc co noc pořádaly hlučné večírky. Za letních večerů se v Metzer Strasse rozléhala hudba z přijímačů a džípy nacpané Američany v olivově zelených civilních uniformách s hezkými německými děvčaty bez punčoch na klíně zastavovaly před domem se skřípěním brzd a pronikavým vřískotem mladých žen. Smích a cinkot sklenic vyrážely na ulici, kde za nimi kolemjdoucí zvědavě a opatrně otáčeli hlavu. Později slýchali opilecké klení Eddieho Cassina, když před budovou zápolil s některou ze svých přítelkyň. Někdy zábava brzy skončila a noční vánek pozdního léta, prosycený zápachem z rozvalin, šelestil listím a větvemi stromů, které lemovaly ulici dole.

V neděli připravila Frau Meyer s Hellou oběd ve svém podkrovním bytě, obvykle králíka nebo kachnu, pro něž Eddie a Mosca zajeli na nedaleký statek, a zeleninu z téhož statku. Oběd končil šedivým německým chlebem a kávou z vojenské prodejny a zmrzlinou. Když dojedli, Helia s Moscou nechali Eddieho s Frau Meyer jejich pití a sami si vyšli na dlouhou procházku městem a dál do zelené rovinaté krajiny.

Mosca se zapáleným doutníkem, Helia v některé jeho naškrobené bílé košili s rukávy úhledně vyhrnutými až nad lokty prošli kolem budovy policejního ředitelství, na jejíchž masivních zelených betonových zdech bylo vidět ještě šedivé jizvy po výbuchu, a o kousek dál kráčeli kolem budovy Glocke, v níž byl nyní klub Amerického červeného kříže. Na náměstí před ním čekaly děti a žebraly o cigarety a čokoládu. Muži se strnisky na bradě, s čepicemi wehrmachtu a v otrhaných obarvených vojenských blůzách se vrhali na nedopalek cigarety, který občas odhodil některý z amerických vojáků, opírajících se o zeď budovy. Američtí vojáci bezstarostně bloumali, okukovali ženy, vybírali si fräuleinky, které kolem zvolna procházely, jako by se produkovaly na šlapacím kole, a zanedlouho, když budovu obešly, přešly kolem znova a, potom zase a zase, až to působilo dojmem, jako by se někdo známý vozil na kolotoči, jako by se nějaká povědomá tvář nevyhnutelně objevovala stále znovu pozorným a pobaveným čekajícím divákům. Za teplého letního odpoledne vypadalo náměstí jako veselé živé tržiště, takže takový den, bez onoho svátečního ovzduší klidných uvolněných pohybů, ani jako neděle nepůsobil.

Velké hnědozelené vojenské autobusy a nákladní vozy postříkané blátem přijížděly na náměstí každých pár minut s okupačními oddíly z vesnic kolem Brém, některé až ze vzdáleného Bremerhavenu. Američtí vojáci ve vyžehlených olivově hnědých uniformách, nohavice úhledně zastrčené do nablýskaných kanadek mahagonové barvy, měli švih. Angličtí vojáci v baretech se potili v uniformách ze silné vlněné látky. Američtí námořníci z obchodních lodí vyhlíželi divoce v odřených kalhotách a špinavých svetrech, někteří s hustým plnovousem zachmuřeně čekali, až vojenská policie zkontroluje jejich dokumenty, než je vpustí do budovy.

Tu a tam německá policie v obarvených uniformách podobných vojenským vyklidila náměstí, zahnala žebronící děti do některé z postranních ulic, zatlačila vyzáblé sběrače vajglů na vzdálenější konec náměstí a tam je nechala odpočívat na schodišti u budovy německé poštovní správy. Fräuleinky na svém kolotoči přidaly trochu do kroku, ale policie se jich nikdy nevšimla.

Mosca vždycky nakoupil v Červeném kříži obložené chlebíčky a pak oba pokračovali a vmísili se mezi lidi proudící do Bürgerparku.

V neděli nepřítel stále ještě chodil na své tradiční odpolední vycházky. Němečtí muži si vykračovali s důstojností hlavy rodiny, někteří s nenacpanými dýmkami v ústech. Jejich manželky tlačily kočárky a děti pokojně a poněkud unaveně před nimi poskakovaly. Sluneční světlo zachytilo prach, jejž odpolední větřík zvedl z trosek, uvěznilo jej, zaplavilo jej, takže nad celým městem visela téměř neznatelná clona zlatého prachu.

A potom, když posléze měli za sebou velikou narudlou pustinu rozvalin, zemi z rozbořených domovů, hlínu z rozdrcených cihel a prachu a železa, dostali se na venkov a šli, dokud utrmácení neusedli na nějakém zeleném a hustě zarostlém poli. Odpočívali a dřímali a jedli obložené chlebíčky, které si přinesli, a když bylo místo dost odlehlé, poklidně se pomilovali v tom prázdném světě, který jako by je obklopoval.

Když se slunce sklonilo k druhému okraji oblohy, vydali se zas na cestu zpátky. Nad pustinou rozvalin se už smrákalo, a když přišli na náměstí, viděli americké vojáky opouštět budovu Červeného kříže. Vítězové měli už dost obložených chlebíčků, a zmrzliny, coca-coly, ping-pongu a profesionální sterilizované vlídnosti hostesek. Na ulici se vojáci loudali stejně jako na nárožích rodného města. Rady fräuleinek kroužících kolem budovy prořídly, nepřítel s dobyvatelem odcházeli do postranních uliček ještě zasutých troskami a mizeli v polozničených místnostech pobořených domů, nebo z nedostatku času ve sklepech podobným jeskyním.

Na temném a skoro ztichlém náměstí zůstalo už jen pár neodraditelných žebráků, tu a tam dítě, unavené a teď už jen postávající dívky. Jako když končí ples, prosakovaly z budovy zkomolené taneční melodie, měkce se přelévaly přes mlčenlivé postavy na ztemnělém náměstí a mezi rozvalinami splývaly dolů k Veseře, jako by sledovaly Moscu a Heliu až ke zvolna tekoucí řece; a ti dva, jak kráčeli po jejím břehu, nechávali hudbu za sebou a upírali oči na druhou stranu na město zalité měsíčním světlem.

V Metzer Strasse je Frau Meyer a Eddie Cassin očekávali s čajem a koláčky; občas Eddie ležel opilý do němoty na pohovce, ale probral se, jakmile uslyšel jejich hlasy. Pak vypili čaj a tiše rozprávěli, vnímali ten nový, ještě syrový poklid mírného letního večera a pomalu narůstající dřímotu, která je zavede do bezstarostného, bezesného spánku.

6

V ubytovně v pokoji vedle Moscy bydlel malý rozložitý civilista, který nosil obvyklou olivově hnědou uniformu. Avšak na rukávě nad loktem měl modrobílou lemovku s vyšitými písmeny AJDC. Vídávali ho málokdy a nikdo v ubytovně ho neznal, ale pozdě večer ho slýchali, jak chodí u sebe po pokoji, kde tiše vyhrávalo rádio. Jednou večer svezl Moscu džípem; Oba měli namířeno na večeři do Rathskelleru. Jmenoval se Leo a pracoval pro Joint, židovskou organizaci pro hospodářskou pomoc. Na džípu měl velkými bílými písmeny namalované její iniciály – American Joint Distribution Committee.

Když projížděli ulicemi, Leo se vysokým hlasem s anglickým přízvukem zeptal Moscy: „Nepotkali jsme se už někde? Připadáte mi známý.“

„Hned po válce jsem sloužil u okupační správy,“ odpověděl Mosca. Byl přesvědčen, že se spolu nikde neviděli.

„Aha,“ řekl Leo, „to vy jste přijel do Grohnu s těmi náklaďáky s uhlím, co?“

„To je pravda,“ přitakal Mosca překvapeně.

„Byl jsem v tom sběrném táboře jako propuštěný vězeň,“ zazubil se Leo. „Moc jste se při té práci nevyznamenal. Často jsme v sobotu a neděli neměli horkou vodu.“

„Nějaký čas jsme měli potíže,“ odpověděl Mosca.

„Ale pak se to dalo do pořádku.“

„Ano, ano,“ usmál se Leo. „Fašistickou metodou, ale asi to nešlo jinak.“

Povečeřeli společně. V normální době by Leo byl tlouštík. V levé polovině kostnatého obličeje s orlím nosem měl křečovitý tik. Měl nervózní a rychlé, ale neobratné pohyby, s nedostatečnou koordinací člověka, který nikdy nepěstoval žádný sport. Téměř všechny druhy sportu byly pro něho španělskou vesnicí.

Při kávě se Mosca zeptal: „Čím se zabývá vaše organizace?“

„Patříme pod Unrru,“ odpověděl Leo. „Distribujeme zásoby židovským osvobozeným vězňům, kteří čekají v táborech, až budou moct odjet z Německa. Sám jsem byl osm let v Buchenwaldu.“

Moscu napadlo, že v dávných dobách, které mu teď už připadaly neskutečné, jedním z hlavních důvodů, proč vstoupil do armády, bylo, že chtěl bojovat proti koncentračním táborům, jenomže to tehdy nebyl on, ale ten mladík na fotografii, ten, kvůli kterému si Gloria a jeho matka a Alf dělali tolik starostí. Ale když si na to vzpomněl, ozval se v něm jakýsi divný pocit, pocit rozpaků a ostychu, že mu to teď už je fuk.

„Ano,“ řekl Leo, „odvezli mě, když mi bylo třináct.“ Vyhrnul si rukáv a na předloktí, jako by tam bylo vyraženo červeným inkoustem, stálo šesticiferné číslo s rozmazaným písmenem na začátku. „Byl tam se mnou i můj otec. Zemřel pár let předtím, než tábor osvobodili.“

„Mluvíte dobře anglicky,“ řekl Mosca. „Nikdo by ve vás nehledal Němce.“

Leo na něho pohlédl s úsměvem a překotně a nervózně vysvětloval: „Ne, já nejsem Němec, jsem Žid.“ Na chvilku se odmlčel. „Ovšem byl jsem Němec, jenže Židé už nemůžou být Němci.“

„Jak to, že jste neodjel?“ zeptal se Mosca.

„Mám tu velmi dobré místo. Dostává se mi všech výhod, které mají Američané, a vydělávám slušné peníze. A kromě toho si musím rozmyslet, jestli mám odjet do Palestiny, nebo do Spojených států. Je velmi obtížné se rozhodnout.“

Dlouho spolu hovořili. Mosca pil whisky a Leo kávu. Jednu chvíli se Mosca přistihl, jak se Leovi snaží objasnit různé druhy sportu, jak se mu snaží skutečně vysvětlit, co přitom člověk cítí, poněvadž jeho společník prožil dětství a mládí v koncentračním táboře – byl o ně oloupen, nenávratně je ztratil.

Mosca se mu snažil sdělit pocity, které prožívá hráč basketbalu, když udělá fintu, a místo aby míč podal, jak očekává soupeř, vyskočí a střelí koš, pocity při hbitých otočkách a běhání na teplé dřevěné podlaze tělocvičny, pocity se zpoceným, unaveným tělem, které zázračně osvěží teplá sprcha. A potom jak kráčí po ulici s tělem uvolněným, s modrým sportovním vakem v ruce, a ví, že v cukrárně na ně čekají děvčata u zmrzliny.

A později to pokojné a naprosté zapomenutí, které přináší hluboký spánek.

Když jeli zpátky do ubytovny, Leo řekl: „Jsem pořád na jízdách, při mém zaměstnání musím hodně cestovat. Ale teď, když přichází chladnější počasí, budu se víc zdržovat v Brémách. Oba se lépe poznáme, že?“

„Ukážu vám, jak se hraje baseball,“ odpověděl Mosca s úsměvem, „abyste měl průpravu pro Ameriku. A neříkejte ‚na jízdách‘, to je německy. Říkejte ‚na cestách‘ nebo ‚cestuji‘ „.

Potom k nim občas chodil večer na návštěvu, pil čaj a kávu a Mosca ho naučil hrát karty – poker, kasino a remy. Leo nikdy nemluvil o době prožité v koncentračních táborech a nikdy nevypadal sklíčeně, ale ani jaktěživ neměl trpělivost setrvávat dlouho na jednom místě a jejich pokojný život ho nijak nelákal. Leo a Helia se velice spřátelili a on prohlašoval, že je to jediná dívka, která ho dokázala naučit, jak se správně tančí.

A když potom nastal podzim a stromy shodily listí na pěšiny pro cyklisty a rozestřely skvrnitý hnědozelený koberec podél stinných ulic, chladnější vzduch rozproudil v Moscovi krev a zaplašil jeho letní letargií. Vzrůstal v něm nepokoj a on chodil častěji jíst do Rathskelleru a popíjet do důstojnického klubu – do míst, kam Helia neměla přístup, protože patřila k nepříteli. Když se pozdě večer vracel přiopilý na ubytovnu, snědl hustou polévku z konzervy, kterou mu Helia ohřála na elektrické plotně, a potom spal přerušovaným spánkem. Často se ráno probouzel už za svítání a pozoroval šedivé mraky, které říjnový vítr hnal po obloze. Díval se na německé dělníky pospíchající k nároží, kde chytí strassenbahn do centra města.

Jednou ráno, když stál u okna, Helia vstala a přistoupila k němu. Měla na sobě nátělník, který používala místo noční košile. Položila mu paži kolem krku a oba hleděli dolů na ulici pod sebou.

„Nemůžeš spát?“ zamumlala ospale. „Býváš vždycky vzhůru tak časně.“

„Myslím, že budeme muset začít chodit víc ven. Tenhle domácí život mě zmáhá.“

Mosca pozoroval, jak se na Metzer Strasse rozvinuje rudohnědá pokrývka listí a zakrývá pod stromy blátivou cestu pro cyklisty.

Helia se k němu přitiskla. „Potřebujeme děťátko, nějaké báječné děťátko,“ pronesla tiše.

„Kristepane,“ odpověděl Mosca, „to vám führer podle všeho vtloukl tuhle blbost do hlavy.“

„Lidi měli rádi děti už předtím.“ Hněvala se, že se dovede vysmívat něčemu, po čem ona tolik touží. „Já vím, že každého, kdo chce mít děti, považují za hlupáka. Když jsem byla u flak, berlínské holky se nám z venkova smály, protože jsme stály o děti a hovořily o nich.“ Odtáhla se od něho. „Tak dobře, jdi do práce.“

Mosca se s ní snažil diskutovat. „Přece víš, že se nemůžeme vzít, dokud nebude zrušen ten zákaz. Všechno, co tu provádíme, je nezákonné, především to, že tady se mnou bydlíš. Kdyby přišlo dítě, musíme se přestěhovat do německého bytu, a to zas nesmím já. Kvůli bezpočtu věcí mě můžou poslat zpátky do Států a neexistuje jediná možnost, jak tě vzít s sebou.“

Usmála se na něho poněkud posmutněle. „Já vím, že mě tu teď už nenecháš.“ Moscu překvapilo a šokovalo, jak na tohle mohla přijít. Už dříve se rozhodl, že zmizí s falešnými papíry do ilegality, kdyby nastaly nějaké nesnáze.

„Ach, Waltere,“ řekla, „nechci být taková jako ti nájemníci pod námi – pít, chodit tančit do klubu a pak spolu do postele, a nemít kromě sebe nic, co by nás drželo pohromadě. Ten život, jaký vedeme, k tomu nestačí.“ Stála tam v nátělníku, který jí dosahoval právě jen ke kyčlím a k pupku, bez důstojnosti a bez studu. Měl chuť se usmát.

„To nikam nevede,“ odpověděl.

„Vyslechni mě. Když jsi odešel, byla jsem šťastná, že budu mít maličké. Myslela jsem si, že mám velké štěstí. Protože i kdyby ses byl nevrátil, byla bych měla na světě jinou bytost, kterou bych mohla mít ráda. Chápeš to? Z celé mé rodiny mi zůstala jen jedna sestra naživu a ta bydlí daleko odsud. Potom jsi přišel ty a odešel jsi a já neměla nikoho. Na celém širém světě nebylo nikoho, koho bych s radostí obšťastnila, nikoho, kdo by patřil do mého života. Nic není strašnějšího.“

Dole pod nimi vyšlo několik Američanů z domu na studenou ulici, odemkli řetízky u volantu na džípech a čekali, až se zahřeje motor. Zavřenými okny tlumeně pronikal dovnitř jeho sílící a ochabující hukot.

Mosca ji objal. „Nejsi ještě docela v pořádku.“ Podíval se na její nahé hubené tělo. „Nechci, aby se ti něco stalo.“ Hned jak to vyslovil, zaplavila ho vlna strachu, že ho z nějakého důvodu opustí a že on bude stát v šedivých zimních ránech samotný u okna, s prázdným pokojem za sebou, a že nějakým nepředvídaným způsobem ponese na tom sám vinu. Náhle se k ní otočil a řekl něžně: „Nezlob se na mne. Nějakou chvíli počkej.“

Spočinula mu v náručí a potom tiše řekla: „Vlastně se bojíš sám sebe. Myslím, že to víš. Vidím, jaký jsi k ostatním lidem a jaký jsi ke mně. Kdekdo si o tobě myslí, že jsi nepřívětivý, takový…“ hledala vhodný výraz, který by ho nerozhněval, „takový drsný. Já vím, že ve skutečnosti takový nejsi. Nikdy bych si nepřála lepšího muže, v žádném ohledu. Frau a Jürgen, když o tobě něco pěkného řeknu, se na sebe podívají. Já vím, co si myslí.“ Mluvila zatrpkle, se zatrpklostí všech žen, které obhajují svou pravdu světu nechápajícímu důvod jejich lásky. „Oni tomu nerozumějí.“

Nadzvedl ji, položil ji na postel a přetáhl přes ní pokrývku. „Nastydneš se,“ řekl. Naklonil se k ní, aby ji políbil, než odejde do práce. „Dám ti, cokoli si budeš přát,“ řekl a pak se usmál. „Zvlášť když to bude tak snadné. A nedělej si starosti, že mě někdy pošlou zpátky, i kdyby šlo o nevímco.“

„Ne, nebudu,“ řekla rozesmátá. „A dnes večer na tebe budu čekat.“

7

Kapela hrála zčerstva k tanci, když vešli do německého nočního lokálu. Byla to dlouhá pravoúhlá místnost bez ozdob, v bílém světle holých žárovek působila chmurně. Její stěny byly nahrubo omítnuty vápnem a vysoký kupolovitý strop připomínal vnitřek katedrály. Bývala to posluchárna, ale zbytek budovy se proměnil v ruiny.

Stály tu tvrdé zahradní židle a stoly byly rovněž holé a strohé. Nikde nebyly dekorace. Místnost byla přeplněná, lidé byli na sebe namačkáni, takže číšníci často nemohli obsloužit stůl sami a museli požádat bližší dvojici, aby podala objednané pití dál. Wolfa tu už znali a oni kráčeli za jeho korpulentní postavou ke stolu u zdi.

Wolf nabídl všem u stolu cigarety a číšníkovi řekl: „Šestkrát schnaps.“ Přitom vsunul číšníkovi do ruky zbytek cigaret v krabičce. „Ten kvalitní.“ Číšník se uklonil a odspěchal.

Frau Meyer otočila plavou hlavu, aby se rozhlédla po místnosti. „Není tu moc příjemně,“ řekla.

Eddie ji poplácal po ruce. „Holčičko, tohle je pro ty, co prohráli válku.“

Mosca se usmál na Heliu: „Ujde to, co říkáš?“

Zavrtěla hlavou. „Je to změna,“ odpověděla. „Abych viděla, jak se mí němečtí krajané baví.“ Moscovi ušlo, že se jí hlas slabounce zachvěl pocitem provinění, ale Eddie pochopil a jeho jemné rty se prohnuly v úsměvu. Objevil jsem zbraň, pomyslil si a pocítil náhlé nadšení, náhlé vzplanutí vášně.

„Ten podnik má zajímavou historii,“ řekl Wolf. „Nejdřív museli podmazat u okupační správy vedoucího odboru školství, aby vydal dobrozdání, že budova se nehodí pro školské účely, a pak ještě podplatit šéfa odboru kultury, aby místnost schválil jako zábavní podnik. Nikdo neví, jestli to tu nespadne.“ Dodal: „Ale stejně na tom nesejde, za pár dní to tady zavřeme.“

„Ale proč?“ zeptala se Helia.

„Počkejte a uvidíte,“ odpověděl Wolf s úsměvem zaníceného člověka.

Leo prohlásil, jako vždycky v dobré náladě: „Rozhlédněte se.“ Gestem objel místnost. „Jaktěživ jsem neviděl smutnější lidi. A to ještě platí, aby se mohli takhle otravovat?“ Všichni se zasmáli. Číšník přinesl objednané pití.

Eddie pozvedl sklenku. Nasadil komicky vážný výraz. „Mnoho štěstí našim dvěma přátelům, téhle dvojici, která se k sobě tak dokonale hodí. Podívejte se na ně. Ona je sličná a líbezná princezna. On zase zamračený rabiát. Bude mu zašívat ponožky a každý večer mu připraví trepky, a za to jí budou odměnou pádné nadávky a občas pohlavek. Přátelé, bude to dokonalé manželství. Potrvá sto let, jestliže ji on dřív nezabije.“ Napili se a Mosca a Helia se na sebe usmívali, jako kdyby znali odpověď, jakési tajemství, které nikdo jiný u stolu nemohl uhodnout.

Obě dvojice odešly tančit na malý parket pod zvýšeným pódiem na druhém konci místnosti. Wolf a Leo zůstali u stolu sami. Wolf se rozhlížel zkušeným pohledem.

Nad lidmi v nabitém sále se vznášel cigaretový kouř k vysokému kupolovitému stropu. Byla to, smíšená společnost – starší manželské dvojice, které možná prodaly nějaký zachovalý kus nábytku a rozhodli se na jeden večer zapomenout na fádní jednotvárnost svého života; mladí šmelináři s kamarádskými styky u amerického proviantu a vojenských prodejen seděli u stolů s navoněnými mladými dívkami v nylonových punčochách; postarší muži, kteří načerno obchodovali se šperky a kožichy, automobily a jinými cennými věcmi, seděli s dívkami, které nebyly nijak přepychově oblečeny a patřily k nim jako stabilní placené milenky.

V přeplněné místnosti nebylo příliš hlučno a lidé se spolu bavili celkem potichu. Nápoje objednávali jen čas od času a nikde nebylo vidět žádné jídlo. Kapela se ze všech sil pokoušela napodobit džezový styl amerických melodií, bubeník házel hranatou hlavou, jak usilovně, ale ukázněně imitoval americké hráče, jenže vnitřní rytmus mu úplně unikal.

Wolf zdravil kývnutím několik hostů u jiných stolů, kterým prodával cigarety pro černý trh. Hned jak vešli, každý v nich poznal Američany, pomyslel si, a kupodivu je prozrazovaly spíš kravaty než co jiného. Ostatní hosté byli stejně dobře oblečeni, ale z jakéhosi důvodu se kravaty nedaly koupit na černém trhu, a tak měli vázanky z fádních, hrubě přistřižených kusů látek. Wolf si v duchu říkal, že na to nesmí zapomenout. Další možnost, jak si snadno vydělat dolar.

Kapela dohrála a taneční páry se rozešly ke stolům. Eddie, celý ruměný po tanci i z dotyku těla frau Meyer, pozorně sledoval Heliu, jak usedá a pak se naklání k Moscově židli a opírá se dlaní o jeho rameno. V duchu si představoval její pevné bílé tělo na hnědé vojenské dece, jak roztahuje nohy a on se svým obličejem už už se dotýká jejího úhledného a poddajného obličeje. Jednu chvíli si byl jist, že se mu to povede – jak k tomu dojde, to nevěděl – ale pak se ta představa roztříštila, když z růžového světelného kruhu, v němž hrála kapela, jediné přívětivé barvy v místnosti, zazněly tři krátké břeskné zvuky trubky.

Šum hlasů ustal, zářivě bílá světla zbledla a místnost se proměnila v jeskyni, v jejímž šeru nebylo už vidět vysoký kupolovitý strop nad stoly.

Na pódium posluchárny vystoupila skupina dívek, které tančily tak mizerně, že když odešly, neozval se ani ze zdvořilosti slabý potlesk. Po nich přišel žonglér a potom akrobati. A pak zpěvačka s robustní postavou a slabým vysokým hláskem.

„Prokrista,“ řekl Mosca, „rychle odsud zmizme.“

Wolf zavrtěl hlavou. „Vydrž ještě moment.“

Diváci stále ještě neztratili zájem, stále ještě něco čekali. Trubka zazněla znovu a světla téměř úplně pohasla. Pódium na konci sálu se změnilo v čtverec zalitý žlutým světlem a do něho nonšalantně z temnoty postranních kulis vešel elegantně oděný drobný muž s plnou kulatou plastickou tváří rozeného komika. Uvítal ho bouřlivý potlesk. Oslovil posluchače konverzačním tónem, jako kdyby ho od nich nic nedělilo:

„Musím se omluvit, že dnes večer své proslulé číslo nepředvedu celé. Můj pes Fricek není nikde k nalezení.“ Odmlčel se s lítostivým výrazem na tváři a pak pokračoval naoko rozhněvaně: „Je to ostuda, opravdu je to ostuda. Vycvičil jsem si už deset psů a každý se mi ztratil. Ten z Berlína – je pryč. Další zmizel v Düsseldorfu – teď i tady. Pořád to samé.“ Na pódium vyběhla dívka. Zašeptala mu něco do ucha. Komik přikývl a hbitě se otočil k posluchačstvu: „Přátelé, vedení podniku mě požádalo, abych vám oznámil, že hned po mém vystoupení budou k dostání obložené chlebíčky s masem.“ Mrkl. „Nemusíte odevzdávat přídělové lístky, ale samozřejmě zaplatíte přemrštěnou cenu. Nuže, jak jsem už říkal.“ Odmlčel se. Na jeho tváři se vystřídal v komickém sledu výraz údivu, rozmrzelosti a posléze plného pochopení, že diváci vybuchli v hlasitý smích. „Fricek, můj Fricek,“ vykřikl a utíkal z pódia. Za okamžik se volným krokem vrátil na osvětlené prostranství žvýkaje obložený chlebíček. Když smích utichl, pronesl smutným hlasem: „Příliš pozdě. Ale až do konce mi zůstal věrným přítelem. Chlebíček chutná opravdu výborně.“ Ukousl veliký kus, takže z něho téměř nic nezůstalo. Počkal, až potlesk utichne, utřel si ústa a potom z kapsy vytáhl kus papíru.

Zvedl ruku žádaje o ticho a spustil: „Dnes si kdekdo dělá starosti kvůli kaloriím. Tady čtu, že potřebujeme 1300 kalorií denně, abychom zůstali naživu, a že podle přídělů stanovených okupační správou dostáváme 1550 kalorií. Nemíním úřady kritizovat, ale chtěl bych dnes zdůraznit, jak opatrně musíme rozdělit těch dvě stě kalorií navíc. Řeknu vám několik jednoduchých pravidel.“

Opakoval všechny omšelé vtipy o kaloriích, ale s takovou profesionální obratností, že jeden výbuch smíchu vyrážel za druhým. Byl vyrušen spoře oděnou dívkou, která vtančila na pódium a kroužila kolem něho. Sledoval ji žádostivým zkoumavým pohledem a potom z kapes vyndal mrkev, hlávku salátu a hrst fazolí. Počítal na prstech a pak zavrtěl hlavou. Nato pokrčil rameny a řekl: „Ta by spotřebovala nejmíň tisíc kalorií.“

Dívka do něho strčila. Mimicky jí vysvětlil, jaké má potíže. Sáhla do záňadří a vyndala malý hrozen vína. Němohrou jí naznačil, že to nestačí. Chystala se zajet si rukou do kalhotek, ale on s výrazem šlechetného sebezapření hlasitě pronesl: „Prosím, to bych nemohl.“ Když děvče smutně odcházelo z pódia, natáhl paži a řekl: „Kéž bych jen měl horký biftek.“ K vysokému klenutému stropu stoupal smích.

Komikův plastický obličej na pódiu zčervenal vzrušením nad tím, jak dokáže ovládat diváky. S ohromnou vervou rychle po sobě imitoval – Rudolfa Hesse, jak plácá šílené nesmysly a prchá letounem do Anglie, potom Goebbelse, jak směšnými nehoráznými lžemi vysvětluje své ženě, proč nebyl v noci doma; Göringa, jak slibuje, že Berlín nebude nikdy bombardován, a přitom se schovává pod stůl, aby unikl padajícím troskám. Když komik odešel z pódia, hlediště mu bouřlivě aplaudovalo, dokud se zase nevrátil. Pak teprv diváci zatajili dech a zmlkli.

Vlasy měl přičísnuté nízko do čela a nad horním rtem bylo vidět rozmazanou šmouhu, která vypadala jako krátký knírek. Jeho plastický obličej byl zkroucen do překvapivě věrné masky Hitlera. Stál u postranních kulis a výraz jeho tváře byl dílem parodický, dílem vážný. Vyzařovala z něho moc a magnetismus. Hypnotizoval diváky svým pohledem, a zvučným hlasem, který se nesl až k vysokému stropu, se zeptal: „Chcete, abych se vrátil?“

Na chvíli se rozhostilo zaražené ticho, a jak tam stál, na jeho bílé zamoučené tváři se rozestřel vražedný úsměv úspěšného Antikrista. Diváci pochopili.

V sále nastalo boží dopuštění. Muži vyskakovali na židle a na stoly a křičeli: „Ja. Ja.“ Ženy zběsile tleskaly. Někteří diváci dupali nohama, jiní tloukli pěstí do stolu. Místnost se naplnila řevem, který narážel na zdi a odrážel se od stropu.

Wolf se napřímil a hleděl přes hlavy zástupu na jeviště s mrazivým úsměvem na tváři. Mosca porozuměl a zaklonil se v židli upíjeje ze skleničky. Frau Meyer se dívala na stolní desku a pokoušela se potlačit radostný úsměv. Eddie se jí zeptal: „Co se to děje, co se u čerta děje?“ Frau Meyer řekla: „Nic se neděje. Nic.“ Helia pohlédla přes stůl na Lea. Tvář měl nehybnou, ale levá polovička obličeje se mu škubala nepotlačitelným tikem. Zrudla a bezděčně zavrtěla hlavou, jako by chtěla odmítnout jakoukoli odpovědnost, neznat se k tomu, co se tu dálo. Ale Leo od ní odvrátil pohled a znovu se upřeně zadíval na pódium.

Komikův plastický obličej měl nyní normální výraz. Jak se ukláněl, ulízl si vlasy zas dozadu. Iluze se rozplynula a komik přijímal potlesk jako povinnou odměnu za potěšení, které jim jeho umělecký výkon poskytl.

Kapela spustila taneční melodii. Wolf usedl a pokyvoval hlavou, jako by toho mnoho pochopil. Páry odcházely na taneční parket. Mnozí hosté přejeli pohledem jejich stůl. Dva mladíci u nedalekého stolu rozesmáli děvčata sedící s nimi téměř do nepříčetnosti svým polohlasným vtipkováním.

Leo zíral na stůl a cítil, jak se mu škubou obličejové svaly. Kypěl v něm hněv, byl uražený a bezmocně zoufalý. Doufal, že někdo z ostatních navrhne, aby opustili lokál.

Mosca ho pozoroval. Pochopil a oslovil Wolfa a ostatní: „Pojďme pryč.“ Když se zvedl, viděl, že jeden z obou mladíků si natočil židli tak, aby seděl čelem k jejich stolu a mohl se s pobaveným úšklebkem pást očima na Leovi. Nad čelem měl lysinu, tvář masitou s energickými rysy.

Mosca kývl hlavou na Wolfa: „Toho chlapa si odvedem.“

Wolf si Moscu zkoumavě prohlížel, jako by postřehl něco, co tušil a v co doufal. „Dobrá, mám tu legitimaci zpravodajce a můžu ho vyvést ven. Máš zbraň, pro všechny případy?“

„Malou maďarskou pistoli,“ odpověděl Mosca. Leo zvedl hlavu: „Ne, nic podobného si nepřeju. Prostě odejdeme.“

Helia stiskla Moscovu paži. „Ano, pojďme pryč,“ řekla. Ostatní se zvedli. Wolf zase kýval hlavou, jako by cosi pochopil. Podíval se na Lea útrpně a pohrdavě. Viděl, že Mosca se zachmuřil a pokrčil rameny a vykročil ke dveřím. Když Wolf procházel kolem toho druhého stolu, naklonil se k mladému Němci a zadíval se mu zblízka do očí. „Hlasitý smích může člověku velice uškodit, rozuměl jsi?“ Letmo mu ukázal svůj průkaz zpravodajce, věděl, že Němec pochopí, co tam stojí. Pak se s úsměvem vydal za ostatními, a když odcházeli, nikdo se už nesmál.

Vrátili se do Moscova pokoje na skleničku. Na elektrickém vařiči, stojícím ve vojenském kufříku, začala Helia smažit slaninu na chlebíčky.

Usadili se kolem velkého čtverhranného stolu, jen Eddie se uvelebil ve vypolštářovaném křesle v rohu místnosti. Mosca odemkl bíle natřený šatník a vyndal odtud alkohol a cigarety.

„Jak si tohle ti pacholci můžou dovolit?“ ozval se Eddie z křesla.

„Brzy to skončí,“ řekl Wolf. „Už si párkrát pustil hubu pěkně na špacír, ale dnes večer zašel příliš daleko. A jak se vám líbil ten aplaus, co?“ Wolf pokyvoval svou bledou masitou tváří v pobaveném údivu. „Tihle skopčáci se nikdy ničemu nenaučí. Mysleli byste, že když teď slízli nářez, přejde je navždycky chuť se prát. Ale nedají si pokoj. Mají to prostě v krvi.“

Mosca žertem poznamenal: „Leo, podle všeho by sis měl už radši jednou rozmyslet, kam půjdeš – do Palestiny, nebo do Států.“ Leo pokrčil rameny a popíjel kávu.

„Můžeš do Států?“ zeptal se Wolf.

„Ovšem,“ odpověděl Leo. „To bych mohl.“

„Tak tedy jeď.“ Wolf si ho pátravě prohlížel. „Pokud můžu soudit podle, dnešního večera, jsi, na průkopníka moc měkký.“

Leo si přitiskl dlaň na levou polovinu obličeje.

„Nech toho,“ řekl Mosca.

„Ne. Nevykládej si to špatně, Leo, ale s tvým národem je vždycky potíž v tom, že nikdy neklade odpor. Někteří vás považují za zbabělce. Podle mého je to v tom, že jste příliš civilizovaní. Nevěříte v násilí. Třeba dneska večer kdybychom toho chlapa vyvedli ven a dali mu nakládačku, bylo by to aspoň drobet k něčemu dobré. Jestli váš národ jednou získá vlastní stát, poděkujte za to svým teroristickým organizacím. Teror a násilí jsou mocné zbraně. Používají jich organizace ve všech zemích a nikde nepodceňují jejich sílu. Překvapuje mě, že po tom, co jsi prožil, tohle nevíš.“

Leo řekl pomalu: „Nebojím se odejít do Palestiny a vím, že je to v jistém ohledu má povinnost. Ale taky myslím na to, jaký tam budu mít tvrdý život. Teď si chci užívat. Můžu se na to dívat jen z tohohle zřetele. A přesto se stydím, že se na to takhle dívám. Jenže stejně půjdu.“

„Moc dlouho to nevykládej,“ řekl Wolf. „Tihle skopčáci se jaktěživo nezmění. Denně se o tom můžeš přesvědčit.“

Leo pokračoval, jako by ho neslyšel. „A pokud jde o teror a násilí, já v to nevěřím. Můj otec byl v táboře se mnou; mimochodem to byl Němec a matka byla Židovka. Otce odvedli jako politického vězně dřív než mě.“

Svaly na tváři se mu začaly zase škubat a Leo si na ně položil ruku, aby tik uklidnil. „Zemřel tam, ale před smrtí mi ještě dal ponaučení. Řekl mi, že jednoho dne budu volný a že to nejstrašnější, co by mě mohlo postihnout, je proměnit se v někoho takového, jako byli naši věznitelé. A já mu věřím dosud. Někdy to bývá obtížné, ale dosud mu věřím.“

Wolf zavrtěl hlavou. „Já vím. Znám lidi, jako byl tvůj otec,“ pronesl bezbarvým hlasem.

Helia a Frau Meyer roznášely chlebíčky s osmaženou slaninou. Leo si nevzal. „Jdu si lehnout,“ řekl. Odešel a vzápětí ho slyšeli ze sousední místnosti, odkud se z jeho rádia ozývaly jemné tóny smyčcových nástrojů nějaké německé stanice.

Frau Meyer přistoupila k Eddiemu a škádlivě do něho dloubla: „Nech toho snění,“ řekla.

Eddie se usmál a jeho hezká, jemná tvář změkla ospalou něhou. Když Helia poklekla k elektrickému vařiči, pozoroval ji přes sklenku, kterou držel v ruce, a myslel si: Stane se to v tomhle pokoji. Rýsoval se před ním zřetelně každý jednotlivý kus nábytku, jako kdyby tu nebyli žádní lidé. Tohle dělal ustavičně, v duchu si vybavoval výjevy se ženami, s nimiž se ještě ani nepokusil sblížit.

Wolf žvýkal chlebíček se slaninou. „Je to divné, jaké mívají lidi nápady.“ Ztišil hlas. „Dozorci v tom táboře, kde byl Leo zavřený, byli podle všeho normální lidé jako my tady. Prostě plnili rozkazy. Když jsem za války pracoval u kontrašpionáže, přivedli nám třeba zajatce a major se kouk na hodinky a řekl: Ve dvě hodiny chci mít tuhle a tuhle informaci. A my mu ji dali. Wolf dostal od Moscy doutník a pokuřoval. „Odjel jsem do Států na dovolenou, než jsem nastoupil tady, a viděl jsem tam pár válečných filmů. Vždyť to znáte, hrdina se dá mučit, ale radši v bolestech zemře, než aby něco prozradil.“ Wolf mávl doutníkem v rozhorlení nad tou vzpomínkou. „Přirozeně nemůžou ani přibližně naznačit, jak vypadá skutečnost.“ Odmlčel se a upřeně se zadíval na Moscu. „Styděli by se to přiznat. Člověk se přestane ovládat, když se zmáčkne patřičným způsobem. Každý do jednoho.“

Mosca dolil sklenky; všichni až na Wolfa byli ospalí. Frau Meyer se schoulila Eddiemu na klín a Helia se natáhla na pohovku u zdi naproti posteli. Wolf se usmál. „Já na to šel svou zvláštní metodou. Zajatec pokaždé dostal nejdřív nářez a teprve pak jsem ho vyslýchal. Jako v tom vtipu o novomanželích. Hned jak zůstanou spolu sami, manžel jí jednu střihne a řekne: ‚To je pro nic za nic, jen abys věděla, že musíš poslouchat. Má to stejný účel.‘ Zazubil se přívětivě a jeho obličej, bledý jak stěna, nabyl dobráckého výrazu. „Já vím, cosi myslíte – že jsem bezcitný pacholek. Jenomže i tuhletu práci musel vždycky někdo dělat. Bez ní se války nevyhrávají. Věřte mi, že přitom necítím žádnou sadistickou rozkoš, jak to ukazují v kinech. Ale bez toho to nejde. Vždyť jsem za to sakra dostal metál.“ Pak ještě rychle a upřímně dodal: „Samozřejmě jsme nikdy nebyli tak suroví jako Němci.“

Eddie zívl. „Je to moc zajímavé, ale myslím, že už půjdu k sobě dolů.“

Wolf se omluvně zasmál. „Počítám, že na přednášku už doba moc pokročila.“ Když Eddie a Frau Meyer odešli, Wolf dopil a oslovil Moscu: „Vyprovoď mě dolů, musím s tebou mluvit.“ Sešli na ulici a posadili se do Wolfova džípu.

„Eddie nemyslí na nic jiného než na ženské v rozkroku,“ pronesl Wolf vzteklým, opovržlivým tónem.

„Prostě byl ochrápaný,“ odpověděl Mosca.

„Jak to, že nosíš zbraň?“ zeptal se Wolf.

Mosca pokrčil rameny. „Je to myslím návyk. A zatím ještě není tak dlouho po válce.“

Wolf kývl. „Já taky nechodím rád večer po ulicích neozbrojený.“ Na chvíli se rozhostilo ticho a Mosca sebou neklidně zavrtěl.

Wolf zabafal z doutníku. „Potřeboval jsem si s tebou promluvit mezi čtyřma očima, protože mám nápad, jak se napakovat. Počítám, že každý, kdo dělá u okupační správy, si mastí kapsu. Mám spoustu známostí, dostanu šperky za cigarety a podobné artikly. Můžu tě do toho zapojit.“

„Sakra,“ odvětil Mosca netrpělivě, „takovou spoustu cigaret neseženu.“

Wolf zaváhal a potom pokračoval: „Víš, jednou třeba budeš potřebovat fůru peněz. Kdyby například přistihli Heliu ve tvém bytě, slízneš to horký a pomažeš zpátky do Států.“ Zvedl ruku. „Já vím, přejdeš do ilegality, spousta chlapů to tak udělala. Jenomže k tomu potřebuješ mít prachy. Anebo, řekněme, ji budou chtít zašít a ty ji budeš muset odvézt pryč z Německa. Seženeš sice falešný papíry, ale při placení se hezky prohneš. Ať půjdeš kam chceš, do Skandinávie, Francie nebo jinam, všude je živobytí drahé. Už jsi o tom někdy přemýšlel?“

„Ne. Ještě ne,“ odvětil Mosca zvolna.

„No a já mám nápad. Potřebuju ale pomoc, a proto ti to říkám. Nejsem žádný lidumil. Máš zájem?“

„Ven s tím,“ řekl Mosca.

Wolf se zvolna odmlčel a zadýmal z doutníku. „Znáš peníze, které používáme, vojenské asignace? Na černém trhu je o ně obrovský zájem. Pak je zas vyměňují s americkými vojáky za peněžní poukázky. Musejí ale na to jít pěkně pomalu. No a my si můžeme všecky asignace, co seženeme, vyměnit za poštovní poukázky, i když se to nedalo provádět se starými okupačními markami.“

„Takže co?“ zeptal se Mosca.

„Povím ti to v kostce. V posledních pár týdnech se zdá, že němečtí šmelináři sehnali ohromnou fůru vojenských asignací. Docela mi to sype, když jim je vyměňuji za peněžní poukázky. Zapojím tě do toho taky. A teď dobře poslouchej. Začalo mi to vrtat hlavou, a tak jsem čmuchal, až jsem se doslechl parádní historku. Loď, co vezla ty asignace ze Států, zakotvila v Bremerhavenu. A třebaže se všecko dělalo pod pokličkou, nějak se to proneslo a celá jedna bedna s asignacemi, přes milión dolarů, z lodi zmizela. Armáda drží zobák, protože by vypadala pitomě. Co tomu říkáš?“ Wolf se během vyprávění celý rozohnil. „Milión dolarů,“ opakoval.

Mosca se zakřenil, když slyšel, s jakou dychtivostí v hlase to Wolf pronesl. „To je pěkná hromádka peněz,“ řekl.

„A teď můj návrh. Ty prachy se podle všeho rozkutálely po celé zemi, ale bude tu nějaká parta, která z toho má pořádný žvanec. Jestli se nám je podaří najít, máme vyhráno. Dá to ovšem fušku.“

Mosca se zeptal: „Jak je vypátráme a jak to s nimi skoulíme?“

„Najít ty peníze nech na mně,“ odpověděl Wolf, „ty mi ovšem pomůžeš. Není to tak obtížné, jak se to jeví, a nezapomeň, že jsem profesionál. Mám moře známostí. Vemu tě s sebou od jednoho k druhému a budu tě představovat jako hlavouna z vojenské prodejní sítě, který hledá kontakty, aby moh zašmelit cigarety po třech čtyřech dolarech za kartón. To je cena, na kterou hned skočej. Takhle odbydeme nějakých dvacet třicet kartónů. Já je už seženu. Roznese se to. Pak řekneme, že potřebujeme prodat pět tisíc kartónů, ale v celku. Veliký kšeft. Nějaký důvod si už vymyslíme. Jestli bude všechno klapat, určitě se někdo objeví a my s ním obchod uzavřeme. Přinesou nám asignace v hodnotě dvaceti papírů. Vememe je. Nemůžou se obrátit na naše ani na své policajty. A jsou v prdeli.“ Wolf se odmlčel, nervózně zabafal a hodil nedopalek doutníku na ulici. Potom tiše pokračoval: „Bude to perná práce, běhat v noci po městě aspoň dvakrát týdně. A ten poslední zátah si vyžádá silné nervy.“

„Lupiči a poldové jak v detektivce,“ řekl Mosca a Wolf se usmál. Mosca se zadíval na tmavou ulici a přes zbořeniště. V dáli, jako by až někde za jezerem nebo prérií, zahlédl osamělou tramvaj, jejíž žluté světlo se pomalu pohybovalo temnotou města.

Wolf řekl pomalu a vážně: „Musíme si připravit vlastní budoucnost. Někdy mám pocit, že jsem dosud žil jako ve snách, nic doopravdy, a možná že i ty máš stejný dojem. Teď se musíme přichystat, že budeme skutečně žít, a to nám dá zabrat, pořádně zabrat. Tohle je naše poslední šance, jak si zvednout životní úroveň.“

„Jsem pro,“ odpověděl Mosca, „ale vypadá to zatraceně komplikovaně.“

Wolf zavrtěl hlavou. „Třeba to nevyjde. Ale zatím ti přihraju trochu toho výměnného kšeftu. Hodí ti to v každém případě pár stovek, i kdyby náš plán vybouchl. A jestli budeme mít kliku, aspoň trošku kliku, šábneme se o takových patnáct až dvacet talířů. A možná i víc.“

Když Wolf nastartoval motor a Mosca vylezl z džípu, díval se za ním, jak odjíždí. Podíval se vzhůru a uviděl Hellinu tmavou hlavu v osvětlené tabuli svého okna. Zamával na ni a pak vešel do domu a vyběhl nahoru po schodech.

8

Mosca se schoulil v zaparkovaném džípu, aby se schoval před chladným větrem říjnového podvečera. Od promrzlé kovové podlahy byl prochladlý v celém těle.

O kus dál vedla ulice k důležité křižovatce, kde tramvaje odbočovaly doleva a doprava a vojenská vozidla na chvilku zastavovala, aby si řidiči mohli přečíst dlouhou řadu bílých tabulí, označujících, kudy se dát k různým vojenským velitelstvím ve městě. Do všech čtyř stran se prostíraly trosky jako hrbolaté pastviny, a dál za křižovatkami, kde už vyrůstaly domky, otevřel své brány malý německý biograf a dlouhá fronta návštěvníků pomalu mizela uvnitř.

Mosca byl hladový a netrpělivý. Pozoroval, jak tři nákladní auta zakrytá plachtou s německými válečnými zajatci projela kolem a zastavila na křižovatce. Podle všeho jsou to váleční zločinci, pomyslel si. Džíp s dvěma ozbrojenými strážnými jel předpisově za nákladním vozem. Ze dveří krejčovství vyšel Leo a Mosca se napřímil na sedadle.

Oba viděli, jak se na protější straně ulice jakási žena rozběhla a začala křičet. Seběhla z chodníku a nemotorně, zběsile utíkala ke křižovatce. Divoce mávala paží a rozčileným jekotem bez ustání vykřikovala nějaké nesrozumitelné jméno. Na korbě posledního nákladního vozu se zajatci ženě také zamávala nějaká postava. Náklaďák nabral rychlost a džíp mu byl v patách jak ovčácký pes. Žena poznala, že je to beznadějné, a zastavila se. Padla na kolena a potom se zhroutila na silnici a zatarasila dopravu.

Leo nasedl do džípu. Hukot a otřesy motoru jim dávaly iluzi tepla. Počkali, až ženu odnesli na chodník, pak teprv Leo rozjel džíp. O tom, co viděli, nepadlo ani slovo. Nijak se jich to netýkalo, ale hluboko v Moscově paměti se začínala probouzet a formovat a vybavovat jakási neurčitá důvěrná vzpomínka.

Krátce předtím, než válka skončila, byl v Paříži a uvízl uprostřed ohromného davu. Snaha se z něho vymotat na něj tlačila jak noční můra, proti své vůli byl dostrkán až do středu, do ohniska. A tam se pomalu metr po metru prodírala šňůra nákladních vozů s nezakrytými korbami mezi zástupy lidí, kteří se tlačili v ulicích, na chodnících a v kavárnách; na valnících byli osvobození francouzští váleční zajatci, dělníci zavlečení na otrocké práce, muži, které už pokládali za mrtvé. Ovace a jásot nadšeného davu přehlušil radostné volání mužů na nákladních autech. Skákali do výše a nahýbali se přes postranice automobilů, aby dostali polibek nebo kytici bílých květin, kterou jim lidé podávali i házeli. Pojednou se jeden z mužů vymrštil ven, sklouzl po hlavách lidí, na které padl, a svezl se na zem. Nějaká žena si k němu proklestila cestu a strhla ho do prudkého, vlastnického objetí. Někdo z nákladního vozu vyhodil berlu a vykřikoval oplzlé gratulace, které by jindy každé ženě vehnaly ruměnec do tváře. Ona se však smála stejně jako všichni ostatní.

Mosca nyní prožíval stejný otřes, stejný pocit lítosti a viny jako tehdy.

Když Leo zastavil s džípem před Rathskellerem, Mosca vystoupil. „Nemám chuť na jídlo,“ řekl. „Uvidíme se později na ubytovně.“

Leo, který právě nasazoval visací zámek na zajišťovací řetízek volantu, pozvedl udiveně hlavu.

„Není ti dobře?“ zeptal se.

„Trochu mě bolí hlava. Rozchodím to.“

Roztřásla ho zima a zapálil si doutník; hustý tabákový dým mu ohřál tvář. Zamířil do úzkých tichých postranních uliček, které nebyly průchodné, protože suť z rozbořených domů zavalila chodníky; opatrně našlapoval mezi troskami, aby v houstnoucím šeru neupadl.

Když vešel do svého pokoje, cítil se opravdu malátně, tváře měl horké a rozpálené. Nerozsvítil a svlékl se, šaty hodil naproti na pohovku a lehl si do postele. Pod pokrývkami mu stále ještě byla zima a cítil zápach vyhaslého oharku doutníku, který nechal ležet na kraji stolu. Schoulil se do klubka, aby se ohřál, ale přesto jej stále roztřásala zima. Ústa měl vyprahlá a v hlavě cítil pomalé jednotvárné bušení, mírně pobolívající.

Slyšel otáčet klíčem ve dveřích a Heliu, když vešla do pokoje. Světlo se rozžalo. Přistoupila k posteli a usedla na ni.

„Necítíš se dobře?“ zeptala se ho účastně. Značně se vylekala, když ho viděla v tomhle stavu.

„Je to jen nastuzení,“ řekl Mosca. „Dones mi aspirin a vyhoď ten doutník.“

Odešla do koupelny pro sklenici vody, a když mu ji podávala, pohladila ho rukou po vlasech a zamumlala: „Je to zvláštní, vidět tě nemocného. Mám jít spát na pohovku?“

„Ne,“ odpověděl Mosca. „Je mi pekelná zima. Pojď si lehnout ke mně.“

Zhasila světlo a šla k posteli, aby se svlékla. V setmělém pokoji nejasně viděl, jak si na opěradlo křesla věší šaty. Cítil, jak má tělo rozpálené horečkou a touhou, a když Helia ulehla do postele, přitiskl se k ní. Její ňadra a stehna a ústa chladily, tváře měla studené a on ji svíral v těsném objetí.

Když zase spočinul hlavou na podušce, cítil, jak je zpocený mezi stehny a jak mu pot stéká po zádech. Bolení hlavy ho přešlo, ale zdálo se mu, že cítí bolest až v kostech. Natáhl se přes ni k nočnímu stolku pro vodu.

Helia přejela dlaní přes jeho rozpálený obličej. „Miláčku, doufám, že se ti tím nepřitížilo.“

„Ne, cítím se líp,“ odvětil Mosca.

„Nechceš, abych si teď šla lehnout na pohovku?“

„Ne, zůstaň tady.“

Natáhl ruku a vzal si cigaretu, ale udělal jen několik tahů a zamáčkl ji o zeď, dívaje se, jak se vějíř rudých jisker snesl na pokrývku. „Snaž se usnout,“ řekla.

„Nemůžu spát. Přihodilo se dnes něco zvláštního?“

„Ne. Jenom jsem večeřela s Frau Meyer. Jürgen tě viděl vejít do domu a přišel mi to nahoru vyřídit. Povídal, že nevypadáš dobře, a jestli bych radši nešla hned dolů. Je to velice hodný člověk.“

„Dnes jsem viděl podivnou věc,“ řekl Mosca a vyprávěl jí o té ženě.

V temnu místnosti cítil její mlčení. Helia si myslela: Kdybych v tom džípu seděla já, rozhodně bych ji vzala do vozu a jela za nimi, aby se netrápila kvůli tomu, co viděla. Muži jsou tvrdší, myslela si, nemají tolik soucitu.

Neřekla však nic. Zvolna, jako za jiných tmavých nocí, přejížděla konečky prstů po jeho těle, po jizvě, která se táhla po jeho trupu shora dolů. Přejížděla prsty po tom hrbolatém švu jako dítě, které popojíždí autíčkem sem a tam přes hrbol na chodníku; mírné stoupání a klesání působí téměř hypnotickým vlivem.

Mosca se posadil zpříma, takže se rameny opíral o dřevěné čelo postele. Sepnul si ruce za týlem, měl je jako podušku, a klidně řekl: „Měl jsem štěstí, že ji mám na místě, kde ji nikdo nevidí.“

„Já ji vidím,“ řekla Helia.

„Přece víš, co tím myslím. Byl by to rozdíl, kdybych ji měl na tváři.“

Stále mu hladila jizvu. „Pro mě ne,“ řekla.

Mosca se při té horečce cítil nepříjemně. Helliny prsty konejšivě po něm přejížděly a on věděl, že pochopí, co kdysi udělal.

„Neusni,“ řekl. „Pořád se ti chystám o něčem povědět, ale nikdy jsem to nepokládal za dost důležité.“ Komicky napodobil zpěvavý hlas člověka, který se chystá vypravovat dítěti pohádku. „Povím ti jeden příběh,“ řekl. Zašmátral po cigaretě na nočním stolku.

Sklad munice se prostíral mnoho mil do dáli a dělové náboje byly navršeny do hromad jako černé sáhové dříví. Mosca seděl v kabině nákladního auta, které mělo tvar náboje, a pozoroval, jak zajatci nakládají vozidla stojící před ním. Zajatci byli oblečeni do zelených cvilinkových pracovních úborů a na hlavě měli pomačkané klobouky z téhož materiálu. Snadno by splynuli s lesem, který se kolem prostíral, nebýt velkých bílých písmen P na jejich zádech a obou nohavicích.

Odněkud z lesa se ozvalo trojí hvízdnutí na píšťalku – signál k návratu. Mosca seskočil z kabiny nákladního auta a křikl: „Hej, Fritzi, poď sem.“

Zajatec, kterého jmenoval kápem nad dělníky z jeho tří nákladních aut, k němu přišel.

„Stačíme ještě naložit zbytek, než pojedeme?“

Němec, drobný, asi čtyřicetiletý muž s podivně vrásčitou staromladou tváří stál před Moscou bez výrazu servilnosti; pokrčil rameny a lámanou angličtinou odpověděl: „Budem pozdě na večeři.“

Zazubili se na sebe. Každý z těch ostatních zajatců by byl Moscu ujišťoval, že se ten náklad ještě dodělá, jen aby si udělal u něho oko.

„Dobrá, praštíme s tím,“ řekl Mosca. „Ať si parchanti řvou.“ Dal Němci cigaretu a ten si ji strčil do kapsy zelené cvilinkové kazajky. Podle předpisů bylo zakázáno kouřit v prostoru muničního skladu, i když Mosca i ostatní vojenské stráže na zákaz nedbaly.

„Nalož ostatní fricky do vozů a spočítej je.“ Němec odešel a zajatci začali vylézat na valníky nákladních aut.

Pomalu jeli po hliněné cestě lesem. Tam, kde do ní ústily další cesty, přidávaly se ke koloně další nákladní vozy, až nakonec dlouhá řada nekrytých náklaďáků jeden po druhém vyjela ze stínu lesa do otevřené krajiny, do citrónově zbarveného slunečního světla časného jara. Pro zajatce i stráže byla už válka na hony vzdálená. Byli v bezpečí, všechno se už mezi nimi vyřešilo. Odjížděli klidně, zdánlivě spokojení že zalesněné oblasti muničního skladu ke kasárnám obehnaným ostnatým drátem.

Americké vojenské stráže, vojáci, kteří pro zranění už nemohli zpátky na frontu, měli války víc než dost. Zajatci se trápili pro svůj osud pouze večer, když viděli, jak jejich strážní nasedají do džípů, aby si vyjeli do nedalekého města. Tváře zajatců za ostnatými dráty měly výraz toužebné závisti jako u dětí, když vidí, jak se jejich rodiče večer chystají odejít na zábavu.

A když se pak rozednilo, odjížděli společně do lesa. Při dopoledních přestávkách se zajatci rozptýlili a někde v trávě žvýkali krajíčky chleba, které si ušetřili od snídaně. Mosca popřával své pracovní četě delší volno, než bylo obvyklé. Fritz seděl vedle něho na hromadě šrapnelů.

„Není to tu nejhorší život, co říkáš, Fritzi?“ zeptal se Mosca.

„Mohl by být horší,“ odpověděl Němec, „je tu aspoň klid.“ Mosca přikývl. Ten Němec se mu zamlouval, i když si nikdy nedal tu práci, aby si pamatoval jeho pravé jméno. Chovali se k sobě přátelsky, i když nebylo možné zapomenout přitom na vztah dobyvatele a poraženého. Dokonce i v této chvíli držel Mosca v rukou karabinu jako nějaký symbol. Nikdy však nezasunul střelu do nábojové komory a občas dokonce zapomněl zasunout zásobník do nábojiště.

Němec měl dnes zase jednou sklíčenou náladu. Pojednou začal ze sebe chrlit záplavu slov ve své mateřštině, které Mosca rozuměl jen nejasně.

„Není to divné, že tu stojíte a dohlížíte, abychom se nepohybovali tak, jak chceme? Pěkný úkol pro člověka! A jak se vzájemně zabíjíme a ubližujeme si. A kvůli čemu? Povězte mi, kdyby Německu zůstala Afrika a Francie, vydělal bych na tom já osobně nějaký halíř? Pomůžu si já tím, jestli Německo dobude celý svět? I kdybychom vyhráli, já tím vyhraju jen uniformu na doživotí. Jako děti jsme byli uchváceni, když jsme četli o zlatém věku naší vlasti, o tom, jak Francie či Německo nebo Španělsko vládly Evropě a celému světu. Mužům, kteří přinesou smrt miliónům svých bližních, stavějí pomníky.

Jak je to jen možné? Jeden druhého nenávidíme, jeden druhého pobíjíme. Pochopil bych to, kdybychom tím něco získali. Kdyby pak řekli: ‚Tady máme území, co jsme vzali Francouzům, každý si z něho veme svůj podíl.‘ A vy – o vás víme už teď, že jste vyhráli. A co si myslíte, že asi vyhrajete?“

Ostatní zajatci leželi na zádech na teplém slunci a spali v chladivé trávě. Mosca naslouchal, i když rozuměl jen částečně, a cítil neurčitou nelibost, nedocházelo mu to. Němec hovořil jako jeden z poražených, bez autority. Kdysi si pyšně vykračoval po ulicích v Paříži a Praze a v skandinávských městech; smysl pro spravedlnost získal teprv za ostnatými dráty.

Poprvé položil Němec Moscovi ruku na rameno. „Příteli,“ řekl, – „lidé jako my dva se setkávají tváří v tvář a navzájem se zabíjejí. Naši nepřátelé jsou ti, co stojí za námi.“ Spustil ruku s ramene. „Naši nepřátelé jsou ti, co stojí za námi,“ opakoval trpce, „a provádějí zločiny, za které my umíráme.“

Většinou však měl Němec dobrou náladu. Ukázal Moscovi fotografii své ženy a dvou dětí i vlastní fotografii, jak stojí s kamarády před továrnou, ve které pracovali. A hovoříval o ženách.

„Á,“ říkával s téměř toužebným zápalem, „když jsem byl v Itálii,“ nebo „když jsem byl ve Francii, ženy tam byly báječné. Musím přiznat, že se mi líbí víc než Němky, ať si říká führer, co chce. Ženy nikdy nepřipustí, aby se jim politika pletla do důležitějších věcí. Takhle to dělají už po staletí.“ Zamžikal modrýma očima ve vrásčité staromladé tváři. „Pořád lituju, že jsme se nedostali do Ameriky. Ta nádherná děvčata s dlouhýma nohama barvy marcipánu. Ani by tomu člověk nevěřil. Pamatuju si na ně z vašich filmů a časopisů. Je to namouduši škoda.“ A Mosca, aby mu nahrál, řekl: „Nestály byste jim ani za pohled, vy skopčáci.“

Němec na to zvolna, ale rozhodně zavrtěl hlavou: „Ženy vědí, jak na to jít,“ odpovídal. „Myslíte, že budou hladovět, jen aby nedaly své tělo nepříteli? Pokud jde o tyhle věci, ženy uvažují logicky. Respektují podstatnější hodnoty. Jo, sloužit v okupačním vojsku v New Yorku by bylo báječné.“

Mosca a Němec se na sebe zakřenili a potom Mosca říkával: „Nažeň zas všechny ty fricky do práce.“

Ten poslední večer, když odpískali konec práce, zajatci se rychle vyrojili ze všech koutů paseky, kde pracovali, a v několika minutách zaplnili korby nákladních aut. Řidiči nastartovali motory.

Mosca skoro naletěl na trik. Mechanicky se ohlížel po Fritzovi. Stále ještě bez jakéhokoli podezření vykročil k nejbližšímu ze tří nákladních aut, a teprve když spatřil napjatý výraz na tváři některých zajatců, okamžitě vycítil, co se přihodilo.

Utíkal na začátek hlinité cesty a zamával na řidiče nákladních aut, aby slezli z kabin. Jak běžel, natáhl kliku v závěru karabiny a náboj vklouzl do nábojové komory. Nato vytáhl z kapsy píšťalku, které až dosud nepoužil, a šestkrát krátce hvízdl. Chvilku počkal a potom znovu šestkrát hvízdl.

Zatímco čekal, nařídil všem zajatcům, aby vystoupili z vozů a sesedli se do těsného kruhu na trávníku. Stál opodál a hlídal, třebaže věděl, že žádný z nich se nepokusí o útěk.

Hlídkový džíp přijel přímo přes les a Mosca slyšel, jak si razí cestu mezi podrostem, než se objevil na pasece. Seržant v něm měl dlouhý, dolů nakroucený knír podle anglického střihu a byl to hromotluk. Když viděl, že všechno vypadá normálně, zvolna vystoupil z džípu a kráčel k Moscovi. Druzí dva američtí vojáci, co přijeli s ním, se odloudali každý na protilehlou stranu paseky. Řidič seděl za volantem s připraveným samopalem, který si vytáhl z pouzdra džípu, s nohou vystrčenou z vozidla, až se patou dotýkal země.

Seržant stál před Moscou a Čekal. Mosca řekl: „Pokud vím, chybí jeden muž. Kápo. Nepočítal jsem je.“

Seržant měl na sobě parádní blůzu a na tkaném nábojovém pásu, který mu obepínal mohutné břicho, měl zavěšené pouzdro s pistolí. Procházel mezi zajatci a nařídil jim, aby se postavili do řad po deseti. Utvořili pět řad, v šesté zůstali jen dva muži. Oba se tvářili provinile, jako by mohli za to, že jejich druhové chybějí.

„Jak to teď vypadá?“ zeptal se seržant Moscy.

„Celkem chybějí čtyři muži,“ odpověděl Mosca.

Seržant si ho svrchu změřil. „Sehrál s tebou pěknou habaďúru, ten tvůj zasranej kámoš.“ A poprvé od chvíle, co se dověděl o útěku, se Mosca zastyděl a cítil trochu strach. Ale nedokázal mít zlost.

Seržant si povzdechl. „No, byla to lehárna, dokud to klapalo. Teď to bude hustý, budem lítat jak mastnej papír v průvanu.“ Tišeji řekl Moscovi: „Pomažeš na frontu, to snad ti nemusím říkat, co?“ Oba stáli a mysleli na to, jak si příjemně žili, žádné budíčky, žádné nástupy, žádné kontroly, bez obav – skoro jako v civilu.

Seržant se vztekle napřímil: „Uvidíme, jestli nám ti pancharti kápnou božskou. Achtung,“ zařval a před Němci stojícími nehybně v pozoru chodil sem a tam. Několik minut mlčel a potom klidným hlasem na ně anglicky spustil:

„Dobrá. Víme teď, jak jsme na tom. Líbánky skončily. S vámi se všemi se zacházelo dobře. Dostávali jste dobrou stravu, měli jste slušné místo na spaní. Dřeli jsme vás někdy jako mezky? Když jste nebyli zdraví, nechali jsme vás v kasárnách. Chce si někdo stěžovat? Ať vystoupí!“ Seržant se zastavil, jako kdyby čekal, že někdo jeho výzvy uposlechne, a pak pokračoval: „Dobře, tak teď poznáme, jestli si toho vážíte. Někteří z vás vědí, kdy ti muži odešli a kam mají namířeno. Spusťte. Budeme si to pamatovat. Oceníme to.“ Seržant přestal přecházet a postavil se čelem k nim. Čekal, zatímco zajatci mezi sebou polohlasně hovořili, jedni vysvětlovali druhým, co seržant říkal. Ale potom nastalo ticho, ani jeden z mužů v zelených cvilinkových oblecích se nehnul z místa.

Seržant řekl změněným tónem: „Tak dobře, vy pancharti.“ Otočil se k džípu a zavolal na řidiče: „Vrať se do kasáren a dovez dvacet krumpáčů a dvacet lopat.

A čtyři muže a další džíp. Jestli se o tom nedoví nějaký lampasák, projde nám to. A jestli ten trhlý seržant ve skladu bude kafrat, tak mu vyřiď, že mu přijdu rozbít tu zasranou hlavu.“ Pokynul řidiči, aby odjel.

Potom gestem naznačil zajatcům, aby si sedli na trávu.

Když se džípy vrátily s dalšími vojáky a přívěsem naloženým nářadím, seržant postavil zajatce do dvou řad čelem proti sobě. Rozdal lopaty a krumpáče, a protože jich nebylo dost pro všechny, nařídil přebytečným mužům, aby odešli na druhou stranu paseky a ulehli na tvář do trávy.

Nikdo nepromluvil. Zajatci vytrvale hloubili dlouhý příkop. Nejdřív se řada s krumpáči několikrát rozmáchla a potom odpočívala. Muži s lopatami zatím odházeli uvolněnou hlínu. Pracovali velice zvolna. Stráže na pasece se opíraly o stromy, naoko nevšímavě a ledabyle.

Seržant mrkl na Moscu a řekl tiše: „Dobrej trik vždycky vyjde. Něco uvidíš.“

Ještě chvíli je nechal pracovat a potom zavolal, aby přestali. „Přeje si někdo z vás něco říct?“ Nevraživě se na ně usmál.

Nikdo neodpověděl.

„Dobrá.“ Seržant mávl rukou. „Kopejte dál.“

Jeden z Němců upustil lopatu. Byl mladý s růžovými tvářemi. „Prosím,“ řekl. „Chci vám něco povědět.“ Odešel od svých druhů na volné prostranství, směrem, kde stáli strážní.

„Vysyp to,“ řekl seržant.

Němec tam stál beze slova. Neklidně se ohlédl na ostatní zajatce. Seržant pochopil. Vzal Němce za paži a odvedl ho k džípu. Stáli tam a vážně a tiše spolu rozprávěli, sledováni strážnými i zajatci. Seržant poslouchal napjatě s hlavou nataženou dopředu, mohutným trupem předkloněným, s rukou na zajatcově rameni, jako by to byl starý známý. Potom kývl hlavou. Rukou ukázal udavači, aby nasedl do džípu.

Zajatci nasedli do tří nákladních automobilů a kolona vyjela nyní už opuštěným lesem; ostatní cesty, které se křižovaly s jejich, byly nyní bez známek života. V džípu na konci seděl za volantem seržant a jeho dlouhé kníry povívaly ve větru. Vyjeli z lesa, a když se octli v otevřené krajině, připadalo jim divné vidět známé okolí zalité nezvyklým světlem, tmavším a narudlým, červánky schylujícího se večera.

Seržant na okamžik pootočil hlavu k Moscovi a řekl: „Ten tvůj kamarád se na tohle delší dobu připravoval. Jenomže má pech.“

„Kde je?“ zeptal se Mosca.

„Ve městě. Ten barák znám.“

Nákladní vozy vjely do tábora a tam se od nich oba džípy širokým obloukem oddělily a uháněly k městu. Pak v těsném závěsu, jako by byly spřaženy, projely po hlavní ulici a na nároží u kostela zabočily doprava. Zastavili před malým kamenným domem. Mosca se seržantem šli k vratům. Dva vojáci z druhého džípu obešli dům zezadu. Ostatní zůstali sedět v džípech. Dveře se otevřely, ještě než zaklepali. Stál v nich Fritz. Měl na sobě staré pomačkané modré keprové kalhoty, bílou košili bez límce a tmavé sako. Nejisté se na ně usmál. „Ostatní jsou nahoře,“ řekl. „Mají strach sejít dolů.“

„Zavolej je,“ řekl seržant. „Jdi nahoru a řekni jim, že jim nic neudělám.“

Fritz šel pod schodiště a zavolal německy: „Všechno je v pořádku. Pojďte dolů. Nebojte se.“

Slyšel, jak se nahoře otevřely dveře a ostatní tři uprchlí zajatci pomalu sestupovali po schodech. Měli na sobě ošuntělé civilní šaty. Všichni se tvářili bojácně, téměř provinile.

„Jděte k džípům,“ řekl seržant. Potom se zeptal Fritze: „Čí je to dům?“

Němec pozvedl oči. Poprvé pohlédl na Moscu. „Jedné ženy, kterou jsem znával. Nechte ji být, udělala to, protože – vždyť víte – byla opuštěná. S válkou to nemá nic společného.“

„Vy tam, pojďte ven,“ řekl seržant.

Všichni vyšli. Seržant zapískal na oba vojáky za domem. Když se džípy rozjely, přicházela ulicí žena s velkým rancem zavinutým v hnědém balicím papíru. Uviděla zajatce v džípu, obrátila se a kráčela zpět směrem, kterým přišla. Seržant se na Moscu kysele ušklíbl. „Zatracené ženské,“ řekl.

Na opuštěném úseku silnice asi v polovině zpáteční cesty k táboru seržantův džíp vpředu zabočil ke krajnici a zastavil. Druhý džíp zůstal těsně za ním. Po jedné straně silnice se prostírala kamenitá pláň až k tmavému lesu asi o dvě stě metrů dál.

„Vyžeňte ty chlapy z džípů,“ řekl seržant. Všichni vystoupili a postávali nemotorně, celí nesví, na opuštěné silnici. Seržant stál nějakou chvíli hluboce zamyšlen. Pohladil si kníry a řekl: „Dva z vás, mládenci, můžou ty skopčáky odvézt do tábora. Tam sundejte to nářadí z přívěsu a vraťte se s ním.“ Ukázal na Fritze. „Ty tady zůstaneš.“

„Já pojedu zpátky,“ pronesl Mosca chvatně. Seržant si ho pomalu měřil od hlavy k patě s jízlivým opovržením. „Poslyš, ty tady, holomku, zůstaneš. Nebýt mě, dali by ti to sežrat horký. Krucinál, nebudu lítat za skopčáky jako cvok, pokaždé když mají roupy v panímandě. Tady zůstaneš.“

Dva strážní mlčky odešli se třemi zajatci. Nasedli do džípu a zmizeli na silnici. Fritz otočil hlavu a hleděl za nimi.

Čtyři muži v hnědozelených uniformách se dívali na osamělého Němce a na kamenitou louku za ním. Seržant si hladil kníry. Němec měl šedivý obličej, ale stál strnulé, jako v pozoru.

„Utíkej,“ řekl seržant. Ukázal přes planinu k lesu.

Němec se nepohnul. Seržant do něho rýpl. „Běž,“ řekl, „dáme ti pořádný náskok.“ Vystrčil Němce na trávu a natočil ho tak, aby byl tváří k lesu. Slunce zapadalo a země vypadala v šednoucím šeru bezbarvě. Les byl dlouhou tmavou zdí, daleko odsud.

Němec se zase otočil čelem k nim. Rukou si sáhl na košili bez límce, jako by hledal jakousi důstojnost. Podíval se na Moscu a potom na ostatní. Udělal krok k nim, vykročil z trávy a kamení. Nohy se mu třásly a jeho tělo na chvíli zakolísalo, ale hlas měl pevný. Řekl: „Herr Mosca, ich hab‘ eine Frau und Kinder.“

Na seržantově tváři se objevil výraz vzteku a nenávisti. „Utíkej, ty pancharte, utíkej.“ Skočil k Němci a udeřil ho do tváře. Když Němec padal, zvedl ho a vystrčil ho na pastvinu. „Utíkej, ty pancharte skopčácká.“ Vykřikl to třikrát či čtyřikrát.

Němec padl a zvedl se a znovu se k nim otočil a zase řekl, tentokrát ne prosebně, ale jako na vysvětlenou: „Ich hab‘ eine Frau und Kinder.“ Jeden strážný hbitě vykročil dopředu, pažbou karabiny ho udeřil do slabin, a mávaje zbraní v jedné ruce, udeřil druhou Němce do obličeje.

Z linek vrásčité tváře vytryskly kapičky krve. A potom, než se vydal přes kamenitou planinu k temnému lesnímu valu, naposledy se na ně podíval. V tom pohledu byla ztracená naděje a více než strach před smrtí. Byl to pohled naplněný děsem, jako kdyby byl spatřil nějakou strašnou a hanebnou věc, ve kterou nikdy nevěřil.

Sledovali ho zrakem, když zvolna šel přes pastvinu. Čekali, až se dá do běhu, ale kráčel velice pomalu. Vždy po několika krocích se celý otočil, aby se na ně podíval, jako by to byla nějaká hra vyvolávající v něm dětskou nedůvěru. Viděli bílou barvu jeho košile bez límce.

Mosca si všiml, že pokaždé, když se Němec otočil, aby na ně pohlédl, a potom se zase obrátil, odbočil poněkud dále doprava. Viděl, že kamenitá pláň lehce stoupá směrem k lesu. Jeho lest byla průhledná. Muži poklekli na blátivou silnici a přiložili karabiny k líci. Mosca nechal svou karabinu obrácenou hlavní k zemi.

Když se pojednou Němec vrhl k průrvě, seržant vypálil, a než padly další výstřely, tělo už klesalo. Při pádu se zhroutilo přes hřeben vyvýšeniny, ale nohy bylo vidět.

V tichu, které se rozhostilo po ostrých, rozptýlených výstřelech karabin, pod šedivými chocholky kouře vznášejícími se jim nad hlavami, znehybněli ti živí ve svých střeleckých pozicích. Štiplavý pach střelného prachu se rozplynul ve večerním vzduchu.

„Nastupte si,“ řekl Mosca. „Já počkám na přívěs. Vy ostatní si nastupte.“ Nikdo si nepovšiml, že on nevystřelil. Odvrátil se od nich, poodešel několik kroků po cestě.

Slyšel hukot motoru odjíždějícího džípu, opřel se o strom a zíral přes kamenitou planinu a přes převislé nohy k černé, neproniknutelné hradbě lesa. V nadcházející noci se zdála čnít velice blízko. Zapálil si cigaretu. Necítil žádné pohnutí, jenom mírnou fyzickou nevolnost a vnitřní prázdnotu. Čekal a doufal, že přívěs přijede dřív, než se docela setmí.

V pokoji nyní už úplně temném Mosca natáhl ruku přes tělo Helly, aby si vzal sklenici vody s nočního stolku. Napil se a znovu se opřel zády.

Chtěl být naprosto upřímný. „Nelámu si s tím hlavu,“ řekl. „Jen když vidím něco takového jako dnes, tu ženu, co běžela za nákladním autem, tak si vzpomenu na to, co říkal, dvakrát to řekl: ‚Mám ženu a děti.‘ Tehdy to nic neznamenalo. Nemůžu to vysvětlit, ale bylo to totéž, jako když jsme utráceli všechny peníze, kde to jen šlo, protože šetřit nic neznamenalo.“ Počkal, jestli Helia něco řekne.

Pokračoval: „Potom jsem si to pokoušel v hlavě srovnat. Bál jsem se vrátit se zas na frontu a taky jsem se asi bál toho seržanta. A ten chlap byl Němec a Němci udělali strašně moc horších věcí. Ale hlavní bylo, že jsem necítil žádnou lítost, když ho tloukli, když žadonil, když ho zabili. Později jsem se styděl a byl jsem tím překvapen, ale nikdy jsem žádnou lítost nepocítil a vím, že to je špatné.“

Mosca natáhl ruku k Hellině obličeji a pak jí rukou přejížděl po tváři, ucítil vlhkost v důlkách pod jejíma očima. Na chvílí se mu udělalo nevolno, ale pak to přehlušila horečka v jeho těle. Chtěl jí říct, jaké to bylo, jak se to nepodobalo ničemu, co kdy prožil, jak to bylo jako nějaký sen, jako kouzlo, ten strach všude kolem. V cizích opuštěných městech leželi mrtví, boj pokračoval na jejich rozmetaných hrobech; černé květiny dýmu prorůstaly jejich domovy podobné lebkám a potom se táhla všude bílá páska, kolem vyhořelého nepřátelského tanku, aby upozorňovala, že nebyl odminován, přede dveřmi domů jako znamení křídou v nějaké dětské hře, které nesmíš překročit, a potom stále víc jako magická značka, bílá páska kolem kostela, kolem mrtvol na náměstí, kolem vinných sudů v selské stodole a potom na polích symbol s lebkou a zkříženými hnáty, označující mrtvá zvířata, krávy, statné tažné koně, všechna nohama vzhůru, roztrhaná nášlapnými minami a s vyhřezlými vnitřnostmi, aby do nich svítilo slunce. A jak jednou ráno to nové cizí město bylo tak tiché, tak klidné a on z nějakého důvodu dostal strach, třebaže se bojovalo až o několik kilometrů dál. A potom najednou uslyšeli, jak se v dáli rozezněly kostelní zvony, a viděli, jak se na náměstí vyhrnuli lidé, a on věděl, že je neděle. A toho dne ho přešel strach a on kdesi, kde nebylo vidět tu lebku se zkříženými hnáty, kde kterési dítě opomnělo nakreslit křídou bílou značku, kde nějakým lidským omylem ta magická bílá páska nebyla tam, kde by být měla, podstoupil první znásilnění svého masa a kostí a pochopil význam, hrůzu zničení.

Neřekl nic. Cítil, jak se Helia obrátila na břicho a zavrtala tvář do polštáře. Drsně do ní strčil a řekl: „Jdi spát na pohovku.“ Přisunul se ke stěně a cítil, jak její chlad odnímá z jeho těla žár horečky. Přitiskl se ke stěně.

Zdálo se mu o nákladních automobilech projíždějících mnoha zeměmi. Ze země se vynořily nesčetné ženy, stály na špičkách v ulicích a s hladovými tvářemi se pátravě rozhlížely. Vychrtlí muži tančili radostí jako hastroši, a když pak se ženy před nimi daly do pláče, sklonili hlavy a těla, aby je ženy políbily. Pak je, nákladní auta i muže a ženy a svět obepnula bílá páska. Chorobná hrůza, zrozená z pocitu viny, byla všudypřítomná. Bílé květiny uvadaly a hynuly.

Mosca se probudil. Pokoj byl protkán stíny, posledními stopami noci, a Mosca rozeznal neurčité kontury šatníku. Vzduch byl chladný, ale horečka a zimnice už jeho tělo opustily. Cítil mírnou únavu, byla příjemná. Měl veliký hlad a na chvíli si pomyslel, jak mu bude chutnat snídaně později ráno. Natáhl ruku a dotkl se Hellina spícího těla. Věděl, že od něho ani na chvíli neodešla, a položil tvář na její teplá záda a usnul.

9

Gordon Middleton se díval, jak po ulici před jeho domem pochodují děti ve spořádaném dvojstupu. Pohupovaly lampióny v taktu pomalého nápěvu, který tlumeně pronikal zavřeným oknem ke Gordonově sluchu. Potom se pochodující proud v čele rozestupoval a změnil v zástup a v chladném bledém říjnovém soumraku vypadaly rozsvícené žlutočervené lampióny jako roj světlušek. Gordon pocítil svíravý záchvat stesku po domově, po živořící vesnici v New Hampshiru, kterou už tak dávno opustil, po chladné prosté kráse tamějšího venkova, nočním vzduchu, v němž září pouze světlušky a kde jako by s nadcházející zimou všechno hynulo stejně jako tady.

Aniž otočil hlavu, Gordon se zeptal profesora: „Co to zpívají ty děti s lampióny?“

Profesor seděl za šachovým stolkem a spokojeně hleděl na zkázu, kterou způsobil soupeři. V kožené aktovce vedle něho byly dva obložené chlebíčky, které si odnese domů, a dva balíčky cigaret, jeho týdenní odměna za to, že učil Gordona Middletona německy. Ty cigarety uschovává pro svého syna, až ho bude moci navštívit v Norimberku. Bude muset zase požádat o povolení k návštěvě. Koneckonců, mohou-li přijímat návštěvy pohlaváři, proč ne jeho syn?

„Zpívají píseň o tom, že je říjnový Fest,“ odpověděl profesor nepřítomně. „Aby vyjádřili, že se noci prodlužují.!“

„A ty lucerny?“ zeptal se Gordon Middleton.

„To vlastně nevím, je to starý zvyk. Aby svítily na cestu.“ Profesor potlačil své roztrpčení. Chtěl vyzvat Američana, aby se zas dal do hry, chtěl dovršit ten masakr. Ale třebaže Američan nikdy nezdůrazňoval své postavení dobyvatele, profesor ani na chvilku nezapomněl, že jeho místo je mezi poraženými, a hluboko v mysli skrýval svou osobní hanbu kvůli vlastnímu synovi.

Gordon Middleton otevřel okno a od lampiónů z ulice se vznesly tóny křišťálově čiré jako říjnový vzduch a zaplnily místnost monotónním zpěvem dětí. Pozorně naslouchal, aby si vyzkoušel své nově nabyté znalosti němčiny, a prostá, zřetelně vyzpívaná slova mu usnadnila porozumění. Zpívaly:

Brenne auf mein Licht

Brenne auf mein Licht

Aber nur meine liebe Laterne nicht 1)

„Člověk by si myslel, že jejich rodiče mají mnohem důležitější starosti, než aby vyráběli lampióny.“ Gordon čekal a pak zase uslyšel píseň:

Da oben leuchten die Sterne

Hier unten leuchten wir 2)

A potom táhlou melodii, v níž nebyl žádný smutek, ale která ve večerním polosvitu zněla smutně:

Mein Licht ist aus, wir gehn nach Haus‘

Und kommen morgen wieder 3)

1) Rozhoř se, světlo mé, rozhoř se, světlo mé, ale nespal mi moji milou svítilnu.

2) Tam nahoře svítí hvězdy, tady dole svítíme my.

3) Mé světlo zhaslo, jdeme domů a zítra se zase vrátíme.

Pozn, př.

Gordon Middleton zahlédl Moscu, jak přechází Kurfürsten Allee, prochází hroznem svítilen a klidně zpívajících dětí, rozhrnuje světla.

„Přichází můj přítel,“ řekl Gordon profesorovi. Přistoupil k šachovému stolku a ukazováčkem porazil svého krále.

Profesor se na něj usmál a ze zdvořilosti poznamenal: „Pořád ještě se to dalo vyhrát.“ Profesor se bál všech mladých – těch tvrdých, zachmuřených mladých Němců, kteří prodělali léta války a porážky – ale víc všech těch mladých opilých Američanů, kteří dokážou bez příčiny zmlátit nebo zabít člověka, jenom z opilecké zlomyslnosti a s vědomím, že se jim nemůže nic stát. Ale je-li to Middletonův přítel, určitě nebude nebezpečný. Herr Middleton ho o tom ujistil a Herr Middleton sám budil důvěru. Byl skoro karikaturou puritánského Yankeeho, vysoký, s neohrabanými pohyby, s tělem jakoby nekoordinovaným, nápadným ohryzkem, dlouhým kostnatým nosem a s hranatými ústy. A byl učitelem v malém městečku v Nové Anglii. Profesor se pousmál, když si uvědomil, jak tihle nevýznamní učitelé ze základních škol Herr Professorovi kdysi poklonkovali, ale nyní v jeho vztahu k tomuto muži jeho vzdělání a titul neznamenají nic. Teď aby si ho sám předcházel.

Zazněl zvonek a Gordon šel ke dveřím. Profesor vstal a nervózně si upravil sako a ocupovanou kravatu. Napřímil svou krátkou postavu s bříškem jak soudek a hleděl ke dveřím.

Profesor uviděl vysokého snědého mládence, nebylo mu víc než čtyřiadvacet, určitě nebyl starší než jeho syn. Ale ten chlapec měl vážné hnědé oči a vážnou, téměř zasmušilou tvář, které chybělo jen málo, aby byla ošklivá. Byl oblečen velmi úpravně do důstojnické zelené uniformy a na klopách a levém rukávu blůzy měl bílý a modrý náševek označující jeho civilní postavení. Pohyboval se s jistotou sportovce, která by působila jako nadutost, kdyby nebyla tak neosobní.

Když je Gordon představoval, profesor řekl: „Jsem velice šťastný, že vás poznávám,“ a natáhl ruku. Snažil se zachovat důstojnost, ale uvědomil si, že ta slova pronesl servilně a úsměvem prozradil svou nervozitu. Povšiml si, jak ho ten chlapec přejel nevraživým pohledem a jak rychle odtáhl ruku, sotva mu ji podal. Z pocitu, že toho mládence urazil, se profesor roztřásl a usedl k šachovému stolku, aby postavil figurky na místo.

„Máte chuť si zahrát?“ zeptal se Moscy a snažil se potlačit svůj omluvný úsměv.

Gordon ukázal Moscovi rukou ke stolu a řekl: „Koukej se vytáhnout, Waltere; já na něho nestačím.“ Mosca se posadil na židli naproti profesorovi. „Moc toho ode mě nečekejte. Gordon mě téhle hře naučil teprv před měsícem.“

Profesor kývl hlavou a zamumlal: „Račte si vzít bílé figurky.“ Mosca táhl první.

Profesor se zabral do hry a nervozita ho přešla. Všichni tihle Američané začínají jednoduchým otevřením, ale zatímco ten obskurní učitel hrál opatrně, promyšleně, ale bez elánu, tenhle mladík hrál se vší impulsívností mládí. Není bez talentu, pomyslel si profesor, když několika zkušenými tahy zlomil váhu jeho čelního útoku. Pak hbitě a nelítostně zamířil na nekryté věže a na střelce a vyřadil ze hry pěšce, posunuté dopředu bez ochrany.

„Jste daleko lepší než já, profesore,“ řekl chlapec a profesor si s úlevou všiml, že jeho hlas nezní roztrpčeně.

Nato bez přechodu spustil Mosca úsečně německy: „Byl bych rád, kdybyste mé snoubence dával hodiny angličtiny dvakrát týdně. Kolik to stojí?“

Profesor zrudl. Tohle neuhlazené smlouvání ho ponižovalo, jako kdyby byl nějaký kramář. „Rád vám vyhovím,“ odpověděl odměřeně, „ale vy hovoříte docela dobře německy, proč ji neučíte sám?“

„To dělám,“ řekl Mosca, „ale ona chce proniknout do struktury jazyka, gramatiky a toho všeho. Za každé dvě lekce balíček cigaret, ano?“ Profesor přikývl.

Mosca si od Gordona půjčil tužku a psal na lístek papíru. Podal jej profesorovi a řekl: „Tady máte potvrzení pro případ, že by se vás na ubytovně někdo na něco ptal. Adresa je tam také.“

„Děkuji vám.“ Profesor se téměř uklonil. „Bude se vám to hodit zítra večer?“

„Jistě,“ odpověděl Mosca.

Před domem začal vytrvale houkat klakson džípu. „To bude jistě Leo,“ řekl Mosca. „Pojedem do důstojnického klubu. Nechceš jít taky, Gordone?“

„Ne,“ řekl Gordon. „To je ten mládenec, co byl v Buchenwaldu?“ A když Mosca přikývl: „Řekni mu, ať se tu na chvilku zastaví. Rád bych ho poznal.“

Mosca přistoupil k oknu, otevřel je a houkání ustalo. „Pojď nahoru,“ zavolal Mosca. Soumrak už zhoustl v tmu a děti s lampióny už vidět nebylo.

Když Leo vešel, podal ruku Gordonovi a profesorovi řekl odměřeně: „Angenehm.“ Profesor se uklonil, vzal si aktovku a obrátil se ke Gordonovi: „Musím jít.“ Gordon ho vyprovodil ke dveřím na chodbu, potřásli si rukama na rozloučenou. Potom Gordon odešel do kuchyně vzadu v bytě.

U stolu seděla jeho žena s Jürgenem a handrkovala se s ním o ceně nějakého zboží z černého trhu. Jürgen se choval zdvořile, důstojně a neoblomně; oba věděli, že je to pro ni výhodný obchod, Jürgenovi šlo o kvalitu. Na židli u stolu spočívala asi čtvrt metru vysoká hromada nádherně vypadající hnědočervené vlněné látky.

„Není to překrásná látka, Gordone?“ zeptala se Ann Middletonová, hlasem plným nadšení. Byla to obtloustlá žena s dobromyslnými a laskavými rysy v tváři, přes tu energickou bradu a mazané oči.

Gordon svým pomalým, rozvážným způsobem souhlasně zamručel a potom řekl: „Jestli jsi už tady skončila, rád bych, aby ses přišla seznámit s několika přáteli.“ Jürgen chvatně vypil šálek kávy před sebou a strkal do své kožené aktovky kulaté konzervy se sádlem a masem postavené na stole. „Musím jít,“ řekl.

„Nezapomenete příští týden na látku na plášť pro manžela?“ zeptala se Ann Middletonová varovně.

Jürgen mávl odmítavě rukou. „Jistěže ne, milá paní. Příští týden nejpozději.“

Když za Jürgenem uzamkla zadní východ, Ann Middletonová odemkla příborník a vyndala z něho láhev whisky a několik lahví coca-coly. „Obchodovat s Jürgenem je radost; člověk s ním nikdy neztrácí čas kvůli nějakému braku,“ řekla. Do obývacího pokoje vešli společně.

Když je představil, Gordon se uvelebil v jednom křesle a nedával ani pozor, o jakých banalitách jeho žena hovoří. Téměř bolestně pociťoval cizí ovzduší tohoto rekvírovaného domu, kde žil s příslušenstvím, k němuž ho nevázaly žádné vzpomínky, žádné představy, kde nevěděl, kdo vybral obrazy na stěnách, nábytek rozestavený v pokojích, kdo hrál na piano u protější zdi. Ale tyto pocity působily zrádně na jeho rozum a nebyly nové. Intenzívně to pocítil, když před odchodem do armády byl na návštěvě doma u rodičů. V tom domově, mezi nábytkem po dávno mrtvých předcích, políbil matku a otce na suché tváře, tváře vysušené a okoralé drsným severským podnebím, a věděl, že se už nikdy nevrátí, tak jako se nevrátí jiní mladí lidé, kteří odešli do války a do továren; a že ten kraj, zledovatělý ve své ztuhlé a zimní kráse, budou obývat pouze staří lidé s vlasem bílým jako sníh pokrývající kostnaté kopce. A v jeho ložnici ta velká Marxova podobizna, kterou jeho matka pokládala prostě jen za obraz. Jak byl pyšný na svou chytrost a poněkud opovrhoval její nevědomostí. Podle všeho tam dosud visí.

Jeho žena zatím připravila nápoje, zředěné, protože příděl whisky byl omezen a někdy ji potřebovala k obchodování na černém trhu. Gordon se zeptal Lea: „Nebylo to zrovna ve vašem táboře, kde zahynuli nějací vězni při spojeneckém náletu?“

„Ano,“ odpověděl Leo. „Pamatuju se na to. Ale nezatrpkli jsme se kvůli tomu, věř mi.“

„Četl jsem, že Thälmann, komunistický předseda, byl zabit při tom náletu. Znal jsi ho?“ Pojednou Gordonův hlas pozbyl klidu. Byl rozechvělý.

„To bylo zvláštní,“ řekl Leo. „Thälmanna přivedli do tábora dva dny po tom náletu, při kterém měl přijít o život. Zanedlouho nato ho odtransportovali pryč. Slyšeli jsme, že oznámili jeho smrt; samozřejmě jsme to mezí sebou brali jako vtip.“

Gordon se zhluboka nadechl. „Setkal ses s ním?“

„Ne,“ řekl Leo. „Pamatuju si na to, protože mnoho káď, dozorců z řad vězňů, byli komunisté. Byli první, koho poslali do táborů, a tak přirozeně měli všechny dobré práce. V každém případě jsem slyšel, že se jim podařilo sehnat nějaké lahůdky a dokonce likéry a chystali se uvítat Thälmanna tajným banketem. Ale nikdy k tomu nedošlo. Neustále ho hlídala speciální stráž.“

Gordon pokyvoval hlavou s jakousi posvátnou melancholickou hrdostí. A s tichým hněvem se obrátil na svou ženu: „Vidíš, kdo byli skuteční nepřátelé fašismu?“

Jeho žena řekla Moscovi: „Mohl byste k nám někdy zajít na večeří i se svou dívkou. A Leo také.“ Ujednali si den a hodinu, takže Gordon měl dost času, aby se uklidnil.

V pokoji nad nimi se rozplakalo malé dítě a Gordon šel nahoru a přinesl pěkného velkého zdravého chlapečka, který vypadal, jako by mu bylo mnohem víc než šest měsíců. Gordon dítě převinul, pyšně předváděl, jak mu to jde.

„Umí to líp než já,“ poznamenala Ann Middletonová, „a dělá to rád, což já o sobě říct naprosto nemůžu.“

„Mládenci, nezůstanete tu radši s námi, místo abyste chodili do klubu?“ řekl Gordon.

„Ano,“ řekla Ann, „zůstaňte u nás.“

„Chvíli se můžeme zdržet,“ řekl Mosca, „ale kolem desáté máme schůzku v klubu s Eddiem Cassinem. Šel na operu.“

Ann Middletonová ohrnula nos. „Ten určitě je teď na opeře.“

„Kromě toho je dnes v klubu pánský večer a mají tam být parádní čísla,“ řekl Mosca. „Nemůžu si to dát ujít. Tady Leo ještě žádný pánský večer neviděl.“

Když je Gordon vyprovázel ke dveřím, řekl Moscovi: „Nikdy z odběrového listu nevyčerpáme celý náš příděl. Kdykoli budeš potřebovat nějaké potraviny, stačí říct.“

Tlumená růžová světla zhasla. Eddie Cassin se naklonil dopředu na sedadle a tleskal s ostatními diváky, když starý bělovlasý dirigent vešel do orchestřiště a taktovkou zaklepal rázně na pulpit. Opona se zvedla.

Když se rozezněly úvodní pomalé, ale vášnivé akordy, Eddie zapomněl na školní posluchárnu, v níž se nacházel, na Němce sedící všude okolo, na dva robustní ruské důstojníky, kteří mu téměř zakrývali výhled. Ty známé postavy na jevišti se nyní staly celým jeho životem a on si dlaněmi sevřel bradu a ústa, aby potlačil emocionální projevy své tváře.

Muž a žena na jevišti, kteří zpočátku zpívali o tom, jak se mají spolu rádi, zpívali nyní o své nenávisti. Muž v selském kroji hněvivě vyrážel tvrdé nádherné tóny, které stoupaly a klesaly, zatímco orchestr tlumeně doprovázel hlas, zvedal se a klesal s ním jak mořská vlna, ale hned se zas podle potřeby odmlčel. Ženin pronikavý hlas proťal jeho, hlasy se smísily a orchestr podmalovával zpěv. Muž od sebe ženu odstrčil tak prudce, že se zatočila a skutečně s úderem padla na prkennou podlahu jeviště. Okamžitě zas byla na nohou pronikavě, ale zpěvně ho zahrnula výtkami, když jí muž pohrozil a ona popřela jeho obvinění, náhle mužův hlas, zpěv sboru, hudební doprovod umlkl, a bylo slyšet pouze osamocený ženin hlas, přiznávala svou vinu v pyšném vzdoru, a pak v nižších a měkčích tónech zapěla o smrti a žalu a tělesné lásce, která vládne mužům i ženám. Před zraky Eddieho Cassina uchopil muž ženu za vlasy a proklál ji dýkou. Zvučně a zřetelně zaznělo její volání o pomoc a milenec zemřel s ní; lesní rohy a housle se vzepjaly do závěrečného crescenda a mužův hlas se ozval naposled dlouhým jasným tónem volajícím po odplatě, naplněným vášní a bezútěšným žalem. Potom opona spadla.

Ruští důstojníci v zelených uniformách se zlatě lemovanými výložkami nadšeně tleskali, jako kdyby vedli aplaus. Eddie Cassin se prodral ze sálu a vyšel na čerstvý noční vzduch. Opřel se o džíp, vyčerpaný, ale přesto spokojený. Čekal, až všichni odejdou a dokud žena, která na jevišti umřela, nevyšla ven.

Viděl, že je nehezká, s těžkými německými rysy, celá v černých šatech, které na ní visely volně, nedbale jako na padesátileté hospodyni. Počkal, až se ztratí z dohledu, načež nasedl do džípu, přejel most do Altstadtu, do vlastních Brém, a zbořeniště, které se před ním tyčilo, vyvolalo v něm pocit příbuznosti jako pokaždé. Vybavila se mu také vzpomínka na operu a jak tento fyzický svět s týmž prvkem směšnosti – velice připomíná ten napodobený svět, co viděl na jevišti. Nyní, když se vymanil z okouzlení hudbou, styděl se za nestrojené slzy, co tam proléval, slzy nad tragédií tak prostičkou, tak přístupnou jako dětský příběh o bezelstných a nešťastných zvířátkách postižených pohromou – a on jaktěživ nebude s to pochopit své slzy – své dětské slzy.

Jednu z nejhonosnějších soukromých vil v Brémách si zabral důstojnický klub. Tam, kde býval pěstěný trávník, bylo nyní parkoviště pro džípy a vozy vojenského velitelství. Zahrada za domem zásobovala domovy vyšších důstojníků květinami.

Když Eddie vešel do klubu, byl taneční parket ještě prázdný, avšak kolkolem důstojníci třemi řadami seděli na podlaze či se opírali o stěnu. Další se postavili na židle v baru, aby měli výhled přes hlavy ostatních diváků.

Kolem Eddieho kdosi proběhl na taneční parket. Byla to dívka v stříbrných baletních střevíčkách, vystavující na odiv své úplně nahé tělo. Ohanbí měla oholeno, zůstal pouze trojúhelník, vypadající na jejím těle jako temně rudý štít. Načechrané ochlupení připomínalo velice hustou kožešinu. Tančila neobratně, a když se přiblížila k důstojníkům sedícím na podlaze, pokaždé ochlupený trojúhelník vypjala blízko k jejich tvářím, takže někteří mladší důstojníci sebou bezděky škubli a odvraceli hlavy s nakrátko přistřiženými vlasy. Dívka se tomu smála, a jakmile některý ze starších důstojníků po ní napůl žertem natáhl ruku, se smíchem odtančila. Bylo to podivné nesexuální vystoupení bez sebemenšího nádechu smyslnosti. Někdo hodil na parket hřeben a dívka tančila dál jako tažný kůň, který se pokouší přejít do trysku. Důstojníci na ni pokřikovali vtípky, kterým nerozuměla, a ponižování vehnalo do její tváře výraz stále napjatější, dívka tančila stále afektovaněji, směšněji, až se nakonec smál kdekdo a na parket se snášely hřebeny, kapesníky, nože na krájení másla, olivy z koktajlů, preclíky. Jakýsi důstojník vykřikl: „Schovej si to“ a ostatní začali jeho slova skandovat. Důstojník, správce klubu, vyšel na parket s obrovskými nůžkami a symbolicky čepelemi zacvakal. Dívka odběhla z parketu kolem Eddieho nazpátek do šatny. Eddie vykročil k nálevnímu pultu. Na jednom jeho konci viděl stát Moscu s Wolfem a přistoupil k nim.

„Neříkej, že si Leo tuhle produkci dal ujít,“ řekl Eddie. „Waltere, zaručil ses, že přijde.“

„Sakra,“ odpověděl Mosca, „už se upíchl na jednu hopsandu. Je u ní.“

Eddie se zazubil a otočil se k Wolfovi. „Kápli jste na ten zlatý důl?“ Věděl, že Wolf a Mosca vycházejí večer ven a obchodují na černém trhu.

„Moc to nesype,“ odpověděl Wolf a zkormouceně potřásl obličejem bílým jako stěna.

„S tím na mne nechoď,“ řekl Eddie Cassin. „Slyšel jsem, že tvá fräulein má na pyžamu brilianty místo knoflíků.“

Wolf se rozhorlil. „Hrome, kde by sebrala pyžama?“ Všichni tři se dali do smíchu.

Přišel číšník a Eddie objednal dvojitou whisky. Wolf kývl hlavou k tanečnímu parketu a řekl: „Počítali jsme, že dneska večer tě uvidíme v první řadě.“

„Pch,“ odvětil Eddie Cassin. „Jsem kulturní člověk, byl jsem v opeře. Aspoň tam najdeš hezčí kůže.“

Důstojníci z druhé místnosti zaplnili výčep, představení bylo u konce. Byl tu nyní nával. Mosca se zvedl a řekl: „Pojďme na chvíli ke stolku, hodíme si kostky.“

Hrací stolek byl obklopen téměř ze všech stran. Čtyři nenatřené dřevěné trámky podpíraly horní desku pokrytou zelenou plstí. Po stranách byla přibitá asi šest coulů široká prkna, aby hrací kostky nepadaly na podlahu.

Plukovník, menší obtloustlý muž s plavým knírkem, v dokonale padnoucí uniformě, v té chvíli nešikovně házel kostky, nemotorně pouštěl krychličky ze sevřené dlaně. Ostatní hráči byli samí důstojníci, převážně od letectva. Po plukovníkově pravici stál jeho pozorný adjutant, ale když hrál plukovník, vůbec se o jeho hru nezajímal.

Pobočník, mladý kapitán, byl duchaplně vypadající muž s bezelstnou tváří a přitažlivým úsměvem, pokud se netvářil hrozivě. Na svém postavení pobočníka si zakládal, na té své drobné pravomoci, která mu umožňovala vybírat důstojníky k vykonávání různých mrzutých služebních povinností na základně, především o víkendech. Plukovník se na něho zcela spoléhal a pobočník nezapomínal snadno, když ho někdo urazil. Choval se ovšem fér a mstil se pouze tehdy, když byla zlehčena jeho funkce, ne však, když urážka platila osobně jemu. Vojenský život a strnulé vojenské předpisy mu byly svaté, a kdokoli je porušil, dopouštěl se svatokrádeže a rouhačství. Ten, kdo se snažil obejít služební postup – ty přímé a úzké stezky vojenskými předpisy přesně stanovené – pojednou shledal, že je přetížen spoustou úkolů, a ať se dřel sebevíce, měl na několik měsíců práce až nad hlavu. Svou náboženskou víru projevoval kapitán se zaníceností mládí; nebyl starší než Mosca.

Za malým nálevním pultem v koutě místnosti stál číšník v bílé kazajce. Kdykoli některý hráč požádal o drink, připlavil mu ho a host si sám odnesl sklenici k hracímu stolku, kde si ji postavil na přečnívající prkna.

Wolf, který nehrál hazardní hry, se posadil do klubovky a Eddie Cassin s Moscou se prodrali ke stolku. Když přišla řada na Eddieho, Mosca sázel s ním. Eddie byl opatrný hráč a vytahoval jednodolarové bankovky z kovové spony téměř lítostivě. Hody se mu povedly a pětkrát je opakoval, než vypadl ze hry. Mosca shrábl větší výhru než Eddie. Stáli vedle sebe a postupovalo se po směru pohybu hodinových ručiček, takže teď byla řada na Moscovi. Protože už něco vydělal, sebevědomě položil na zelenou plsť dvacet dolarů ve vojenských asignacích. Čtyři důstojníci si přisadili po pěti dolarech. Mosca hodil obě krychličky dlaní obrácenou vzhůru. Padlo sedm očí. „Jdeme dál,“ prohlásil. Nyní si už byl sebou úplně jistý a měl povznesenou náladu. Čtyři důstojníci, kteří sázeli předtím, dodali čtyřicet dolarů. Eddie Cassin řekl: „Dávám deset navrch.“

„Držím,“ řekl plukovník. Položili peníze na stůl.

Mosca mrštil hracími kostkami, které se odrazily od dřevěného obložení, překotily se na zelený potah a točily se jako dvě červené čamrdy; hranami se zabrzdily na plsti a znehybněly. Znovu padlo sedm. „Jedu dál na osmdesát lupenů,“ řekl Mosca.

„Nechávám dvacet v banku,“ Eddie Cassin se peněz na stole nedotkl. Plukovník sázku kryl.

Tentokrát Mosca kostky jemně upustil, takže odskočily od boční stěny a kutálely se ještě kousek, než se červené a ohromné uprostřed zelené plsti zastavily.

Zase padlo sedm a jeden z důstojníků řekl: „Zamíchej kostkami.“ Pronesl to bez zlé vůle, jen jako pověrčivý hráč, který chce učinit přítrž Moscově šťastné sérii.

Mosca se na něho zakřenil a řekl: „Takže za sto šedesát.“

Pobočník stál tiše se sklenicí v ruce a pozoroval Moscu a hrací kostky. Eddie Cassin řekl opatrně: „Jedu s ním na deset.“ Třicet dolarů, co vyhrál, si vzal.

Plukovník prohlásil: „Sázím s vámi o dvacet.“ Eddie zdráhavě jednu desetidolarovou bankovku přidal, a když zachytil Moscův pohled, pokrčil rameny.

Mosca zvedl kostky, foukl na ně a odvrácenou dlaní je mrštil na protější dřevěný kryt. Na červených kostkách se ukázaly čtyři bílé oči.

Jeden z důstojníků řekl: „Sázím deset proti pěti, že je neudělá.“ Mosca přijal sázku a ještě několik dalších. Hrací kostky nechal ležet na stole a s mimovolnou domýšlivostí, jistý, že mu štěstí přeje, podržel v ruce svazek bankovek, aby mohl krýt jakékoli sázky. Byl šťastný, radostně vzrušen ze hry; zřídkakdy míval při hazardní hře takový úspěch. „Přijmu padesát proti stovce,“ prohlásil, a když se nikdo neozval, zvedl kostky.

Chvilku předtím než je hodil, plukovník řekl: „Sázím dvacet, že to nedokážete.“ Mosca hodil deset dolarů na stůl a řekl: „Beru.“

„Dal jste tam jenom deset dolarů,“ řekl plukovník.

Mosca přestal míchat kostkami a opřel se o stůl. Nemohl uvěřit, že plukovník, starý voják, nezná zvyklosti sázení při hře v kostky. „U čtyř bodů musíte vsadit dvě proti jedné, plukovníku,“ řekl a snažil se potlačit hněvivý tón ve svém hlasu.

Plukovník se obrátil k důstojníkovi stojícímu vedle něho a zeptal se: „Souhlasí to, poručíku?“

„Souhlasí, pane,“ odpověděl důstojník zaraženě.

Plukovník hodil na stůl dvacet dolarů. „Dobře, tak hrajte.“

Červené krychličky prudce narazily na všechny čtyři strany stolku, kvapně se hnaly přes zelenou plsť a překvapivě nenadále se zastavily, na obou červených čtvercích bylo po dvou bílých tečkách. Mosca se na ně chvíli díval, pak vzal peníze a nahlas pronesl: „Jaktěživ jsem neviděl nic hezčího.“

Nemá cenu příliš nadužívat svého štěstí, pomyslel si. Hodil na stůl několik bankovek a po několika hodech vypadl. Dále hrál se střídavým úspěchem. Když vzal hrací kostky plukovník, Mosca si proti němu přisadil. Plukovník udělal bod a po druhém hodu vypadl. Mosca si vzal výhru. Plukovník řekl bez roztrpčení: „Takové štěstí jako vy nemám,“ usmál se, potom vyšel z místnosti a slyšeli ho sestupovat po schodech. Mosca si uvědomil, že se mýlil, že plukovník opravdu neznal poměr sázek a že se na něj nepokoušel vytahovat, protože byl hodnostně vyšší.

Ovzduší kolem stolku už nebylo tak napjaté, důstojníci teď hovořili nenuceněji. Číšník měl napilno, když musel vyřizovat hromadu objednávek. Pobočník přešel k pultu, posadil se na stoličku, počkal na plnou sklenici, ochutnal nápoj a potom zavolal: „Mosco, pojďte ke mně na moment.“

Mosca se ohlédl přes rameno. Eddie Cassin házel a Mosca měl přijít hned po něm. „Jen co to hodím,“ řekl.

Eddiemu se dařilo, ale Mosca rychle vypadl ze hry a potom přistoupil k pobočníkovi, který trpělivě čekal.

Pobočník se mu klidně zadíval do očí a řekl: „Jak jste si mohl dovolit poučovat plukovníka o poměru sázek?“

Mosca byl překvapen a poněkud zmaten. „Kruci,“ řekl, „chtěl si přisadit. Na čtyřku by nikdo nepřijal sázku jedna k jedné.“

Pobočník řekl klidným hlasem, jako kdyby před ním stálo hloupé dítě: „U stolku bylo aspoň deset důstojníků. Nevysvětlovali mu, jak uzavřít sázku, a kdyby mu to pověděli, řekli by to způsobněji. Proč myslíte, že mu to neřekli?“

Mosca cítil, jak mu rudnou tváře. Poprvé si uvědomil, že neslyší buchot hracích kostek, hráči u stolku naslouchali. Cítil neklid stejně, jako když byl první měsíce na vojně. Pokrčil rameny. „Počítal jsem, že to neví, proto jsem mu to řekl.“

Pobočník vstal. „Snad myslíte, že vám podobné věci projdou, protože jste civilista. Docela jasně jste ukázal, že plukovník se snaží využít své služební hodnosti k tomu, aby vás ošidil o deset dolarů. Dobře si zapamatujte: zatraceně zčerstva vás můžeme poslat zpátky do Států, pokud nám na tom bude opravdu záležet, a je mi známo, že máte určité důvody, proč byste si nepřál, aby se to stalo. Mějte se tedy na pozoru. Pokud plukovník něco neví, může se to dovědět od svých kolegů důstojníků.

Urazil jste velitele a všechny zde přítomné důstojníky. Hleďte, aby se už něco podobného neopakovalo!“

Mosca bezděky sklonil hlavu a zalila ho vlna hanby a hněvu. Zahlédl Eddieho Cassina, jak ho pozoruje a potěšeně se usmívá. Mlhou hněvu pronikal k Moscovi pobočníkův povýšený hlas: „Kdyby bylo po mém, tak bych vás civilisty vůbec do důstojnického klubu nepouštěl. Nevíte, co to znamená sloužit v armádě.“

Mosca zvedl bez rozmýšlení hlavu. Velice zřetelně viděl pobočníkův obličej, jeho šedivé bezelstné oči, jeho otevřenou, vážnou tvář, nyní s přísným výrazem.

„Kolikpak válečných hvězd z bojů máte, kapitáne?“ zeptal se Mosca. „Kolika vylodění jste se účastnil?“ Pobočník usedl na stoličku a upíjel ze sklenice. Mosca už už zvedal paži, když pobočník promluvil.

„Nemyslím to takhle. Někteří z důstojníků jsou většími válečnými hrdiny, myslím si, než jste vůbec kdy byl vy, a neudělali to, co vy, ani nezaujali váš postoj.“ Pobočníkův hlas byl úplně klidný, chladně zdůvodňující, bez smířlivosti.

Mosca potlačil hněv a přejal důstojníkův chladný klid, jako kdyby ho i v tom chtěl napodobit, jak si už oba byli navzájem podobní věkem, výškou a držením těla. „Dobrá,“ řekl. „Pochybil jsem, že jsem to vysvětloval plukovníkovi, a omlouvám se. Nechoďte na mě ovšem s těmi žvásty o civilistech.“

Pobočník se usmál, žádná osobní urážka se ho nedotýkala, kněze trpícího pro svou náboženskou víru. „Pokud jste tu druhou věc pochopil,“ řekl.

Mosca odpověděl: „Dobře, pochopil jsem.“ A navzdory všemu, co mohl učinit, jeho slova přiznávala, že se podrobuje, a když se vracel zpátky k hracímu stolku, tvář mu hořela hanbou. Viděl, že Eddie Cassin potlačuje další úsměv a mžourá na něj, aby ho utěšil. Důstojník, který právě házel kostkami, mohutný bezstarostný jižan, pronesl melodickým protáhlým hlasem dostatečně hlasitě, aby ho slyšel i pobočník: „Máš kliku, žes nevyhrál o deset slupek víc: museli bysme tě odvíst a zastřelit!“

Důstojníci u stolu se zasmáli, ale Mosca byl zticha. Slyšel, jak pobočník nenucené hovoří a občas se zasměje, jak popíjí se svými přáteli, jako kdyby se nic nebylo stalo.

10

Mosca a Gordon Middleton přestali pracovat a naslouchali: pootevřenými dveřmi Eddieho kanceláře se k nim nesl hlas mladé dívky: „Eddie, musím s tebou na moment mluvit; je to velmi důležité.“ Její hlas se slabě chvěl.

Eddie odvětil chladně a formálně zdvořile: „Jasně, tak mluv.“

Dívka váhavě řekla: „Já vím, říkal jsi mi, abych nechodila za tebou do kanceláře, ale ty mě už vůbec nenavštěvuješ.“

Gordon a Mosca se na sebe zakřenili. Gordon pokýval hlavou. Naslouchali.

Dívka řekla: „Potřebuju kartón cigaret.“

Nastalo ticho. Potom se Eddie s chladným výsměchem zeptal: „Jaký druh?“ Jenomže dívka v jeho hlase nepostihla náznak odmítnutí.

„No, víš, že na tom nesejde,“ řekla. „Potřebuju je pro doktora. To je jeho cena.“

Eddieho hlas zněl zdvořilé a neosobně: „Jsi nemocná?“

Dívka se upejpavě zasmála. „Och, Eddie, sám to víš velmi dobře. Čekám maličké. Za kartón cigaret mi lékař od něj pomůže.“ A potom chlácholivě, jako kdyby čekala, že z obavy o její zdraví bude chtít odmítnout. „Není to vůbec nebezpečné.“

Mosca a Gordon na sebe kývli a potichu se smáli, ne dívce, ale Eddiemu, představovali si, jak je nyní zaražen, a smáli se tomu, že tahle jeho avantýra ho bude stát kartón cigaret. Eddieho další slova jim zahnala úsměv z tváře.

Stále ještě mluvil studeně a zdvořile, ale do hlasu se mu vkradl škaredý tón škodolibosti. „Řekni svému německému amantovi, aby ti pomohl. Ode mne žádné cigarety nedostaneš. A jestli přijdeš do mé kanceláře ještě jednou, můžeš se s prací na základně rozloučit. A teď se vrať do zaměstnání.“

Dívka se dala do pláče. Posléze zaprotestovala slabým hlasem: „Žádného milence nemám. Je to tvoje dítě. Jsem v třetím měsíci, Eddie.“

„To je všechno,“ odpověděl Eddie Cassin.

Dívka znovu nabyla odvahy a jeho pohrdání ji rozzlobilo. „Celý měsíc jsi za mnou nebyl. Nevěděla jsem, zda ještě jednou přijdeš. Ten muž mě prostě jen vzal párkrát na tancovačku. Přísahám. Víš, žes byl jediným. Co pro tebe znamená kartón cigaret?“

Gordon a Mosca slyšeli, jak Eddie zvedl telefonní sluchátko a požádal centrálu, aby ho spojila s velitelem vojenské policie na základně. Potom se ozval vyděšený dívčin hlas: „Pomozte mi, pane Cassine, prosím, pomozte mi,“ Nato slyšeli, jak se dveře na chodbu otevřely a zase zabouchly, a Eddieho, jak říká centrále: „Zrušte to.“

Eddie Cassin otevřel dveře do jejich místnosti a na jeho jemné bledě šedé tváři se rozprostíral radostný úsměv: „Líbil se vám náš malý výstup?“ zeptal se.

Mosca se zaklonil v židli a pohrdavě řekl: „Ty jsi věru kanál, Eddie.“

Gordon Middleton řekl: „Dám ti ty cigarety pro ni, Eddie.“ Nepronesl to opovržlivě jako Mosca, ale konstatoval fakt, jako, kdyby jediným důvodem Eddieho odmítnutí byla hodnota toho, oč přijde.

Eddie si oba změřil s posměšným úsměvem. „Hele, koukejme se na slušňáky. Celí žhaví, aby pomohli chudé holce. Tak poslyšte. Tahle vypečená amoletka chodila bokem s frajerem po celou tu dobu. Vykuřoval si cigarety, co jsem jí dával, a jedl čokoládu a potraviny, které jsem pro ni donesl.“ Zasmál se bodře. „A navíc něco podobného jsem už prožil. A vím, že se na černém trhu platí za potrat jenom půl kartónu cigaret.“

Dveře kanceláře se otevřely a Wolf vešel. „Ahoj, slezino,“ řekl. Položil aktovku na stůl a s unaveným povzdechem usedl. „Hezky si tu lebedíte.“ Zakřenil se na ně a jeho těstovitý bílý obličej zářil spokojeností. „Chytil jsem dva skopčáky, co ukradli kafe. Kantýnský jim dovolil, aby si v ešusu nosili domů polívku. A oni prostě nasypou mletou kávu na dno, dají na to písek a nalejou polívku. Neptejte se mě, jak potom odstraní ten písek.“

Z nějakého důvodu to Eddieho roztrpčilo. Pronesl zasmušile: „Wolf Tracy chytí pokaždé pachatele. Pověz nám, jak to děláš, Wolfe.“

Wolf se zakřenil. „Sakra, kdo by na to jinak kápl? Jako vždycky. Práskač.“

Middleton se zvedl. „Čítám, že odejdu domu dřív. Můžu, Eddie?“

„To se ví,“ řekl Eddie.

Wolf zvedl ruku. „Gordone, na moment.“ Gordon se zastavil u otevřených dveří. „Neříkej, že jsem ti to pověděl, a vy dva držte taky jazyk za zuby. Asi za týden dostaneš přeložení do Států. Co ty na to?“

Gordon sklonil hlavu a zadíval se na podlahu. Wolf laskavě poznamenal: „Sakra, vždyť jsi na to čekal, Gordone, ne?“

Gordon zvedl hlavu a zvolna se pousmál: „No jo,“ řekl. „Díky, Wolfe.“ Vyšel ze dveří.

Eddie pravil Wolfovi klidně: „Došlo z Ameriky to prověření spolehlivosti, viď?“

„Jo,“ řekl Wolf.

Eddie Cassin začal uklízet stůl. Okny se vkrádal soumrak do kanceláře osobního oddělení, Eddie otevřel aktovku a strčil do ní dvě láhve džinu, velkou plechovku grapefruitové šťávy a několik tabulek čokolády, které vytáhl ze zásuvky psacího stolu.

Wolf řekl: „Pročpak mi nedáš své kuřivo a chlast, Eddie? Místo opice budeš mít oběživo v bance.“

Eddie zasunul aktovku pod paži a šel ke dveřím. „Já žiju,“ řekl. „Hodně štěstí vám, vy mrchožrouti. Jdu krotit gorilu.“

Při večeři řekl Wolf Moscovi: „Víš, já byl asi první, co prokoukl Gordona. Jednou jsem ho vezl do města a cestou mi najednou řekl, abych zastavil. Vylezl z džípu a vrátil se pár kroků zpátky. Potom zvedl nějakou kramli, co jsem jen o chlup minul. Zahodil ji do křoví a potom s tím svým milým, klidným úsměvem drobet rozpačitě povídá: ‚Aspoň tu nikdo nepíchne.‘ Hele, říkáš si, že je to slušné a že je Gordon slušný chlap. Jenomže zbytečně moc se párá s maličkostmi. Obtěžuje se s prkotinami. Takže když mi šéf řekl, že Gordona je třeba držet na očích, protože Gordon je člen strany, vůbec mě to nepřekvapilo. Po těchhle chlápcích jedou. Ten ubohý pitomý moula.“

Mosca si zapálil doutník a usrkl doušek kávy. „Má kuráž,“ řekl.

Wolf polkl sousto, co měl v ústech. „Díváš se na to špatně. Nech si to projít hlavou. Kolikrát denně se nám Němci hlásí do armády? Chtějí bojovat proti Rusům. Kolikrát už se říkalo, že ruské oddíly vpadly do britského a amerického sektoru? Čtu tajná hlášení. Nebude to dlouho trvat, počítám tak dva roky, než všecko vybouchne. Takže chlápkům jako Gordon je třeba zakroutit krkem. Takhle.“ Hranou dlaně si sáhl na hrdlo. „Já osobně se vracím do Ameriky. Nechci makat jako válečný zajatec někde na Sibiři.“

Mosca řekl: „Doufám, že se mi podaří odsud vypadnout ještě včas.“

Wolf si otřel ústa a zaklonil se, aby mu číšník mohl nalít kávu. „Nedělej si starosti,“ řekl. „Mám tajné hlášky, že ten zákaz ženit se zruší, aby se z fräuleinek mohly stát počestné ženy. Církve v Americe na to náramně tlačí. Nepřejí si, aby muži klátili holky, které nemají šanci dostat se pod čepec.“

Vyšli z kantýny a nasedli do Wolfova džípu. „Za drátěným plotem letecké základny odbočili na cestu vedoucí od města k okraji Neustadtu. Wolf zastavil po krátké jízdě před osamělým domem s nezvykle úzkým průčelím, jako kdyby se táhla jen jedna řada místností odpředu dozadu. Poblíž parkovaly tři džípy a několik německých, opelů na dřevoplyn s plechovými komínky. K železné tyči zapuštěné v kamenných schodech bylo řetězy připoutáno několik bicyklů.

Wolf zazvonil, a když se dveře otevřely, Moscovy oči se rozšířily úžasem. Před nimi stál nejvyšší a nejmohutnější Němec, jakého jaktěživ viděl. „Máme schůzku s frau Vlavernovou,“ řekl Wolf. Obr poodstoupil, aby mohli vejít.

Místnost byla skoro zaplněná. Dva američtí vojáci s nacpaným zeleným látkovým vakem seděli těsně vedle sebe. Byli tu tři důstojníci a každý z nich držel napěchovanou aktovku z lesklé vepřovice. Dále pět Němců s prázdnými splasklými aktovkami z černé kůže. Ti všichni trpělivě čekali; postupně vcházeli dovnitř. Němci i Američané bez rozdílu. Tady nebyli žádní dobyvatelé.

Hromotluk je odváděl do vedlejší místnosti jednoho po druhém a rovněž chodil otvírat domovní dveře, kterými vcházeli další důstojníci, američtí vojáci a Němci. Některé z nich Mosca znal jako pracovníky na letišti, skupináře, viděl seržanta z kantýny, zásobovacího důstojníka. Po prvním kývnutí na pozdrav se všichni chovali tak, jako by se spolu neznali.

Okna uzavírala silná okenice, ale v pokoji bylo slyšet hukot rozjíždějících se a umlkání zastavujících se motorů džípů. Když s hromotlukem někdo odešel, už se nevracel. Na druhém konci domu byly dveře, které sloužily jako východ.

Přišla řada na ně a kolohnát je zavedl do vedlejší místnosti. Naznačil jim, že tu mají počkat. Místnost nebyla zařízená, stály v ní jenom dvě dřevěné židle a stolek s popelníkem. Když osaměli, Mosca řekl: „Je to ale vazba.“

„Drží si ho na svou ochranu,“ řekl Wolf, „ale jestli má asignace, nebude jí k ničemu. Ten obr je debil. Má zastrašit opilé americké vojáky a skopčáky. Když ale narazí na sekáče, vůbec si neškrtne.“ Usmál se na Moscu.

Po krátkém čekání se hromotluk vrátil. Křaplavým tichým hlasem, který se k němu vůbec nehodil, řekl německy: „Nechcete si prohlédnout něco, co chci já osobně prodat?“ Vyndal zlatý kroužek, v němž byl zasazen veliký briliant. Podal jej Moscovi. „Jenom deset kartónů.“

Mosca jej podal Wolfovi a řekl: „Vypadá to jako výhodná koupě. Aspoň karát.“

Wolf obrátil briliant a usmál se. „Bezcenný,“ řekl. „Koukni, nemá výbrus, říkal jsem ti, že je ten chlap debilní.“ Hodil prsten hromotlukovi, který po něm neobratně chňapl, ale nechytil ho a musel se ze své velké výše sklonit a zvednout prsten s podlahy. Potom rozhodně podal prsten Moscovi znovu. „Deset kartónů, výhodná koupě, ale nic neříkejte staré frau.“ Přiložil si ohromný prst ke rtům jako dítě.

Mosca se mu snažil prsten vrátit, ale obr jej odmítl vzít. „Deset kartónů, nechte si ho za deset kartónů,“ opakoval znova a znova. Mosca položil prsten na stůl. Pomalu a smutně jej obr vzal.

Potom jim naznačil gestem, že mají jít za ním, a otevřel dveře do vedlejší místnosti. Postál u dveří, aby mohli projít, nejprve Mosca, potom Wolf. Když ho Wolf míjel, zlovolně do něho strčil, takže Američan letěl doprostřed místnosti. Potom obr zavřel dveře a postavil se před ně.

Malá tlustá šedovlasá žena seděla v širokém proutěném křesle u stolu, na němž ležela rozevřená hlavní kniha. U jedné stěny se vršilo zboží z amerických vojenských prodejen, stovky kartónů cigaret, žluté krabice plné tabulek čokolády, toaletní mýdlo a jiné kosmetické potřeby v pestrých obalech. Drobný Němec je rovnal do úhledných hromádek. Kapsy jeho černého, špatně padnoucího saka se nadouvaly německými bankovkami, a když se otočil, aby se podíval na nově příchozí, vypadl mu svazek bankovek na podlahu.

Nejdřív promluvila žena a hovořila anglicky: „Je mi velice líto,“ řekla. „Jednou za dlouhý čas se Johannovi někdo znelíbí a takovouhle věc provede. Nedá se nic dělat.“

Wolf byl útokem překvapen a chvíli stál trochu zmaten. Teď mu jeho tlustá, mrtvolně bledá tvář naběhla do šarlatová. Ženin nestydatý tón ho ještě víc rozzlobil. Viděl, že se Mosca na něj usmívá a že poodstoupil ke stěně, odkud každého v místnosti mohl držet na mušce, kdyby vytáhl zbraň. Wolf zavrtěl hlavou, potom se obrátil k staré ženě a viděl, že v jejích bystrých očích se pobaveně zablesklo.

„To je maličkost,“ řekl Wolf klidně. „Víte, proč jsem přišel. Můžete nám pomoci?“

Žena odpověděla: „Milý pane, ta vaše historka mi nejde pod nos. O tom miliónu dolarů v asignacích nevím. I kdybych o nich věděla, při obchodních transakcích s vámi a vaším přítelem bych si dala náramný pozor. Opravdu, považujete mě za hlupáka.“

Wolf se nepřestal usmívat. Nejdřív obchod, potom zábava, pomyslel si. „Jestli navážete nějaký kontakt a seznámíte mě s ním, můžete na tom trhnout pořádný balík. Za takovou prkotinu.“

V ženině hlase zaznělo opovržení, když pohrdavě nafoukla své tučné tváře. „Jsem obchodnice a s takovými věcmi nechci mít nic společného. Můžete být ujištěn, že své přátele budu před vámi varovat.“ Výsměšně si odfrkla. „Zůstane vám pět tisíc kartónů.“

Wolf se nepřestal usmívat. Zeptal se: „Rozumí někdo z těch dvou anglicky? Je to důležité.“

Žena, překvapena jeho nenadálou otázkou, odpověděla: „Ne, nerozumí.“

Z Wolfova obličeje se vytratil úsměv a jako pohotová škraboška vyvstal na jeho tváři výraz autority, přísného sebevědomí.

Položil aktovku na stůl, naklonil se nad něj a zadíval se přímo staré ženě do očí.

„Jste moc prohnaná a moc pyšná,“ řekl s odměřenou drsnosti. „Myslíte si, že mátě jakousi moc, že jste v bezpečí, že vás chrání váš věk a vaši lidé. Drzé Němce nemám rád. Nerozumíte Američanům, vy a ten váš hromotluk.“ Žena byla nyní ve střehu a její oči vypadaly jako černé, jiskrné korálky. Drobný Němec s naditým kabátem vylekaně zíral. Obr u dveří vykročil k Wolfovi. Mosca vytáhl z aktovky svou maďarskou pistoli a odjistil ji. Všichni se otočili k němu.

Na nikoho nemířil, hlaveň směřovala dolů k podlaze. Hromotlukovi řekl německy: „Otoč se.“ Obr se pohnul k němu. Mosca udělal krok dopředu, a když stará žena uviděla jeho tvář, na obra ostře vyštěkla. Hromotluk na ni vyjeveně pohlédl, potom ustoupil k odlehlé zdi a otočil se zády.

Wolf se znovu nahnul k ženě: „Zamlouvá se vám můj přítel?“ zeptal se jí.

Neodpověděla. Upírala oči na Moscu. Drobný Němec nečekal na rozkaz a připojil se k obrovi u zdi. Wolf pokračoval: „Můj přítel je muž velice pyšný a prchlivý. Kdyby ten váš obr nestrčil do mě, ale do něj, nevedly by se žádné řeči a vy tady byste byli všichni náramně smutní. Neozývala by se slova, která tu klidně pronáším. A teď poslouchejte. Jsem člověk rozumný. Nejsem kvůli té příhodě vůbec rozhořčen. Ale jestli se dovím, že jste o mně něco roznášela, pak mě poznáte z druhé stránky.“

Odmlčel se a zahleděl se staré ženě do očí. Nebyl v nich strach. Pozorovala ho úplně klidně, nepoddajně. Jenže v tom byl doma, byla to jeho celoživotní práce a vybídnutí jeho důvtipu. Její pohled pochopil, tak jak by nikdo jiný nepochopil. Že slova nic neznamenají, že hrozbami nezadrží ani nepřesvědčí lidskou mysl. Usmál se, protože znal odpověď. Přistoupil k hromotlukovi a rýpl do něj, takže se muž otočil.

„Ty dylino, sundej si opasek a postav se před svou paní,“ řekl. Vazoun učinil, co mu bylo poručeno. Wolf poodstoupil, vytáhl z aktovky pistoli, v podstatě jen proto, aby udělal dojem, a řekl ženě: „Povězte mu, aby vás třikrát pořádně uhodil přes záda.“ Mluvil hlasem naplněným záští. „Když vykřiknete, zabiju vás všechny tři. Teď. Řekněte mu o tři rány.“

Stará žena dosud zachovávala klid. „Vy nerozumíte,“ řekla. „Jestli mu to nařídím, vezme to zcela vážně a strašně mě zraní. Udeří mě vší silou.“

Wolf řekl dobromyslně. „Rozumím dokonale.“

Její tlusté tváře zvrásnil slabý pochybovačný úsměv: „Prosadil jste svou a není nutné jít do důsledků. Slibuju vám, že nic neřeknu. A teď, prosím, čeká spousta lidí.“

Wolf se na delší chvíli odmlčel a potom s cílevědomě krutým úsměvem řekl: „Jedna rána. Abychom naši dohodu zpečetili.“

Jak se zdálo, žena byla poprvé vyděšena. Tvář se jí rozplizla, načež chvějícím se hlasem řekla: „Budu křičet o pomoc,“ řekla.

Wolf jí neodpověděl. Promluvil k Moscovi, pomalu, aby žena tomu určitě porozuměla. „Jestli se žena zhroutí, zab toho vazouna.“ Zamířil pistoli na ženinu tvář.

Odvrátila hlavu. Obrovi německy řekla: „Johanne, udeř mě jednou silně přes záda.“ Seděla na židli s hlavou skloněnou nad stůl a nahrbila zakulacená tlustá ramena v očekávání rány. Obr švihl opaskem a slyšeli praskot kůže a masa pod tkaninou. Žena pozvedla hlavu. Bolest, strach a šok jí odčerpaly krev z tváře.

Wolf na ni pohlédl studenýma očima bez soucitu. „A teď chápete,“ řekl. Potom napodobil její drzý tón a způsoby: „Nedá se nic dělat.“ Odešel ke dveřím a řekl: „Pojď, Walte,“ vrátili se místnostmi, kterými přišli, a potom vyšli domovními dveřmi.

Když jeli džípem zpátky do města, Wolf se zasmál a řekl Moscovi: „Zastřelil bys toho vazouna, kdybych ti dal pokyn?“

Mosca si zapálil cigaretu. Stále ještě cítil napětí. „Sakra, já věděl, že to filmuješ. Musím ovšem přiznat, Wolfe, žes předvedl parádní kousek.“

Wolf řekl spokojeně: „To je zkušenost, chlapče. Někteří naši oficíři byli moc podělaní a báli se zajatce zmáčknout. Čili jsme museli použít zastrašovací metodu. A tys vypadal u té zdi opravdu zlověstně.“

„Byl jsem překvapen,“ řekl Mosca. „Když do tebe ten vazoun strčil a ta stará si na tebe dovolovala, počítal jsem, že je to past. A pak jsem se naštval. Prokrista, copak nevědí, že někteří američtí vojáci by je za takový fór všecky oddělali?“

Wolf zvolna pronesl: „Já ti povím, jací jsou to lidé, Waltere. Ta stará ženská si o sobě myslí, že je kdovíjak vykutálená. A k ruce má toho vazouna a všichni tihle oficíři a vojáci s ní jednají uctivě, protože ona jim může dopomoct k ohromnému balíku. A teď si tohle zapiš za uši. Ona zapomíná. Zapomíná, co to znamená mít strach. Tu ránu, co dostala přes záda, to byl klíč. Pamatuj si to. Bez téhle rány by nemohla mít strach. Lidi už jsou takoví.“

Přejeli most do vlastních Brém. Několik minut později zastavili před ubytovnou.

V zaparkovaném džípu oba vykouřili po cigaretě.

Wolf řekl: „Za týden nebo tak nějak navážem nejdůležitější kontakty. Budeme venku skoro celou noc. Proto se přichystej na to, že tě zničehonic zavolám. Jasné?“ Popleskal Moscu po zádech.

Mosca vystoupil z džípu a dal si ještě poslední tah z cigarety: „Myslíš, že těm svým přátelům něco vyzvoní?“

Wolf zavrtěl hlavou: „Tohle je jediné, čím jsem si jist. Před každým bude držet jazyk za zuby.“ Zakřenil se na Moscu. „Na ten pruh, co má na zádech, jakživ nezapomene.“

11

Walter Mosca oblečený do civilu se díval z okna kanceláře oddělení občanských pracovníků. Pozoroval kolemjdoucí pracující na základně – letecké mechaniky v zelených pracovních kombinézách a kožených kazajkách podšitých kožešinou, švihácké letecké důstojníky v tmavozelených uniformách a fialových pláštích, německé dělníky v obnošených oblecích. Všichni se choulili v tom pronikavém listopadovém větru. Za sebou uslyšel Eddieho Cassina: „Walte!“ Mosca se otočil.

Eddie Cassin se zaklonil v křesle. „Mám pro tebe práci Dostal jsem nápad a poručík si myslí, že je znamenitý. Víš, že na celém evropském bojišti probíhá akce, že se má šetřit potravinami, krátce, pokus těm nenasytům vytmavit, aby se nepřejídali tak, že jim je pak špatně od žaludku. Hladovět nemusí, ale ani si nakládat na talíř takové porce, že se pak spousta jídla vyhodí. A teď si poslechni, jak si to představujem. Potřebujem fotku amerického vojáka s vrchovatě naloženým tácem a pod tím bude ‚Nech toho‘. A vedle toho chceme dát foto dvou německých dětí sbírajících na ulici vajgly a popisek: ‚A vy nechte toho.‘ Jak se ti to zamlouvá?“

„Řekl bych, že je to pěkná kravina,“ řekl Mosca.

Eddie se zaculil: „To jo. Vypadá to ale náramně efektně. Výborný propagační materiál. Na hlavním velitelství to spolknou i s chlupama. A třeba to také otisknou v Stars and Stripes. Kdo ví? Může z toho vyrůst ohromná akce.“

„Prokristapána,“ řekl Mosca.

„Tak jo,“ odpověděl Eddie Cassin trochu podrážděně. „Prostě sežeň fotku dětí sbírajících vajgly. Venku stojí džíp a fotografa, desátníka, najdeš v laboratoři.“

„Dobrá,“ řekl Mosca. Vyšel ven a pozoroval odpolední letoun z Wiesbadenu, který se jako by kouzlem vynořil na obloze a snášel dolů. Potom nasedl do džípu.

Bylo už pozdní odpoledne, když džípem přejel most do vlastních Brém. Desátník se potloukal u hangárů a Moscovi trvalo dobrou hodinu, než ho našel.

Ulice města byly zaplněny spěchajícími Němci a strassenbahn bez ustání vyzváněla, aby se prodrala dopravní zácpou. Cestující zaplňovali nástupní plošiny. Mosca zaparkoval džíp před Glocke.

Za tohoto šedivého odpoledne všedního dne bylo všude ticho. Před průčelím klubu Červeného kříže nestáli žebráci ani prostitutky či děti, až po večeři tu začne být rušno. Dvě německé policistky pomalu kráčely po chodníku, tak pomalu, jako by je otupovalo melodické vyzvánění tramvají.

Mosca s desátníkem seděli v džípu a čekali, až se objeví nějaké žebronící děti. Kouřili cigarety, ale nemluvili. Posléze desátník poznamenal: „Je to zatracená smůla. To je poprvé, co nevidím, že se tu flákají nějaký skopčácký děcka.“

Mosca vystoupil z džípu. „Rozhlédnu se kolem,“ řekl. Bylo velice zima, takže si ohrnul límec kazajky. Zabočil za roh, a když žádné děti neviděl, kráčel dál, až dorazil k zadnímu traktu budovy Glocke.

Na vysoké hromadě rumu seděli dva malí chlapci a hleděli na polovinu velkého města proměněného v zbořeniště, ležící před nimi. Byli zabaleni do plášťů sahající jim až po paty, na hlavách měli čepice, které jim padaly skoro přes uši. Holýma rukama nabrali do hrsti suť a rozdrobenou maltu s pískem prosévali mezi prsty, a potom zas házeli kameny a kousky cihel přes prérii a údolí sutin prostírající se pod nimi; nemířili na žádný určitý cíl a nikdy se nerozmáchli natolik, aby ztratili rovnováhu na vrcholku kopce,

„Hele,“ zavolal Mosca německy, „nechcete si vy dva vydělat čokoládu?“

Děti na něj vážně pohlédly a odhadly ho, přes civilní oblečení v něm poznaly jednoho z nepřátel a beze strachu se svezly po úbočí hromady. Opustily ohromné mlčenlivě, prázdné hřiště a kráčely za ním, držíce se za ruce, když vyšly na rušné náměstí před Glocke.

Desátník stál u džípu a čekal na ně. Zasunul do fotoaparátu film a nastavil vzdálenost. Když byl hotov, řekl Moscovi: „Dobrý, pověz jim, co mají dělat.“ Desátník nemluvil německy.

„Sbírejte vajgly,“ řekl Mosca chlapcům. „A zvedněte hlavu, aby vás ten muž mohl vyfotografovat.“ Poslušně se shýbli, avšak dlouhé čepice se štítkem jim zastiňovaly obličeje.

„Postrč jim ty čepice dozadu,“ řekl desátník. Mosca tak učinil a pro objektiv fotoaparátu odhalil dva zubící se skřítci obličeje.

„Ty vajgly jsou moc mrňavý,“ řekl desátník. „Nevyjdou mi.“ Mosca vyndal pár cigaret a rozházel je po zemi.

Desátník udělal několik záběrů, ale nebyl spokojen. Chystal se udělat další, když Mosca ucítil, že se jeho paže dotkla cizí ruka a otočila ho čelem vzad.

Stály před ním policistky; ta, která ho otočila, byla skoro stejně vysoká jako on sám a její ruka spočívala dosud na jeho paži. Prudce do ní strčil, že to vypadalo, jako by ji udeřil, a pod drsnou modrou vlnou uniformy ucítil měkké ňadro. Zavrávorala, ruka sklesla s jeho paže, načež vzdorovitě řekla:

„To tady není dovoleno.“ Obrátila se k chlapcům a řekla varovně: „Vy dva hleďte, ať jste pryč.“

Mosca chytil obě děti za pláště. „Zůstanete tady,“ řekl. Otočil se k oběma ženám a hubenou, snědou tvář měl zrůzněnou a zlovolnou hněvem. „Vidíte tuhle uniformu?“ ukázal na desátníka. Natáhl ruku: „Ukažte mi své průkazy.“ Obě ženy začaly koktavě vysvětlovat, že mají za úkol dohlížet, aby děti nežebraly. Kolemjdoucí Němec se zastavil, chlapci couvali od vznikající hádky a muž břitce, hněvivým tónem jim řekl něco, co je vylekalo, takže začali utíkat pryč. Mosca je zase chytil, když na něj desátník varovně křikl. Muž spěšně kráčel k hloučku Němců, kteří na nároží čekali na tramvaj. Mosca běžel po ulici za ním, a když Němec zaslechl za sebou dupot kroků, otočil se a vylekaně mžoural.

„Říkal jste těm dětem, aby šly pryč?“ vykřikl na něho Mosca.

Němec klidně odvětil omluvným tónem: „Nerozuměl jsem. Myslel jsem, že žebrají.“

„Dejte mi osobní průkaz,“ řekl Mosca. Napřáhl ruku. Němec nervózní a roztřesený zasunul ruku do kapsy saka a vyndal nezvykle tlustou náprsní tašku naditou papíry. Neohrabaně se jimi probíral, protože se současně snažil sledovat Moscu, až mu posléze Mosca vzal papíry z rukou a sám si našel modrou kartu.

Mosca mu vrátil náprsní tašku. „Ráno si přijďte na policejní stanici pro svůj průkaz,“ řekl, otočil se a zamířil zpátky k džípu.

V slábnoucím listopadovém světle uviděl přes ulici na protější straně náměstí tmavou, mlčenlivou masu Němců, kteří ho pozorovali: vysokou, obrovitou, černou jako kontury lesa. Na okamžik pocítil strach a hrůzu, jako kdyby mohli nahlédnout do jeho nitra a mysli, potom znovu vzplál hněvem. Pomalu, klidně kráčel k džípu. Oba chlapci tu dosud byli, ale policistky zmizely.

„Pojedem,“ řekl desátníkovi. Dojel do Metzer Strasse a vystoupil. Desátníkovi řekl: „Odvez za mne džíp na základnu.“

Desátník přikývl a klidně řekl: „Myslím, že mi ty záběry budou stačit.“

A Mosca si uvědomil, že zapomněl začít znovu fotografovat a že ty děti nechal stát před průčelím Glocke a slíbenou čokoládu jim nedal.

Když Mosca vstoupil do pokoje, Helia ohřívala na elektrické plotně polévku a na stole stála otevřená prázdná plechovka s červenou etiketou. Pánev s nakrájenou slaninou čekala, až přijde na řadu. Leo seděl na pohovce a četl.

Místnost byla teplá od vonícího jídla, příjemná a domácká. V jednom koutě postel a noční stolek, na stole stolní lampa a malé rádio; v koutě u dveří stál veliký bílý šatník a uprostřed byl veliký kulatý stůl obklopený proutěnými židlemi. Obrovská prázdná kredenc dopomáhala místnosti k útulnosti – nabyla přecpaná a stále tu ještě zůstalo dost místa, aby člověk prošel. Sakramentsky velký pokoj, pomyslel si Mosca pokaždé.

Helia vzhlédla od vaření. „Ach, přišels brzy domů,“ řekla a vstala, aby ho políbila. Pokaždé když ho spatřila, její tvář se rozzářila štěstím a on vždycky měl pocit viny a obavu, že na něm staví tak velkou část svého života. Jako kdyby neznala ta nesčetná nebezpečí, která tušil ve světě kolem nich.

„Měl jsem co dělat ve městě a už jsem se nevracel na základnu,“ řekl Mosca. Leo zvedl hlavu a kývl na něj, potom pokračoval ve čtení. Mosca sáhl do kapsy pro cigaretu a jeho prsty se dotkly osobního průkazu.

„Až se najíme, mohl bys mě odvézt na policejní stanici?“ zeptal se Mosca Lea. Hodil na stůl kartu.

Leo přikývl a řekl: „Co to máš tady?“ Mosca mu pověděl, co se stalo. Povšiml si, že ho Leo pozoruje se zvláštním, pobaveným úsměvem. Helia nalila horkou polévku do šálků a nic neříkala. Potom postavila slaninu na elektrickou plotnu.

Opatrně srkali polévku namáčejíce do ní suchary. Helia zvedla modrý osobní průkaz a s šálkem v jedné ruce rozevřela druhou rukou průkaz. „Je ženatý,“ řekla. „Má modré oči, hnědé vlasy a pracuje v tiskárně. To je dobré místo.“ Prohlížela si jeho fotografii. „Nevypadá jako špatný chlap. Ráda bych věděla, jestli nemá děti.“

„To v legitimaci není?“ zeptal se Mosca.

„Ne,“ řekla Helia. „Na prstě má jizvu.“ Upustila průkaz na stůl.

Leo zaklonil hlavu a dopil zbytek polévky, potom se nahnul nad stůl a v tváři se mu zase objevil škubavý třes. „Pověz mi,“ řekl, „proč jsi s tím mužem hned nešel na policejní stanici? Je to kousek odtud.“

Mosca se na něj usmál: „Chtěl jsem chlápka prostě postrašit, nebudu nic podnikat. Prostě jsem toho mizeru chtěl postrašit.“

„Prožije moc špatnou noc,“ řekla Helia.

„Patří mu to,“ odpověděl Mosca hněvivě; vzdorovitě. „Jak se tlakový otrapa jen může opovážit vměšovat se do téhle věci.“

Helia k němu pozvedla své bledé šedé oči. „Styděl se,“ pravila, „a myslím, že se domníval, že je to jeho vinou, že ty děti žebroní a sbírají vajgly na ulici.“

„Tak hrome, ať se vypotí,“ řekl Mosca. „A podej nám tu slaninu, než z ní uděláš škvarek.“

Helia přinesla na stůl slaninu a pecen šedého německého chleba. Když dojedli krajíce nasáklé mastnotou, Leo a Mosca se zvedli. Leo šmátral v kapse po klíčích od džípu, Helia zvedla průkaz a pohlédla na adresu. „Vidíš,“ řekla nedočkavě, „bydlí v Rubsam Strasse. Je tam blíž než na policejní stanici.“

Mosca pronesl stroze: „Nečekej na mne. Potom půjdeme do klubu.“ Nato se na ni usmál, když naklonila k němu hlavu, aby ji políbil; její řídké světle hnědé vyčesané vlasy vypadaly jako přílba. Tímto sentimentálním počinem si ho pokaždé podmanila, třebaže se tomu usmíval a sám nikdy nezavdal první popud. „Mám ti přinést zmrzlinu?“ Přikývla. Když vycházel ze dveří, zavolala za ním: „Je to na cestě ke klubu.“

V džípu se ho Leo zeptal: „Kam pojedem?“

„Prokrista, tak dobře, odvez mě k domu toho chlápka,“ Mosca zavrtěl hlavou. „Ty a ona, Vy dva mi opravdu lezete na nervy.“

„Mně je to fuk,“ řekl Leo, „máme to ale na cestě ke klubu. A navíc vím, co to znamená vypotit se, jak jsi říkal. Je to slovo velice přesné.“ Pootočil kostnatou tvář k Moscovi a trochu smutně se pousmál.

Mosca pokrčil rameny. „Toho otrapu nechci vůbec vidět. Co kdybys k němu zašel ty, Leo?“

„Kdepak já,“ zakřenil se Leo. „Tys mu průkaz odebral, ne? Tak mu ho vrať.“

Bez potíží našli dům, soukromou vilu pro dvě rodiny, nyní změněnou na činžovní dům, protože bytů byl veliký nedostatek. Na dveřích vestibulu visel seznam nájemníků včetně všech členů rodiny s uvedením čísel bytů. Mosca nakoukl do osobního průkazu a porovnal jméno. Potom vystoupil do prvního patra. Ostře zaklepal a vzápětí se dveře otevřely. Pochopil, že ho viděli z okna a čekali na jeho zaklepání. Muž u dveří měl protáhlou hlavu a přísné rysy, ale v obličeji měl nyní napjatý výraz zmírněný pleší lebky. Němec poodstoupil a Mosca vešel.

Vyrušil je při večeři. Uprostřed prostorné místnosti stály na stole čtyři talíře s černou omáčkou, v níž byla tmavá, rozkrájená zelenina a velké moučnaté brambory. V jednom koutě byla postel, u stěny o kousek dál visela křivě výlevka a nad ní veliká zarámovaná malba, v níž převládaly tmavě zelené a hnědé tóny. Žena se světlými vlasy přičísnutými k hlavě se snažila odvést dveřmi do druhé místnosti bytu dva chlapce. Když se však otočila, aby pohlédla na Moscu, děti se jí vymanily z rukou. Všichni hleděli vyčkávavě na Moscu.

Podal Němci jeho modrý osobní průkaz. Muž si jej vzal a řekl zajíkavě: „Ano?“

Mosca řekl: „Na policejní stanici chodit nemusíte. Zapomeňte na všecko.“

Mužův výrazný, přísný obličej smrtelně pobledl. Strach, který ho nyní přešel, nervový otřes, který ten den zažil, džíp ječivě zastavující před domem, to vše se nyní sloučilo v jakýsi jed, který mu rozkládal krev. Roztřásl se a jeho žena mu spěchala na pomoc, pomohla mu do jedné ze čtyř prázdných židlí u stolu. Mosca vyplašeně řekl ženě: „Co ho trápí, copak mu je?“.

„Nic,“ odpověděla žena netečným hlasem beze stopy vzrušení či pohnutí. „Mysleli jsme si, že jste ho přišel odvést.“ Její hlas se mírně chvěl.

Jedno dítě se rozplakalo v bezmocném strachu, jako kdyby se rozpadly moc a zdi jeho světa. Mosca s myšlenkou, že chlapce utiší, pokročil k němu a vytáhl tabulku čokolády. Dítě se vyděsilo a začalo hystericky vřískat vysokým tónem, že byl stěží slyšitelný. Mosca se zastavil a bezmocně hleděl na ženu. Zatímco muž pil, odběhla žena k dítěti, plácla ho prudce přes ústa a potom ho vzala do náruče. Dítě ztichlo. Otec, stále ještě silně rozrušený, řekl: „Počkejte, prosím, počkejte,“ a téměř běžel ke kredenci pro láhev šnapsu a sklenku na vodu.

Nalil Moscovi a vnutil mu sklenici do ruky. „To všechno byl omyl, rozumíte, to všechno byl omyl, já myslel, že vás ty děti obtěžují. Nechtěl jsem zasahovat.“ Mosca si vzpomněl na mužův hněvivý tón, když před průčelím Glocke oba chlapce plísnil, hněv vyvěrající z hanby a pocitu viny, jako kdyby sám mluvčí byl příčinou ponížení těchto dětí.

„To je v pořádku,“ řekl Mosca. Pokusil se naplněnou sklenici nechat na stole, Němec ho však držel za paži a opět mu sklenici vnutil.

Otec zapomněl, že ho pozorují jeho žena a děti, a pokračoval horečně, jako kdyby žadonil o život: „Jakživ jsem nebyl nacistou. Vstoupil jsem do strany, abych nepřišel o místo, všichni sazeči do ní museli. Platil jsem pouze příspěvky. Nic víc. Jakživ jsem nebyl nacistou. Napijte se. Je to kvalitní. Vypijte to. Schovávám si to, když cítím, že mi je nevolno.“ Mosca se napil a vykročil ke dveřím. Němec ho však zadržel a potřásl mu rukou. „Jsem velice vděčen za vaši laskavost. Jde to ze srdce. Nikdy na to nezapomenu. Pořád říkám, že Američané jsou hodní. Jsou dobrosrdeční; my Němci máme štěstí.“ Ještě jednou zmáčkl ruku Moscovi a jeho hlava se zvedala a klesala nervózně v doznívání radostné úlevy.

V té chvíli cítil Mosca téměř neovladatelné nutkání toho muže srazit k zemi, až by z té lysé lebky a cukajícího se obličeje vytryskla krev. Odvrátil hlavu, aby zakryl opovržení a znechucení, které cítil.

V hnědých dveřích protější místnosti uviděl Mosca ženin obličej. Pod napjatou kůží a svaly výrazně vystupovaly její lícní kosti. Měla tvář smrtelně bledou, hlavu mírně skloněnou a ramena pokleslá váhou dítěte v náručí. Její šedé oči, nyní téměř tmavé, byly tmavé tůně nezapomenutelné nenávisti. Vedle zlatých dětských kučer také její vlasy vypadaly tmavě, a když se její zrak setkal s Moscovým, neodvrátila pohled. V její tváři se nepohnul jediný sval.

Když se za Moscou zavřely dveře, uslyšel její klidný, ale pronikavý hlas, když oslovila manžela. Venku na ulici, ve světle lampou osvětlené místnosti ji ještě spatřil, jak na něho hledí s dítětem v náručí.

12

Wolf měl studenou večeři, jako mívají němečtí sedláci, popadl dlouhou krvavou klobásu a kapesním nožem si z ní uřízl tlustý šťavnatý špalíček. Potom si ukrojil pořádný krajíc z obrovského bochníku černého chleba před sebou. Ursula, Němka, s kterou žil, a její otec si pak také každý vzali kus klobásy a chleba. Všichni měli vedle talíře plechovku amerického piva, z níž si podle chuti dolévali do drobných vinných sklenek.

„Kdy budeš muset jít?“ zeptala se Ursula. Byla to malá černá dívka s nezkrotným temperamentem. Wolfovi se zalíbilo ji krotit. Doklady potřebné k sňatku už podal, a tak se směl nastěhovat do domu jejího otce a žít s ní. Hrály přitom roli i další okolnosti.

„Asi * tak za hodinu mám v Rathskelleru schůzku s Moscou,“ řekl Wolf a podíval se na hodinky, které po válce sebral polskému utečenci. Ten mrtvý Polák, napadlo ho.

„Ten člověk se mi nelíbí,“ řekla Ursula. „Neumí se chovat. Nechápu, co ta holka na něm vidí.“

Wolf si ukrojil další plátek klobásy a zažertoval: „To, co ty vidíš na mně.“

Jak očekával, Ursula vybuchla. „Vy pitomí Američani si myslíte, že vám za věci uděláme všechno. Zkus to zacházet se mnou, jako zacházejí se svýma holkama ti tví kamarádi Amíci. Uvidíš, jestli se tě budu držet. Pomažeš z domu.“

Otec, který přežvykoval tvrdý chléb, pronesl chlácholivě: „No tak, Ursulo,“ ale řekl to jen ze zvyku, myslel přitom na něco jiného.

Po večeři šel Wolf do ložnice a do své velké hnědé kožené aktovky nacpal cigarety, čokoládu a pár cigár. Ty vytáhl ze zamčeného šatníku, k němuž měl klíče jen on sám. Když už byl na odchodu, vešel Ursulin otec.

„Ještě než odejdeš, Wolfgangu, chtěl bych ti něco říct, jestli proti tomu nic nemáš.“ Otec byl vždycky zdvořilý a uctivý, měl stále na paměti, že milenec jeho dcery je Američan. Wolfovi se to na něm líbilo.

Odvedl Wolfa do studené špižírny na konci suterénního bytu. Otevřel dveře a teatrálně starostlivým hlasem řekl: „Podívej se.“

Z dřevěných trámů visely holé kosti šunek, z nichž se třepily drobné kousky tmavého masa, zbylé konečky salámových štanglí a sýr tenký jako měsíc v novoluní.

„Musíme, Wolfgangu, něco udělat,“ řekl otec. „Zásob máme mizivě. Jsme skoro na dně.“

Wolf si povzdechl.! Přemýšlel, co ten starý parchant s tím vším udělal. Oba až moc dobře věděli, že se to nesnědlo. Celý pluk by to byl nemohl zhltat. Jako vždycky, když nad ním starý dostal vrch, uvažoval nevrle: Jen počkej, až se s Ursulou vrátíme do Států. Dostanou oba za vyučenou. Starý se bude těšit na balíčky. Starou belu dostane. Wolf přikývl, jako by se hluboce zamýšlel nad tím problémem.

„Dobrá,“ řekl. Vrátili se do ložnice a Wolf dal otci pět kartónů cigaret. „Tyhle jsou na pár měsíců poslední, které můžu dát,“ řekl důrazně. „Mám rozdělaný velký kšeft.“

„Nedělej si starosti,“ řekl otec. „Tohle vydrží nadlouho. Hospodaříme s dcerou tak šetrně, jak jen můžeme, vždyť to víš sám, Wolfgangu.“ Přikývl na souhlas, ale také s obdivem k drzosti toho chlapa. Myslel si: Ten starý zloděj si ze mě nadělá pěkně jmění.

Než vyšel z místnosti, Wolf vytáhl ze zásuvky svého psacího stolu těžkou pistoli značky Walther a strčil si ji do náprsní kapsy. Tohle pokaždé upoutalo otcovu pozornost, vzbudilo to v něm víc úcty, a z toho měl Wolf radost.

Když spolu vycházeli z místnosti, otec Wolfovi položil důvěrným, otcovským gestem ruku na ramena. „Příští týden dostanu velké množství hnědého a šedého gabardénu. Dám ti z toho ušít nějaké pěkné oblečky. A kdyby někteří z tvých přátel si přáli koupit si kus, prodám jim ho kvůli tobě se zvláštní slevou.“

Wolf vážně přikývl. Když vycházel ze dveří, Ursula za ním volala: „Dej na sebe pozor.“ Po několika schodech vyšel ze suterénu na ulici. Pak zamířil rázně k Rathskelleru. Bylo tam jen patnáct minut, bude tam dřív než včas. Cestou uvažoval s úžasem o otci. Dodávka gabardénu. Ve skutečnosti jeho gabardénu. A sám aby ho prodával bez provize. Ale on si to zařídí. Něco z toho trhne. Moscovi, Cassinovi a Gordonovi dá příležitost, možná i tomu Židovi, a jemu taky z toho něco zůstane. Ale bude ho muset spoustu prodat. S pěknou provizí pro sebe. To se ví, nebude toho moc, ale každý halíř je dobrý.

V Rathskelleru, velké suterénní restauraci, která před válkou patřila k nejvybranějším v Německu, uviděl Eddieho Cassina a Moscu u stolu hned vedle obrovských vinných sudů. Ty mohutné sudy dosahující až ke stropu vrhaly na oba stín a oddělovaly je tak od ostatních důstojníků v olivově šedých stejnokrojích a několika málo žen, roztroušených po rozlehlé sklepní místnosti.

Smyčcový orchestr hrál nevtíravé, světla zářila tlumeně, a kam až oko dohlédlo, táhly se řady malých stolků s bílými ubrusy; dál už splývaly v bílém víru; ve výklencích a separovaných jídelnách.

„Wolf, pochodující cigaretový stromek,“ vykřikl Eddie Cassin. Jeho hlas přehlušil hudbu a stoupal až vysoko ke stropu, skoro neviditelnému, a tam se ztratil. Nikdo si toho nevšiml. Naklonil se nad stůl a zašeptal: „Co vy dva šmelináři máte dnes večer za lubem?“

Wolf si sedl. „Jenom se trochu projdeme po městě. Rozhlídneme se po nějakém kšeftu. Nesmíš všecko rozfofrovat s rozárami a já ti dám vydělat pár šestáků.“ Wolf si dělal starosti, přestože vtipkoval. Překvapeně zpozoroval, že Mosca je skoro stejně opilý jako Eddie. Ještě nikdy ho opilého neviděl. Uvažoval, jestli to dnešní jednání nemá vůbec odvolat. Jenomže všechno už to bylo připraveno, dnes večer mohou poprvé zapadnout do soukolí velkého černého obchodu, mohou se dokonce dostat na stopu těm, kdo mají ty prachy. Wolf si poručil pití a přitom pozoroval Moscu, jestli to s ním půjde.

Mosca si toho všiml a usmál se: „Budu v pořádku, postačí pár minut na čerstvém vzduchu. Hned se dostanu do formy.“ Snažil se vyslovovat pečlivě, ale slova se mu na jazyku lepila dohromady. Wolf zavrtěl hlavou s podrážděným odporem, který nedovedl skrýt.

Eddie s opileckou napodobivostí také zavrtěl hlavou. „S tebou, Wolfe, je otrava, že si o sobě myslíš, bůhví jak jsi mazaný. Rád by ses stal milionářem. Jenomže to se ti, Wolfe, jaktěživ nepodaří. Ani za milión let. Za prvé na to nemáš hlavu, jen trošku prohnanosti. A za druhé nemáš opravdovou kuráž. Ještě tak dovedeš prohánět skopčácký zajatce a tím to hasne. Na víc se nezmůžeš.“

„Jak můžeš snést tuhle nevymáchanou držku?“ zeptal se Wolf Moscy hlasem záměrně klidným, urážlivým. „Tomu už sedělo na hlavě tolik kurviček, že mu z toho změk mozek.“

Eddie vztekle vyskočil a zařval: „Ty smradlavý šmelináři s tabákem.“ Mosca ho stáhl zpátky na židli. Několik hostů u okolních stolů se otočilo. „Nerozčiluj se, Eddie, on si z tebe jen utahuje. A ty taky, Wolfe. Je namol. Když se opije, jdou mu všichni na nervy. A kromě toho mu psala jeho stará, že odjíždí s dítětem z Anglie a dorazí sem za ním, a on nesnese pomyšlení, že by se měl vzdát všech těch svých dámiček.“

Eddie se s opileckou výčitkou obrátil k Moscovi a řekl: „Tak to není, Walte, já se do ní doopravdy párkrát pořádně navezl.“ Zkormouceně zavrtěl hlavou.

Mosca, aby ho rozveselil, ho vyzval: „Pověz Wolfovi o té své gorile.“

Wolf dopil svou whisky, vrátila se mu zas trochu lepší nálada. Zakřenil se na Eddieho Cassina.

Eddie prohlásil slavnostně, skoro s úctou: „Teď píchám gorilu.“ Čekal, co tomu řekne Wolf.

„To mě neudivuje,“ řekl Wolf a smál se spolu s Moscou. „Co je to zač?“

„Namouduši, že klátím doopravdickou gorilu,“ trval na svém Eddie.

Wolf pohlédl tázavě na Moscu. „Je to nějaká dámička,“ řekl Mosca. „On tvrdí, že vypadá přesně jako gorila, je stejně divoká.“

Eddie upřel oči na stůl a pak se s vážnou tváří obrátil k Moscovi. „Musím tu udělat vyznání, Walte, ona je to doopravdy gorila, styděl jsem se to přiznat. Ale ona je skutečná gorila. Obelhal jsem vás. Bydlí hned za vojenským letištěm a pracuje pro vojenskou správu. Je tlumočnice.“ Usmál se na ně a Wolf s náladou opět zcela rozjařenou se rozesmál tak srdečně, že se lidé u vedlejších stolů zase otáčeli.

„Co takhle kdybys ji přived a dal nám taky příležitost?“ pobídl ho žertem Wolf.

Eddie se otřásl. „Proboha, já s ní nikdy nevyjdu ani na ulici. Vplížím se za ní do domu jen za tmy.“

„Je čas, Walte, abychom se zvedli,“ řekl Wolf rázně, „je před námi prvotřídní večer a bude dlouho trvat.“

Mosca se naklonil k Eddiemu a zeptal se: „Jsi v pořádku? Dostaneš se domů bez pohromy?“ Eddie blekotal, že je oukej, a když mířili ke dveřím, slyšeli, jak volá na číšníka, aby mu přinesl ještě něco k pití.

Wolf si všiml Moscovy nejisté chůze a počkal, až ho předejde. Když stoupali do schodů, nemohl si odpustit, aby nepoznamenal: „To jste si vybrali akorát ten pravý večer, abyste se takhle napařili.“

Studený zimní vzduch propálil Moscovy lícní kosti, zmrazil mu rudou dužninu dásní a patra, maso stejně už rozvařené spoustou alkoholu a cigaret. Zapálil si cigaretu, aby si zahřál ústa a hrdlo, a říkal si: Táhni si do prdele, Wolfe, a říkal si: Jestli tenhle hajzl udělá ještě jeden vtip, rozbiju mu hubu, nebo půjdu po svých. Cítil, jak se mu mráz prodírá kabátem a na tělo, jak ho studí do kolen a stehen, cítil, jak ho celý trup svědí počínajícím mrazením, jako by chladem ztuhl na sklo, a zmocňovala se ho nevolnost, když ledový vzduch zasáhl v jeho žaludku kysající whisky a chlístal mu ji do hlavy. Chtělo se mu zvracet, ale sevřel břišní svaly, přemáhal to, protože si nepřál, aby ho Wolf přitom viděl. Věděl, že Wolf má pravdu, že je to ten nejpitomější večer na to, aby se takhle zlil. Jenže on se předtím poprvé pohádal s Hellou, ne tak, aby se přitom rozběsnil a rozpálil záští, ale v tom jejich sporu nemohl jeden pochopit druhého. Bylo to jen deprimující a smutné.

Wolf a Mosca se ubírali ulicí, která vedla dolů od Rathskelleru přes úsek osvětlený z oken klubu Červeného kříže, a hudba, která se odtamtud ozývala, se za nimi táhla ruinami jako přízrak. Potom šli kolem policejní stanice s jejím světlometem, který před ní věznil džípy v bílém oslepujícím močálu světla vyříznutého z okolní temnoty, a když pak sestoupili z kopce, strmého jak studna, nechali za sebou centrum města a splynuli s černou nocí, a přestože šli už nějakou dobu, Moscovi to připadalo skoro jako okamžik, když Wolf zaklepal na nějaké dveře a oni se octli uvnitř domu chráněni před mrazem.

V místnosti stál velký stůl a kolem něho čtyři židle. Jiný nábytek tam nebyl. U stěn byly naskládány stohy zboží, přes něž byly ledabyle naházeny hnědé erární deky. Místnost neměla okna a kouř se v ní dal krájet.

Mosca slyšel, jak Wolf něco říká, jak ho představuje malému, skoro trpasličímu Němci, který stál před ním, a přestože se mu v dusné místnosti zase začal zvedat žaludek, vynaložil úsilí, aby všechno slyšel, aby nic neuniklo jeho pozornosti.

„Vždyť, co ho zajímá,“ říkal Wolf. „Peníze, nic než peníze. Americké asignace.“

Němec zavrtěl hlavou. „Já se vyptával, vyptával jsem se, kde se dalo. Nikdo nemá tu sumu, o které jste mluvil.

Vím to. Já můžu koupit za pár stovek dolarů, ale víc neseženu.“

Vpadl do toho Mosca, pomalu vyslovoval věty, které se naučil. „Mám zájem na tom, prodat najednou velké množství. Minimálně pět tisíc kartónů.“

Malý Němec na něj pohlédl s úctou a obdivem a z jeho hlasu zazněla závistivá ziskuchtivost. „Pět tisíc kartónů, ACH ACH ACH.“ Zasnil se nad tím množstvím a pak rázně, věcně poznamenal: „Budu pátrat dál, nebojte se. Nenapijete se, než půjdete? Friedl!“ zavolal. Nějaká žena otevřela vnitřní dveře a vykoukla. „Snaps,“ vyštěkl Němec, jako by přivolával psa k noze. Žena zmizela a za pár minut se opět objevila s tenkou bílou láhví a třemi malými sklenkami na vodu. Za jejími zády vpadli do místnosti malý hošík a holčička se zlatými vlasy a červenými flekatými tvářemi.

Wolf si sedl na bobek. „To jsou ale hezké děti,“ halasil. Z aktovky vytáhl čtyři tabulky čokolády a každému dítěti dal dvě.

Otec vkročil před ně a sám natáhl ruce po čokoládě. „Ne, už je na ně příliš pozdě, aby jedly cukroví,“ prohlásil. Přistoupil k jedné z almárek opřené o zeď, a když se k nim zas obrátil, měl ruce prázdné. „Až zítra, dětičky,“ řekl. Chlapec i holčička se zachmuřeně odvrátili. Když se Wolf a Mosca chopili svých sklenek, žena řekla něco ostrého v dialektu, kterému nerozuměli. Muž na ni vrhl varovný, výhrůžný pohled. „Řekl jsem zítra, a dost.“

Mosca a Wolf vyšli a v temné ulici, do níž se linulo světlo z jediné žluté okenní tabule, slyšeli pronikavé hlasy nabité výhrůžným vztekem, strachem a nenávistí.

Domácí bílá kořalka z brambor, skoro stejně silná a drsná jako líh, Moscu rozehřála, ale prohloubila temnotu zimní noci. Šel nejistě, co chvíli klopýtl. Nakonec Wolf zůstal stát, vzal ho za paži a starostlivě se zeptal: „Nechceš s tím pro dnešek skoncovat a jít domů?“ Mosca zavrtěl hlavou Wolfovi do těstovitě bílého obličeje, nořícího se před ním ze tmy svítivě a chladně jak smrt. Znova vykročili, Wolf trochu vepředu, Mosca za ním, vzdorující ledovému větru i nevolnosti v žaludku. Napadlo ho, že Helia mu odpoledne říkala totéž.

Měla na sobě jedny z těch šatů, co jí dal přednedávnem pod stromeček. Ann Middletonová mu půjčila svůj poukaz na šaty z armádního skladu. Helia ho sledovala, jak z šatníku vytahuje malou maďarskou pistoli a strká si ji do kapsy saka. Pak se ho klidně zeptala: „Nechtěl bys jet domů?“

Mosca věděl, nač myslí. Několik dní před vánocemi odvolali zákaz sňatku s Němkami a on doposud – po více než měsíci – neudělal nic pro to, aby si podal doklady potřebné k povolení sňatku. A ona věděla, co mu v tom brání – že jakmile budou mít po svatbě, budou muset opustit Německo a vrátit se do Spojených států. Odpověděl jí: „Teď hned nemůžu, mám pracovní smlouvu ještě na šest měsíců.“

Byla z toho nesvá, skoro vyděšená, a když ho přišla políbit na rozloučenou, jako to dělala pokaždé, když odcházel, třeba jen na několik hodin, řekla: „Proč nečteš dopisy od své rodiny? Proč jim odepisuješ vždycky jen několika slovy?“

Cítil na těle lehkou vypoulinu jejího zakulaceného břicha i její nalévající se prsy. „Jednou odtud musíme pryč,“ pravila. Věděl, že má pravdu. Ale nevzchopil se, aby jí řekl, proč ještě domů nemůže. Že ke své matce a Alfovi doopravdy nic necítí a že číst jejich dopisy by pro něho bylo totéž jako slyšet jejich křik. Že ho těší pohled na rozbořené město, na zející rány zůstavené v ulicích rozmetenými budovami, na klikatící se rozeklaný horizont, jako by obrovská zubatá sekyra sťala městu vršek lebky. Ze solidní, nekonečné, hradbám podobné ulice, nepoškozené a bezpečné, ho doma naplňovaly zlostí a neklidem.

„Máme času dost,“ řekl. „Až se dítě v červnu narodí, seženeme si doklady a vezmeme se.“

Helia od něho ucouvla. „To mi starosti nedělá. Ale k rodině by ses takhle chovat neměl, měl bys aspoň číst jejich dopisy.“

Rozvztekal se na ni a řekl: „Koukej, nepokoušej se pořád nutit mě do něčeho, co sám dělat nechci.“

Ona ho políbila a řekla: „Buď na sebe dnes večer opatrný.“ A on věděl, že na něj bude čekat, přestože jí řekl, aby nečekala.

Slyšel Wolfa, jak říká: „Tak jsme tu,“ a viděl před sebou ten jeho bledý obličej. Bylo tam vysoké zápraží a oni se octli v obláčku světla vycházejícího z holé žárovky upevněné přímo do fasády na domě. Její žlutá záře nepatrně třísnila tkanivo noci. Mosca vylezl opatrně do schodů, pevně se přidržuje železného zábradlí.

„Tenhle chlap je asi mimo hru,“ podotkl Wolf a zazvonil. „Ale chci, abys ho poznal. Je to klenotník, a jestli budeš něco potřebovat pro svou dívku, jsi tu na správné adrese.“

Nad jejich hlavami, nad holou zářící žárovkou se otevřelo okno. Wolf zaklonil hlavu a řekl: „A, Herr Fürstenberg, dobrý večer.“

„Okamžik prosím, Herr Wolfgang.“ Hlas byl hebký smutkem a věkem, i beznadějí, která se k němu dobře hodila.

Když se dveře otevřely, stál tam, aby je přivítal, drobný holohlavý muž, snědý, s obrovskýma černýma očima, a jakmile Wolf představil Moscu, Němec srazil paty a uklonil se. „Račte dál,“ řekl a oni stoupali do schodů a pak vešli do velkého salónu s množstvím nábytku: dvěma velkými pohovkami, třemi či čtyřmi čalouněnými křesly a křídlovým pianem. Uprostřed místnosti stál velký stůl a několik menších stálo u zdí. Na jedné pohovce seděly dvě mladé dívky, sotva šestnáctileté, ne těsně jedna vedle druhé, ale s místem mezi sebou. Na to místo usedl Herr Fürstenberg.

„Prosím,“ řekl a ukázal na dvě prázdná křesla, která stála nejblíž. Wolf a Mosca se posadili.

„Chtěl jsem vás seznámit s člověkem, o kterém jsem s vámi mluvil,“ řekl Wolf. „Je to můj velmi dobrý přítel a nepochybuju, že ho neodmítnete, kdyby snad někdy potřeboval vaši pomoc.“

Herr Fürstenberg, s rukama kolem pasu obou dívek, se dvorně uklonil svou holou hlavou a pronesl stejně korektně a seriózně: „O tom není ani třeba se zmiňovat.“ Potom své velké černé prázdné oči stočil přímo na Moscu a řekl: „Obraťte se prosím na mě, kdykoli bych vám mohl pomoci.“

Mosca přikývl a znova sklouzl na opěradlo pohodlného křesla, cítil, jak se mu nohy chvějí únavou. V zamlžení své unavené mysli netečně zaznamenával, že obě dívky vypadají svěže, že nejsou nalíčené a až po kolena mají tlusté vlněné punčochy. Vedle pana Fürstenberga seděly ukázněně jako dcery a jedné splývaly po obou stranách po ramenou copánky, dlouhé zlaté provazce spadající jí do klína na hrubě tkanou vlněnou sukni a svinuté ve Fürstenbergově nastavené ruce.

„Pokud jde o tu druhou věc,“ řekl Němec a obrátil se opět k Wolfovi, „je mi opravdu líto, ale nemohu vám pomoci. Nikdo z mých přátel neslyšel o něčem takovém, o nějaké krádeži asignací za milión dolarů. Je to fantastická historka.“ Usmíval se laskavě na oba.

„Ne, ta historka je pravdivá,“ odpověděl Wolf s jistotou. Vstal a natáhl ruku. „Lituji, že jsem vás vyrušil v tak pokročilou hodinu. Kdybyste se něco doslechl, dejte mi prosím vědět.“

„Nepochybně,“ řekl Herr Fürstenberg. Vstal, uklonil se Moscovi a potřásl mu rukou. Řekl: „Navštivte mě prosím, kdykoli uznáte za vhodné.“ Obě dívky vstaly z pohovky a Herr Fürstenberg jim položil ruce kolem pasu, jako by to učinil milující otec, a všichni tři doprovodili Moscu a Wolfa ke schodišti. Jedna z dívek, ale ne ta s dlouhými vlasy, seběhla ze schodů a vyprovodila je ze dveří. Slyšeli, jak se dveře za nimi zavírají na petlici. Potom zhasla holá žárovka nad zápražím a oba se ocitli v naprosté temnotě.

Mosca, k smrti unavený a znechucený tím, že musel opustit pohodlný pokoj se Wolfa zeptal: „Myslíš, že ty parchanty vůbec někdy najdeme?“

„Dnes večer bych chtěl jen najít nějakou stopu,“ odpověděl Wolf, „a dát těm lidem možnost, aby si tě prohlédli. To je to hlavní.“

V setmělých ulicích míjeli jiné spěchající postavy, viděli džípy zaparkované před domy, které vypadaly jako nadobro opuštěné. „Dnes večer je kdekdo v pohotovosti,“ poznamenal Wolf. Chvíli mlčel a pak se zeptal: „Jak se ti líbil Fürstenberg?“

Vítr utichl, mohli hovořit bez potíží. „Zdá se, že je to slušný chlap,“ řekl Mosca.

„Je strašně slušný, zvlášť na Žida,“ řekl Wolf. „Neber to ve zlém, pokud jde o tvého kámoše.“ Čekal, jestli Mosca něco neřekne, a pak pokračoval: „Fürstenberg si odkroutil řadu let v koncentráku. Jeho žena a děti jsou ve Státech. Chtěl za nimi, ale má tak těžkou tuberu, že ho tam nechtějí pustit. A dostal ji v koncentráku. Ohromné, co?“ Mosca neodpovídal. Přešli jasně osvětlenou třídu a vrátili se do městského centra.

„Trochu se pomát,“ Wolf skoro křičel. Vítr se už zase zvedl a oni šli proti němu, klopýtali o sutiny. Zahnuli za roh a pokračovali zas v závětří. „Vším sis těch děvčat? Přicházejí k němu přímo z venkova, asi tak každý měsíc nová partie. Jeho agent mi to všechno vyložil; máme spolu nějaké kšefty. Fürstenberg s holkama pár neděl žije a holky mají vlastní pokoj. A najednou zničehonic potom, co s nimi pořád jednal jako s dcerami, jednou v noci k nim vpadne do pokoje a pořádně je obtáhne. A hned druhý den je vysype z domu s nějakými opravdu cennými dary a za týden přijede čerstvý párek. Tyhlety jsou nové, ještě jsem je neviděl. To musí být divadýlko za všechny prachy, když na ně vlítne. Pěkná divočinka. Jako když sedlák honí kuřata, aby jim zakroutil krkem.“

Tak tenhle taky, říkal si Mosca. Kdekdo je nějak pošahaný. Sám na tom není o moc líp. Tak oni toho chudáka nechtějí pustit do země, protože má tuberu. Ten zákon jim v knihách chyběl! Rozumný, jistě, všechny zákony jsou rozumné. Jenže vždycky někoho skřípnou.

Ale ať jde do prdele ten hajzlík Fürstenberg, ten panák, s tím svým srážením pat. Sám má dost svých starostí. To právě chtěl říct odpoledne Helle. Že každý den, co dýchá, přestoupí nějaký zákon. Když ji má u sebe na ubytovně, když jí kupuje obleky na armádní šatenky od Middletonové, když s ní spí, a za to, že ji miluje, by ho mohli poslat do basy. Jenže on si nestěžuje, tak to na světě chodí, jeho to nepálí. Ale když na tohle natírají všechny ty bláboly a snaží se vás zahanbit a snaží se vykládat, že je tohle správné, to že je spravedlnost, pak to je žvást. Když na něm chtějí, aby se choval, jako by všechno, co mu svět vykládá, bylo pravda, pak si jen v duchu řekne: táhněte do prdele. Nesnesl poslouchat, co říkala matka nebo Alf nebo Glorie. Nesnášel číst noviny, bylo mu z nich na blití. Jeden den řekli, tohle je dobré, a druhý den říkali, jsi špatný, jsi vrah, divoké zvíře, a vsugerovali to člověku natolik, že jim sám pomáhal, aby ho uštvali. Mohl ujít trestu, když zavraždil skopčáka, ale za to, že se stará o ženu, kterou má rád, by se mohl dostat do žaláře. A před týdnem viděl za letištěm na hřišti házené, jak u zdi odstřelili Poláky, tři odvážné Poláky, kteří vytloukli malou německou vesničku, muže, ženy, děti, ovšem ti polští ubožáci se zmýlili; vraždili pár dní potom, co začala okupace, místo pár dní předtím, a místo, aby jako stateční partyzáni dostali od generála medaile, přetáhli jim přes hlavu hnědou pytlovinu a přivázali je k dřevěným kůlům zaraženým do rozpukaného betonu a popravčí četa stála skoro těsně u nich, ze vzdálenosti několika kroků to pálila do jejich zhroucených těl. Mohli jste o tom vykládat, co vás napadlo, miliónkrát jste mohli dokazovat, jak nezbytné bylo to vraždění, dokazovat to ze všech stran, jemu to všechno bylo tak jak tak úplně jedno. Copak se hned potom, co se díval na ty Poláky, nepustil do chutné snídaně?

Nemohl však říci Helle, proč teď prakticky vzato nenávidí matku, svou dívku, bratra a proč miluje ji. Možná proto, že ještě nedávno měla strach, stejně jako měl on strach, že se děsila smrti stejně jako on, a možná to bylo skutečně proto, že přišla o všechno stejně jako on, až na to, že on ztratil všechno v sobě, kdežto ona ne. Že nesnášel všechny ty matky a otce a sestry a bratry, milenky a manželky, které viděl v novinách, ve filmových žurnálech, v časopisech ilustrovaných pestrými barvami, jak dostávají metály za své mrtvé syny, své mrtvé hrdiny, ty jejich pyšné úsměvy, pyšný pláč, korektní oblečení vhodné pro takovou příležitost a dokládající opravdový smutek, bolestný, avšak sladký v samé demonstraci bolesti, a všechny ty přísné tváře vyznamenávajících je potentátům, a dovedl si je představit všude na světě, i ty drahé příbuzné nepřátel, jak dostávají stejné metály za své mrtvé syny a hrdiny, plačíce a statečně se usmívajíce, jak v náhradu za ně přijímají kovový kotouček na mašličce v krabičce vypolstrované sametem – náhle se do jeho mozku bušícího tepem vloudil obraz všech těch nestvůrně nasycených červů, zvedajících své naducané bílé hlavičky, aby s díky složili poklonu těm potentátům, matkám, otcům, bratrům, milenkám.

Jenomže jim nic vyčítat nemůžete, protože naše věc je spravedlivá; to je pravda, říkával si v duchu, co ale frickové? Byla to nehoda, opravdu nehoda. Každý by mu to prominul, jeho vlastní potentáti, jeho matka, Alf i Gloria. Všichni by řekli: nemohl sis pomoct, abys to neudělal. Červi by mu odpustili. Helia plakala, ale přijala to, protože jí nic jiného nezbývalo. A on nemohl nikomu z nich nic vyčítat. Ale nesnaž se mi vykládat, co se nemá dělat, neříkej, že bych měl číst jejich dopisy, neříkej, že svět by neměl skončit, protože lidé jsou svatí a mají nesmrtelnou duši, neříkej, že bych měl být zdvořilý a usmívat se na kdejakého parchanta, který mi prokáže laskavost a pozdraví. Všechny ty Helliny narážky, že bych měl být na Frau Meyer a Jürgena a na své příbuzné vlídnější a číst dopisy od rodiny a odpovídat na ně. Všechno je to pomotané a není to ničí vina a proč jim vytýkat, že jsou naživu!

Musel se zastavit v chůzi, připadal si skutečně nemocný, hlava se mu točila a necítil vlastní nohy. Wolf ho držel pod paží a on se opíral o jeho rameno, dokud se mu zas v hlavě nevyjasnilo a dokud nebyl s to pokračovat v chůzi.

Bílé pruhy a stíny se míhaly nocí, a Mosca ubírající se za nimi zvedl hlavu a poprvé zahlédl chladný a vzdálený zimní měsíc a viděl, že jsou v parku Contrescarpe a jdou kolem jezírka. Ledové měsíční paprsky blikaly nad vodou a vplétaly zmrzlé světlo do černých stromů a před očima se mu honily po obloze tmavomodré stíny a zhášely měsíc, jeho záři, a on potom už neviděl vůbec nic. Pak na něj promluvil Wolf: „Vypadal jsi, Walte, opravdu špatně; ještě chvíli to vydrž a dojdeme do jednoho domu, kde tě dám do pořádku.“

Znenadání se dostali do středu města a k náměstí na vyvýšené pláni. V jednom rohu stál kostel, jeho velká dřevěná vrata byla uzavřena závorami. Wolf šel v čele k postrannímu vchodu a pak stoupali úzkým schodištěm na věž a hned za posledním schodem byly dveře jakoby vyříznuté přímo ze zdi. Wolf zaklepal a Moscu i v té jeho mátožnosti ohromilo, když poznal, že je to Jürgen, a pomyslel si: Wolf ví, že Jürgen neuvěří, že ty cigarety mám. Ale bylo mu příliš zle, než aby mu na tom záleželo.

V nevyvětrané místnosti se musel opřít o zeď a pak mu Jürgen dával zelenou pilulku a horkou kávu, pilulku mu strčil do úst a vřelý šálek přitiskl na jeho rty.

Místnost, Jürgen a Wolf zas nabyli ostré kontury. Z Moscova těla vyprchala nevolnost a on cítil, jak mu na celém těle vyráží studený pot a stéká mu mezi stehny. Wolf a Jürgen ho pozorovali s mírným chápavým úsměvem a Jürgen mu poklepal na rameno a vlídně řekl: „Už jste v pořádku, co?“

Místnost, kde to čišelo zimou, byla rozlehlá, čtvercová, měla velmi nízký strop a v jednom rohu byla zřízena alkovna pomocí dřevěného hrazení, natřeného růžově a pokrytého ilustracemi vystřiženými z knihy pohádek. „Tam v rohu spí dcera,“ řekl Jürgen, a když to říkal, slyšeli, jak holčička kňourá, pak se probouzí a dává se do tichého pláče, jako by byla sama a hlas jejího vlastního strachu ji děsil. Jürgen došel za hrazení, a když vycházel, nesl v náručí svou malou dcerku. Byla zavinutá do americké erární deky a svýma zvlhlýma očima se na ně vážně dívala. Měla smolně černé vlasy a smutný, dospělý obličej.

Jürgen usedl na pohovku u zdi a vedle něho se posadil Wolf. Mosca si přišoupl jedinou židli, která tu v místnosti byla.

„Můžeš dnes večer s náma?“ zeptal se Wolf. „Půjdeme k Honnymu. Na toho já sázím.“

Jürgen zavrtěl hlavou. „Dnes večer nemůžu.“ Třel se tváří o dívčino mokré líčko. „Moje holčička se dnes večer vyděsila. Někdo vyšel sem nahoru a dlouho klepal na dveře, a ona věděla, že to nejsem já, protože máme vlastní signál. Musím ji nechávat často samotnou a paní, která se o ni stará, odchází v sedm. Když jsem se vrátil, byla tak vyjevená a měla takový šok, že jsem jí musel dát jednu tu pilulku.“

Wolf zavrtěl hlavou. „Je ještě moc malá. Neměl bys jí to dávat často. Ale doufám, že si nemyslíš, že jsme to byli my. Víš přece, že respektuju tvé přání a navštěvuju tě, jen když se napřed domluvíme.“

Jürgen k sobě dcerku těsně přivinul. „Já vím, Wolfgangu. Vím, že je na tebe spolehnutí. A taky vím, že bych jí prášky neměl dávat. Jenže byla v takovém stavu, že jsem se vylekal.“ Moscu překvapilo, když na Jürgenově hrdé tváři spatřil láskyplný výraz, a ten smutek a beznaděj.

„Myslíš, že se Honny už něco dověděl?“ zeptal se Wolf.

Jürgen zavrtěl hlavou. „Pochybuju, ale nesmíš mi to mít za zlé, že to říkám. Vím, že jste s Honnym dobří přátelé, jenže jestli se už něco dověděl, nejsem si jistý, že to hned vyklopí.“

Wolf se usmál. „To vím. A proto s sebou dnes večer vedu Moscu, aby ho viděl a abych ho přesvědčil, že mám člověka s pěti tisíci kartóny.“

Jürgen pohlédl Moscovi do očí a ten si poprvé uvědomil, že Jürgen táhne s nimi, že je jejich partner. A všiml si, že v Jürgenových očích je výraz zděšení a strachu, jako by hleděl na člověka, o němž ví, že provede vraždu. Poprvé si konkrétně uvědomil přesnou roli, kterou mu partneři přidělili. Upíral oči zas na Jürgena, dokud ten nesklopil hlavu.

Odešli. Venku na ulici čerň noci zřídla, jako by se měsíc roztáhl po obloze a rozpustil stíny, aniž vydával světlo. Mosca si připadal osvěžený, čilý, a studený vítr mu pročistil hlavu. Rázně si vykračoval vedle Wolfa. Zapálil si cigaretu a její kouř lnul k jazyku hebce a teple. Oba mlčeli. Najednou Wolf řekl: „Je to kus cesty, ale uděláme ještě jednu návštěvu a tím dnešní večer uzavřeme. Budeme tam dobře přijati. Spojíme obchod s požitkem.“

Nadcházeli si zkratkami skrze rozbořené domy, až Mosca nakonec ztratil schopnost vůbec se orientovat, a najednou se octli v ulici, která jako by byla odříznuta od ostatního města, v malé osadě obklopené pouští ruin. Wolf se zastavil u posledního domu na konci ulice a několikrát za sebou rychle zaklepal na dveře.

Dveře se otevřely a před nimi stál malý plavovlasý muž, vpředu na hlavě byl zcela plešatý a jenom týl a vršek lebky mu pokrývaly zlaté vlasy jako jermolka. Byl velmi korektně oblečen.

Němec stiskl Wolfovi ruku a řekl: „Wolfgangu, zrovna včas k půlnoční svačině.“ Vpustil je dovnitř a zavřel dveře na závoru. Položil ruku Wolfovi kolem ramenou a přitiskl ho k sobě. „To jsem rád, že vás vidím. Pojďte dál.“ Vešli do přepychového obývacího pokoje s příborníkem plným porcelánu, broušeného skla a stolního náčiní, podlaha byla pokryta tlustými tmavomodrými rohožkami. Jedna zeď byla zakryta knihami, zářily tam žluté lampy a stála měkká křesla a v jednom z nich seděla s nohama na žluté houni urostlá žena s tlustými rty a zářivě rezavými vlasy. Četla právě americký módní žurnál s nápadnou barevnou obálkou. Blonďák jí řekl: „Přišel náš Wolfgang a ten jeho přítel, co nám o něm už vyprávěl.“ Podala oběma malátnou ruku. Časopis upustila na zem.

Wolf si svlékl kabát a položil aktovku na křeslo vedle sebe.

„Tak,“ prohodil k blonďákovi. „Měls štěstí, Honny?“

„Ach,“ řekla žena. „Připadá mi, že si z nás trochu utahujete. Nebyli jsme s to nic vypátrat.“ Mluvila k Wolfovi, ale dívala se na Moscu. Měla neobyčejně libozvučný hlas, který změkčoval všechno, co pronesla. Mosca cítil, jak se mu obličej napíná touhou, již v něm vzbudila svým naprosto nezastřeným pohledem žena sama, i vzpomínka na její ruku, která při dotyku palčivě žhnula, a zapálil si. A přece, když teď pozvedl oči a prohlížel si ji skrz cigaretový kouř, viděl, že je ošklivá; přestože se pečlivě zamaskovala líčidly, nemohla zakrýt svá hltavá ústa, své drobné modré oči.

„Je to všechno pravda,“ řekl Wolf. „Vím to. Potřebuju jen kontaktovat ty správné osoby. Kdo mi v tom pomůže, dostane dobře zaplaceno.“

„A tohle je skutečně ten váš bohatý přítel?“ zeptal se s úsměvem blonďák. Mosca si všiml, že má v obličeji velké pihy, které mu dávají chlapecký vzhled.

Wolf se zasmál a řekl: „Sedí před vámi člověk s pěti tisíci kartóny.“ Vyslovil to jako estrádní komik, a podařilo se mu vložit do svého hlasu odstín skutečné závisti. Polichocený Mosca se na oba Němce usmál, jako by nákladní auto naložené jeho cigaretami už stálo před domem. Oni jeho úsměv vrátili. Pomyslel si: Vy skopčácký parchanti, ten úsměv si nechte až napotom.

Zasouvací dveře do vedlejší místnosti se otevřely a tam byl další Němec, drobný, v tmavém společenském obleku. Za ním uviděl Mosca jídelní stůl se sněhobílým ubrusem a ubrousky, jiskřivým stříbrem a vysokými, krásně broušenými sklenkami.

Blonďák řekl: „Usedněte s námi k naší pozdní večeři.

V té tvé věci ti, Wolfgangu, nemůžu pomoct. Ale člověk s takovým jměním v cigaretách jako tvůj přítel se mnou jistě může uzavřít obchod za jinou protihodnotu než asignace.“

Mosca řekl důstojně: „To je zcela dobře možné.“ Usmál se a ostatní se rozesmáli, jako by udělal hrozně prohnaný vtip. Přešli do jídelny.

Služebná přinesla mísu s velkou tmavočervenou šunkou, jaká se prodávala v amerických vojenských prodejnách. Na stříbrné míse byly rovnoměrně nakrájené plátky čerstvého bílého amerického armádního chleba. Byly dosud teplé. Wolf si namazal jeden krajíček máslem, s lichotnickým úžasem povytáhl obočí a řekl: „Vidím, že vám dodávají chleba dokonce dřív, než se dostane do vojenské kantýny.“ Blonďák se zasmál a gestem vyjádřil své potěšení. Služebná přinesla několik lahví vína a Mosca, který po> té dlouhé chůzi trpěl žízní, ale už se cítil mnohem líp, vyprázdnil sklenku na jeden ráz až do dna. Blondýna to pobavilo a snažil se dát najevo, že má radost.

„Panečku,“ prohlásil, „člověk, jaký se mi líbí. Není jako ty, Wolfgangu, aby opatrně usrkával a zůstával pozadu. Aspoň vidíš, čím to je, že on má pět tisíc kartónů a ty ne.“

Wolf se na něj také usmál, zavtipkoval: „To je povrchní psychologie, kamaráde, velice povrchní. Zapomínáš, jak já umím jíst.“ A začal si nandávat z mísy se šunkou a pak z dlouhé mísy, na které leželo dvanáct kusů různých druhů klobásy. Štědře si nabral také z mísy se sýrem a salátem a pak se podíval na blondýna a řekl: „Tak co, Honny, co si myslíš teď? Máš k tomu nějakou poznámku?“

Honny, v jehož pihovatém obličeji se modré oči třpytily radostí, skoro křičel samým nadšením: „K tomu můžu poznamenat jen jedno. Dobré chutnání!“

Stejně jako ostatní se smála i rusovláska. Shýbala se a krmila velikánského psa ležícího pod stolem. Vybrala mu obrovský plátek šunky a pak si od služebné dala podat velkou dřevěnou misku a vlila do ní celou litrovou láhev mléka. Jak se předkláněla, ledabyle sjela rukou po Moscově noze, a pak, když se zas chystala narovnat na židli, mu stiskla stehno. Počínala si zcela samozřejmě a nic se nepokoušela skrývat.

„Jsi tím psem úplně posedlá,“ řekl Honny. „Potřebovala bys zřejmě děti. Měla bys nač myslet.“

„Milý Honny,“ řekla s očima na něj upřenýma, „to bys musel změnit své erotické záliby.“ Ale líbeznost jejího hlasu utlumila smysl těch slov.

Honny si bručel: „A to je pro mě příliš vysoká cena.“ Mrkl na Wolfganga: „Každý muž má své choutky, co říkáš, Wolfgangu?“ Wolf přikývl a ukusoval dál z obrovského sendviče, který si sám obložil.

Jedli a pili. Mosca si na sebe dával pozor, víc jedl a méně pil. Bylo mu dobře. Dlouho trvalo mlčení a pak se žena vytrhla ze své zasněné strnulosti a s náhlým elánem vzrušeně řekla: „Honny, neukážeme jim svůj poklad? Moc prosím!“

Wolfův obličej za sendvičem oživl až komicky. Honny se zasmál: „Ale ne, Wolfgangu, z toho žádné peníze nekoukají. A kromě toho už je moc pozdě a vy asi budete příliš utrmácení.“

Wolf ve snaze, aby nevypadal nedočkavě, prohodil obezřetně: „Hekni mi, oč jde.“

Blondýn se na něj usmál: „Nic z toho nekouká. Je to jen taková zajímavost. Upravuju si vzadu na dvorku zahrádku. Dům naproti přes ulici je rozbořený a částečně se zřítil na můj pozemek. Dal jsem se do odklízení suti a takový tělocvik mi šel docela k duhu. Ale potom jsem přišel na něco zcela zvláštního. V sutinách jsem objevil díru a pod ní nezasažený suterén, do něhož se ten dům propadl. Vida. Je to podivné. Jakousi hříčkou náhody se některé trámy propadly tak, že podpírají zdivo nad sebou a vytvořily dole rozlehlou místnost.“ Usmál se a pihy na tváři mu naskočili rudě, skoro jakoby krvavě. „Ujišťuji vás, že to je něco jedinečného. Měli byste chuť se tam podívat?“

„To se ví,“ řekl Mosca a Wolf lhostejně přikývl.

„Kabáty nebudete potřebovat. Stačí přejít zahradu a dole je úplně teplo.“ Ale Wolf a Mosca si z pokoje vedle vzali své věci, protože nechtěli vycházet beze zbraně, ale také by jim nebylo milé, kdyby Honny věděl, že jsou ozbrojeni. Honny pokrčil rameny. „Okamžik, dojdu si pro baterku a vezmu pár svíček. Půjdeš s námi, Erdo?“ zeptal se rusovlásky.

„Samozřejmě,“ odpověděla.

Všichni čtyři přešli dvorek, na kterém měla vyrůst zahrada, a blondýn jim svítil na cestu baterkou. Tu budoucí zahradu tvořil čtverec ztvrdlé zeminy, ohrazený cihlovou zdí tak nízkou, že ji snadno překročili. Vyšplhali se na kopec sutin, odkud mohli vidět přes střechu domu, který nechali za sebou, ale měsíc zastíral mrak jako závoj a město dole se rozeznat nedalo. Sestoupili do úvalu, jejž tvořily dva pahorky drti a roztříštěných cihel, a došli ke zdi, která podpírala a obklopovala další hromadu rozvalin.

Blondýn se přikrčil. „Tudy,“ ukázal na díru ve zdi, která se zdála černá a nepropustná jak hustá tma. Lezli dovnitř jeden za druhým, nejprve blondýn, pak ta žena, Wolf a Mosca.

Když uvnitř ušli pár kroků, octli se nečekaně na schodech. Honny otočil hlavu a volal, aby dávali pozor.

Dole pod schody na ně Honny počkal. Žena zapálila dvě svíčky a jednu dala Moscovi.

Ve žlutém světle svíček viděli před sebou a pod sebou rozlehlou podzemní prostoru, tříštící se o beton, na němž stáli, jako se příboj tříští o útesy, a tři svíčky ji ozařovaly, jako maják ozařuje oceán, ale nedosáhne do obrovských hloubek stínu. Podlaha se propadala a stěny ze suti se prohýbaly. Další schody uprostřed místnosti vedly vzhůru a mizely zasypány ruinami, které se na ně zřítily; jako by tam byl někdo vybudoval slepé schodiště zakončené stropem.

„Tohle byla esesácká ubytovna, když dům dostal zásah od vašich bombardérů. Těsně před koncem války,“

Řekl Honny. „Jsou tu pohřbeni už přes rok. Jaký skvělý konec!“

„Může tu být i leccos cenného,“ podotkl Wolf, „prohlídls to?“

„Ne,“ řekl Honny.

Seskočili z betonového stupínku a jejich nohy se zabořily do podlahy. Rusovláska zůstala u zdi a opřela se o kraj obrovského dřevěného trámu, který se na jednom konci zřítil a zaryl do podlahy a druhým se vklínil do stropu. Držela svíčku nad hlavou a tři muži se rozptýlili po rozlehlé místnosti.

Postupovali opatrně, šoupali nohama skrze zrádné závěje skelné tříště, hlíny a rozdrolených cihel, jako kdyby se brodili prudkým proudem. Někdy, když stoupli na křehkou půdu a hrozivě se začali propadat do sutin, škrábali se panicky zpátky, jako když šlapou vodu.

Mosca před sebou zahlédl lesklou černou botu. Zdvihl ji; byla nečekaně těžká. Uvědomil si, že uvnitř je noha, uzavřená nahoře upěchovanou cihlovou drtí a kamením slepeným krví a morkem z rozdrcené kosti. Odhodil botu a zamířil do nejvzdálenějšího rohu, ale chvílemi zapadal do suti až do půli lýtka. U zdi zakopl o dlouhý trup bez hlavy, bez krku, bez nohou a bez rukou. Zabořil do něho prsty, ale černá látka se na těle nedala rozlišit, a uvnitř nahmatal maso, z něhož byly tuk i krev vymačkány obrovským tlakem řítícího se zdiva. Maso bylo na kosti velmi tuhé, ale přesto pod ním cítil kostru tvrdou jako kámen. Oba konce trupu byly zapečetěny stejným způsobem jako bota.

Na těch lidských ostatcích nebylo nic děsivého. Neposkytovaly pohled na maso ani na krev. Drtivý tlak vtiskl oděv, který kdysi nosily, do těla místo kůže. Krev se vpila do tun zdiva, které se proměnilo v savý prach. Mosca nohou opatrně rozhraboval sutiny kolem, ale když se mu začala propadat noha, na níž stál, rychle poodstoupil. Wolf samoten na čemsi pracoval ve vzdáleném rohu, beze světla, skoro neviditelný.

Mosca najednou pocítil tíživé vedro. S podlahy se zvedl horký prach a z toho prachu vycházel podivný puch, jako ze spáleného masa, jako by pod tou bortivou půdou zuřily podzemní požáry, zasahující pod celou rozlohu města a zakryté podobnými rozvalinami jako tyto.

„Podejte mi světlo,“ požádal Wolf ze svého koutu. Jeho hlas zazněl dutě jako silný šepot. Mosca mu přes místnost hodil svou rozsvícenou svíčku. Žlutým plamenem narýsovala široký oblouk a dopadla vedle Wolfa. Wolf ji nechal tam, kde přistála.

Viděli, jak tam Wolfův stín zápolí s nějakým trupem. Honny pronesl klidným konverzačním tónem: „Je velice divné, že ta těla nemají hlavy. Našel jsem jich šest nebo sedm, některá z nich měla ruku nebo nohu, ale žádné nemělo hlavu. A jak je možné, že nehnijí?“

„Podívejte se,“ prohlásil Wolf hlasem, který se teď z jeho vzdáleného kouta mocně rozléhal. „Něco jsem našel.“ Zdvihal kožené pouzdro, ve kterém byla zavěšena pistole. Pistoli z pouzdra vytáhl a některé její součásti se rozdrolily a rozsypaly do suti na podlaze. Wolf pouzdro odhodil, a zatímco se znovu pustil do prošťourávání svého kouta, vykládal blonďákovi:

„Jsou jako mumie, přesně jako staré mumie,“ řekl. „Všechno je do nich vpresováno. Možná že tu byli vzduchotěsně izolováni a ta budova se pošoupla, takže jsme se dostali dovnitř. A jejich hlavy, ty byly vmáčknuty přímo do podlahy, rozdrceny na kousíčky, na střepinky a jsou promíšeny s tou drtí na podlaze, po které chodíme. Něco takového jsem už viděl.“ Při svém průzkumu se vzdálil od svíčky a teď se ozýval z hloubky protějšího kouta: „Potřebuju světlo.“ Žena u stěny pozdvihla svou svíčku do výšky a také Wolf držel něco vysoko, aby na to dopadly její chabé žluté paprsky. Zároveň blonďák na něj zamířil svou baterkou.

Wolf vykřikl krátce, spíš jakoby překvapením, ale žena začala hystericky ječet, až její skřek přešel do vzlykotu. Ve světle baterky a svíčky se vynořila šedá ruka s obrovsky prodlouženými prsty patinovanými špínou jako malířskou barvou. Světlo svíčky sklouzlo z ruky takřka v tom okamžiku, kdy Wolf ruku odhodil. Všichni mlčeli, zmáhal je teď pocit horka v místnosti, dusnost ovzduší prosyceného prachem, který zvířili z té pohyblivé podlahy. Mosca si Wolfa dobíral: „Že se nestydíš.“

Blonďák se tiše zasmál, ale přesto se to rozléhalo po celé místnosti. Wolf pronesl omluvně: „Myslel jsem, že ta ohavnost je krysa.“

Žena u výstupku pobízela: „Pojďme honem, musím na vzduch,“ a jak Mosca zamířil k ní a ke světlu, sesul se kus zdiva.

Lavina suti ho srazila k zemi. Hlavou narazil do jednoho z těch trupů. Dotkl se ho rty a podle toho doteku poznal, že mrtvolu nepokrývala látka, ale spálená seškvařená kůže, tvrdá jak podešev. Pod kůží bylo tělo horké, jako by se už smažilo v pekle. Odstrčil se rukama, a když se pokoušel vstát, z úst mu vytryskla záplava černých zvratků. Zaslechl, jak mu ostatní jdou na pomoc, a skoro zaječel: „Nechoďte ke mně! Zůstaňte tam!“ Klečel, plné hrsti ostrých skelných střepů a drtí z cihel a kostí, a vyzvracel všechno, strávenou potravu, alkohol proměněný ve žluč. V ruce ho bodalo, jak se mu suť zařezávala do masa.

Vyhodil ze sebe všechno. Postavil se. Žena mu pomohla na terásku vedoucí ven z podzemí. Ve světle svíčky v její ruce viděl, že má v obličeji podivně nepřítomný výraz vzrušení a rozkoše. Když stoupali do schodů, držela se Moscy vzadu za sako.

Vyšli na chladný noční vzduch a zhluboka se nadechli. „Není špatné být naživu,“ řekl blonďák. „To, co jsme viděli dole, je záhrobí.“

Z úžlabí, kde stáli, se vyšplhali na kopeček suti. Měsíc stál nad městem a proměnil je v šedou opuštěnou říši pohádek, obetkanou šmouhou mlhy a prachu, a tkal nad zemí pavučinový strop, pod nímž jako v obrovském sále objímal lidi spánek podobný živoucí smrti. Nahoru po svahu k Polizeihausu se pomalu sunulo žluté světýlko tramvaje a zimním vzduchem k nim tence zalétal měkký tlumený zvuk jejího zvonku, studený a průzračný jak křišťál. Mosca si uvědomil, že jsou asi velmi blízko jeho bytu na Metzer Strasse, protože odtamtud tuhle tramvaj v noci často vídal, jak se plazí do stejného svahu, slýchal totéž zvonění.

Jak tam stáli na hromadě suti, žena se tiskla k blondýnovi a optala se: „Nepůjdete se něčeho napít?“

Mosca odpověděl, že ne, a vyzval Wolfa: „Pojďme domů.“ Připadal si osamělý a měl strach, strach z lidí, v jejichž společnosti se octl, i z Wolfa, strach, že se něco stalo Helle, která je v bytě sama. Teď, když už úplně vystřízlivěl, mu připadalo, že je to dávno, co nechal opilého Eddieho Cassina samotného v Rathskelleru a vydal se s Wolfem na tu dlouhou pochůzku ulicemi.

Přemýšlel, jestli se Eddie dostal v pořádku domů a kolik asi je hodin, jistě už bude dávno po půlnoci. A Helia je asi vzhůru, samotná, čeká na něj a čte si na pohovce. Poprvé teď s dojetím si vzpomněl na matku a Alfa a Glorii, na jejich dopisy, které nečetl. Poprvé si uvědomil, že se necítí tak bezpečně, jak on si to představuje; že sní uprostřed vlastních hrůz. Najednou pocítil, že všichni jsou ohroženi, každý, koho zná, a že sám proti tomu nemůže nic dělat. Vzpomněl si, jak matka chodí do kostela, a teď už věděl, co jí chce říct, co by všechno vysvětlilo a pro něho by všechno učinilo přijatelným, protože to je pravda. „Nejsme stvořeni k obrazu božímu,“ a to je všechno, a on teď může zas žít dál a ze všech sil se snažit, aby žil šťastně on sám i Helia.

Únava zadusila všechny myšlenky. Slézal z hromady suti s bradou zabořenou do límce kabátu, prochladlý, s rozbolavělými kostmi, a když se pak s Wolfem ubírali ulicemi, bledá záplava měsíčního světla odhalovala rány města stejně krutě jako slunce, ale bez barev a nelítostně, bezkrevně; jako by se to světlo lilo z nějakého neživého kovového přístroje, zrcadlícího na zemi vlastní podobu, vlastní vyprahlé krátery a odumřelé jizvy.

13

Zářivé ranní slunce časného jara zalilo pobořené město světle žlutou a nazlátlou barvu, odráželo se od potlučeného červeného zdiva; bledě modrá obloha tvořila kulisu ze zmrzačených, zohyzděných staveb na obzoru.

Jürgenova holčička tlačila před sebou krémový kočárek a v smutné tvářičce měla pyšný a šťastný, ale i starostlivě soustředěný výraz; její hezké šatečky byly stejně modré jako obloha. Jürgen šel vedle a radostně sledoval její šťastný výraz, s pocitem, že po dlouhé hrozné zimě to velké město opět ožívá.

Spřažené vozy elektrické dráhy projížděly s lomozem ulicemi a plnily nazlátlý ranní vzduch zvoněním. Když zahnuli do Metzer Strasse, Jürgen zahlédl daleko na ulici Moscu a jeho přátele, jak se s něčím lopotí u džípu. Pak uviděl stát pod stromem Heliu. Když přišli blíž, viděl, že Mosca, Leo a Eddie nakládají na džíp Moscův majetek. Skládali do něho kufry a vaky se šatstvem, dřevěnou bednu plnou konzerv a kamínka, která jim Jürgen sám sehnal.

Jürgen vzal dcerku za rameno. „Gisello, zajeď jim s kočárkem rovnou pod nos, ti budou koukat!“ Děvčátko se radostně usmálo a rychle se k nim rozjelo. Helia je zahlédla první a Jürgen viděl, jak nadšeně vykřikla a pak se k nim neohrabaně rozběhla.

„Jak se ti líbí?“ zeptal se Jürgen pyšně. „Jestlipak není přesně takový, jaký jsem slíbil.“

„Ten je nádherný, Jürgene, opravdu pěkný,“ zvolala Helia. Její bledá bezelstná tvář vyjadřovala takovou radost, že to Jürgena skutečně dojalo. Znova se podíval na kočárek a ujistil se, že je krásný, s příjemným krémovým nátěrem, na nízkých kolech a ve tvaru závodního vozu, rámovaný zeleným trávníkem, na němž stál, a bledě modrou oblohou nahoře.

„To je má dcera Gisella,“ řekl Jürgen. „Osobně vám ho chtěla přivézt.“ Plachá holčička se uklonila, Helia k ní neobratně přiklekla a volný plášť, který měla na sobě, se kolem ní zřasil a shrnul až k zemi. „Moc ti děkuju,“ řekla a políbila děvčátko na tvář. „Pomůžeš mi ho dovézt do mého nového bytu?“ Dítě přikývlo.

Mosca vyskočil z džípu a přistoupil k nim. Měl na sobě starý pomačkaný pracovní oděv. „Zaplatím vám za něj později, Jürgene, řekl a jen letmo se podíval na kočárek. „Stěhujeme se na Kurfürsten Allee. Nechcete tam teď zajít s Hellou a s tím kočárkem? My tam budeme, jen co to naložím.“

„Ale ano, proč ne,“ odpověděl Jürgen. Rozjařeně smekl před Hellou a pronesl německy: „Milostivá, smím vás doprovodit?“ Usmála se na něj a chytla se ho za nabídnutou paži. Holčička šla vepředu.

Vykračovali si jarním větříkem, který voněl květy a trávou, a Helia si zapnula plášť. Jürgen zpozoroval, jak se jí vpředu na břiše napíná, a pocítil nevysvětlitelnou radost promíšenou smutkem. Jeho vlastní žena byla mrtvá, jeho dcera po matce osiřelá, teď jde vedle milenky jeho nepřítele. Napadlo ho, jaké by to asi bylo, kdyby Helia patřila jemu, kdyby svou láskou zahrnovala jeho a jeho dítě a nosila v sobě nový život, který by patřil jim oběma. Jak by to bylo krásné v tomhle líbezném ránu, jak by se z něho vytratily smutek a strach a také Gisella by byla v bezpečí. A když o tom přemýšlel, Gisella otočila hlavu a na oba se usmála.

„Vypadá teď mnohem líp,“ řekla Helia.

Jürgen zavrtěl hlavou. „Ještě dnes ji odvezu na venkov. Bude tam měsíc. Doktor mi to radí.“ Jürgen zpomalil krok, aby Gisella neslyšela, co se chystal říci. „Myslím, že je velmi nemocná. Byla to pro ni zlá zima.“

Gisella už byla daleko před nimi a tlačila kočárek přes velký kus chodníku ozářený sluncem. Helia se znova chytila Jürgena v podpaží. Vykládal: „Musím ji odvézt pryč od těch zbořenišť, od všeho, co jí připomíná matčinu smrt, pryč z Německa.“ Chvíli váhal a pak věcně, jen tak mimochodem, jako by opakoval něco, čemu ani zdaleka nevěří: „Doktor tvrdí, že by se mohla zbláznit.“

Gisella na ně čekala na místě, kde cesta vedla zase do stínu, jako by se bála jít sama stínem stromů. Helia Jürgena předběhla, aby k holčičce dorazila první, a vesele jí nabídla: „Nechceš se svézt v kočárku?“ Gisella přikývla a Jürgen jí pomohl nastoupit, jen dlouhé nohy jí visely přes postranici. Helia se chopila kočárku a zasmála se: „To ale mám velké mimino!“ a pošimrala dítě pod bradou. Pak se snažila utíkat, jako by letěli o překot, ale byla na to příliš nemotorná. Gisella se nezasmála, ale usmívala se a vyrážela tlumené zvuky, jakoby náznaky smíchu.

Došli k dlouhé řadě bílých kamenných domů, stojících ve špalíru na Kurfürsten Allee, Helia se zastavila u prvního z nich, u vrátek, od nichž vedla betonová cestička k domu. Zavolala: „Frau Saunders!“ a u otevřeného okna se vynořila žena. Měla v tváři smutný a přísný výraz, vlasy stroze sčesané a podle toho, co viděli z horní poloviny jejího trupu, mohli uhodnout, že má na sobě jednoduché černé šaty.

„Odpusťte, že tu tak křičím,“ pronesla Helia s úsměvem. „Chodí se mi teď tak špatně. Můžete mi hodit klíč? Oni tu budou za pár minut.“ Žena se ztratila a pak se znovu objevila a hodila Jürgenovi klíče do nastavené ruky. Potom znova zmizela kdesi v domě.

„Ach jé,“ prohodil Jürgen. „Abyste se z téhle strany nedočkali nějakých nepříjemností. Ta vypadá hrozně důstojně.“

Pak si uvědomil, co říká, upadl do rozpaků a zmlkl, ale Helia se zasmála a ujistila ho: „Je moc slušná, bude mít porozumění. Manžel jí nedávno umřel na rakovinu. Proto teď má dva prázdné pokoje. Kvůli jeho nemoci měli nárok na zvláštní výhody.“

„A jak se vám poštěstilo ten byt objevit?“ zeptal se Jürgen.

„Byla jsem za úředníkem bytové správy na okrese a dotázala jsem se,“ řekla Helia. „Ale napřed jsem mu nabídla jako malý prezent pět balíčků cigaret.“ Usmáli se na sebe.

Jürgen uviděl, jak se ulicí blíží naložený džíp. Leo zaparkoval, jak to bylo u něho obvyklé, tak, že narazil do stromu u chodníku. Mosca seskočil vzadu a Eddie a Leo vystoupili ze sedadel vepředu. Začali odnášet náklad do domu a Helia jim ukazovala cestu. Když znovu vyšla před dům, držela v rukou velký hnědý balíček a podala ho Jürgenovi. „Deset kartónů,“ řekla, „je to v pořádku?“ Jürgen přikývl. Helia popošla ke Giselle, která se zrovna opírala o kočárek. Vyndala z kapsy u pláště plnou hrst tabulek čokolády a dala je dítěti se slovy: „Děkuji ti, žes mi přivezla takový nádherný kočárek. Přijdeš se na mě podívat, až bude děťátko na světě?“ Gisella přikývla a podala čokoládu Jürgenovi. Vybral z ní jednu tabulku a rozlámal ji na malé kousky, aby si je mohla schovat v ruce, až bude čokoládu jíst. A když je Helia sledovala, jak odcházejí po Kurfürsten Allee, viděla, jak se Jürgen zastavil a holčičku zvedl do náruče a ona mu přidržovala jeho hnědý balík na rameni. Helia se vrátila do domu a vystoupila po schodišti do prvního patra.

Celé patro zaujímal čtyřpokojový byt; ložnice, jídelna, další ložnice a malý pokoj, ve kterém se měla zřídit kuchyně. Bylo ovšem dohodnuto, že Mosca s Hellou se ubytují v malé ložnici a kuchyni a při zvláštních příležitostech budou smět užívat jídelny. Frau Saunders měla jednu vlastní ložnici a v jídelně sporák, aby mohla vařit.

Když Helia vešla, Mosca, Leo a Eddie už na ni čekali. Na malém stolku stály dvě láhve coca-coly a dvě sklenky s whisky. Ložnice byla nacpaná kufry a vůbec vším, co přivezli. Helia si všimla, že paní Saundersová zavěsila na obě okna hezké záclony s modrými květy.

Mosca pozdvihl sklenku, Helia a Leo zdvihli své láhve. Eddie už z whisky usrkl, ale teď na ně čekal.

„Na náš nový domov,“ řekla Helia. Všichni se napili zároveň. Eddie Cassin se díval, jak si Helia lokla coca-coly a pak otevřela kufry a uložila své šaty do velkého mahagonového šatníku.

Nikdy si s Hellou nic nezačínal, přestože s ní byl v Moscově pokoji mnohokrát sám. Uvažoval proč a uvědomil si, že částečně proto, že mu k tomu sama nedala nikdy příležitost. Nikdy se k němu nepřiblížila ani žádným způsobem nenavodila situaci, slovně ani tělesně. Nebyla v ní žádná koketérie. Chovala se tak naprosto přirozeně, že to neprovokovalo. Uvědomil si, že to bylo také částečně ze strachu z Moscy, a když se snažil si ten strach vysvětlit, došel k tomu, že pramení z toho, co o Moscovi věděl, jak se na druhé lidi neohlíží, a z historek, které o Moscovi slyšel od některých lidí z jeho jednotky, o bitce, do které se pustil se seržantem a kvůli které byl odvelen k okupační správě a jen taktak ušel válečnému soudu. Seržant z toho vyšel s tak vážným zraněním, že ho museli poslat do nemocnice zpátky do Států. Byla to ovšem taková divná historka, tutlaná, nic víc než povídačka. V podstatě šlo o tu jeho cizost vůči lidem, o tak naprostý nedostatek zájmu, že až naháněl hrůzu. Jeho známí, říkal si Eddie, já, Leo, Wolf, Gordon, si myslíme, že jsme jeho kamarádi. Kdybysme byli zítra všichni pobiti, vůbec by po nás nevzdechl.

„A kočárek,“ zvolala náhle Helia, „kam jste dali ten kočárek?“

Všichni se dali do smíchu. Leo se pleskl do hlavy oběma rukama a řekl německy: „Promiňte, nechal jsem kočárek na ulici.“

Ale Mosca rychle upozorňoval: „Je v malém pokoji, Hello, v té kuchyni.“ A Eddieho Cassina napadlo: Nesnese, aby si dělala starosti, i když třeba jde jen o legraci.

Helia odešla do druhého pokoje. Leo dopil svou coca-colu. „Příští týden odjíždím do Norimberku,“ řekl. „Chtějí na mně, abych svědčil proti lidem, co byli strážnými a úředníky v Buchenwaldu. Nejdřív jsem odmítl, ale pak mi řekli, že mezi obžalovanými je jistý doktor. Ten, co nám vždycky říkal: ‚Nejsem tady proto, abych se staral o vaše nemoci a bolesti. Nejsem tady ani proto, abych vás udržel naživu. Mým úkolem je dbát na to, abyste byli každý den schopni pracovat.‘ Proti tomuhle parchantovi svědčit budu.“

Mosca znovu dolil sklenky a Leovi dal další láhev coca-coly. „Být na tvém místě, měl bych sto chutí ty parchanty poslat ke všem čertům.“

Leo pokrčil rameny: „Co na to mám říct! Sám už k nim necítím nenávist, jen opovržení. Nevím proč. Jenom se odtud chci dostat pryč.“ Zhluboka se napil coca-coly.

„Bude se nám po tobě v ubytovně stýskat, Walte,“ řekl Eddie. „Co myslíš, jak se ti bude zamlouvat bydlet stejně jako skopčáci?“

Mosca okrčil rameny. „Vyjde to všechno nastejno.“ Dolil Eddiemu sklenku a řekl: „Touhle to končí. Nechci, abys mou novou bytnou vyděsil k smrti. Konec chlastu.“

„Jsem už napravený,“ řekl Eddie Cassin. „Z Anglie mi přijíždí manželka s dítětem.“ Podíval se na ně s komicky přehnanou hrdostí. „Přijíždí mi rodina, abychom žili pospolu.“

Mosca potřásl hlavou. „Chudák ženská, myslel jsem, že s tebou přestala počítat, ještě když jsi sloužil v armádě. Co sakra budou teď dělat všechny ty tvoje kočičky?“

„Přežijou to,“ odpověděl Eddie. „Nedělej si o ně starosti, ty vždycky všechno přežijou.“ Najednou se zcela nesmyslně rozzlobil. „Nejradši bych je všecky nakopal do prdele.“ Oblékl si sako a odešel.

Eddie Cassin se pomalu ubíral po Kurfürsten Allee. V teplém odpoledni časného jara působila ta zahýbající třída se stinnými stromy příjemně. Rozhodl se, že se doma osprchuje a pak půjde na večeři do Rathskelleru. Než zabočil do Metzer Strasse, ohlédl se na druhou stranu třídy, kam přilákal jeho pohled zákmit barev, a pod rozložitým zeleným stromem zahlédl stát dívku se čtyřmi dětmi, které kolem ní hopsaly. I přes tu širokou silnici rozeznal jemné rysy v její tváři, z nichž vyzařovala čistota mládí. Jak se na ni díval, pozvedla hlavu k žluté záři odpoledního slunce a pak se otočila od dětí a podívala se přímo na Eddieho Cassina.

Spatřil na její tváři ten úsměv, který ho svou nevinností a instinktivním vědomím sexuální moci pokaždé vzrušoval. Je to úsměv mládí, říkal si Eddie, kterým odpovídají, když se jim lichotí, a přesto nevinný, zvědavý, odhadující, co je to vlastně za moc, kterou vládnou, a trochu vzrušený. Eddiemu Cassinovi představoval panenství, panenství ducha, ale také těla, především ovšem duševní nevinnost, kterou dříve v jiných případech poznal a zkazil, přičemž mu zápolení a dvoření přinášelo víc požitku než milování samo.

A když se teď díval přes ulici, probudil se v něm smutek, který chutnal sladce, a také údiv, že ho ta dívka v bílé blůze mohla tolik vzrušit. Váhal, zda má za ní jít, byl neoholený, špinavý a byl cítit potem. Nemůžu sakra se všema chrápat, říkal si a byl si vědom toho, že přes tu širokou silnici i v jasném slunečním světle může dívka rozeznat sice jemné rysy jeho obličeje, ale už ne drobné vrásky vyryté věkem. Ty by jí připadaly jako znak stáří, sešlosti.

Obrátila se k dětem a ten půvabný mladistvý pohyb hlavy a těla a obrázek, který její skupinka utvořila, když se všichni usadili na zelený travnatý koberec, se mu ostře vryly do mozku. Pohled na dívku pod temně zeleným stromem, v bílé košili s bílými rukávy vykasanými skoro až po ramena, s dvěma vypuklinami bílé látky, které označovaly její ňadra, se zlatě zářící hlavou skloněnou k dětem, byl k nesnesení. Rychle se vydal pryč po Metzer Strasse a k sobě do bytu.

Eddie se osprchoval a oholil, a přestože mu připadalo, že má naspěch, dlouho se po celém těle i na obličeji důkladně pudroval voňavým zásypem. Pečlivě se učesal, s pocitem lítosti, že na skráních už šediví, a v pokoji si pak oblékl olivově zelenou důstojnickou uniformu s nášivkou civilního zaměstnance, poněvadž věděl, že v ní jí nebude připadat tak starý jako v civilním obleku.

Uslyšel klepat na dveře a vešla Frau Meyer. Měla na sobě koupací župan. Byla to její stará finta. Když věděla, že se Eddie koupe, přišla se také koupat a celá navoněná vešla k němu do pokoje, právě když se oblékal. Obvykle to zabralo.

„Neměl bys pro mě, Eddie, jednu cigaretu?“ zeptala se a se zkříženýma nohama se usadila na posteli. Eddie, který si zrovna uvazoval tkaničky u bot, kývl hlavou ke stolu. Vzala si cigaretu, zapálila si a znovu se usadila na posteli.

„Vypadáš moc pěkné. Máš s někým schůzku?“

Eddie se na okamžik zarazil a prohlédl si to skoro dokonalé tělo, ten příjemný obličej s vysedlými zuby. Znal je dobře. Zdvihl ji z postele, vynesl ji z pokoje a posadil ji v předsíni. „Dnes ne, koťátko,“ řekl, seběhl ze schodů a ven z domu. Kypělo v něm bouřlivé vzrušení a nadšení, srdce se mu tetelilo. Klusal vzhůru po Metzer Strasse, a když dorazil k nároží, zpomalil na rychlou chůzi a trochu se zadýchávaje zahnul na Kurfürsten Allee.

Jak daleko dohlédl, stromy lemující třídu stály osaměle, nikde pod nimi nebyly děti. Pruh zeleně tvořil nepřerušovanou zelenou čáru a jeho soulad se stromy nad ním nekazily žádné postavy. Jeho pohled vyčlenil přesně ono místo v protější řadě stromů a bylo to, jako by tam někde zavěsil obraz na stěnu, známý, denně vnímaný obraz, z něhož se magicky vytratily lidské postavy, které tam pokaždé viděl. Eddie Cassin přešel na druhou stranu a zamířil k nejbližšímu domu. Zaklepal na dveře a špatnou němčinou se dotazoval na dívku, která se stará o čtyři děti, ale nikdo o ní nic nevěděl, ani v tom domě, ani v ostatních. V posledním domě byla ubytovna amerických civilistů a muže, který mu přišel otevřít, Eddie poznal, vídal ho často v Rathskelleru. „Ne,“ řekl ten člověk, „v téhle ulici nebydlí. Tady ti chlapi spí se všemi ženskými z bloku a tak je všechny znám. Sám jsem měl chuť jít se podívat ven. Máte smůlu, kamaráde.“ A usmál se na Eddieho Cassina pln porozumění.

Stál uprostřed Kurfürsten Allee a nevěděl, kudy se dát. Byl prosycen jarním večerem, svěží vítr rozptýlil odpolední horko. Na druhé straně třídy a dál za ní viděl zahrady s čerstvě rašící zelení, vyrovnané pozemky, strakaté hnědé chajdy ze dřeva a kartónu, ve kterých zahradníci uschovávali své nářadí a někteří z nich tam i bydleli. Viděl, jak na té malé prostoře, připomínající už venkov někteří muži pracují, a cítil pach řeky za kopcem, který se vypínal nad zahradami. Viděl i malé plácky divoce rostoucí tmavé zeleně, stříkané hromádkami suti a přilepené z boku k rozvalinám domů. Věděl, že už tu dívku nikdy neuvidí, a i kdyby ji viděl, že ji nepozná, ale přesto se ho náhle znova zmocnila rozjařenost a on se pustil na dlouhou procházku po celé délce Kurfürsten Allee až tam, kde končí ulice i město a odkud viděl ničím nepoznamenanou krajinu, lehce zvlněné poklidné kopce, potažené vlhkou zelení jara jako čerstvě narostlou kůží; tam už krásu dne nerušila ohavnost šedých a zčernalých zbořenišť.

Ten večer přitloukla Helia na stěnách dřevorytové ilustrace z pohádkových knih. Řekla, že je koupila kvůli dítěti, které čeká, avšak Mosca tušil, že je to jakási pověra, kouzlo, aby se všechno dobře vydařilo. Když skončila, řekla: „Myslím, že bychom měli zajít navštívit Frau Saunders.“

„Proboha, dnes jsem strašně unavený,“ odmítal Mosca. „Máme za sebou spoustu práce.“

Helia seděla mlčky na posteli s rukama založenýma a prohlížela si ten skoro čtyřhranný pokoj. Krémový kočárek stál před bledě modrou záclonkou a vypadal jako obrázek na zdi. Na kulatém stolku byl modrý ubrus a obě křesla měla světle šedé čalounění. Na podlaze ležel vybledlý rudohnědý koberec. Postel i šatník byly z mahagonu a na všech stěnách visely drobné obrázky krajinek se světle zelenými, fialovými, modrými barvami a stříbrobělými proužky pádících bystřin. Tělo jí prostupovala mocná záplava radosti. Pak si všimla, že Mosca má sevřený, napjatý výraz, a poznala, že se cítí nesvůj. Vzala ho za ruku a podržela si ji v klíně. „Teď už jako kdyby to skutečně byla pravda, že budeme vždycky spolu.“

„Pojďme složit poklonu bytné,“ řekl Mosca.

Ze všech pokojů vedly dveře do předsíně a předsíň zas uzavíraly dveře do schodiště. Zajít k bytné znamenalo, že museli do předsíně a tam zaklepat na dveře do jídelny. Zaslechli hlas, který je zval dál.

Frau Saunders seděla na pohovce a četla noviny. Když je Helia představovala, bytná vstala a podala Moscovi ruku. Mosca si všiml, že není tak stará, jak se domníval, když ji zahlédl v okně. Vlasy měla stroze sčesané a ve tváři vrásky, ale v pohybech jejího štíhlého těla v těch hladkých splývavých černých šatech byla zvláštní mladistvost.

„Doufám, že budete bez rozpaků využívat i jídelny, kdykoli si budete přát,“ řekla Frau Saunders. Mluvila tichým příjemným hlasem, ale tu nabídku vyslovila jen ze zdvořilosti.

„Díky,“ řekla Helia. „Chtěla jsem vám poděkovat za záclony a za ostatní věci, co jste ještě dodatečně dala do pokojů. Řekněte nám, prosím, jestli vám v něčem nemůžeme pomoci.“

Paní Saundersová zaváhala. „Jenom bych ráda, kdyby nedošlo k žádným nepříjemnostem s úřady.“ Podívala se na Moscu tázavě, jako by tím chtěla říci něco jiného.

Helia uhodla, oč jí jde. „Jsme velmi klidní lidé, on není jako ti divocí Američani, co neustále pořádají večírky.“ Usmála se na Moscu, jenže ten se na ni neusmál. „Přišli jsme jen na pár minut,“ pokračovala Helia, „měli jsme dnes krušný den, a tak…“ Postavila se a všichni si toporně popřáli dobrou noc. Mosca se zdvořilým úsměvem, a v té chvíli si Mosca uvědomil, že ta žena je navzdory svému věku plachá a že ji trochu děsí představa nepřítele, který bydlí u ní v bytě.

Když se ve svém pokoji svlékali, Mosca sdělil Helle některé novinky, na které skoro zapomněl. „Konečně přišel rozkaz, aby se Middletonovi vrátili do Států. Příští týden odjíždějí.“

Heliu to překvapilo. „Ach to je smůla,“ řekla.

„Nedělej si starosti,“ řekl Mosca. „Seženu nákupní poukazy od jiných lidí a budeme moct jezdit na venkov a dělat směnný obchod jako opravdoví Němci.“

V posteli Helia řekla: „Proto tedy ses dnes tvářil tak ustaraně.“ Mosca neodpověděl. Když usnula, byl ještě dlouho vleže vzhůru.

Připadalo mu zvláštní, že konečně teď, jako kdyby k tomu skrytě směřovalo všechno dění, žije jako kterýkoli z nepřátel. Dům byl plný Němců stejně jako domy v ulicích kolem; v jeho posteli, s jeho dítětem v břiše. Stýskalo se mu po hluku večírků, které pokračují v ubytovně, po hrkotu motoru v džípech, po rádiu naladěném na síť vysílaček ozbrojených sil s americkou hudbou. Bylo tady všechno ztichlé. Z koupelny v předsíni se náhle ozval tlumený hukot vody. Paní Saundersová, napadlo ho, a pak musel sám vstát a jít, jen chvíli počkal, aby měla bytná dost času vrátit se do svého pokoje. Pak se postavil u okna za záclonou, kouřil a pokoušel se rozeznat věci v temnotě venku. Snažil se vzpomenout na tu dobu, kdy dostal svou první zbraň, svou první ocelovou přilbu, první bojové instrukce, jak se chránit před nepřítelem. Ale i to mu teď připadalo neskutečné a bezvýznamné. Nakonec byl skutečný jen tento pokoj, kočárek, ta žena v posteli.

14

Den předtím, než Middletonovi měli odejít z Německa, Helia a Mosca se šli večer projít po městě, než k nim zajdou. Když odcházeli z domu za Kurfürsten Allee, Helia se zastavovala, aby dala dobrý večer ženám lelkujícím u vchodů. Mosca postával vedle ní trpělivě, se zdvořilým úsměvem v tváři.

Vydali se do centra města. „Kupme paní Saundersové trochu zmrzliny v klubu Červeného kříže,“ navrhla Helia. Mosca se na ni podíval.

„Z vás dvou se za ten týden zřejmě staly náramné kamarádky,“ řekl. „Co to má znamenat? Vím, že jí dáváš část svého jídla a taky něco z našeho cukru a kávy. Až Middletonovi odjedou, budeš se muset, miláčku, naučit skrblit. Těžko si k tomu budeme dopomáhat.“

Usmála se na něj pobaveně. „Kdybych si myslela, že ti na tom doopravdy záleží, nedělala bych to. Vím, že to říkáš jen proto, že chceš, abych měla všecko. Jenomže já jinak nemůžu, Walte! Když vařím maso, je to cítit po celé předsíni, a já si vzpomenu, že ona má v té své jídelně pouze suché brambory. A kromě toho jsem moc tlustá. Jen se na mě podívej.“

„To není z jídla,“ řekl Mosca. Zasmála se a strčila do něho. On se na ni pousmál a řekl: „Ale je tě pěkný kousek. Aspoň teď po mně už nemůžeš nosit košile.“ Měla na sobě modrý těhotenský oblek, který jí dala Ann Middletonová.

Vykračovali si dál. Mosca ji přidržoval pod paží, když museli přelézt suť, která se nahrnula na chodník. Stromy byly obsypané listím a paprsky zapadajícího slunce jimi pronikly jen tu a tam. Helia řekla zamyšleně: „Frau Saunders je skutečně hodná. Člověk by to neřek, když se na ni dívá, ale mluvit s ní je náramná zábava a ona skoro všechno dělá za mne. A ne proto, že jí něco dám, ale že doopravdy chce být nápomocná. Koupíš pro ni zmrzlinu?“

Mosca se zasmál a řekl: „To víš, že jo.“

Když zašel do klubu Červeného kříže, musela počkat venku. Cestou zpátky šli kolem Polizeihausu a dole na kraji parků Contrescarpe jim zatarasil cestu malý houf zvědavců naslouchajících nějakému muži, který stál v parku na lavičce. Přednášel, máchal rukama, vykřikoval. Zastavili se. Mosca si přendal studenou krabici se zmrzlinou do pravé ruky a Helia se opřela o jeho rameno.

„Vina je na každém z nás,“ vykřikoval ten člověk. „Je to bezbožný věk, bezbožná země. Kdo si dnes vzpomene na Krista, na Ježíše? Jeho krev přijímáme, abychom byli spaseni, a nevěříme. Ale já vám říkám, říkám vám, že jeho krev už smyla tolik hříchů, že je z toho vyčerpaná, Bůh je unaven naším počínáním. Jak dlouho ještě bude mít trpělivost? Jak dlouho ještě nám bude Kristova krev přinášet spásu?“ Odmlčel se a jeho hlas změkl, začal domlouvat. „Ježíšova láska už nestačí, Ježíšova krev už nestačí. Věřte mi to, prosím. Spaste sebe i mě i naše děti a naše ženy, naše matky, otce, naše sestry, bratry i naši zem.“ Jeho hlas byl teď klidný, věcný, uvážlivý, jeho tělo pozbylo napětí. Pokračoval konverzačním tónem:

„Vidíte v rozvalinách tuhle zem, celý kontinent, a Kristus vidí dál než my, vidí obecnou záhubu duše, triumfující zlo, vidí Satana, jak se radostně rozhlíží po světě a rozjasněnýma očima sleduje smrt člověka a všeho, co člověk vytvořil od počátku času.“

Nad hlavou jim přeletělo letadlo směřující k základně. Při hukotu motoru kazatel zmlkl. Byl to drobný člověk s kuřecí hrudí, zdůrazněnou tím, jak zakláněl hlavu se žhavě jiskřivýma, koulejícíma se ptačíma očima. Pak pokračoval:

„Představte si svět zbavený života. V polárních krajinách leží sníh a led, ale nejsou na něm žádné stopy, nic se na něm nehýbe. V Africe, v džunglích, kde slunce z dopuštění božího vytváří nesčetné rozmanité podoby stvoření, vládne všude ticho.“ Mluvil teď hněvivým rétorickým a pompézním tónem, jiskřivé oči mu vystupovaly z malé hlavy. „Zdechliny uhynulých zvířat tlejí v zahnívající vegetaci. Na rovinách Cíny kolem životodárných řek nepozvedne svou rozšklebenou tlamu ani krokodýl, aby odpověděl na škleb Satanovi. A v našich městech, v tolika líhních toho, čemu se říká civilizace, není nic než rozvaliny. Hromady kamení, z kterých se už nikdy žádný život neprobudí. Půda posetá roztříštěným sklem. Navěky.“

Odmlčel se a čekal na znamení souhlasu, ale místo toho se z různých míst zástupu ozvaly překvapující výkřiky: „Kde máte povolení? Dovolila vám to vojenská správa?“ Vykřikovaly to tři či čtyři mužské hlasy. Řečník z toho byl ohromený.

Helia a Mosca se nyní octli skoro uprostřed zástupu, jak se za nimi srotila spousta nových zvědavců. Vlevo vedle nich stál mladý člověk v modré seprané košili a silných pracovních kalhotách. Držel v náručí hezkou šestiletou či sedmiletou holčičku, která měla v očích podivně prázdný výraz a její rukáv na té straně, kde stáli, byl připíchnutý k jejím květovaným šatičkám. Napravo od nich stál starý dělník, pokuřující z krátké dýmky. Ten mladý muž křičel s ostatními: „Kde máte povolení? Máte schválení od vojenské správy?“ Potom se otočil k Moscovi a tomu starému dělníkovi a řekl: „Teď, když jsme prohráli, si na nás každý otvírá hubu, i takováhle svině.“ Mosca, který byl v civilu, se usmál na Heliu, připadalo mu legrační, že ho mají za Němce.

Kazatel pomalu napřáhl paži k nebi a slavnostně pronesl mocným hlasem: „Já mám povolení od Stvořitele.“ Slunce, zrudlé zbytky svého hasnoucího plamene, zalilo vztyčenou ruku šarlatovým světlem. Slunce už začalo klesat za horizont a v křehkém jarním soumraku před jejich očima vyvstávaly jakoby kouzlem rozvaliny města, vynořovaly se na obzoru jako obrovský sršatý kruh z oštěpů. Kazatel sklonil hlavu při modlitbě díkůvzdání.

Znovu obrátil hlavu k nebesům. Rozpřaženými pažemi zahrnul celý zástup. „Vraťte se k Ježíši Kristu,“ křičel. „Navraťte se k Ježíši. Zanechte svých hříchů. Zanechte pití. Zanechte smilnění. Zřekněte se hazardních her a pýchy ze světského úspěchu. Uvěřte v Krista a budete spaseni. Uvěřte v Krista a budete spaseni. Byli jste ztrestáni za své hříchy. Svůj trest máte před očima. Kajte se, než bude pozdě. Nehřešte více.“

Jeho ohlušující hlas ztichl, aby nabral dech. Zástup zůstal stát zaražený, ohromený silou hlasu toho drobného člověka. Řečník pokračoval a jeho křik měl už jen normální sílu.

„Ať si každý z vás vzpomene na život, jaký vedl před válkou, a zdali pak neuvěří, že to utrpení, že ty ruiny, které vidíte, jsou trestem božím za hříchy, které tehdy napáchal?

Dnes mladé dívky smilní s nepřátelskými vojáky, mladí muži se doprošují cigaret. Puf-puf.“ S nenávistí maniaka vyfukoval pomyslný kouř. „O nedělích odcházejí lidé na venkov krást nebo načerno nakupovat potraviny. Dům Páně je pustý. Přivoláváme na sebe zkázu. Kajte se, pravím vám znovu. Kajte se. Kajte se.“ Slova mu začala splývat v hysterickém drmolení. „Uvěřte v Pána Ježíše Krista. Uvěřte v Pána jednoho a jediného Boha, uvěřte v jediného Pána, uvěřte v Krista.“

Odmlčel se a pak na ně začal vykřikovat hrozby a spílání. Tvrdě. Útočně. „Všichni jste hříšníci, jste všichni odsouzeni k věčnému trestu do pekel. Vidím, jak se někteří z vás usmívají. Spíš se politujte. Proč by nám Bůh dával tolik trpět? Položili jste si tu otázku?“

Někdo z davu vykřikl posměšně: „To nebyl Bůh, ale americké bombarďáky.“ Zástup se zasmál.

Muž na lavici počkal, až ztichnou, a pak upíraje divoce, nenávistně oči do hasnoucího světla, ukázal na jednu ženu ve smutku: „Ty, ženo, ty se vysmíváš Bohu? Kde je tvůj manžel, tvé děti?“ Ukázal rukou na mladého muže vedle Moscy. „Pohleďte,“ volal do davu a všichni se otočili a sledovali, kam směřuje trčící prst. „Tamhle je jiný posměváček, jeden z oněch mladíků, naděje Německa. Pro jeho hříchy je zmrzačeno jeho dítě a on se vysmívá božímu hněvu. Jen počkej, ty posměváčku, v tváři tvého dítěte vidím další trest. Jen počkej. Dívej se na své dítě a čekej.“ S pohrdáním a zlobou ukazoval ještě na další posluchače v davu.

Mladý člověk postavil holčičku na zem a řekl Helle: „Dejte mi, prosím vás, na ni pozor.“ Pak viděli, jak se prodírá k lavičce, na níž stál kazatel, jak si razí cestu k volnému místu kolem něho. Prudkou ranou srazil drobného řečníka k zemi. Klekl si mu na prsa, popadl ho za vlasy a udeřil jeho ptačí hlavou o vybetonovanou pěšinu. Pak vstal.

Dav se rozptýlil. Mladý člověk si přišel pro dítě a odešel s ním do parku Contrescarpe. Jako kouzelným proutkem nebylo po většině lidí ze zástupu už ani památky. V tratícím se světle ležel tichý a osamělý kazatel.

Několik lidí mu pomohlo na nohy. Z hustých kudrnatých vlasů se mu řinula krev, mnoho drobných potůčků mu jí stékalo po čele a tvořilo na jeho obličeji rudou masku. Helia se odvrátila a Mosca ji vzal pod paží a odvedl ji dolů ulicí. Všiml si, že jí není dobře, a pomyslil si, že to způsobil pohled ha krev. „Dnes večer radši zůstaň doma s paní Saundersovou,“ a pak, jako by jí dlužil omluvu za to, že nezasáhl, dodal: „Tohle se nás netýká.“

U Middletonových v jídelně seděli Mosca, Leo a Eddie Cassin. Nábytek patřil ke konfiskovanému domu, takže tam bylo dost židlí k sezení. Všechno ostatní už bylo zabaleno v dřevěných bednách, vyrovnaných u zdi.

„Tak ty opravdu odjíždíš zítra do Norimberku k procesům?“ zeptal se Gordon Lea. „V kolik vyrazíš?“

„Až večer,“ odpověděl Leo. „Je mi milejší jezdit autem v noci.“

„Až tam budeš, tak těm parchantům pořádně zatop,“ řekla Ann Middletonová. „Jestli budeš muset, tak říkej lži, ale postarej se, aby všichni dostali to, co jim patří.“

„Nebudu muset lhát,“ řekl Leo. „Mám moc dobrou paměť.“

Profesor, který seděl v rohu u šachového stolku, prohlásil: „Musím už jít. Mám domluvenou jednu lekci.“ Potřásl rukou Gordonovi a Anně. „Dovolte, abych vám přál příjemnou cestu do Ameriky a mnoho štěstí. Jsem velmi rád, že jsem vás poznal.“

Gordon ho doprovodil ke dveřím a řekl naléhavě: „Doufám, pane profesore, že mi nezapomenete psát. Spoléhám na vás, že mi řeknete, co se děje v Německu.“

Profesor přikyvoval: „Zajisté, zajisté.“ Už předem se rozhodl, že s Gordonem Middletonem nebude udržovat žádné spojení. Jakýkoli kontakt s komunistou, sebenevinnější, by pro něho mohl mít velmi zlé následky v nepředvídatelné budoucnosti.

„Ještě okamžik, malý okamžik.“ Gordon vedl profesora zpátky do pokoje. „Leo, zrovna jsem si vzpomněl, že pan profesor jede koncem týdne do Norimberku. Mohl bys ho vzít s sebou, nebo by to bylo proti předpisům u tebe v zaměstnání?“

„Ne, ne,“ odmítal profesor velmi rozčileně. „To prosím není nutné.“

„Nijak by to nevadilo,“ řekl Leo.

„Ne,“ prohlásil profesor a projevoval skoro panickou hrůzu. „Mám jízdenky na vlak, všechno je zařízeno. Prosím, já vím, že by to pro vás byla příliš velká obtíž.“

„No dobrá, pane profesore, v pořádku,“ chlácholil ho Gordon a vedl ho ke dveřím.

Když se Gordon vrátil do pokoje, Mosca se zeptal: „Sakra, proč se tak rozčilil?“

Gordon vrhl pohled na Lea. „Je to velmi korektní člověk. Jeho syn je ve vězení jako menší válečný zločinec, nevím přesně, oč jde, jen že bude postaven před německý soud, ne před okupační, takže to s ním nemůže být tak zlé. Podle mě ho děsila představa, že by na to Leo mohl přijít a myslet si, že to má co dělat s koncentračními tábory, což je ovšem vyloučeno. Nevadí ti to, Leo, že ne?“

„Ne,“ řekl Leo.

„Něco vám povím,“ řekl Gordon. „Zítra budu mít čas, tak zajdu k němu do bytu. Řeknu mu, že ho večer s sebou vezmeš. Jakmile pochopí, že to víš, nebude mít námitky. Jsi pro?“

„Jistě,“ řekl Leo. „Je to od tebe velmi hezké, že se tak staráš o toho starého pána.“

Ann Middletonová se na něho ostře podívala, ale v Leově orlím obličeji nebylo znát žádnou ironii. Mluvil upřímně. Usmála se. „Gordon se vždycky stará o své konvertity,“ prohodila.

„Jenže u mne, Anno, on nekonvertoval,“ Gordon protahoval své pomalé, vyrovnané tóny, „myslím však, že jsem mu vštípil pár myšlenek. Dovede naslouchat.“ Odmlčel se a pak klidným tónem, v němž zaznívala lehká výčitka, pronesl; „Myslím, že ‚konvertita‘ není to pravé slovo.“ Všichni byli zticha.

„Kdy myslíš, že se vrátíš?“ zeptal se Mosca Lea.

Leo se pousmál. „Neměj strach, nezmeškám to.“

„Co nezmeškáš?“ zeptala se Ann Middletonová.

„Budu dělat kmotra,“ řekl Leo. „Už mám přichystaný dárek.“

„Věčná škoda, že tu nebudu, abych viděla to dítě, až bude na světě,“ posteskla si Ann. „A mrzí mě, že tu dnes večer nemůže být Helia s námi. Doufám, že jí není moc špatně.“

„Ne,“ řekl Mosca. „Jenom dnes večer moc dlouho chodila. Chtěla přijít, ale řekl jsem jí, aby šla radši domů.“

„Koneckonců my nejsme tak důležití,“ řekla Ann žertovně, ale s nádechem zloby. Eddie Cassin na svém křesle v rohu otevřel oči. Začínal už klimbat. Navštěvovat manželské páry bylo něco, co nenáviděl. Skoro pokaždé my byly protivné ženy, když byly se svými manžely a u sebe doma. A také neměl rád Ann Middletonovou. Nebyla příliš hezká, byla umíněná a chovala se k němu opovržlivě.

Mosca se na ni zubil. „Víš až moc dobře, že mám pravdu.“

„Ji jen dráždí, že se o druhé nezajímáš,“ řekl Gordon. „Někdy bych byl rád jako ty.“

Mosca řekl: „Možná že se to, Gordone, nehodí, ale něco ti povím. Každý na základně ví, že vás posílají domů, protože jsi měl legitimaci komunistické strany. Já o politice nic nevím. Byl jsem ještě kluk, když jsem narukoval do armády. Myslím, že v některých ohledech jím dosud jsem. Chtěl bych ti vysvětlit tohle. Mám k tobě značnou úctu, protože vím, že máš kuráž. Víš, že situace je na draka. Ale myslím, že jsi na omylu, protože já bych nevěřil nikomu, kdo mě může přinutit dělat to, co chce on, ať k tomu už má jakýkoli důvod. To se týká armády Spojených států, komunistické strany, Ruska, toho tlustého darebáka plukovníka atakdále.“ Otočil se k Eddiemu Cassinovi. „Co vlastně chci sakra říct?“

Eddie suše poznamenal: „Že ho máš rád, i když jsi nepřivedl Heliu s sebou.“ Všichni se zasmáli.

Gordon se nesmál. Jeho protáhlý yankeeský obličej byl bezvýrazný, když řekl Moscovi: „Protože už o těch věcech mluvíš, snad můžu taky říct něco, co jsem ti vždycky, Walte, chtěl říct.“ Chvíli mlčel a mnul si své velké kostnaté ruce. „Dovedu si představit tvé pocity nebo myslím, že dovedu, a ty asi nemůžeš být jiný. Říkáš, že jsem na omylu, ale já mám víru, které se můžu držet, ať se děje cokoli. Věřím v lidstvo, a že život na zemi může být mimořádně krásný. Věřím, že se toho dá dosáhnout úsilím komunistické strany. Ty stavíš všechno na několika lidech, na nichž ti záleží. Věř mi, že to je klamné pojetí života.“

„Tak? A proč?“ Mosca sklonil hlavu, a když ji opět zvedl, aby se podíval na Gordona, měl v obličeji brunátné skvrny hněvu.

„Protože ti lidé a ty sám jste ovládáni silami, kterými se odmítáš zabývat. Neprosazuješ žádnou svobodnou vůli, když bojuješ na své úrovni, ve svém úzkém okruhu, ve své omezené osobní aréně. Právě tím vystavuješ lidi, na kterých ti záleží, hroznému nebezpečí.“

Mosca řekl: „No jo, znám ty řeči o vládnoucích silách, co mi zasahují do života. Panebože, myslíš, že o nich nevím? Ale nemyslím, že by tomu něco mohlo odpomoct. A nikdo se mnou nebude postrkovat, chtít, abych si jeden den myslel jedno a potom najednou bác a udělal čelem vzad. Je mi jedno, je-li to tak v pořádku nebo ne. Každý den mi nějaký skopčák na základně nebo v ubytovně nebo zaměstnaný v Rathskelleru řekne, jak bude rád, až se společně dáme na pochod proti Rusům, a očekává, že mu za to dám cigaretu. Víš, z čeho mám radost?“ Nahnul se přes stůl ke Gordonovi, obličej zardělý vzrušením a pitím. „Že tentokrát máme docela slušnou vyhlídku na to, že všechno půjde do hajzlu. Že jeden jako druhý natáhnem brka.“

„Bravo,“ zatleskala Ann Middletonová.

Eddie Cassin se smíchem řekl: „Ježíšikriste, to byl projev.“ Leo vypadal zaraženě.

Mosca se rozchechtal a řekl Gordonovi: „Tak vidíš, k čemu jsi mě přivedl.“

Gordon se také usmíval a myslel na to, že vždycky zapomene, jak je Mosca mladý, a pokaždé ho překvapí, když Moscovou zdrženlivostí probleskne ta mladistvá, nezralá upřímnost. Pokusil se mu pomoci: „A co bude s Hellou a s vaším dítětem?“

Mosca neodpovídal. Ann vstala a dolila sklenky. Leo poznamenal: „On to tak nemyslí.“

A pak Mosca, jako kdyby neslyšel, řekl Gordonovi: „Beru na sebe odpovědnost.“ Jen Eddie Cassin cítil, že to vyslovil jako vyznání, jako něco, podle čeho bude muset žít. Mosca se na ně usmál a opakoval to, tentokrát jakoby z legrace: „Beru na sebe odpovědnost.“ Potřásl hlavou: „A kdo může udělat co lepšího?“

„A jak to, že ty to takhle necítíš?“ zeptala se Ann Middletonová Lea.

„Sám nevím,“ řekl Leo. „Dostal jsem se do Buchenwaldu, když jsem byl ještě hodně mladý, a tam jsem se setkal s otcem a strávili jsme spolu spoustu času. Mezi lidmi jsou velké rozdíly. Kromě toho Walter se mění. Zahlédl jsem ho, jak se uklání, doslova uklání s přáním dobrého večera před svými německými sousedy.“

Ostatní se smáli, ale Mosca řekl nevrle: „Nikdy nepochopím, jak může být chlap v koncentračním lágru osm let, a když vyjde, být jako ty. Kdybych byl na tvém místě a nějaký skopčák se na mě křivě podíval, zřídil bych ho tak, že by skončil ve špitále. A pokaždé, kdyby mi dal odpověď, která by se mi nelíbila, nakopal bych ho do prdele.“

„Prosím, no tak prosím,“ napomínala Ann s předstíraným pohoršením.

„Bylo to vůči tobě sprosté,“ řekl Mosca, ale usmíval se na ni. Sama užívala horších výrazů, když nadávala na šmelináře, kteří ji ošidili.

Leo řekl pomalu: „Zapomínáš, že jsem částečně Němec. A to, co Němci dělali, nedělali proto, že jsou Němci, ale proto, že jsou to lidé. Tohle mi řekl otec. A kromě toho se mi teď daří dobře, vedu nový život, a ten život bych si kazil, kdybych byl krutý k ostatním.“

„Máš pravdu, Leo,“ řekl Gordon. „Potřebujeme k těm věcem rozumovější přístup, ne citové reakce. Musíme uvažovat, měnit svět logickou akcí. Komunistická strana věří právě v to.“

O jeho upřímnosti, o čistotě jeho přesvědčení se nedalo pochybovat.

Leo se na něj dlouze zahleděl. „Vím o komunismu jen jedno. Můj otec komunista byl. Koncentráky nikdy nemohly zlomit jeho ducha. A když jsme se v táboře doslechli, že Hitler a Stalin uzavřeli pakt, můj otec s úlevou zemřel.“

„A co když ten pakt byl nutný k záchraně Sovětského svazu?“ zeptal se Gordon. „Co když byl nutný, aby zachránil svět před nacisty?“

Leo sklonil hlavu a položil si ruku na obličej, aby si stiskl svaly a zastavil tik. „Ne,“ řekl, „jestli můj otec musel zemřít takovým způsobem, svět za záchranu nestojí. Vím, že je to citový přístup, a ne rozumový, jaký doporučuje strana.“

V tichu, které se nato rozhostilo, slyšeli, jak nahoře v patře pláče dítě. „Jdu ho přebalit,“ řekl Gordon. Žena se na něj vděčně usmála.

Když odešel, Ann řekla Leovi: „Nic si z něho nedělej,“ ale tón jejího hlasu byl absolutně neutrální, takže to nepůsobilo neloajálně. Šla do kuchyně uvařit kávu.

Když návštěva skončila, všichni si podali ruku. Ann řekla: „Zítra se u vás zastavím, abych se rozloučila s Hellou.“ Gordon řekl Leovi: Nezapomeneš na profesora, že ne?“ Leo přikývl. Gordon pak pomalu a upřímně dodal: „Přeju ti mnoho úspěchu.“

Gordon za nimi zamkl a vrátil se do jídelny. Viděl, jak Ann ve svém křesle zůstala sedět zamyšlená. „Chtěla bych si s tebou promluvit, Gordone,“ řekla.

Gordon se na ni usmál. „Mluv tedy, poslouchám.“ Projel jím ostrý bodec strachu. Ale když diskutovali o politice, mohl s Ann mluvit, aniž se rozčilila, třebaže s ním nikdy nesouhlasila.

Ann vstala a nervózně chodila po pokoji sem tam. Gordon sledoval její výraz. Miloval ty široké počestné líce, tupý nos a bledě modré oči. Říkal si, že je to čistý saský typ a přesto vypadá skoro slovansky. Byl by rád věděl, existuje-li tu nějaká souvislost. Bude to muset prostudovat.

Její slova naráz rozrazila jeho myšlenky. Řekla: „Budeš se toho muset vzdát, nic jiného ti nezbude než se toho vzdát.“

„Čeho se vzdát?“ ptal se Gordon nechápavě.

„Vždyť víš, čeho,“ řekla. A šok z toho, že pochopil, a bolest z toho, že ona může něco takového říci, byly tak prudké, že se v něm nezvedl ani hněv, jen se mu v zoufalé beznaději sevřel žaludek. Když viděla jeho výraz, přišla si kleknout k jeho židli; jen když byli spolu sami, zřekla se své síly, byla něžná, prosebná, řekla: „Nezlobím se, že jsi přišel o tohle místo, protože jsi byl komunista. Jenže co budeme dělat dál? Musíme myslet na své dítě. Musíš být schopen, Gordone, pracovat a vydělávat. A potom to, že přijdeš o všechny přátele, když se kvůli politice rozzlobíš. Takhle nemůžeme žít, můj drahý, prostě to tak nejde.“

Gordon vstal ze židle a poodešel od ní. Byl hluboce zasažen, ani ne tak proto, že byla něco takového schopna říci, ale že ho znala tak málo, ta bytost jemu nejbližší. Že si mohla myslet, že může opustit stranu tak, jako když se člověk odřekne kouření nebo nějakého jídla. Jenomže jí musel odpovědět.

„Na naše dítě samozřejmě myslím,“ řekl. „Proto jsem komunista. Jak by se ti líbilo, kdyby vyrostl a prožil to, co Leo, nebo by se stal někým takovým, jako je Mosca, který se vůbec nestará o ostatní lidi? Nelíbilo se mi, jak před tebou mluvil, ale jemu to je jedno, přestože se tváří, jako by mě měl rád. Chci, aby náš syn vyrůstal ve zdravé společnosti, která ho nepošle do války nebo koncentračního tábora. Chci, aby vyrůstal v morální společnosti. O to právě bojuju. A ty víš, že naše společnost je zkorumpovaná, Anno, ty to víš.“

Ann se postavila těsně proti němu. Už nebyla něžná ani prosebná. Promluvila k němu věcně: „Ty nevěříš ničemu špatnému, co se o Rusku píše. Já něčemu z toho věřím, a lecčemu. Ti našemu synu bezpečí neposkytnou. Věřím ve svou vlastní zem, jako lidi věří ve své bratry a sestry. Ty stále říkáš, že je to nacionalismus. Nevím. Jsi ochoten brát na sebe oběti pro to, v co věříš, já však nejsem ochotna nechat naše dítě trpět pro tvá přesvědčení. A taky, Gordone, kdybych si myslela, že se mezi ně hodíš, nepokoušela bych se tě přemlouvat. Musíš toho nechat, jednoduše toho musíš nechat.“ V její široké tváři byla umíněnost a on věděl, že její umíněnost je neoblomná.

„Jde o to, jestli jeden druhému rozumíme,“ řekl pomalu Gordon. „Ty chceš, abych si opatřil dobré místo, žil jako slušný středostavovský občan a neriskoval svou budoucnost tím, že zůstanu ve straně. Je to tak?“

Ann neodpovídala a on pokračoval: „Vím, že k tomu máš naprosto čestné pohnutky. V podstatě se oba shodneme. Chceme pro svého syna udělat to nejlepší. Neshodneme se na metodě. Bezpečí, které chceš pro něho ty, je pouze dočasné, je to bezpečí vydané na milost a nemilost kapitalistům, kteří vládnou zemi. Zatímco my bojujeme za trvalé bezpečí, za bezpečí, které nemůže rozmetat pár členů vládnoucí třídy. Chápeš to?“

„Budeš toho muset nechat,“ odpověděla Ann tvrdohlavě. „Zkrátka a dobře budeš toho muset nechat.“

„A jestli toho nejsem schopen?“

„Jestliže neslíbíš, že toho necháš…,“ Ann se odmlčela a snažila se nabýt klidu, než pokračovala: „Vrátím se s dítětem do Anglie a do Ameriky nepojedu.“

Oba se polekali toho, co nakonec vyslovila, a pak Ann pokračovala tiše se slzami na krajíčku: „Vím, že když jednou něco slíbíš, tak to dodržíš. Vidíš, že ti důvěřuju.“ Poprvé za celou dobu, co byli spolu, se na ni Gordon skutečně hněval, protože věděl, že její důvěra je oprávněná; nikdy jí nelhal a nikdy nezrušil svůj slib. V osobních vztazích se vždycky uplatňovala jeho novoanglická svědomitost. A ona nyní využívala jeho poctivosti, aby ho chytila do pasti.

„Řekněme si to úplně jasně,“ řekl Gordon uvážlivě. „Jestli neslíbím, že odejdu ze strany, vezmeš našeho syna a odejdeš do Anglie. Opustíš mě.“ Nedovolil, aby se mu z hlasu ozvala bolest a hněv. „Jestli to slíbím, pojedeš se mnou do Států.“ Ann přikývla.

„Ty víš, že tohle není od tebe fér,“ řekl Gordon a už nedovedl skrýt bolest. Došel k židli a posadil se. Všechno si v hlavě klidně a trpělivě srovnával. Věděl, že Ann to myslí doopravdy. Věděl, že se strany nikdy vzdát nemůže, a i kdyby se jí vzdal, že by za to Ann jenom nakonec nenáviděl, a také věděl, že se nemůže vzdát jí a dítěte, možná jí, ale ne dítěte.

„Slibuju,“ řekl, a věděl, že lže. A když k němu přistoupila s obličejem zalitým slzami úlevy a položila mu hlavu do klína, pocítil k ní lítost a soucit a také měl jakousi hrůzu z toho, co udělal. Vždyť si svůj skutek plně uvědomoval, věděl, že až budou v Americe, bude jí trvat nějakou dobu, než objeví, že ji oklamal, a až to objeví, nebude mít peníze nebo chuť vracet se do Anglie. Budou spolu srostlí příliš hlubokými kořeny. Věděl, že pak už pro oba bude život promíšen nenávistí a nedůvěrou a pohrdáním a že až do konce života bude mezi nimi trvat zápolení. Ale neměl na vybranou. Hladil ji po drsných těžkých vlasech, které ho vždycky vzrušovaly, stejně jako její statné tělo venkovanky. Otočil její masivní, skoro slovanský obličej vzhůru, aby ho políbil skrze ty slzy.

Řekl si: Nemám na vybranou, a polibek, který jí vtiskl, byl pro něj bolestný.

15

Za šera měly rozvaliny Norimberku do sebe jakousi tichou majestátnost, jako by k celé té zkáze došlo už velmi dávno a dík přírodním silám – ohni, zemětřesení, staletím dešťů a veder – a některé části v nich byly smolně černé, jako by tam krvácela země a pečená láva vytvořila rozlehlá návrší.

Leo tím projížděl a poprvé ho pohled na tu spoušť potěšil. Na předměstí zastavil před hranatým domkem s bílou omítkou, naprosto stejným jako všechny domy kolem. Předpokládal, že profesor je už přichystán; nemohl se už dočkat, až odjede z Norimberka, byl šťastný, že má soudní jednání za sebou. Své svědectví proti strážcům a kápům, které znal, podal čestně, věcně. Setkal se s některými starými přáteli, bývalými vězni, a sdílel jejich chmurné uspokojení z té dlouhoočekávané odplaty. Ale kupodivu mu nebylo po chuti stýkat se s bývalými kamarády, jako by nebyli také oběťmi, ale jako by se všichni podíleli na jakémsi hanebném skutku, za nějž se teď všichni stejnou měrou cítí provinilí. Snažil se vymluvit si to a věděl, že si nepřeje být s lidmi, kteří mají dosud v paměti a sdíleli s ním to ponížení, hrůzu, beznadějnou ubohost jeho života v oné době. Stačilo spatřit tvář, připomínající tu dobu, a ta doba se stala znovu skutečností. Mačkal klakson u svého džípu a roztříštil ticho večera.

Skoro hned nato zahlédl, jak profesorova drobná postava vychází z domu a míří po chodníku k džípu. Má pro profesora malé překvapení, říkal si Leo posupně, ale vynasnažil se být zdvořilý. „Vydařila se vám návštěva u syna?“ zeptal se.

„Ano, ano,“ řekl profesor, „byla to velmi pěkná návštěva.“ Pronesl to zdvořile, neúčastně. Nevypadal dobře, pod očima měl temné kruhy, ústa skoro bezkrevná a pleť šedou.

Leo jel pomalu, aby mohli mluvit, do obličeje jim příjemně vanul mírný větřík. Později pojede na plnou rychlost a prudký noční vítr jím znemožní rozhovor. Z kapsičky u košile vytáhl pravou rukou balíček cigaret, zatímco levačkou ovládal volant. Jednu dal profesorovi a ten rozškrtl zápalku, uschoval ji v pootevřené dlani, naklonil se, aby zapálil cigaretu Leovi, a nato zapálil sobě. Leo několikrát zatáhl a pak řekl: „Vím o vašem synovi, jeden z mých přátel proti němu minulý měsíc svědčil.“ Viděl, jak se profesorovi třese ruka, když zvedal cigaretu ke rtům, ale starý pán nepromluvil.

„Kdybych byl o něm věděl, nikdy bych vás sem nesvezl,“ řekl Leo a sám si položil otázku, proč tedy toho člověka veze zpátky do Brém.

Profesor, který se tiskl ke dvířkům džípu, řekl nervózně, vzrušeně: „Nechtěl jsem na vás, abyste mi pomáhal. Věděl jsem, že se to nehodí. Ale Herr Middleton mi řekl, že vám všechno vysvětlil a že to dovedete pochopit.“

„Kdy vašeho syna popraví?“ zeptal se Leo surově a hned se zastyděl.

„Za pár týdnů,“ odpověděl profesor. Cigareta mu upadla a on si křečovitě popotahoval jednu ruku druhou. „Tohle byla má poslední návštěva.“ Seděl a čekal na soucit, doufal, že se ho Leo nebude vyptávat.

Leo mlčel. Jeli otevřenou krajinou, vůni čerstvé trávy a stromů neposkvrňoval prach. Džíp se pohyboval velmi pomalu. Leo k starému muži otočil hlavu. Mluvil pomalu: „Váš syn byl odsouzen německým soudem za to, že připravil o život jiného Němce, ne za své zločiny v koncentračním táboře. Je to ironie osudu. Nikdy si nebudete moci potají myslet, že ho zabili ti zatracení Židé. Ta nenávist vás nikdy nemůže utěšit. Škoda.“

Profesor sklonil hlavu a prohlížel si ruce. „Nikdy mě takové věci nenapadly,“ řekl. „Opravdu. Jsem vzdělaný člověk.“

„Váš syn si zaslouží zemřít,“ řekl Leo. „Je to netvor. Jestli si kdy nějaký člověk zasloužil, aby ho připravili o život, tak určitě tenhle netvor. Víte, co všechno prováděl? Bez takového ničemného tvora bude na světě líp. A jasně si uvědomuju, co říkám. Víte, co prováděl?“

V té nenávisti, která se ozývala v jeho hlase i srdci, zastavil džíp na kraji silnice a otočil se k profesorovi, aby slyšel odpověď.

Ale profesor neodpovídal. Zasunul hlavu mezi zkřížené paže, jako by chtěl ze sebe ukrýt co možno nejvíc. Na celém těle se třásl. Nebylo od něho slyšet žádný zvuk, ale jeho drobné tělo se ustavičně a nesmyslně houpalo dopředu a dozadu, jako by bylo odděleno od řízení mozku.

Leo čekal, až s tím skončí, a když lítost a soucit začaly přehlušovat nenávist, řekl si ne, ne a v duchu si vyvolal obraz svého otce, jeho vysokou vyzáblou postavu s oholenou hlavou, jak jde po vyštěrkované cestičce a Leo ve své uniformě jde proti němu, ale nepoznává ho, a jeho otec se najednou zastaví a řekne: „Co tu děláš?“ a Leo si v té chvíli vzpomene, a teď vzpomíná znovu, jak ho v době ještě dávnější přistihl jednou otec v Tiergartenu, v době, kdy měl být ve škole, a tehdy otec pronesl přesně týmž tónem: „Was machst du hier?“ Jenže teď na té štěrkové stezičce mezi nabílenými kameny a s ostnatým drátem, který ze všech stran protínal obzor, se otec, když ta slova pronesl, rozplakal, shýbl se k synovi, sám s rudým označením politického vězně přes prsa, zatímco chlapec měl přes prsa zelený příčný pruh označující jeho rasu. A když si teď Leo v džípu na to vzpomněl, teprv teď pochopil, co tehdy před deseti lety musel otec prožít, pocítil k tomu starému člověku před sebou, který platí vlastním utrpením za utrpení jeho otce, pouze opovržení. Tento dobře vychovaný člověk, rozeznávající dobré od zlého, který ze strachu, zbabělosti, neschopnosti nepřišel jeho otci na pomoc. Spal v teplé posteli, dobře jedl, a to všechno si vysloužil bezmocným pokrčením ramenou, snadnou rezignací. Leo od profesora odvrátil oči a podíval se přes silnici do zeleného údolí, které s nastávající nocí černalo. Věděl, že by nikdy nemohl zůstat v Německu, že by nikdy nemohl žít s těmihle lidmi, nemohl by je dokonce ani nenávidět, ty, kteří zavřeli jeho mládí za ostnatý drát, vypálili mu do paže číslo, které si ponese až do hrobu, zabili mu otce, přinutili matku prchat nocí tisíce mil daleko, připravili její mysl o schopnost koordinace, nezbytnou k životu, takže nakonec zemřela, protože nemohla spát, doslova nemohla ani oka zamhouřit.

A on teď v téhle zemi s těmihle lidmi žije v míru a nemstí se ohněm a mečem. Spí s jejich dcerami, jejich dětem dává čokoládu, rozdává jim cigarety, vozí je po silnicích. Z pohrdání k sobě samému Leo od sebe zapudil poslední zbytek lítosti k tomu starci. Rozjel se s džípem na plnou rychlost, toužil už být zpátky v Brémách. Profesor si otřel tvář kapesníkem a seděl bez hnutí, nohama se vzpíral o podlahu, s tělem ztuhlým, přemáhaje houpání vozu.

V časných ranních hodinách, když se s rodícím se světlem na krajinu snesly první stíny, Leo zastavil u jednoho ze snack-barů, které Američané zřídili na autostrádě. Vzal profesora dovnitř a oba usedli u dlouhého dřevěného stolu, kde spalo pár vojenských řidičů od náklaďáků s hlavami složenými na zkřížených pažích.

Oba vypili první šálek kávy mlčky, ale když se Leo vrátil s dalšími šálky a hrstí kobližek, dal se profesor do řeči, zpočátku hovořil pomalu, pak rychleji, a jak chvatně usrkával kávu, ruce se mu třásly.

„Vy ještě, Leo, nevíte, jak je otci. Otec je bezmocný. O svém synovi vím všechno, on se mi vyznal ještě z jiných věcí. Když mu umírala matka, byl právě na ruské frontě, a mně se podařilo opatřit mu dovolenku – byl to hrdina, měl odvahu, mnoho vyznamenání, ale domů nikdy nedošel.

Napsal, že mu dovolenku zrušili. Až teprv teď mi všechno řekl, jak jel rovnou až do Paříže. Že si chtěl užít. Vysvětlil mi, že k matce nedovedl pocítit žádnou lítost, ani lásku. A potom s ním šlo všechno z kopce a on začal provádět všechny ty strašné věci. Ale,“ profesor se zarazil, jako by to nemohl pochopit, a pak dál živěji: „ale jak je to možné, aby syn neoplakával matčinu smrt? Nikdy nebyl zkažený, byl jako všichni ostatní chlapci, možná že hezčí, inteligentnější. Vedl jsem ho k tomu, aby byl šlechetný, aby se dělil o hračky s kamarády, aby věřil v Boha. Oba jsme ho milovali, jeho matka i já, nikdy jsme ho nerozmazlovali. Byl to dobrý syn. Ani dnes nemůžu uvěřit, že dělal všechny ty věci, jenže on se mi k tomu přiznal.“ Oteklé oči se mu zalily slzami. „Vyprávěl mi o těch věcech a v noci na dnešek mi plakal v náručí a říkal: ‚Tati, já jsem rád, že umřu, jsem rád, že umřu.‘ Celý týden jsme mluvili o tom, jak jsme spolu žili, a poslední noc proplakal, jako plakával, když byl malý.“ Profesor se najednou zarazil a Leo si uvědomil, že na jeho tváři se musí zračit ta směs odporu a lítosti, kterou pociťoval.

Profesor začal mluvit znova, ale to už byl jeho hlas klidný, rozumný, trochu omluvný, jako by si řekl, že jeho smutek je výrazem krajně neslušného chování. Mluvil velmi pomalu. „Probírám náš společný život a snažím se objevit, kde to začalo? Nemohu na to přijít. Nic tam nemohu postřehnout. Stalo se to samo od sebe, že se změnil v takového netvora. Je děsné na to myslet. To vás nutí se zastavit. Vy jste ho tak, Leo, nazval, a právem. Z vašeho syna může být takový netvor.“ Profesor se usmál, aby ukázal, že to nemyslí osobně, čistě teoreticky, a úsměv v té jeho smutkem zastřené tváři byl tak hrůzný, jeho bezkrevné rty se tak nepřirozeně kroutily, že Leo musel sklonit hlavu ke kávě, aby na něj neviděl.

Profesor na ten úsměv vynaložil všechnu svou sílu a pak jako by ožil. „Říkám vám tyhle věci, protože vy jste oběť. Můj syn a já, taky já, taky já, jsme byli těmi, kdo vám ty věci způsobili. Co k tomu mohu říci? Že to byla nešťastná náhoda, jako kdybych jel nedbale vozem a přejel vás. Neberte to ve zlém. Syn dostal strašlivou horečku, jako kdyby žil v močálu, dovedete to pochopit? Musí na tu nemoc umřít, vím to. Ale věřím, že navzdory všemu je dobrý, věřím, že je dobrý.“ Profesor se rozplakal a nahlas hystericky opakoval: „Kéž se nad ním smiluje Bůh. Kéž se nad ním smiluje Bůh.“

Jeden z vojáků zvedl hlavu se stolu a řekl: „Přestaňte už prokrista žvanit.“ Stařec zmlkl.

Leo řekl: „Vyspěte se trochu a pak budeme pokračovat. Nejdřív si ale dáme cigaretu.“ Když dokouřili, oba složili hlavu na zkřížené paže a profesor hned usnul, ale Leo ne.

Zvedl hlavu a zahleděl se na hnědou kůrku kobližek, roztroušených po špinavém dřevěném stole. Černá kaluž kávy v hliníkovém ešusu odrazila pár zlatých záblesků ze slabých žlutých žárovek v místnosti. Nepociťoval žádnou lítost k starci; nemohl. Jako obranná látka se mu v krvi šířilo jeho vlastní utrpení. Ale teď věděl, jak matka a otec kvůli němu trpěli, jaká to byla krutá bolest. Jeho mysl ospale oblétal neurčitý sen o nesčetných zločincích, odsouzených k smrti naprosto spravedlivě, a ta smrt se šířila jak nakažlivá choroba na nesčetné jiné, nevinnější. Nebylo východisko, ale ještě než mu hlava klesla na dřevěný stůl, vynořila se v ní mlhavá představa jedinečného řešení, při každé popravě bude pozůstalým poskytnuta droga zapomnění, a když se propadl do snu úplně, ponořil do černé kaluže kávy velkou ocelovou jehlu, vsál zlaté odlesky do skleněné trubice s černou tekutinou a nakonec ji profesorovi zapíchl do drobného masitého zátylku, až jehla narazila na kost, a pozoroval, jak se trubice vyprazdňuje. Profesor k němu pokorně, vděčně otočil hlavu.

Probudil se skoro až za svítání a po celou cestu do Brém už nepromluvili, jen to nejnutnější. Odpolední slunce se právě začalo schylovat k západu, když projížděli předměstím Brém, a Leo zastavil džíp u domu, kde měl profesor pokoj.

Leo spustil motor na plné obrátky, aby přehlušil starcovu zdvořilou vděčnost. Rychle jel dál. Projel městem, kolem Polizeihausu a po Schwachhauser Heerstrasse, pak zahnul na Kurfürsten Allee. Pomalu jel po té dlouhé zahnuté třídě lemované stromy, slunce a teplý odpolední vítr v něm probouzely novou sílu. Když se blížil k Moscově bytu, sundal nohu z plynu a nadskočil s vozem přes obrubník, takže jeho džíp jel nachýlený na stranu, s jedním bokem na silnici a s druhým na chodníku. Zamířil do stromu, aby zastavil dojíždějící vůz, ale ten šel rychleji, než si Leo myslel: při nárazu se mu hlava prudce smekla dozadu. Zaklel, opřel se o čalounění a zapálil si, pak třikrát za sebou zahoukal na klakson.

Okno se rychle otevřelo, ale místo Helly se z něho vyklonila Frau Saunders. Volala na něj: „Frau Mosca tu není. Ráno ji odvezli do nemocnice. Dítě se narodilo předčasně.“

Leo se v džípu vzrušením postavil. „Ne! A je paní v pořádku?“

„Daří se jí dobře,“ odpověděla paní Saundersová. „Je to chlapec. Všechno šlo hladce. Herr Mosca je tam teď taky.“

Leo se nezdržoval odpovědí. Rozjel džíp a zahnul směrem k městské nemocnici. Cestou se zastavil v důstojnickém klubu a tam dal německému číšníkovi balíček cigaret za velkou kytici.

16

Mosca slyšel, jak ho Inge volá k telefonu do přední kanceláře. Vstoupil, vzal sluchátko a ohlásil se. Odpověděl mu německy ženský hlas: „Herr Mosca, tady je Frau Saunders. Před hodinou odvezli vaši ženu do nemocnice. Myslím, že to bude to dítě.“

Mosca chvíli mlčel a díval se na Inge a Eddieho, jako by mohli slyšet hlas v telefonu. Oba se skláněli nad svými stoly, zaujati prací.

„Ale mělo to přijít až za čtrnáct dní,“ řekl Mosca a viděl, jak Eddie zvedl hlavu a Inge se otáčí, aby ho měli na očích.

„Myslím, že to bude to dítě,“ řekla paní Saundersová. „Ráno, sotva jste odešel, dostala bolesti. Zavolala jsem do nemocnice a poslali pro ni ambulanci.“

„Dobrá,“ řekl Mosca, „hned tam jdu.“

„Zatelefonujete mi, až se něco dovíte?“ zeptala se Frau Saunders.

„Zavolám,“ řekl Mosca, a než zavěsil, slyšel ještě paní Saundersovou: „Mám vám vyřídit, abyste si nedělal starosti.“

Eddie Cassin povytáhl obočí, když mu Mosca novinku sdělil. Eddie vzal telefon a objednal služební vůz.

Když džíp přijel, Eddie řekl: „Jestli to stačíš, uvidíme se u večeře v Rathskelleru. Jestli ti do toho něco přijde, brnkni mi.“

„Nebude to ještě to dítě,“ řekl Mosca, „není to tak daleko.“

„Uvidíš, že to s ní bude v pořádku,“ řekl Eddie pro uklidnění. „Je to jistě už dítě. Někdy přicházejí dřív a jindy opožděně. To všechno už mám za sebou.“ Natáhl ruku, aby potřásl Moscovou, řekl: „Mnoho štěstí.“

Cestou do města se Moscy zmocnily starosti, skutečně se trápil. Zcela nečekaně ho zavalila obrovská vlna strachu, tak prudká, že nepochyboval, že to s Hellou není zdravotně v pořádku, a řekl řidiči: „Jeďte rychleji.“

Řidič odpověděl: „Mám své předpisy.“ Mosca hodil Němci do klína poloprázdný balíček cigaret. Džíp se prudce rozjel.

Městská nemocnice byla skupina budov z červených cihel, rozsetá po rozlehlé ploše protínané cestami se stromořadími a zelenými trávníky, celá obehnaná železným plotem porostlým břečťanem, který měl zakrýt výhrůžné hroty nahoře. V plotě byla tu a tam menší železná vrátka. Avšak hlavním vchodem pro návštěvníky byla obrovská brána, kudy vjížděla vozidla a vcházeli pěší. Tou branou projel Moscův džíp, pomalu postupující vířícími roji Němců a Němek.

„Zeptejte se, kde je porodnice,“ řekl Mosca. Džíp se zastavil. Řidič se vyklonil a hovořil s kolemjdoucí ošetřovatelkou, pak vůz opět rozjel. Mosca se opřel dozadu, a jak se pomalu sunuli po nemocničních cestách, snažil se uklidnit.

Octl se v německém světě. Nebylo tu vidět žádné uniformy, žádné jiné vojenské vozidlo než to, v kterém sám jel. Lidé kolem patřili vesměs k nepříteli; jejich oděvy, jejich řeč, způsob, jak chodí, celá atmosféra. Při jízdě občas zahlédl železné hroty, které ten svět uzavíraly. U plotu stála budova porodnice.

Mosca vstoupil a našel malou kancelář, v níž seděla postarší ošetřovatelka. U zdi stáli dva muži v amerických vojenských pracovních šatech a se špičatou čapkou wehrmachtu na hlavě. Byli to řidiči ambulance.

„Hledám Heliu Brodovou, přivezli ji sem dnes ráno,“ řekl Mosca. Ošetřovatelka se zahleděla do knihy příjmů na svém stole. Mosca se na okamžik obával, že řekne, není tu, a že jeho obavy se uskuteční. Ošetřovatelka zvedla hlavu a usmála se. „Ano,“ řekla. „Okamžik, zavolám a poptám se po ní.“

Když mluvila do telefonu, jeden z řidičů řekl Moscovi: „Tu jsme přivezli,“ a oba se na něj usmáli. Rovněž se na oba zdvořile usmál a pak pochopil, že za to od něho čekají nějaké cigarety. Sáhl si do kapsy; poslední balíček dal řidiči. Pokrčil rameny a čekal, až ošetřovatelka skončí hovor.

Zavěsila a řekla mu: „Máte chlapečka.“

Mosca se nedočkavě zeptal: „Je manželka v pořádku?“ a potom jej zarazilo, že použil slova manželka.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla ošetřovatelka. „Jestli si přejete, můžete počkat a asi za hodinu se na ni jít podívat. Teď spí.“

Šel ven a sedl si na dřevěnou lavici, která stála u zdi porostlé břečťanem.

Cítil vůni květů z nedaleké zahrady, palčivou sladkost smíšenou se zarudlým světlem palčivého poledního slunce. Bíle oblečené sestry a doktoři chodili sem tam, přecházeli zelené trávníky a vstupovali do krvavě červených cihlových budov, zapuštěných rovnoměrně a bez viditelných jizev do svěží, živoucí země. Vzduch byl plný bzukotu hmyzu a štěbetání ptačích písklat. Pocítil naprostý mír, nerušený klid, jako by železný plot tvořil bariéru proti hluku a zkáze a prachu města na druhé straně.

Z budovy vyšli oba řidiči ambulance a posadili se nedaleko něho. Ti parchanti si nikdy nedají pokoj, pomyslil si Mosca. Sám by byl dal za cigaretu nevímco. Obrátil se k jednomu z nich a zeptal se: „Nemáte cigaretu?“ Byli tím ohromeni, ten, co seděl blíž, zůstal doslova s hubou otevřenou. Mosca se zasmál: „Nemám u sebe ani jednu. Až příště přijdu, nechám vám tu oběma pár balíčků.“

Ten, co seděl blíž, vytáhl tmavou krabičku německých cigaret a nabídl Moscovi: „Jestli byste si opravdu chtěl zakouřit takovouhle?“

Mosca si jednu zapálil a při prvním zatažení se silně zakuckal. Oba řidiči se rozchechtali a jeden řekl: „Na tyhle si musíte zvyknout.“ Ale po tom prvním šluku Moscovi zachutnala. Opřel se zády o lavici, odpočíval, nechávaje odpolední slunce opírat se mu do obličeje. Připadal si unavený.

„Jak se jí vedlo, když jste ji vezli?“ Mluvil se zavřenýma očima.

„Dobře, jako všem,“ řekl řidič, který mu nabídl cigaretu. Jeho obličej neztrácel výraz dobré nálady, s náznakem úsměvu, který formovala sama stavba jeho obličejové kostry. „Vezli jsme už stovky takových jako ona, nedělejte si starosti.“

Mosca otevřel oči a podíval se na něj. „Není to moc příjemná práce, dennodenně ty ženy vozit a poslouchat, jak pláčou a ječí.“ A jak to říkal, uvědomil si, že má na ty dva muže trochu spadeno, protože viděli Heliu bezbrannou, po určitou dobu ji měli v rukou bezmocnou.

Týž šofér mu řekl: „Je to fajn, vozit lidi, co můžou dělat kravál. Za války jsem byl v pohřbívací četě. Vždycky jsme vyjeli s náklaďákem a sbírali mrtvé. V zimě byly mrtvoly ztuhlé, museli jsme je skládat na sebe opatrně do přesných hraniček jako polena; někdy jste jim moh trochu ohnout paže a my měli takový prima fígl, že jsme ruce z jedné hraničky zahákli do rukou z druhé, a mohli jsme tak udělat hraničku vyšší.“

Druhý řidič se zvedl z lavice a odešel do budovy. „On už tohle slyšel,“ pokračoval Němec. „Sloužil u luftwaffe; ti když musejí vysypat nádobu s odpadky, mají pak z toho celé týdny noční můru. Ale jak už jsem vám povídal. V létě to bylo strašné. Něco hrozného. Před válkou jsem balil ovoce, snad proto mě u armády dali k pohřbívací četě. Balíval jsem pomeranče a někdy byly shnilé, jak víte, my je musíme dovážet, a já je přebaloval. Ty zkažené jsem cpal do malých krabic a odnášel domů. A v létě zrovna tak vypadaly ty mrtvoly. Byly úplně rozbředlé, spresovali jsme je jednu na druhou. V náklaďáku byly naskládané jako velká hromada odpadků. Ale tahle práce se mi líbí. Zato u armády jsme si v zimě v létě ani nepovídali, chápete, nebylo na tom nic zajímavého.“ široce se na Moscu zazubil.

Mosca si říkal, Co s tímhle parchantem. Pociťoval k němu skutečnou náklonnost, vycítil v něm laskavý záměr.

„Já s lidmi rád hovořím,“ pokračoval šofér, „a tak mi má práce u armády nebyla po chuti. Tady teď je to nádhera. Sedím si s ženskou, a když ječí, tak řeknu, jen si ječte jak je libo, nikdo to neuslyší. Když pláčou, jako třeba vaše žena, řeknu: ‚Jen plačte, udělá vám to dobře. Každý, kdo má děti, si musí zvyknout na slzy.‘ To je takový můj žertík. Pokaždé neříkám to samé. Obyčejně si vymyslím něco nového a skoro vždycky to sedne. Moc toho nenamluvím, jen tak akorát, aby si nepřipadaly samy, asi jako kdybych byl jejich muž.“

Mosca zavřel oči. „Proč plakala má žena?“

„Pane, tahle věc se bez bolesti neobejde.“ Němec se pokusil vrhnout na něj vyčítavý pohled, ale podařila se mu jen vlídná grimasa. Kosti jeho obličeje mu vzdorovaly. „Plakala kvůli bolesti, ale to nic neznamená, protože jste moh na ní vidět, že je moc šťastná. Tak jsem si říkal, že její manžel má kliku. Nic jsem jí neřek, nic mě nenapadlo. Utřel jsem jí obličej mokrým ručníkem, protože se tou bolestí zpotila a taky se dost nakřičela. Ale když vystupovala z ambulance, usmála se na mě. Ne, ta byla v pořádku, ani jsem nemusel nic říkat.“

Když se na okně za nimi ozvalo zaťukání, řidič se otočil; sestra na něj mávala, aby šel dovnitř. Němec odešel a za malou chvíli oba řidiči vyšli ven. Němec potřásl Moscovi rukou: „Všechno nejlepší, nezapomeňte na ty cigarety, až příště přijdete.“ Nastoupili do ambulance a pomalu odjížděli k hlavní bráně.

Mosca zavřel oči, opřel se zády o lavici a v horku červnového slunce začal klímat. Připadalo mu, že spal dlouho, dokonce se mu něco zdálo, a pak byl najednou zas vzhůru. Na okenní tabuli za ním někdo klepal. Otočil hlavu a viděl, jak mu sestřička dává znamení, aby šel dovnitř.

Řekla mu, do kterého má jít patra, jaké je číslo pokoje, a Mosca vyběhl dvě schodiště jedním rázem. Když dorazil k pokoji, uviděl před ním dlouhý stůl na kolečkách a na stole na dvacet malých balíčků v bílém prádle, z nichž vycházel ohlušující řev. Jeden z nich je možná jeho, na chvíli se zastavil, aby se podíval. Z pokoje vyšla sestřička a rozjela se se stolem pryč. „Můžete jít dovnitř,“ řekla mu. Otevřel dveře a vešel do velké čtyřhranné místnosti se zelenými zdmi, ve které bylo šest vysokých nemocničních postelí, obsazených ženami, z nichž žádná nebyla Helia. Až pak v jednom rohu uviděl postel tak nízkou, že byla skoro na úrovni podlahy.

Ležela na zádech s očima otevřenýma, pozorovala ho a byla krásnější, než jakou ji kdy viděl. Měla rty temně rudé jako krev a pleť velmi bílou až na dvě šarlatové skvrny na tvářích. Oči měla zářivé a živé, a nebýt jejího těla, které bylo podivně strnulé a nehybné, nevypadala na to, že by teprve před několika málo hodinami rodila. Stále s pocitem přítomnosti ostatních žen v místnosti došel k ní a sklonil se, aby ji políbil na tvář, ale ona otočila hlavu, takže se jejich ústa setkala.

„Máš radost?“ zašeptala. Měla neobvykle ochraptělý hlas, jako kdyby těžce nastydla. Mosca se na ni usmál a přikývl.

„Je to krásné dítě, má tolik vlasů,“ zašeptala. „Jako ty.“ Nevěděl, co na to má říci, a jen tam stál a divil se, jak tohle všechno jí může působit takovou radost a jeho nechávat lhostejným.

Vešla sestra a prohlásila: „Pro dnešek to prosím stačí, můžete přijít zas zítra v návštěvních hodinách.“ Mosca se naklonil k Helle a řekl: „Zítra přijdu, ano?“ Přikývla a naklonila hlavu, aby ji znova políbil.

Za dveřmi se ho sestra zeptala, jestli by nechtěl vidět dítě, a Mosca šel za ní až na konec dlouhé chodby tam, kde ji uzavírala skleněná stěna. Skrze sklo pozorovalo několik mužů nemluvňata, která jedno po druhém zdvihala drobná, čiperná sestřička. Zřejmě ji náramně bavila taková práce i šaškování novopečených otců. Otevřela malé okénko ve skleněné zdi a sestra, která přišla s Moscou, řekla: „Dítě Brodové.“ Sestřička pak zmizela v místnosti za skleněnou stěnou a vrátila se s malým balíčkem. Sundala mu s obličeje látku a s pýchou dítě zvedla.

Moscu zarazila jeho šerednost. Poprvé v životě viděl novorozeně. Obličejíček mělo svraštělý, kysele sešklebený, drobné černé oči byly skoro zavřené, ale přesto z nich jiskřily zlé záblesky do nového, nepřátelského světa, a s velkým chomáčkem černých vlasů, trčících nad hlavou jako nedbale přehozený šál, vypadalo jako jakési zvířátko.

Malý plešatý Němec vedle Moscy byl celý u vytržení nad jiným dítětem, které držela další sestra za skleněnou stěnou. Mosca s úlevou pozoroval, že to dítě vypadá skoro přesně jako jeho. Němec vykřikoval a vrkal: „Ach, to je miloučké děťátko, to je rozkošné děťátko,“ a pomlaskával a pitvořil obličej do neobyčejných grimas, aby u dítěte vyvolal nějakou reakci. Mosca ho zvědavě sledoval a pak upřel oči na vlastní dítě a snažil se v sobě vzbudit nějaké pocity, pak dal sestře znamení, aby dítě zas odnesla. Sestra, která netrpělivě čekala, jaký bude jeho výstup, se na něj zlostně podívala. Mosca si pomyslel, Jdi do prdele, sestřičko.

Seběhl ze schodů a ubíral se nemocničním areálem k bráně. Zahlédl Lea, jak pomalu vjíždí proti proudu odcházejících Němců. Zastavil se před džípem, vyšplhal se na kapotu, překročil přední sklo a byl v džípu. Leovi na klíně uviděl velkou kytici, a když ho obstoupila její sladká chladivá vůně, zbavil se najednou napětí a připadal si neobyčejně šťastný.

Když se konečně sešli v Rathskelleru s Eddiem, byl Eddie už opilý. Řekl: „Proč jsi, ty hajzle, nezavolal? Nechal jsem Inge telefonovat do nemocnice a teprv od nich jsem dostal echo. Pak volala tvá bytná, tak jsem ji informoval.“

„Prokrista, já zapomněl,“ omlouval se Mosca s přihlouplým úsměvem.

Eddie ho vzal kolem ramenou. „Gratuluju. Tak, a dnes večer se to oslaví.“

Najedli se a pak se přestěhovali k stolku v baru.

„Pití kupujeme my, ne Walter?“ ptal se Leo, jako by šlo o velmi závažný problém.

Eddie oba přejel pobaveným, blahosklonným pohledem. „Dnes platím všechno já. Jak Walta znám, ten nebude ani nabízet doutníky. Jen se podívej na tu ustaranou tvář.“

„Kristepane,“ řekl Mosca, „jak můžu sakra vystupovat jako nóbl otec. Vždyť nejsme ani oddaní. Tomu dítěti pořád říkali Helliným příjmením. Připadalo mi to zvláštní. Pořád jsem na to myslel, že podám žádost o sňatek.“

„Jen si to ještě rozmysli,“ řekl Eddie. „Takhle můžeš počítat ještě tak s třemi měsíci. Ale jakmile se oženíš, za třicet dní mažeš zpátky do Států. Chceš to tu nechat všechno plavat?“

Mosca uvažoval. „Myslím, že si můžu sehnat doklady a svatbu ještě nějakou chvíli odkládat. Ale rád bych měl všechno v pořádku, pro všechny případy.“

„To bys moh,“ řekl Eddie, „ale jednou se budeš muset vrátit. Zvláště teď, když Middletonovi odešli a ty pro ženu a dítě neseženeš slušné jídlo.“ Podíval se na Moscu zvláštním zkoumavým pohledem. „Ty doopravdy chceš mít ty doklady, Walte; ty jsi ochoten se vrátit?“

Mosca se obrátil k Leovi: „A co ty, už ses rozhodl pro Státy, nebo pro Palestinu?“

„Mně tady nic nechybí,“ řekl Leo. Vzpomněl si na profesora. „Ale už se brzy budu muset rozhodnout.“

„Měl bys jet se mnou,“ navrhl Mosca. „Moh bys bydlet u mě a Helly, dokud se neusadíš. Pokud ovšem sám seženu něco k bydlení.“

Eddie se zvědavě zeptal: „Co budeš dělat, až se vrátíš do Států?“

„Nevím,“ odpověděl Mosca. „Počítám, že bych třeba ještě chodil do školy. Jsem nevzdělaný chlap, ze střední školy jsem odešel rovnou do armády.“ Zazubil se na ně: „Asi by vás to nenapadlo, ale já býval dobrý žák. Jenže jsem se přihlásil na vojnu, ty si, Eddie, vzpomínáš, jak sis mě kvůli tomu dobíral, když jsme spolu sloužili u armády. Teď bych chtěl poznat, oč vlastně běží.“ Zarazil se a snažil se vymyslet, jak to vyjádřit. „Někdy bych chtěl bít hlava nehlava do všeho, co je kolem, ale nevím, do čeho přesně. Připadá mi, jako bych se hnal přímou štrekou do nějaké pasti a nemoh si pomoct. Jako třeba teď. Chci něco udělat a nesmím. Jde o mou osobní záležitost. Nemůžu si vzít Němku a chápu, proč to armáda tak ztěžuje. Skopčáci mi můžou být ukradený, ale v téhle věci nevím kudy kam. No dobrá, vykašlem se na to.“ Znova se napil.

„Víte, když jsem byl malý kluk, myslel jsem si, že všichni kolem jsou úžasní. Měl jsem své jasné představy, ale teď už si nemůžu ani vzpomenout, jaké byly. Když jsem se jako kluk pral na ulici, pral jsem se, jako bych byl hrdina z biografu, vždycky férově, nikdy jsem druhého nepraštil, když uklouz nebo ztratil rovnováhu. Frajer jaksepatří. Teď se mi zdá, jako by život, než jsem vstoupil do armády, nebyl nikdy doopravdy skutečný. Jako by člověk pořád nemoh uvěřit, že válka skončí.

Věděl jsi, že půjdeš proti Japoncům, a potom že si zase někoho najdou, proti komu bojovat, třeba proti Rusům. A potom třeba proti lidem z Marsu. Ale pořád někdo další, takže se nikdy nebudeš moct vrátit domů. Teď teprv začínám mít pocit, že už je po všem, že se budu muset vrátit k tomu svému životu jako ve snu, či co to bylo. Můžu začít tím, že zas budu chodit do školy.“

Leo a Eddie byli v rozpacích. Mosca jim vůbec poprvé vykládal o svých pocitech a oba byli překvapeni, jaké chlapecké emoce se skrývají za tou hubenou, snědou krutou tváří. Leo řekl: „Nedělej si, Walte, starosti, když povedeš normální život se ženou a s dětmi, všechno bude v pořádku.“

„Jak to kruci můžeš vědět?“ osopil se Eddie s opileckým vztekem. „Osm let jsi byl v koncentráku bez ženských. Co o tom můžeš vědět?“

Leo odpověděl s klidným opovržením: „Jedno vím. Že ty odsud nikdy neodejdeš.“ Eddieho to ohromilo.

„Máš pravdu,“ řekl. „Máš zatraceně pravdu. Znova jsem napsal ženě, že musí přijít a přivézt dítě, nebo z tohohle zasraného kontinentu nikdy nevytáhnu paty. Je to má jediná naděje. Jenže ona šoustá se svým šéfem a myslí, že o tom nevím. Ale já ji už dávno prokouk.“

Leo řekl Moscovi: „Možná že s vámi pojedu, kdoví co se do té doby stane? Věčně tu zůstat nemůžu. Třeba bychom z našich výdělků z černého trhu mohli spolu založit nějaký podnik a ty bys přitom moh chodit do školy, co tomu říkáš?“

„To je ono,“ řekl Eddie. „Pusť se s Leem do kšeftu, Walte, a nemůžeš prodělat.“ Usmál se na ně a viděl, že ani jeden ho nepochopil nebo snad ani neslyšel, protože alkohol překrucoval slova v jeho zmrtvělých ústech, a možná také, že v téhle věci mu vždycky důvěřovali. Zastyděl se. „Vy chlapi jen sníte,“ řekl a uvědomoval si, že má vztek, protože oni si tu dělají společné plány a s ním nepočítají, úplně bezelstně, protože nečekají, že by odtud někdy odešel. Najednou pocítil o oba starost. O Lea pro jeho neznalost skutečného života, a o Moscu, protože tušil, že za tou zdánlivě lhostejnou, snědou, pyšnou tváří se vede nekonečný zápas; zápas o to, aby se přidržel světa pomocí jediné tenké nitky. A zmocnila se ho drtivá opilá žalost nad sebou samým. K úžasu Lea i Moscy si položil hlavu na stůl a rozplakal se. Pak usnul.

17

Wolf spouštěl své tlusťoučké tělo po schodech do suterénu a utrmáceně vzdychal, byl rád, že už se dostal z horkého letního slunce. Byl unavený, protože po měsíční dovolené musel dohánět spoustu práce. Byli se ženou navštívit její sestry v Bavorsku, naposledy než odjedou do Států. Teď zamířil rovnou do kuchyně, kde Ursula chystala večeři. „Narodil se jim kluk,“ řekl.

Ursula se otočila a radostně zvolala: „To je nádherné, zrovna to si přála. Už je zpátky z nemocnice? Musím se jít na ni podívat.“

„Narodil se den nato, co jsme odjeli,“ řekl Wolf. „Předčasně. Ona je doma už tři neděle.“ A říkal si v duchu, Jedna druhou sotva zná, a přece má Ursula radost. V něm se také vždycky něco hnulo, když se narodilo dítě. Chtěl mít vlastní děti, až se usadí. Je to něco, nač se dá spolehnout, a on by je mohl naučit, jak se o sebe postarat. Byly by to ty nejčipernější děti v celém sousedství a věděly by, o co vlastně běží.

„Nedověděl ses něco o naší žádosti o povolení sňatku?“ ptala se Ursula.

„Ještě to nevyřídili ve Frankfurtu,“ tvrdil Wolf. Byla to lež. Ty doklady byly už v jeho stole na letecké základně. Ale kdyby to Ursula věděla, naléhala by, aby se hned vzali, a on by musel odjet z Německa do měsíce po sňatku. Chtěl tu ještě pár měsíců zůstat a dovést ke konci nějaké obchody.

Za zády mu promluvil Ursulin otec. „Á, Wolfgang je konečně doma.“ Wolf se otočil. „Mám pro tebe telefonický vzkaz. Máš se okamžitě spojit s nějakým člověkem, co se jmenuje Honny.“ Otec právě přišel ze špižírny a nesl velkou šunku. Položil ji na kuchyňský stůl. Vzal si velký dranžírák a zálibně krájel středně tlusté plátky, které se měly smažit s brambory.

Aspoň že je ten dědek v domácnosti v jediné věci užitečný, pomyslel si Wolf jízlivě. Zeptal se: „Říkal ten člověk ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl Ursulin otec, „ale pořád opakoval, že je to velmi důležité.“

Wolf šel do ložnice a vytočil číslo. Kdosi zvedl sluchátko a promluvil; poznal Honnyho hlas a řekl: „Tady Wolfgang.“

Honnyho hlas, velmi vzrušený a ve vyšších polohách zženštilý, řekl: „To je dobře, Wolfgangu, že voláš tak rychle. Jde o ten kontakt, cos po něm pátral celou zimu. Už to mám.“

„Víš to určitě?“ ptal se Wolf.

Honnyho hlas zazněl tišeji, ostražitěji. „Viděl jsem dost důkazů, abych tomu věřil.“ Zdůraznil ‚důkazů‘.

„Ach tak,“ řekl Wolf, „výborně. Asi za hodinu jsem u tebe. Můžeš ho tam taky pozvat?“

„Za dvě hodiny,“ řekl Honny.

„Dobrá,“ řekl Wolf a zavěsil. Zavolal na Ursulu, že nebude večeřet, a spěchal z domu pryč. Ještě než zavřel dveře, zaslechl její hlasitý výkřik, v němž znělo překvapení a zklamání. Procházel rychle ulicí a dorazil právě včas, aby z rozběhu naskočil do tramvaje.

Wolf byl vzrušen. Už se vzdal naděje na celou tu transakci, několik měsíců už ani na ni dokonce nevzpomněl, leda když si ho Mosca kvůli tomu dobíral. A teď se ledy prolomily právě včas. Doklady k sňatku měl vyřízené, mohl si opatřit letenky, vykašle se na bezplatnou erární dopravu. A dokonale uklouzne dědkovi. Ursula i její otec mu neustále hučeli do uší, aby vzal toho starého člověka s sebou do Států, a on se jim už skoro smál do očí. Jenže ženským musíte ustavičně lhát; slíbil Ursule, že pro to udělá všechno možné. Nakonec by mu to bylo jedno, kdyby se ovšem staroch uměl v tom točit. Ale otec dostal pořádný nátěr, když se nějakým šmelinářům pokusil udělat podraz. Trvalo týden, než se v nemocnici z toho vzpamatoval. Od té doby zůstával v suterénním bytě zalezlý jak krtek a za necelý týden stačil zhltat desetikilovou šunku, tři čtyři kachny na posezení a za neděli skoro celou husu. Za poslední dva měsíce jistě přibral dobrých dvacet kilo. Vrásky na pleti měl vyplněny vrstvami tuku a své předválečné obleky si musel popustit, aby do nich nacpal své nové obrovské panděro.

Wolf si říkal, že to podle všeho bude jediný tlustý skopčák v Brémách, jediný, kterého by mohli vyblejsknout na plakáty a turistické náborové letáky, ukazující obrovského bodrého Němce jako živou ilustraci hojnosti země. Ve svém suterénu má nejtlustšího skopčáka v Německu. Zatracený lidožrout. Za tři dny desetikilovou šunku. Kristepane.

Wolf vyskočil z tramvaje, když míjela ústí Kurfürsten Allee, čile minul Metzer Strasse a bral se dál k bílému kamennému domu, kde bydlel Mosca. Přestože slunce už zapadalo, vzduch byl pořád ještě horký a Wolf se držel ve stínu stromů lemujících třídu. Doufal, že Moscu natrefí doma, a i kdyby ne, bude mít ještě čas stavit se pro něj v Rathskelleru nebo v klubu. V téhle věci nechtěl telefonovat.

Wolf otevřel vrátka, jimiž se vcházelo z chodníku na cestičku. Vyšel do schodů, zaklepal na dveře a přišel mu otevřít Mosca. Měl na sobě pouze plátěné kalhoty a košili s krátkými rukávy, nohy měl bosé. V ruce držel plechovku piva z vojenské prodejny.

„Pojď dál, Wolfe,“ řekl Mosca. Prošli předsíní a dveřmi do jídelny. Frau Saunders seděla v rohu na pohovce a četla nějaký časopis. Helia houpala krémový kočárek, sloužící teď za kolébku. Dítě plakalo.

Wolf pozdravil ženy, a ačkoli byl netrpělivý, podíval se na dítě a zalichotil Helle, jak je pěkné. Potom řekl Moscovi: „Moh bych s tebou chvilku promluvit mezi čtyřma očima, Walte?“

„Samozřejmě,“ řekl Mosca. S plechovkou piva stále v ruce vedl Wolfa do ložnice.

„Poslyš, Walte,“ řekl Wolf vzrušeně, „konečně se to podařilo, získat kontakt na ten kšeft s asignacemi. Musím se teď s tím chlapem setkat a dohodnout podrobnosti. Chci, abys šel se mnou, jen pro případ, že všechno půjde rychle. Jsi pro?“

Mosca si lokl piva. Z vedlejší místnosti slyšel mumlání hlasů, jak paní Saundersová a Helia spolu mluvily, a mezi ně se vsunoval tápavý nespokojený nářek dítěte. Mosca byl překvapen, sdělení na něj působilo nepříjemně. Celou transakci už odepsal a teď cítil, že do ní nemá nejmenší chuť.

„Já už do toho nepůjdu, Wolfe,“ řekl. „Budeš muset sehnat jiného společníka.“

Wolfa, který už vykročil zpátky ke dveřím ložnice, to ohromilo. Otočil se opět k Moscovi a jeho zbledlý obličej vyjadřoval vztek a nevíru.

„Co to máš kruci za kecy, Walte?“ řekl. „Celou zimu se kvůli tomu plahočíme jako pitomci a teď, když je všechno scuknutý, z toho vypochoduješ? To není v pořádku, Walte. To nepůjde.“

Mosca se zakřenil Wolfovu vzteku a rozčilení. Měla to být omluva, že se za to couvnutí nestydí. Věděl, že vůči Wolfovi to je špinavý podraz. Ale byl rád, že se ten mizera s těstovitou tváří vzteká.

„Co hergot chceš, Wolfe?“ řekl. „Nejsme žádní gangsteři. Byl to jen nápad. Možná že bych byl do toho šel před půl rokem. Dneska musím myslet na ženskou a na dítě. Kdyby něco kikslo, co bude s nimi? Kromě toho moje žádost o sňatek bude vyřízena za pár měsíců. Nebudu potřebovat tolik peněz.“

Wolf zkrotil svůj uražený vztek. „Podívej se, Walte,“ řekl přátelským, přemlouvavým tónem, „za tři čtyři měsíce se vracíš do Států. Za tu dobu, cos tady, jsi možná ušetřil tisíc dolarů, možná že šmelinou jsi vydělal dalších tisíc. Těch, ke kterým jsem ti pomoh já, Walte. Ve Státech si budeš muset zařídit byt, poohlédnout se po nějakém fleku a postarat se o spoustu jiných volovin. A k tomu budeš potřebovat prachy.“ A pak hlasem, do kterého vložil uražený tón, řekl vážně: „A ke mně ses dobře nezachoval, Walte. Já přitom taky tratím. Nemůžu teď běhat po městě a hledat jiného partnera. Potřebuju chlapa, na kterého je spoleh. Koukni, Walte, nebude to těžké, s policajty si nemusíš lámat hlavu, nás zhaftnout nemůžou. A odkdy máš strach z pár podělaných skopčáků?“

„Nemá to smysl,“ řekl Mosca a znovu si lokl z plechovky piva. Volnou rukou si rozhrnul košili a poznamenal: „Pane, to je vedro.“

„Prokristapána.“ Wolf praštil rukou do dveří. „Do hajzlu, copak to tvoje věčné potloukání s tím podělaným Židem a s tím děvkařem Eddiem tě připravilo o všechnu kuráž? Myslel jsem, že jsi víc chlap než tohle.“

Mosca odložil plechovku s pivem na prádelník. „Podívej, Wolfe, mé přátele vynech. Už o nich nemluv. A co se týče toho kšeftu. Vím dobře, ty prohnaný parchante, že povolení k sňatku už máš; a teď můžeš jednoduše sehrastit ty prachy a odtáhnout do Států. Jenže já tady budu tvrdnout ještě tři čtyři měsíce. Skopčáků se nebojím, ale po takovémhle zátahu nemůžu chodit po Brémách. Jestli to provedeme, potom musíme hned zmizet z Brém, nebo ty chlapy oddělat, jakmile dostanem prachy do rukou. A já právě teď nemůžu udělat jedno ani druhé. A těch pár měsíců do konce léta tu nechci chodit po ulicích a pořád se jen kolem sebe ohlížet, ani za milión dolarů ne.“ Odmlčel se a pak řekl upřímně: „Lituju, Wolfe, z toho bude hovno.“

Wolf upíral oči k podlaze a pokyvoval hlavou nahoru dolů, jako by uvažoval o něčem, co už zná, a pak si vzpomněl na scénu v důstojnickém klubu, jak tam Moscu setřel adjutant, a řekl: „Ty víš, Walte, že ti taky tohle můžu krásně zatrhnout, to s tebou a Hellou. Stačí, když podám hlášení na základně a vojenské policii. Žiješ v německém bytě a přestupuješ tak předpis vojenské okupační správy. A je řada dalších věcí, které bych moh prásknout.“

K jeho úžasu i vzteku se Mosca rozchechtal a řekl: „Proboha, Wolfe, dej si jeden plecháč piva nebo vypadni. Ještě tak si s tebou můžu hrát na gangstera, ale s tímhle na mě proboha nechoď. Nejsem jeden z těch skopčáckých zajatců, co před tebou srali strachy.“

Wolf se pokoušel zvednout hlavu, aby se na Moscu drtivě podíval, ale z toho lehce oblečeného těla vycházela tak zjevná síla, taková pevnost a sebedůvěra byla v tom hubeném obličeji a tenkých ústech, v těch tmavých vážných očích, že si jenom povzdychl a mdle se usmál.

„No jo, ty parchantě,“ řekl Wolf odevzdaně, „dej sem pivo.“ A lítostivě dodal potřásaje hlavou: „Plechovku za pět papírů.“ Ale když pil, přemýšlel, jak by mohl Moscu za jeho zradu ztrestat. Bylo mu jasné, že mu vlastně nic nemůže udělat. Kdyby Moscu udal vojenské policii a pak odjel do Států, té jeho transakci by to nijak nepomohlo, nic by mu to nevyneslo a kromě toho, aby se věčně bál možné odplaty. Ne, vždyť už si nahrabal peněz dost. V diamantech měl malé jmění a pořádnou sumu na hotovosti. Proč by měl provokovat možnost, že se jednou na něj přivalí pohromy?

Vzdychal a upíjel pivo. Je to krušné nechat si ujít takovou krásnou příležitost. Věděl, že nikdy nebude mít dost odvahy, aby do toho šel sám. No co, říkal si, schrastí tolik cigaret, kolik jen bude moct, bude kšeftovat na základně, lacino kupovat a draho prodávat. Může na tom trhnout ještě takových tisíc dolarů.

Wolf podal Moscovi ruku. „Nic ve zlém,“ řekl. Byl teď trochu neklidný, že by Mosca mohl vzít jeho hrozbu vážně, a těch několik svých posledních týdnů v Německu nechtěl neustále být na pozoru. „Je mi líto, že jsem to na tebe zkoušel zostra, ale přijít o všechny ty prachy… Zapomeň, co jsem říkal.“ Potřásli si rukama.

„V pořádku,“ řekl Mosca. Doprovodil Wolfa ke dveřím a poradil mu: „Snad bys moh něco podniknout na vlastní pěst.“

Když Mosca vstoupil do jídelny, obě ženy pátravě vzhlédly; podle Wolfových hlasitých slov poznaly, že se zlobí. Dítě už neplakalo, spalo v kočárku.

„Váš přítel odešel tak brzy,“ řekla Frau Saunders.

„Chtěl mi jenom něco říct,“ řekl Mosca. Potom se obrátil na Heliu, která při pletení četla: „Wolf se už brzy ožení; má to vyřízeno.“

Helia vzhlédla od knihy a řekla nepřítomně: „Opravdu?“ Její průsvitná bledá tvář se opět sklonila nad četbou, když zamumlala: „Doufám, že naše povolení taky brzy přijde.“

Mosca šel do ložnice pro další plechovku piva a konzervu arašídů. Přinesl je do jídelny a nabídl otevřenou konzervu oběma ženám. Každý si nabral hrst. „Opravdu se nechcete napít piva?“ Obě potřásly hlavou a Četly dál.

Všichni seděli, jedli arašídy, Mosca pil pivo, obě ženy četly a Helia přitom pletla. Helia měla vlasy na léto velmi krátce zastřižené a její křehké lícní kosti byly sotva zahalené tenkou clonou masa a kůže; po tváři ke rtům se jí táhla drobná modrá žilka. Pokoj naplňoval teplý, mírumilovný klid letního večera, otevřeným oknem vnikal dovnitř mírný chladivý vánek a rozechvíval květované záclony.

Mosca si prohlížel obě ženy. Jedna by mohla být jeho matkou, druhá byla opravdu matkou jeho dítěte a to dítě v kočárku bylo jeho. Všechno to si v mysli utřídil do velmi prosté podoby, protože z piva byl ospalý. Ale všechno se mu pomíchalo.

Kdysi jednou dávno si nasadil ocelovou přilbu, vzal do ruky pušku a na lodích, nákladních autech, na zádích tanků projížděl severní Afrikou, Anglií, Francií, Belgií, Holandskem, aby vyhledal nepřítele a usmrtil ho. Ani teď mu to nepřipadalo nesprávné nebo hloupé nebo dokonce absurdní. Prostě se mu to zdálo zvláštní. Zatracená věc, řekl, zatracená věc. Teď, když na to pomyslel, ho to udivovalo. Nabral si další hrst arašídů a skoro se nestrefil do úst, pár oříšků spadlo na zem. Cítil se velmi ospalý a šel se postavit k oknu. Nechával lehký větřík pronikat porézní bavlnou košile na své teplé tělo. Nejistým krokem přistoupil ke kočárku, upřel oči na dítě a nahlas slavnostně pronesl: „Zatracená věc.“

Obě ženy se usmály. „Asi tě budu muset uložit do postele,“ řekla mu Helia. Pak se obrátila k paní Saunderrové: „Je to prvně, co se vůbec doopravdy na to dítě podíval. Ty, Walte, asi nevěříš, že jsi otcem?“

„Při druhém dítěti to s ním bude lepší,“ řekla paní Saundersová.

Mosca stále ještě upíral oči na dítě. Teď nebylo ošklivé, vrásky v obličeji byly vyplněny čisťounkou bílou maskou. Ženy se daly znova do čtení. Mosca se vrátil k oknu.

„Nebuď tak neklidný,“ řekla Helia, ale nevzhlédla od knihy.

„Nejsem neklidný,“ odpověděl Mosca. Mluvil pravdu. Připadalo mu, jako by prozkoumával pokoj, jako by ho vlastně poprvé viděl. Znova šel ke kočárku a díval se, jak dítě spí. Napadlo ho, že začíná vypadat skoro lidsky. Pak řekl Helle: „Co kdybychom se zítra vypravili do rekreačního klubu? Můžeme u kočárku sedět na trávníku a já ti ze snack-baru vojenské prodejny přinesu karbanátek a zmrzlinu. Můžeme si tam taky poslechnout kapelu.“

Helia přikývla, ale nepřestala číst. Mosca řekl paní Saundersové: „Co byste tomu řekla, jít s námi?“

Paní Saundersová zvedla hlavu a řekla: „Ach ne, budu mít návštěvu.“

Helia se na ni usmála. „Myslí to doopravdy, jinak by vás nezval. Můžete tam mít zmrzliny, co hrdlo ráčí.“

„Opravdu ne,“ odmítla paní Saundersová. Znovu se dala do čtení. Mosca si uvědomil, že nechce jít, protože je příliš plachá, a že si vlastně myslí, že ji pozval jen ze zdvořilosti.

„Doopravdy,“ řekl.

Paní Saundersová se usmála. „Přineste mi odtamtud nějakou zmrzlinu,“ řekla.

Mosca si z ložnice přinesl další pivo; měl dojem, že všechno je v pořádku.

„Jestli k ní máš takové přátelské city,“ řekla Helia, „chci tě požádat o laskavost. Frau Saunders má v Americe strýce a byla by ráda, kdybys mu od ní poslal dopis vaší vojenskou poštou.“

„Samozřejmě,“ řekl Mosca. Bylo to normální. Všichni Němci psali příbuzným ve Státech a v dopise dělali narážku na balíčky.

Paní Saundersová poděkovala. A s potutelným úsměvem dodala: „V těchhle dnech máme všichni náramný zájem o své drahé strýčky v Americe.“ Helia a Mosca se rozesmáli, Mosca nemohl přestat a zakuckal se pivem, které se chystal polknout.

Ženy se daly znova do čtení, a tak si Mosca prohlížel výtisk Stars and Stripes, který ležel na stole, načež řekl: „Možná že se Leo vrátí zítra z Hamburku a vyrazí si s námi do klubu.“

Helia zvedla hlavu: „Na té cestě je už nějak dlouho. Doufám, že se mu nic nestalo.“

Mosca si došel pro další plechovku piva. „Určitě se vy dvě nechcete trochu napít?“ Obě zavrtěly hlavou. Postavil se k oknu. „Mám dojem, že se Leo rozhodl strávit tam víkend, aby viděl, co se děje. Jinak by se byl měl vrátit už včera.“

Helia odložila knihu na stůl a řekla paní Saundersové: „Hotovo. Bylo to hezké.“

Paní Saundersová řekla: „V ložnici mám ještě jiné knihy, co jste nečetla. Jděte se na ně podívat.“

„Dnes už ne,“ odmítla Helia. Šla se k oknu postavit vedle Moscy, objala ho v pase pod košilí. Oba se zahleděli do temnoty venku, vystavovali se větříku, který k nim přinášel vůni stromů. Bylo cítit zelinářské zahrady i řeku, která tekla za nimi; vzduch letní noci měl jen velmi nepatrný nakyslý pach zbořenišť. Úplněk zakrývaly mraky a Mosca v ztichlé temnotě všude kolem slyšel jen německé hlasy a smích ze sousedních domů. Z rádia naladěného na brémskou vysílačku bylo slyšet tichou hudbu na strunné nástroje. Náhle se mu zachtělo jít do Rathskelleru nebo do klubu, zahrát si v kostky nebo pít s Eddiem a Wolfem.

„Dneska jsi vypil tolik piva,“ řekla Helia. „Doufám, že dojdeš do postele.“

Mosca ji pohladil po hlavě a řekl: „O mě strach neměj, jsem úplně v pořádku.“

Opřela se o něj. „Je mi dnes večer tak dobře,“ řekla. „Víš, co bych ráda?“ Řekla to tiše, aby paní Saundersová neslyšela.

„Co?“ ptal se Mosca a ona se na něj usmála, natáhla hlavu a políbila ho na ústa.

„Víš jistě, že to je v pořádku?“ zašeptal stejně tiše jako ona. „Je to teprv měsíc.“ Eddie Cassin mu řekl, že bude muset čekat nejmíň dva měsíce.

„Jsem na tom už úplně dobře,“ řekla, „nedělej si o mě starosti. Cítím se dnes večer báječně, jako dávno vdaná žena, jako bychom byli spolu už kdoví kolik let.“

Stáli tam ještě nějakou dobu a poslouchali ševel města a noci a pak se Mosca otočil a přál paní Saundersové dobrou noc. Podržel dveře do jídelny otevřené, aby Helia mohla převézt kočárek do ložnice. Když šel za ní, přesvědčil se ještě, jestli jsou dveře z bytu do předsíně zamčené.

18

Mosca seděl ve stínu velké bíle omítnuté budovy konfiskovaného rekreačního klubu. Před ním se táhlo lučištnické cvičiště s terči vyznačenými modrými a červenými kruhy, vedle něho seděla na nízkém pohodlném křesle Helia. Na širokém trávníku bylo vidět usazené vojáky, jejich ženy a kočárky.

Nade vším se vznášel klid pozdního nedělního odpoledne. Večer se začalo stmívat o něco dřív než obvykle a Mosca si říkal, že už se blíží podzim, letos časnější. V zeleni trávníku byly roztroušené hnědé skvrny a listí vysokých jilmů, které stínily golfové hřiště, mělo narudlý odstín.

Viděl, jak přichází Eddie Cassin a vyhýbá se lučištníkům. Eddie se posadil na trávu, poklepal Heliu na koleno a řekl: „Nazdar, holčičko.“ Helia se na něj usmála a dál četla Stars and Stripes, tiše si pro sebe slabikovala.

„Dostal jsem dopis od ženy,“ řekl Eddie Cassin. „Nepřijede.“ Nějakou chvíli mlčel. „Je to její poslední slovo,“ řekl, zamyšleně se usmál a jeho jemná ústa se zkřivila. „Veme si svého šéfa. Říkal jsem ti, Walte, že s ním šoustá. A to jsem tehdy ještě nic určitého nevěděl.

Čistě jenom intuice. Co říkáš, mám na to nos, co, Walte?“

Mosca viděl, že Eddie se už rozjel a že skončí pořádnou opicí. „Kašli na to, Eddie, ty nejsi rodinný typ.“

„Moh bych být,“ řekl Eddie Cassin. „Moh bych to zkusit.“ Ukázal na krémový kočárek, který se hezky vyjímal na zeleném koberci trávy a z něhož vykukovala modrá vlněná přikrývka. „Ty taky nejsi rodinný typ, ale zkoušíš to.“

Mosca se zasmál. „Učím se to.“

Chvíli seděli tiše. „Co kdyby sis tak dnes večer zaskočil do Rathskelleru?“ navrhl Eddie.

„Dnes ne,“ řekl Mosca. „Máme něco k jídlu doma. Nechtěl by ses k nám podívat?“

„Potřebuju být v pohybu,“ Eddie se zvedl. „Nemůžu vysedávat celý večer u vás.“ Odcházel, namířil si to přímo mezi lučištníky a jejich terče.

Mosca se opřel zády o Helliny nohy a natočil obličej k chabým paprskům hasnoucího slunce. Zapomněl se Eddieho zeptat na své povolení k sňatku. Už by tu mělo být.

Přemýšlel, jak se vrátí do Států, jak přijde do matčina domu s ženou a dítětem. Gloria je vdaná (usmál se při té myšlence), z téhle strany si nemusí dělat starosti. Ale bude to zvláštní, nadobro se vrátit, i když snazší teď, než předtím.

Když pozoroval lukostřelce, jak neobratně napínají tětivu, a let vypuštěných šípů, vzpomněl si na jednoho staršího vojáka na statku za frontou, kde promítali filmy pro záložní oddíly. Vysoko navršené dříví na otop sloužilo za sedadla a ten starý voják, muselo mu už být ke čtyřiceti, odhadoval Mosca, držel mezi koleny jedno ze tří francouzských dětí, šestiletého chlapce, a pečlivě mu česal smotané nepoddajné vlasy, na jedné straně mu udělal pečlivě pěšinku a pramen vpředu mu nakadeřil do vlnky. Pak ještě načesával vlasy druhým dětem, holčičce a chlapci, opět si je přidržoval mezi koleny, česal je jemnými a zkušenými pohyby, obracel je, aby udělal pěšinku rovnou. Když starý voják skončil, dal každému dítěti tabulku čokolády, vzal si pušku opřenou o zeď a držel ji pak mezi koleny.

Protože mu to připadalo významné, jak tak seděl na zeleném trávníku posetém kočárky, snažil se v mysli vyvolat vzpomínku na toho barevného vojáka, který ze svého nákladního auta vyházel velké konzervy ananasové šťávy, když projížděl kolem utrmácených útvarů, plahočících se od pobřeží směrem, kde burácelo těžké dělostřelectvo jako připomínka, že je třeba se chystat, podobně jako v neděli pohne duši k pohotovosti hlahol kostelních zvonů, a jak oddíly postupovaly, děla se ozývala hlasitěji, zvučněji, burácení houstlo a do toho se jako tlumenější strunný doprovod mísil praskot ručních zbraní; a před konečným vstupem, konečným aktem vstupu, kdy konali duchovní a tělesný rituál, skoro jako by vstupovali do chrámu, a v té chvíli se jeho vzpomínky zastavily a vrátily se k sladkému plechovému blahu ananasové šťávy, k oddechu na silnici, k plechovce kolující od úst k ústům. A od této silnice k jiné, zalité měsíčním svitem, francouzské vesnici s malými kamennými domky se zatemněním, ale u nichž stály zaparkovány jasně viditelné náklaďáky, džípy a obludné transportéry. Na konci ulice stál tank pokrytý čerstvě vypraným prádlem, rozestřeným, aby se usušilo v měsíčním světle.

Zadrnčení tětivy a tupý náraz jejího šípu jako by probudily a popohnaly chladný večerní větřík. Helia zvedla hlavu od knihy a Mosca vstal. „Nechceš něco, než půjdeme?“ zeptal se.

„Ne,“ řekla Helia. „Jsem přejedená. A bojím se, že mě zase začíná bolet zub.“ Mosca viděl na její čelisti malou promodralou bulku.

„Řeknu Eddiemu, aby tě dostal k dentistovi na základně.“ Sebrali své věci ze židle a z trávníku a naskládali je do kočárku. Dítě tiše spalo. Z klubového areálu se odebrali k tramvajové zastávce. Když vůz přijel, Mosca natáhl své dlouhé paže a vynesl drobný kočárek na zadní plošinu.

Dítě se rozplakalo a Helia je vzala z kočárku a držela v náručí. Průvodčí čekal, až zaplatí, a Mosca mu řekl německy: „My jsme Američané.“ Průvodčí si Moscu prohlédl od hlavy k patě a nic nenamítal.

Po několika zastávkách přistoupily dvě příslušnice ženského armádního sboru. Jedna si všimla dítěte v Hellině náručí a řekla druhé: „Že je to prima Němčátko?“

Druhá se naklonila, aby se podívala, a několikrát nahlas opakovala: „Ach, to je hezké dítě.“ Podívala se Helle do očí, jestli rozumí, a řekla: „Schl, Schl.“

Helia se usmála a koukla po Moscovi, ale ten nedal nic najevo. Jedna z příslušnic vytáhla z kabelky tabulku čokolády, a když tramvaj zastavovala, rychle ji položila dítěti na peřinku. Než mohla Helia něco namítnout, byly obě venku z vozu a odcházely.

Moscu to zpočátku bavilo, ale pak se z nějakého důvodu rozzlobil. Vzal tabulku čokolády a vyhodil ji na ulici.

Když vystoupili z tramvaje a odcházeli pěšky domů, Helia řekla: „Nerozčiluj se tolik kvůli tomu, že nás měli za Němce.“

Pohnulo jím však víc než to. Poděsila ho představa, že by jako skuteční Němci, jedni z poražených, museli přijímat almužny a ponížení. „Brzy už odsud vypadneme,“ řekl. „Zítra promluvím s Eddiem, aby uspíšil to povolení.“ Poprvé měl pocit naléhavého spěchu.

Eddie Cassin odešel z rekreačního klubu, ale nenapadalo ho, kam by mohl jít. Protivilo se mu hledět na Moscu; jak sedí na trávě s hlavou opřenou o Helliny kolena a s jednou rukou na kole krémového kočárku. Chytil tramvaj a říkal si, Půjdu se podívat na gorilu.‘ To mu stačilo natolik povznést náladu, že měl chuť pozorovat dívky ubírající se po své trase ke středu města. Na druhém konci města sešel k řece, přešel most přes Veseru a chytil další tramvaj, která jela přes Neustadt. Vystoupil na poslední zastávce, než tramvaj zamířila dál k letecké základně.

Dlouhá řada domů zde stála nedotčená. Do jednoho vstoupil, vyšel do třetího patra a zaklepal. Slyšel Elfriedin hlas: „Moment.“ Pak se dveře otevřely.

Eddiem Cassinem to trhlo pokaždé, když ji uviděl. Vláčná postava, plná, jenže ve skutečnosti baculatější, než jak vypadala, elegantní kotníky a boky a nad tím ta obludná hlava s jemnýma nafialovělýma očima, červeně vroubenýma jako oči králičí.

Eddie Cassin vešel a sedl si na gauč u zdi. „Dej mi něčeho napít, kotě,“ řekl. Nechával si u ní zásobu alkoholu; měl ho tu bezpečně schovaný. Věděl, že se ho Elfrieda v jeho nepřítomnosti nikdy nedotkne. Když nápoj míchala, fascinovaně sledoval pohyby její hlavy.

Hlavu měla na své tělo poněkud velkou a vlasy připomínaly hromádky mosazných drátěných hrotů. Kůže byla zestárlá a svým žlutým mastným leskem a velkými póry připomínala kuřecí. Nos měla rozpláclý, jako by dostal spoustu vzteklých úderů, a její rty, dokud si je nenamalovala jako vždycky, když přišel Eddie, byly jako dvě podlouhlé otekliny v barvě telecího masa. Měla dlouhou ustupující bradu a čelist. Ale když chodila po pokoji a mluvila s ním, v jejím hebkém muzikálním hlase kdesi zazníval trylek dávného dospívání. Anglicky mluvila velmi dobře, byla jazykově nadaná a vydělávala si jako překladatelka a tlumočnice. Občas dávala Eddiemu hodiny němčiny.

Eddie měl u ní pocit pohodlí a bezpečí. Pokoj pokaždé osvětlovala svíčkami a Eddie si s potměšilým úsměvem pomyslel, že jsou pravděpodobně užitečné i k jiným účelům. U protější zdi byla postel a blízko ní u zdi na druhé straně od okna stál psací stůl, na kterém stála fotografie jejího manžela, hezkého muže, jehož dobromyslný úsměv odhaloval nerovné řady zubů.

„Dnes večer jsem tě nečekala,“ řekla Elfrieda. Podala mu pití a sedla si na gauč daleko od něho. Znala ze zkušenosti, že kdyby jakýmkoli gestem projevila náklonnost nebo touhu, odešel by, ale počká-li, až se dost napije, zhasne Eddie svíčky a prudce ji strhne do postele, a věděla, že potom musí předstírat nechuť.

Eddie se povaloval na gauči, pil a upíral oči na fotografii. Zemřelý manžel padl u Stalingradu a Elfrieda Eddiemu často vyprávěla, jak se svými krajankami věšela do okna černé záclonky vždy v den smutku, vyhlášený za Němce, kteří tam padli, a bylo jich tolik, že samo slovo Stalingrad budilo dosud v jejich srdcích strašlivou ozvěnu.

„Pořád si myslím, že to byl teplouš,“ řekl Eddie Cassin. „Jak to, že si tě vůbec vzal?“ Sledoval rozechvění a zoufalství, které v ní vždycky záměrně vyvolával, když měl večer špatnou náladu.

„Řekni, miloval se s tebou vůbec někdy?“ zeptal se Eddie.

„Ano,“ odpověděla Elfrieda tiše.

„Jak často?“

Neodpověděla.

„Jednou týdně?“

„Víckrát,“ řekla.

„No, možná že úplně teplý nebyl,“ prohlásil Eddie s uvážlivým výrazem. „Ale jednu věc ti povím, byl ti nevěrný.“

„Ne,“ řekla a on si s uspokojením všiml, že už pláče.

Eddie vstal. „Jestli se chceš chovat tímhle způsobem, ani na mě nepromluvit, to radši půjdu.“ Předváděl jí divadlo, věděla to, ale věděla také, jak se má zachovat sama. Padla na kolena a rukama mu objala nohy.

„Prosím tě, Eddie, nechoď. Prosím tě nechoď.“

„Řekni, že tvůj manžel byl teplouš. Pověz mi pravdu.“

„Nebyl.“ Vstala a plakala zlostí. „Už to neříkej. Byl to básník.“

Eddie se napil a slavnostně pronesl: „Tak vidíš, celou dobu jsem si to myslel. Všichni básníci jsou teplí. Není ti to jasné? Kromě toho to poznám podle těch zubů.“ Ušklíbl se na ni prohnaně.

Plakala už hystericky zlostí a zoufalstvím. „Můžeš jít,“ křičela, „jdi pryč, ty bestie, ty hnusná špinavá bestie.“ A když skočil a dal jí facku a vlekl ji a hodil na postel, věděla, že padla do pasti; že ji záměrně rozvzteklil, aby se sám vzrušil. Když na ni padl, snažila se nereagovat, ale neodolala jeho zběsilosti a jako obvykle podlehla podobné zběsilosti v sobě. Ten večer to však bylo horší než kdykoli předtím. Propadali se stále hlouběji do té postele i do vlastní vášně. Přiměl ji, aby zhluboka pila z láhve whisky, a všemožně ji pokořoval. Přinutil ji, aby lezla po všech čtyřech a prosila s otevřenými ústy. Přinutil ji, aby potmě cválala po pokoji a podle rozkazu měnila krok. Konečně se nad ní slitoval a řekl: „No,“ a ona se zastavila. Pak ji nechal vlézt do postele do své náruče:

„A teď řekni, že tvůj manžel byl teplý.“ Byl přípraven ji vystrčit znova z postele.

S opilou dětinskostí opakovala po něm: „Můj manžel byl teplý.“ Potom zůstala zticha a ležela na zádech na posteli. Chtěl, aby si sedla, aby mohl vidět stín jejích dlouhých kuželovitých ňader. Eddie žasl, jsou jak míče, skoro přesně jak fotbalové míče. V šatech na ní nebylo nic zvláštního. Když poprvé ten poklad objevil, pocítil pronikavou rozkoš.

„Je mi špatně, Eddie,“ řekla. „Musím do koupelny.“

Pomohl jí tam a posadil ji nahou na toaletní mísu. Pak si namíchal pití a ulehl znova na postel.

Chudák Elfrieda, řekl si Eddie Cassin, chudák Elfrieda, kvůli tágu udělá všechno. Když ji poprvé zahlédl v tramvaji, z rychlého pohledu, který po něm vrhla, se o ní dověděl všechno. Teď, když byl syt a prost chtíče a nenávisti, cítil údiv nad svou krutostí, nad svévolným hanobením památky jejího manžela, údiv bez lítosti. Co to bylo za chlapa, že si vzal ženu s takovouhle hlavou? Podle toho, co mu Elfrieda zpočátku vyprávěla, byl ten chlápek do ní opravdu zblázněný, a kvůli tělu, jako má ona, se dá odpustit spousta jiných věcí. Jen ta hlava ne, říkal si Eddie.

Namíchal si další pití a vrátil se na postel. Měla tedy to štěstí, že našla toho jednoho chlapa na světě, který si ji chtěl vzít, jedinou osobu, která měla oči pro to, aby viděla její duši pod škraboškou, jakou jí nasadila příroda, a z toho, co Elfrieda vyprávěla a co dosvědčovala fotografie, to byl opravdu chlap jaksepatří. A on, Eddie, tu památku špiní.

Slyšel, jak Elfrieda v koupelně zvrací. Bylo mu jí líto, uvědomoval si, že ji terorizoval, aby potlačil vlastní paniku hrůzy. Teď konečně a neodvolatelně byly poslední kořínky jeho života vyrvány. Nemůže za to dávat vinu ženě. Nikdy nebyl s to skrýt svou nechuť, když jí bylo špatně. A když čekala dítě, byla ošklivá a ustavičně zvracela jako teď Elfrieda. V takové chvíli se jí nikdy nedotkl.

Eddie se znova napil. V hlavě se mu zamžilo, ale stále ještě myslel na svou ženu, jako by stála vedle s nohama roztaženýma; a v duchu mu vytanula představa staré ledničky, co měla jeho matka, a jak každý den chodil do uhlířova sklepa a odtud přinášel těžké dřevěné vědro mrazivých kusů ledu a pak vyprázdnil velkou dutou nádržku pod ledničkou, v níž se zachycovala voda, jak led tál a kapky stékaly. A když každý den ráno tu velkou nádržku vyprazdňoval, v kalné vodě plavaly kousky zkaženého jídla, útržky novin, vlhké schumlané slepence špíny a chcíplí švábi, deset, někdy třicet švábů, plavali na svých tvrdých hnědých krovkách, jejich tenká nitkovitá tykadla se narovnala na hladině jako nesčetné proužky vodnaté krve. Teď v duchu viděl před sebou stát svou ženu s nohama roztaženýma a na podlaze mezi kotníky měla velkou smaltovanou nádržku. A z jejího těla pomalu vypadávaly kousky zkaženého jídla, chuchvalce špíny a chcíplí švábi s hnědými krovkami, jeden za druhým.

Vstal a zavolal: „Elfriedo.“ Nikdo neodpověděl. Šel do koupelny a našel ji ležet na podlaze, její těžká ňadra přitisknutá k dlaždičkám. Zvedl ji a odnesl do postele a pak viděl, že tiše, bezmocně pláče. Najednou se mu zdálo, jako by stál daleko odsud a hleděl dolů na ni a na Eddieho Cassina. Rozeznal vlastní obličej ozářený svíčkami a letní noc, a mocný rychlý oštěp děsu mu projel tělem. V duchu vykřikl Bože, bože, pomoz mi. Prosím tě, pomoz mi. Líbal ji na obličej, na velká ústa a nos a žluté tváře. „Přestaň plakat,“ naléhal, „prosím tě, přestaň plakat. Tvůj manžel byl skvělý člověk, nebyl teplý. Jen jsem tě škádlil.“

Vytanula mu dávná vzpomínka, že mu jako chlapci kdosi předčítal pohádky teď už jen matně uchovávané v paměti. Samo to slovo pohádky, tehdy tak krásné jako všechno ostatní, co bylo kdysi nevinné, bylo pokaženo. Hlas četl: „Ztracena, ztracena, ztracena v lese. Politujte ztracenou princeznu.“ A v jeho mysli se nyní vynořil, stejně jako se tehdy vynořil v jeho chlapecké mysli, obraz panenské dívky s korunkou a závojem z bílých krajek, s jemnými rysy anděla, s útlým tělem nevyvinuté dívky bez zaoblených boků a ňader, bez jediného náznaku dospělosti, který by zmařil čistotu její podoby. A když tehdy (bylo to ve škole, nebo doma v ložnici?) pohlédl z okna a jeho slzami zamžené oči přelétly les kamení, tiše, bezmocně se rozplakal, zatímco slabý hlas za jeho zády se doprošoval: „Politujte ztracenou krásku,“ a pořád a pořád to opakoval.

Ten večer nechali Helia a Mosca dítě u paní Saundersové a vydali se do Metzer Strasse, kde byl Mosca stále ještě úředně ubytován. Mosca si s sebou vzal svůj modrý sportovní pytel, měl v něm ručníky a čisté prádlo.

Oba byli umořeni horkem a zaprášení a těšili se, že se v pohodlí vykoupou. V bytě paní Saundersové nebyla koupelnová kamna.

Před domem stála Frau Meyer. Měla na sobě bílé kalhoty a bílou blůzu, dary od Eddieho Cassina. Kouřila americkou cigaretu a vypadala pozoruhodně spokojeně. „Jak se máte, vy dva,“ oslovila je. „Už dlouho jste se na nás nepřišli podívat.“

„Neříkejte, že jste osamělá,“ řekl Mosca.

Frau Meyer se zasmála, z roztažených úst jí zasvítily zaječí zuby. „To ne, osamělá nejsem nikdy. V takovémhle domě plném mužů.“

Helia se zeptala: „Paní Meyerová, nevíte, jestli se Leo vrátil z Hamburku?“

Frau Meyer se na ně překvapeně podívala. „Cože, vždyť je tu už od pátku. On se na vás nepřišel podívat?“

„Nepřišel,“ řekl Mosca. „A neviděl jsem ho ani na večeři v Rathskelleru nebo v klubu.“

Do tváře paní Meyerové se vrátil spokojený výraz. „Je teď ve svém pokoji a má hrozný monokl na oku. Dobírala jsem si ho kvůli tomu, ale bylo vidět, že ho to zlobí, tak jsem ho nechala na pokoji.“

„Doufám, že není nemocný,“ řekla Helia. Vyšli do schodů a zaklepali na Leovy dveře. Mosca zabušil silněji, ale nikdo se neozval. Zkusil dveře otevřít. Byly zamčené.

„Staré Meyerové jednou něco uniklo,“ řekl Mosca. „Podle všeho odešel,“

Šli do Moscova pokoje, Mosca se svlékl a odebral se do koupelny na konci chodby. Seděl ve vaně, dokud nevykouřil cigaretu, pak se rychle umyl. Když se vrátil do pokoje, Helia odpočívala na posteli, ruce přitisknuté k jedné straně obličeje.

„Co ti je?“ ptal se Mosca.

„Bolí mě zub,“ odpověděla. „Ze všeho toho cukroví a zmrzliny, co jsem dnes snědla.“

„Zítra tě odvedu k dentistovi,“ řekl Mosca.

„Ale ne, to přejde,“ odmítala. „Už jsem to měla předtím.“ Zatímco se Mosca oblékal, svlékla se, přehodila si vlhký koupací plášť a odešla chodbou.

Mosca si uvazoval tkaničky, když zaslechl, jak se někdo pohybuje po Leově pokoji. Na okamžik si myslel, že by to mohla být německá služka, která si tam k něčemu pomáhá, a rázně zavolal: „Leo?“ Chvíli čekal a pak uslyšel skrze zeď Leův hlas: „To jsem já.“

Mosca vyšel z pokoje a Leo mu odemkl. Když vstoupil, Leo obrácen zády k němu už spěchal ke své posteli.

„Jak to, že jsi se u nás nezastavil?“ zeptal se Mosca.

Leo vylezl na postel, a když se otočil a ulehl na záda, Mosca viděl jeho obličej. Pod jedním okem měl tmavomodrou podlitinu a na čele bouli. Obličej měl oteklý, jakoby nafouklý.

Mosca na něj chvíli zíral, pak šel ke stolu a tam se posadil. Zapálil si doutník. O tom, co se stalo, měl dost jasnou představu z titulků, které včera večer zahlédl v Stars and Stripes. Ale skrze to vypité pivo mu to nic neříkalo.

V novinách byla fotografie lodi vplouvající do hamburského přístavu. Loď se černala pasažéry. Článek pod snímkem líčil, jak se tato loď pokoušela doplout do Palestiny s bývalými vězni z koncentračních táborů. Britové loď zadrželi a dopravili do Hamburku. Lidé odmítli vystoupit a byli k tomu donuceni ozbrojenými oddíly.

Mosca se klidně zeptal: „Jde o tu záležitost v Hamburku, že?“

Leo přikývl. Mosca kouřil a na chvíli se zamyslel, dával si v duchu věci dohromady, to, že Leo je nepřišel navštívit, že neodpověděl, když klepali na dveře.

„Chceš, abych vypad?“ ptal se Lea.

Leo zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl, „chvíli tu zůstaň.“

„Kdo tě tak zřídil? Angláni?“

Leo přikývl. „Pokusil jsem se jim bránit, aby tloukli člověka, kterého vytáhli z lodi. A přišel jsem k tomuhle.“

Ukázal na obličej. Mosca si všiml, že na něm není znát ani stopa jeho tiku, jako by měl svalstvo ochrnuté po šoku. „Jak to bylo?“

Leo odpověděl vyhýbavě: „Copak jsi nečetl noviny?“

Mosca s nervózním gestem naléhal: „Co se stalo?“

Leo seděl na posteli, nemluvil a náhle se mu po tváři začaly kutálet slzy. Jedna strana jeho obličeje se v tiku začala škubat nahoru dolů a on k ní přitiskl ruku, aby tik zarazil. Vybuchl: „Otec neměl pravdu. Můj otec neměl pravdu.“

Mosca nic neříkal a Leo za chvíli spustil ruce s tváře. Tik přestal. Leo promluvil: „Viděl jsem je bít jednoho člověka, kterého odvlekli z palubní lávky. Řekl jsem ‚Nedělej to,‘ přímo mě to ohromilo a já jednoho z nich odstrčil. Ten druhý voják povídá: ‚Tak ty taklenc, ty parchantě židovská, tumáš do držky.‘ Leo dokonale napodobil cockneyský argot. „Když jsem ležel na zemi, viděl jsem, jak se mi němečtí dělníci v docích smějou, nám všem. Myslel jsem pak na svého otce. Nemyslel jsem, že neměl pravdu. Jen jsem přemýšlel, co kdyby viděl svého syna takhle. Co by si potom myslel?“

Mosca řekl pomalu: „Pořád ti říkám, radši odtud pryč. Podívej, jakmile dostanu povolení k sňatku, vracím se do Států. Mluví se o tom, že se letecká základna zruší, a já budu tak jak tak bez místa. Proč bys nejel s námi?“

Leo sklonil hlavu do dlaní. Ta nabídka v něm nevyvolala žádné pocity, žádné přání souhlasit, žádnou náklonnost k Moscovi, ani pocit příbuznosti.

„Jsou Židé v Americe úplně bezpeční?“ zeptal se Leo trpce.

„Řek bych, že jo,“ odpověděl Mosca.

„Ty bys jen řek?“

„Nic není zcela jisté,“ řekl Mosca.

Leo nic neříkal. Uvažoval o anglických vojácích v jejich drsných vlněných uniformách, týchž vojácích, kteří plakali, když osvobozovali jeho a jeho spoluvězně, kteří si svlékli vlastní šaty, vyložili své náklaďáky s potravinami, a on věřil otci, že lidé jsou dobří, že v člověku se snadno vzbudí soucit a že je nakloněn spíš k lásce než k nenávisti.

„Ne,“ řekl Moscovi. „Nemůžu, s vámi. Zařídil jsem si to, abych se dostal do Palestiny. Za pár týdnů odjíždím.“ A protože měl pocit, že by to měl Moscovi nějak vysvětlit, ještě dodal: „Připadám si bezpečný už jen mezi vlastními lidmi.“ A když to říkal, uvědomil si, jak tím Moscovi vlastně vyčítá, že jeho náklonnost k němu je čistě osobní, že ve chvíli nebezpečí by Mosca bránil jeho, Lea, ale nebránil by Žida, kterého nezná nebo který mu je lhostejný. A že taková náklonnost nestačí, nikdy by mu nemohla poskytnout skutečné bezpečí. Nikdy by si nepřipadal bezpečný, ani v Americe ne, ať by měl jakékoli hmotné úspěchy. V hloubi duše by mu vždycky seděl strach, že veškeré bezpečí by mohlo být zničeno způsobem, proti němuž by nemohl bojovat a který by nezvládl, a že dokonce ani přátelé jako Mosca by proti takové síle nebojovali. Tvář osvoboditele a mučitele měly touž podobu, splývaly, přítel a nepřítel, oba jsou nepřátelé. Vzpomněl si na dívku, s kterou žil nedlouho potom, co se vrátil z Buchenwaldu, štíhlou veselou Němku s radostným, skoro šibalským úsměvem. Jednou se vydal na venkov a vrátil se s husou a párkem kuřat. A když jí řekl, jak málo za to zaplatil, pohlédla na něj a s úsměvem řekla, s nepříjemným zneklidňujícím přízvukem: „Je vidět, že jsi dobrý obchodník.“ A přesto teď, kdy si uvědomil nebo se přiměl vzít na vědomí její smýšlení, z něhož vycházelo to, co řekla, pocítil k ní podobně jako k jiným neurčitou hořkost. Byla něžná a milující, záleželo jí na něm, chovala se k němu s všemožnou pozorností a slušně, až na ten jeden případ. A přece ona a mnoho takových jako ona mu vypálili na předloktí ty modré číslice, které ponese až do hrobu. Kde může těmto lidem uniknout? Ne v Americe, rozhodně ne v Německu. Kam může jít?

Otče, otče, plakal v duchu, nikdy jsi mi neřekl, že každý člověk s sebou nosí vlastní ostnatý drát, svou vlastní pec a mrskačské metly, ať jde kamkoli; nikdy jsi mě neučil nenávidět, ničit, a teď, když jsem pokořován, když se mi vysmívají, pociťuji jen hanbu a dokonce ani ne hněv, jako bych si zasloužil každou ránu, každou urážku, a kam teď mohu jít? V Palestině najdu ostnatý drát stejně jistě, jako tys ho našel v nebi či v pekle. A potom zcela prostě a zřetelně, jako by to vlastně v skrytu věděl už dávno, si pomyslel, Také otec byl nepřítel.

Nebylo už o čem přemýšlet. Viděl, že Mosca stále ještě mlčí a pokuřuje doutník.

„Myslím, že za čtrnáct dní odjedu do Palestiny, ale z Brém odjíždím za pár dní.“

Mosca pomalu řekl: „Podle mě máš pravdu. Přijď se na nás podívat, než odjedeš.“

„Nepřijdu,“ řekl Leo, „neber to osobně. Nechci se s nikým vidět.“

Mosca ho chápal. Vstal a podával mu ruku. „Tak dobrá, Leo, mnoho štěstí.“ Potřásli si rukama. Slyšeli, jak vedle v pokoji otvírá Helia dveře.

„Nechci se s ní vidět,“ řekl Leo.

„Dobrá,“ řekl Mosca a odešel.

Helia se začala oblékat. „Kde jsi byl?“ zeptala se.

„U Lea, vrátil se.“

„Dobrá,“ řekla, „zavolej ho sem.“

Mosca chvíli přemýšlel. „Nechce se zrovna teď s nikým vidět. Měl menší nehodu a je zraněn v obličeji. Myslím, že nechce, abys ho viděla.“

„Je to od něho hloupé,“ řekla Helia. Když se oblékla, vyšla z pokoje a zaklepala u Lea na dveře. Mosca zůstal ve svém pokoji, odpočíval na posteli. Slyšel, jak Leo otvírá Helle dveře a jak potom spolu hovoří, jejich hlasy zněly jak nezřetelné mumlání. Nechtělo se mu jít k nim, sám nic nezmůže.

Mosca usnul, a když se probudil, připadalo mu, že už je velmi pozdě, v pokoji byla hluboká tma. Stále ještě slyšel Lea a Heliu hovořit vedle v místnosti. Několik minut počkal a pak zavolal: „Poslyš, neměli bychom si sehnat něco k jídlu, než Červený kříž zavře?“

Hlasy zmlkly a znova se rozšuměly. Pak slyšel, jak se u Lea otvírají dveře, a za okamžik vešla Helia do pokoje a rozsvítila.

„Jsem přichystaná,“ řekla. „Pojďme.“ Viděl, že se kouše do rtů, aby se nerozplakala.

Mosca sebral modrý sportovní vak, do kterého nacpal mokré ručníky a špinavé prádlo. Šli po schodech dolů a ven z domu. Frau Meyer stále ještě postávala na schodech. „Mluvili jste s naším přítelem?“ zeptala se. V hlase měla lehce blahosklonný a pobavený tón.

„Ano,“ řekla Helia stroze.

Cestou po Kurfürsten Allee se Mosca zeptal: „Řekl ti všechno?“

„Ano,“ odpověděla.

„O čem jste tam sakra tak dlouho hovořili?“

Nějakou dobu neřekla nic. „O tom, jaké to bylo, když jsme byli děti. On vyrůstal ve městě a já na venkově, ale oběma se nám přihodila spousta stejných věcí. Když jsme byli děti, v Německu se žilo krásně.“

„Kdekdo odjíždí,“ řekl Mosca. „Nejdřív Middletonovi, teď Leo a už brzy Wolf. Zbýváme tu jen my a Eddie. Budu si muset na tebe a Eddieho dávat pozor.“

Helia se na něj podívala, ale neusmála se. Obličej měla unavený, oči zšedlé, velmi bledé. Modrá bulka vzrostla a jako protáhlý otok se rozšířila po celé čelisti. „Chci odsud odjet, co nejdřív budeme moci,“ řekla. „Nemám Eddieho ráda a nejsem ráda, když jsi s ním ty. Vím, že je to dobrý kamarád, pomáhá nám. Ale bojím se ho. Ne kvůli sobě, ale kvůli tobě.“

„Buď bez obav,“ řekl Mosca. „Povolení k sňatku pro nás tu bude co nejdřív. V říjnu jsme z Německa pryč.“

Když už byli skoro doma, řekla Helia unaveně: „Myslíš, Walte, že se na světě bude žít bezmocným líp?“

„Nevím,“ řekl, „ale nedělej si starosti, my bezmocní nejsme.“

Pak řekl, aby ji povzbudil: „Psal jsem o celé té věci matce. Má opravdu radost, zvlášť proto, že se vracím domů. Doufá jen, že jsem si vybral hodné děvče.“ Usmáli se na sebe.

„Myslím, že jsem hodná,“ řekla Helia trochu smutně. „Říkám si, co by asi o mně řekli tatínek a maminka, kdyby byli naživu. Radost by neměli.“ Na chvíli zmlkla. „Mám strach, že by si nemysleli, že jsem hodná.“

„Budeme se snažit, holčičko,“ řekl Mosca, „budeme se zatraceně snažit. Tenhle svět je jiný.“

Zahnuli na pěšinku, která jako proužek měsíčního svitu vedla k jejich vratům. Za zdmi kamenného domu slyšeli plakat dítě, ne zoufale, ale s povrchním protestem. Helia se na Moscu usmála. „Ten malý smrádek,“ řekla, ale hned před ním vyběhla do schodů.

19

Bylo to poprvé, co Helia vůbec přišla na leteckou základnu, a Mosca jí vyšel naproti před drátěný plot, aby ji provedl strážemi. V obleku ušitém z důstojnické růžové látky byla velmi štíhlá a elegantní. Látku jí koupil na poukaz Anny Middletonové. Ke kompletu si oblékla bílou hedvábnou blůzu a bílý klobouk se závojem. Závoj halil její oteklou tvář. Chytila se Moscy pod paží a tak vstoupili do brány na základně.

V kanceláři pro civilní personál vstala Inge od stolu, aby Heliu přivítala. Potřásli si rukama a zamumlali svá jména. Herr Topp, vedoucí kanceláře, přišel z přední místnosti s nějakými dopisy, aby je Eddie Cassin podepsal. Rozplýval se v úsměvech a laskavostech. „Máme na základně skvělého dentistu, američtí dentisté jsou nejlepší,“ ujišťoval Herr Topp Heliu.

„Určitě jsi to domluvil s kapitánem Adlockem?“ ptal se Mosca Eddieho.

Eddie přikývl a jemně se zeptal Helly: „Jak se cítíš?“

„Trochu to bolí,“ odpověděla. Cítila, jakou moc zde mají nad lidmi Eddie a Mosca, jak jsou uctiví Herr Topp a ta dívka Inge, zde byly role vítězů a poražených jasně vyznačené, nestíral je sex ani osobní služba. Budilo to v ní ostych vůči Eddiemu i Moscovi, takže řekla Eddiemu skoro omluvně: „Němečtí dentisté by mi nepomohli.“

„Máme léky, které oni neseženou,“ ubezpečoval ji Eddie. „Kapitán Adlock tě dá důkladně do pořádku.“ Obrátil se k Moscovi: „Můžeš ji tam odvést hned.“

Helia a Mosca vyšli z kanceláře oddělení občanských pracovníků. Němečtí úředníci v přední místnosti přestali pracovat, jako by je překvapilo, že ten nehezký Američan se svými strohými způsoby a tvrdou tváří si vybral, napohled jemnou dívku, štíhlou a vysokou, pravý opak té, jakou by očekávali, že si vybere.

Směřovali k centru letecké základny, křižovali četné cesty, které se vějířovitě rozbíhaly k hangárům, k vzletovému a přistávacímu pásu, k administrativní budově, až nakonec došli k dlouhé nízké stavbě, která sloužila jako ošetřovna a nemocnice základny.

Zubařské křeslo čalouněné černou kůží bylo prázdné stejně jako bíle vymalovaná místnost. Pak vešel německý lékař v bílém plášti. Řekl: „Kapitán Adlock mě požádal, abych se vás ujal. Právě má nějakou práci. Posaďte se, prosím.“ Pokynul Helle ke křeslu.

Sundala si klobouk se závojem a podala jej Moscovi. Položila si ruku na oteklou tvář, jako by si ji chtěla skrýt, načež usedla do křesla. Mosca se postavil blízko ní a ona natáhla ruku a chytla se ho za paži. Když německý dentista viděl její oteklou tvář, přimhouřil oči. Pomohl jí rozevřít zeširoka ústa, jemně, ale pevně jí roztáhl čelisti. Chvíli si ústa prohlížel. Pak se otočil k Moscovi a řekl: „Nemůžeme nic dělat, dokud se neodstraní infekce. Pronikla až dolů ke kořenům, ke kosti. Potřebuje brát penicilin a horké obklady. Až se otok usadí, mohu vytáhnout kořen.“

Mosca se zeptal: „Můžete jí dát ty injekce?“

Dentista pokrčil rameny: „To nemohu. Penicilin je zamčen a jen američtí doktoři mají právo ho užívat. Mám zavolat kapitána Adlocka?“ Mosca přikývl. Němec odešel.

Helia zdvihla hlavu a usmála se na Moscu, jako by se omlouvala za nepříjemnosti, které působí. Jen jedna strana jejího obličeje se zkroutila. Mosca se na ni také usmál a řekl: „Je to v pořádku.“ Její klobouk a závoj odložil na židli.

Čekali dlouho. Konečně kapitán Adlock přišel. Byl to statný mladý muž s laskavým výrazem, uniformu měl nasazenou s ledabylostí rekruta, na kravatě, povolené dole pod rozepnutým límečkem, měl nedotažený uzel, vestu nezapnutou.

„Hned se na to podíváme,“ prohlásil bodře a s neosobním gestem strčil Helle do úst prsty, aby jí rozevřel zuby. „Ano, obávám se, že náš kolega má pravdu.“ Kývl hlavou ke staršímu německému dentistovi, který znova vstoupil do ordinace. „Musí dostávat penicilínové injekce a obklady. Až otok zmizí, můžeme ji dát do pořádku bez jakýchkoli obtíží.“

Mosca věděl předem, jakou odpověď dostane, ale musel se zeptat. „Můžete jí ten penicilin dát?“ Uvědomil si, že mu hlas zní zlostně, sveřepě, že otázku nesprávně formuloval. Cítil, jak mu Helia stiskla paži.

„Je mi líto,“ kapitán Adlock potřásl hlavou. „Vždyť víte, jak to chodí. Nejsem proti tomu porušit předpisy, ale kdybych to udělal pro vás, každý voják by sem pak přivedl svou dívku. A penicilin je přísně obhospodařován.“

„Podal jsem už žádost o sňatek,“ řekl Mosca. „Mění se tím nějak situace?“

„Je mi líto,“ řekl kapitán Adlock. Mosca viděl, že ho to opravdu mrzí. Kapitán se zamyslel. „Podívejte se, hned jak vám přijde vyřízení žádosti z Frankfurtu, dejte mi vědět a já se jí postarám o úplné ošetření. Nemusíme čekat, až se skutečně vezmete. S takovouhle infekcí bych nerad čekal a odkládal zákrok.“

Helia si nasadila klobouk a závoj. Polohlasně poděkovala kapitánovi a ten jí poklepal po rameni a řekl:

„Dávejte jí na tvář neustále obklady. Možná to bude stačit, aby otok splaskl. Kdyby se to zhoršilo, zaveďte ji do německé nemocnice.“ Když vycházeli ze dveří, Mosca zahlédl v obličeji staršího německého dentisty pochybovačný výraz, jako by se ten zánět bral na tuze lehkou váhu.

Když se vrátili do kanceláře OOP, Mosca vysvětlil Eddiemu, jak pochodili. Helia si sedla na židli u Moscova stolu, napohled klidná a nesklíčená.

Eddie projevil pochopení. Řekl: „Proč nezajdeš do kanceláře k pobočníkovi, jestli by ti nemoh uspíšit ve Frankfurtu to povolení.“

Mosca se obrátil k Helle: „Můžeš tu chvíli počkat, nebo chceš jít hned domů?“

„Počkám,“ řekla, „ale dlouho se nezdržuj.“ Stiskla mu ruku, měla dlaň zvlhlou potem.

„Je ti opravdu dobře?“ zeptal se.

Přikývla. Mosca odešel.

Adjutant mluvil do telefonu zdvořilým tónem, jeho bezvýrazný prostoduchý obličej byl plný uctivé pozornosti k neživému přístroji. Nadzvedl obočí na znamení, že ve chvíli skončí. Když zavěsil, řekl rázně: „Co pro vás mohu udělat?“

Mosca nemohl hned najít slova, připadal si poděšený, a jako by se měl omlouvat. Pak řekl: „Rád bych věděl, jestli něco došlo k mé žádosti o sňatek?“

„Ne, zatím nic,“ řekl zdvořile adjutant a začal listovat svazkem armádních předpisů.

Mosca znova váhal a pak řekl: „Bylo by nějak možné to uspíšit?“

Adjutant ani nezvedl hlavu. „Ne,“ odpověděl.

Mosca musel odolávat nutkání otočit se a jít pryč. „Myslíte, že by pomohlo, kdybych jel do Frankfurtu? Mohl byste mi třeba říct, za kým jít?“

Adjutant zavřel tlustou knihu v těžké vazbě a poprvé zvedl k Moscovi hlavu. Měl neosobní, ale řízný hlas.

„Podívejte se, Mosco,“ řekl, „s tou dívkou žijete už rok a žádost o povolení sňatku jste podal až šest měsíců potom, co byl zákaz zrušen. A teď zničehonic máte najednou naspěch. Nemůžu vám zabránit, abyste jel do Frankfurtu, ale ručím vám za to, že to nepomůže. Vy víte, co si myslím o mimoinstančním postupu.“

Mosca se nerozčilil, pocítil jen rozpaky a jakýsi stud. Adjutant nasadil mírnější tón. „Jakmile dojde vyřízení, dám vám hned vědět, v pořádku?“ Po tomto ukončení rozhovoru Mosca šel.

Když kráčel zpátky ke kanceláři, snažil se necítit tíseň nebo úzkost, věděl, že Helia by to na jeho tváři poznala. Jenže Helia a Inge popíjely kávu a hovořily. Helia si odložila klobouk i závoj a kávu mohla jen pomalu usrkávat, ale z jejích zářivých očí poznal, že své společnici vykládá o dítěti. Eddie se opíral zády ve své židli, poslouchal a usmíval se, a když viděl Moscu, zeptal se: „Jak jsi dopad?“

Moscovi řekl: „Dobře, udělá, co může,“ a usmál se na Heliu. Pravdu poví Eddiemu později.

Helia si nasadila klobouk a závoj a podala si ruce s Inge. Podala ruku také Eddiemu a pak se chytila Moscy pod paží. Když vyšli z kanceláře a minuli bránu základny, Mosca řekl: „Mrzí mě to, holčičko.“ Otočila k němu svůj obličej pod závojem a stiskla mu paži. Odvrátil hlavu, jako by nemohl snést její pohled, aniž uhnul očima.

Časně ráno ještě před svítáním se Mosca probudil a slyšel, jak Helia tiše pláče, vzlyká do polštáře. Přitáhl si ji k sobě, aby si složila hlavu na jeho nahém rameni. „Je to tak hrozné?“ šeptal. Ona řekla: „Walte, cítím se tak špatně, cítím se tak špatně.“ To, co vyslovila, jako by ji poděsilo a pláč z ní vytryskl nezvládnutelně jako pláč vystrašeného dítěte.

Ve tmě jí nemoc pronikla, ovládla její krev a tělesné orgány. Vzpomínka na to, jak na základně byl Mosca bezmocný, když jí chtěl pomoci, v ní vyvolávala jakousi hrůzu, zbavila ji obrany proti pláči. Znova řekla: „Cítím se tak špatně,“ ale Mosca těm slovům sotva rozuměl, její výslovnost byla podivně špatně zkreslena.

„Připravím ti nové obklady,“ řekl a rozsvítil noční lampičku vedle postele.

Trhlo to s ním, když se na ni podíval. V matném žlutém světle byla jedna strana jejího obličeje zduřelá, oko skoro zavřené. Její lícní kosti nabyly podivných obrysů, dávaly jí mongoloidní podobu. Položila si ruce na obličej a on šel do kuchyně pro vodu na obklady.

Rozvaliny města se na dvou paprscích ranního slunce řítily přímo do omráčených očí Jürgenovy dcery. Seděla na velkém balvanu a nořila prsty do otevřené plechovky s mirabelkami. Z půdy právě začínal stoupat pach zbořenišť. Děvčátko blaženě lovilo žluté, voskově lesklé kuličky plodů a pak si z prstů olizovalo lepkavou šťávu. Vedle ní seděl na kameni Jürgen. Odvedl ji do tohoto uzavřeného úžlabí mezi ruinami, aby si tu mohla sníst vzácnou pochoutku a nemusela se o ni dělit s Němkou, která se o ni starala přes den.

Jürgen sledoval dceřin výraz pohledem plným lásky a smutku. Její oči jasně prozrazovaly pomalé rozštěpení a rozklad dětského mozku. Doktor mu řekl, že jediná jeho naděje spočívá v tom, dostane-li ji z Německa nebo z Evropy. Jürgen potřásl hlavou. Všechny peníze, které vydělal na černém trhu, vynaložil na to, aby vybudoval zeď mezi dítětem a utrpením a bídou světa kolem. Lékař mu však dal na srozuměnou, že to nestačí. Že to všechno k ní nějak prosakuje.

V této chvíli se dopracoval k rozhodnutí. Koupí falešné doklady a usadí se ve Švýcarsku. Bude trvat měsíce, než to zařídí, a přijde to na spoustu peněz. Ale ona se uzdraví, vyroste a bude šťastně žít.

Vytáhla svítící mirabelku, v sirupovém obalu bledožlutě lesklou, a on, aby jí udělal radost, otevřel ústa a rozkousal ji. Usmála se na něj a ten úsměv ho přiměl položit jí ruku na tvář, s láskou a s potřebou ji ochraňovat, neboť v tomto údolí trosek mu dcera připadla jako rostlina, nepodobná člověku, její oči byly pusté, úsměv svalová křeč.

Ranní vzduch byl chladný, podzim podlomil síly vycházejícího slunce a proměnil barvu země, sutiny pokryl šedí a roztrousil po nich zvadlou hnědou trávu.

Jürgen řekl jemně: „Gisello, už pojď, musíme domů, budu muset do práce.“ Konzerva s mirabelkami vypadla dítěti z rukou, hustý sirup se rozstříkl, zkašovatěl na úlomcích kamene a cihel. Rozplakala se.

Jürgen ji zdvihl z velkého balvanu, na kterém seděla, a držel ji, její hlavu si tiskl ke krku. „Dnes večer budu doma brzy, nekňourej. A přinesu ti dárek, něco na sebe.“ Věděl však, že bude plakat dál, dokud ji nedonese po kostelních schodech nahoru do jejich bytu ve věži.

Na pozadí bledého nebe zahlédl Jürgen muže, který se k nim blížil přes hromadu rozvalin a pak zmizel a znova se vynořil na jiném kopečku, stále se k nim blížil, přicházel k nim od sluneční záře. Jürgen postavil holčičku na zem a ona se ho chytila za nohy. Postava přicházela přes poslední zvlněný kopeček. Jürgena překvapilo, když viděl, že to je Mosca.

Měl na sobě zelené důstojnické šaty s bílou nášivkou civilní služby. V ranním slunci měla jeho tmavá pleť šedý odstín a do obličeje mu únava vyryla vrásky, které oddělovaly jednotlivé plochy jeho tváře a rozhraničovaly je jako samostatné oblasti.

„Hledám vás na všech možných místech,“ řekl Mosca.

Jürgen pohladil holčičku po hlavě. Ani on, ani ona se na Moscu přímo nepodívali. Jürgenovi připadalo trochu divné, že je někdo mohl najít tak snadno. Mosca jako by to tušil. „Vaše domovnice mi řekla, že ráno obyčejně přicházíte touhle cestou.“

Den se už naplno probudil. Jürgen slyšel drnčení tramvají. Pomalu, podezíravě se zeptal: „Co mi chcete?“

Na jednom ze svahů, které je obklopovaly, se uvolnila a hnula dolů suť, malá lavina, která vymrštila k obloze obláček prachu. Mosca popošel, cítil, jak se mu nohy propadají do zrádné půdy. Řekl: „Potřebuji pro Heliu trochu morfinu nebo kodeinu a nějaký penicilin. Ty víš, jak se jí kazí zub. Je z toho teď skutečně nemocná.“ Poněkud nerozhodně se odmlčel. „Potřebuju to ještě dneska, ten morfin, má hrozné bolesti. Zaplatím ti, kolik si řekneš.“

Jürgen zvedl holčičku a zamířil přes rozvaliny. Mosca kráčel vedle. „To bude moc těžké,“ řekl Jürgen, ale v duchu se mu už všechno rýsovalo. Naráz se dostane o tři měsíce dřív k Švýcarsku. „Cena bude hrozně vysoká.“

Mosca se zastavil, a přestože ranní slunce nepálilo, Jürgen viděl, jak se mu s obličeje lije pot, a Jürgen v té tváři zahlédl obrovskou úlevu.

„Kristepane,“ řekl Mosca, „k smrti jsem se bál, že to nebudete moct sehnat. Je mi jedno, kolik zaplatím, můžete mě svlíknout do naha. Jen když to do večera seženete.“

Stáli už na posledním vršku a před nimi se rozkládala ta část města, kterou válka zcela nezničila, s kostelem, v němž Jürgen žil. „Přijďte ke mně o půlnoci,“ řekl Jürgen. „Večer nechoďte, dcera bude doma sama a je moc nemocná, nesmí se vylekat.“ Čekal, že Mosca nějak projeví svou sympatii, a když se nedočkal, pocítil zlostnou zatrpklost. Proč tenhle Američan nevezme svou milenku do Ameriky a do bezpečí, když má o ni takovou starost? A skutečnost, že Mosca může pro někoho, jehož miluje, udělat to, co on nemůže udělat pro svou dceru, Jürgenovu zahořklost prohloubila. Prohlásil skoro záštiplně: „Jestli přijdete před půlnocí, nepomůžu vám.“

Mosca stál na kopečku a sledoval Jürgena, jak s dítětem v náručí klouže dolů. Volal za ním: „A nezapomeňte, ať to stojí cokoli, zaplaťte to.“ Jürgen se otočil a přikývl, pohled dítěte na jeho rukou se upíral přímo vzhůru k podzimnímu nebi.

20

Eddie Cassin a Mosca vyšli z budovy úřadovny pro občanské pracovníky a ubírali se šerým podzimním soumrakem k hangárům a vzletovému pásu.

„Tak zas jeden chlap opouští starou partu,“ poznamenal Eddie Cassin. „Nejdřív Middletonovi, pak Leo a dnes Wolf. Řekl bych, že na řadě jsi teď ty, Walte.“

Mosca neodpověděl. Směřovali proti proudu zaměstnanců odcházejících ze základny, německých dělníků a mechaniků sunoucích se ke střeženým východům. Náhle se země začala chvět a oni uslyšeli řev mohutných motorů. Když zahnuli za roh správní budovy, objevil se před nimi velký stříbřitý letoun.

Slunce pozdního odpoledne bylo už daleko na druhé straně oblohy. Mosca a Eddie čekali a kouřili cigarety. Konečně viděli, jak kolem hangárů přijíždí na vzletovou plochu džíp. Zamířili z rampy k letounu a došli k němu ve chvíli, kdy džíp objel jeho ploutvovitý ocas a zastavil.

Z džípu vystoupili Wolf, Ursula, Ursulin otec a otec hned začal vykládat těžká zavazadla. Wolf se na přátele široce, bujaře zašklebil.

„Je to od vás, chlapi, strašně hezké, že jste mě přišli vyprovodit,“ prohodil a potřásl jim rukama, pak je představil otci. Ursulu znali.

Vrtule hnaly mohutné vzduchové víry, které jim skoro odnášely slova od úst. Otec přistoupil až těsně k letounu, hladil jeho šedou pokožku, pak se kolem něho plížil jako hladová šelma.

Eddie Cassin prohodil žertem k Wolfovi: „Chce jet jako černý pasažér?“

Wolf mu řekl se smíchem: „Ten by nemohl jet načerno ani na Queen Elizabeth.“

Ursula jim nerozuměla. Bystrýma pronikavýma očima sledovala nakládání zavazadel na palubu letadla, pak položila ruku Wolfovi na paži.

Wolf znova podával ruku Moscovi a Eddiemu a řekl: „Tak tedy na shledanou, vy chlapi. Bylo to s vámi prima, bez legrace. Až přijedete do Států, přijďte se na mě podívat. Eddie, ty máš mou adresu.“

„To je bez debaty,“ řekl Eddie chladně.

Wolf se podíval Moscovi do očí a řekl: „Hodně štěstí, Walte. Mrzí mě, že ten kšeft nevyšel, ale teď si říkám, že možná máš pravdu.“

Mosca se usmál a řekl: „Mnoho štěstí, Wolfe.“

Wolf chvíli váhal. Pak řekl: „Ještě naposled ti dám jednu radu. Neodkládej to, Walte, moc dlouho a koukej odsud pryč. Vrať se do Států, co nejdřív můžeš. Víc ti nemůžu říct.“

Mosca se opět usmál a řekl: „Díky, Wolfe, budu se snažit.“

Kolem čumáku letadla se přibatolil otec. Zastavil se až těsně před Wolfem a rozpřáhl náruč. „Wolfgangu, Wolfgangu,“ vykřikl rozcitlivěle, „že na mě tu nezapomeneš, Wolfgangu?“ Měl slzy na krajíčku. Wolf ho poplácal po rameni a tlustý stařec ho objal. „Jsi jako můj syn,“ ujišťoval ho, „bude se mi po tobě stýskat.“

Mosca viděl, že Wolfovi je to trapné, protivné, že hledí být už pryč. Otec vzal do náručí Ursulu. Vzlykal. „Ursulo, dcero moje, má malá dceruško, nemám nikoho než tebe, že nezapomeneš na starého otce, že ho nenecháš samotného v téhle hrozné zemi, že ne? Moje malá Ursulka by takovou věc neudělala?“

Dcera ho políbila a chlácholivě zamumlala: „Tatínku, nevyváděj tak, ty za námi taky přijedeš, hned jak ti budu moct obstarat doklady. Jen, prosím tě, tak nevyváděj.“

Wolf měl v tváři nepatrný, sevřený úsměv. Sáhl Ursule na rameno a řekl německy: „Je nejvyšší čas.“

Tlustý stařec zaúpěl: „Ursulo, Ursulo.“ Ale to už dívka, sama s výrazem provinilé zlosti nad tím nevhodným nářkem, že jí přálo štěstí, se mu vytrhla a vyběhla po schůdcích do letadla.

Wolf vzal starého muže za ruku. „Rozčilil jsi ji. A já ti slibuju. Odjedeš odsud. Zbytek života strávíš v Americe s dcerou a vnoučaty. Tady máš na to mou ruku.“

Stařec přikývl. „Jsi hodný, Wolfgangu, jsi moc hodný.“

Wolf ještě poslal Eddiemu a Moscovi rozpačitý náznak pozdravu a pak rychle vylezl po schůdcích do letadla.

V jednom okénku se objevil Ursulin obličej, jak skrze zašpiněné sklo posílala otci mimicky pozdravy na rozloučenou. Znova mu vytryskly slzy, a on jí mával velkým bílým kapesníkem. Motory se opět rozeřvaly. Muži z pozemního personálu odtáhli pohyblivé schody. Velký stříbřitý letoun se dal znovu do pohybu, ujížděl po cestě. Udělal pomalý obrat, skoro jako by táhl křídla po zemi, a roloval stále rychleji, až se odloupl od země, zdráhavě, jako by přemáhal jakousi zlovolnou moc, a vzlétl k tmavé podzimní obloze.

Mosca hleděl za letounem, dokud nezmizel. Pak slyšel, jak Eddie říká: „Poslání je dovršeno, úspěšný muž odjíždí z Evropy.“ Jenomže v jeho hlase byl slabý náznak hořkosti.

Ti tři tam stáli mlčky s očima upřenýma k obloze, a jak se slunce, ještě předtím než kleslo za obzor, vyprostilo z podzimních mraků, jejich stíny splynuly v jeden velký stín. Mosca se podíval na starce, který svou dceru už neuvidí, který nikdy z Evropy neodjede. Ta rozložitá, naducaná tvář zírala němě k prázdné obloze, jako by pátrala po nějaké naději či slibu, a pak drobná štěrbinovitá očka spočinula na Moscovi a hlas ochraptělý záští a zoufalstvím promluvil: „Ach, přátelé, už nám to uletělo.“

Mosca namočil kus lněného hadru do pánve s horkou vodou, a když jej vyždímal, přiložil pařící se látku Helle na tvář. Ležela na pohovce, v očích jí stály slzy vybičované bolestí, oteklá tkáň stahovala neforemně nos, zkroutila jednu stranu úst, groteskně zkreslovala levé oko. Paní Saundersová na křesle u nohou pohovky držela nemluvně a nahýbala láhev s dudlíkem, aby mohlo snáz pít.

Mosca, jak stále vyměňoval obklady, tichým hlasem Heliu konejšil. „Budeme je dávat ještě pár dní a pak bude všechno v pořádku, jen to ještě vydrž.“ Seděli takhle celé odpoledne a otok trochu ustoupil. Dítě v náruči paní Saundersové se rozplakalo a Helia na pohovce se posadila a natáhla po něm ruce. Odstrčila obklad a řekla Moscovi: „Už nemůžu.“ Vzala si dítě od paní Saundersové. Přitiskla zdravou polovinu obličeje nemluvněti k hlavičce a tiše vrkala: „Chudáčku děťátko, tvoje maminka se o tebe nemůže starat.“ A pak nejistýma rukama mu začala vyměňovat mokré plenky. Paní Saundersová jí pomáhala.

Mosca přihlížel. Viděl, že za poslední týden ji nepřetržitá bolest a nedostatek spánku připravily o sílu. Lékaři v německé nemocnici prohlásili, že její případ není natolik vážný, aby to vyžadovalo penicilin. Jeho jedinou nadějí bylo, že dnes o půlnoci bude pro něj mít Jürgen léky. Obě předchozí noci ho Jürgen zklamal.

Helia dítě oblékla a Mosca si je od ní vzal. Držel nemluvně v náruči a díval se na Heliu, která se opět položila na pohovku a pokoušela se na něho usmívat. A jak ji pozoroval, viděl, jak se jí do očí hrnou slzy bolesti a jak od něho odvrací tvář. Slyšel její tlumené, neovladatelné naříkání.

Mosca to snášel, jak dlouho jen mohl, pak položil dítě zpátky do kočárku. „Jdu se zeptat, jestli už Jürgen má léky,“ řekl. Do půlnoci bylo ještě dlouho, ale čert to vem. Možná že Jürgena zastihne doma. Bylo pomalu osm, doba, kdy Němci večeří. Naklonil se a políbil Heliu a ona vztáhla ruku a sáhla mu na tvář. „Vrátím se hned, jak jen to bude možné.“

Kurfürsten Allee ztuhla prvním zimním chladem a Mosca slyšel, jak ve tmě po zemi krouží padající listí, než se ztratí mezi rozvalinami města. Chytil tramvaj ke kostelu, kde bydlel Jürgen. Postranní vchod byl otevřený a Mosca vyběhl po schodech do věže. Stál na schodu pod prahem dveří proražených ve zdi a klepal tak silně, jak mohl. Čekal, ale nikdo neodpovídal, za dveřmi bylo ticho.

Zkoušel různé způsoby klepání, v naději, že nějakou náhodou napodobí Jürgenův signál a holčička přijde otevřít a on se jí bude moci vyptat. Z nějakého důvodu však nezavolal. Znova nějakou chvíli čekal a pak zaslechl podivný, jakoby zvířecí, monotónní pronikavý tón neměnící výšku, a pochopil, že dítě za dveřmi pláče a ve své hrůze nikdy neotevře. Sešel po schodech a před kostelem čekal na Jürgena.

Čekal dlouho. Začal vanout studený vítr a noc ztemněla, šelest stromů a padajícího listí byl zvučnější a syčivější. Jak stál a čekal, rozmáhalo se v něm tušení neodvratné a strašlivé pohromy. Chtěl tam tiše setrvat, ale najednou odcházel od kostela a po Kurfürsten Allee.

Když se ubíral od kostela několik minut, tíseň strachu ho pustila. Pak se zastavil při představě, že ho docela určitě nečeká nic jiného než bezmocně hledět na slzy a bolest. Všechno úsilí a napětí, všechno pokoření a odmítnutí za poslední týden, odmrštění doktora Adlocka, pobočníkovo pokárání, vlastní neschopnost s tím vším zápolit – to všechno ho zavalilo. Potřeboval tak zoufale se napít, dát si tři čtyři drinky, že ho to až překvapilo. Nikdy neměl potřebu alkoholu. Ale teď, aniž zaváhal, se otočil a zamířil k ulici, která vedla k důstojnickému klubu. V jednom okamžiku se v něm ozval stud, že nejde domů.

V klubu probíhal večer klidně. U barového pultu bylo několik důstojníků, ale hudbu slyšet nebylo, netancovalo se a viděl tu jen málo žen. Mosca si dal tři whisky rychle za sebou. Působilo to jak kouzlo. Cítil, jak mu z těla odplývá napětí i strach, a všechno se mu jevilo v správných proporcích, u Helly jde jen o zkažený zub a lidé, kteří vypadají jako nesmiřitelní nepřátelé, pouze poslouchají zákony vydané jinými.

Jeden z důstojníků u baru mu řekl: „Tvůj přítel Eddie hraje nahoře kostky.“ Mosca přikývl, že slyší, a jiný důstojník mu řekl s úšklebkem: „Nahoře je ještě jeden tvůj kamarád, adjutant. Oslavuje povýšení na majora.“

„Na to se musím napít,“ řekl Mosca a důstojníci se zasmáli. Mosca si rozepnul sako, zapálil doutník a dal si ještě pár skleniček. Bylo mu teplo a byl přesvědčen, že všechno dopadne dobře. Je to sakra jen bolest zubů a on ví, že Helia je na bolest přecitlivělá. Přemýšlel, jak je zvláštní, že je ve všem statečná, jenom ne vůči fyzické bolesti. V tom ohledu je skutečně zbabělá. Zbabělá ne; pocítil náhlý osten hněvu sám na sebe, že ho takové slovo napadlo v souvislosti s ní. Ale ona se snadno rozpláče. Teď už takové teplo necítil. Ve vnitřní kapse jeho otevřeného saka se mu něco zabělalo a on si vzpomněl, že před několika dny napsala Helia jeho matce svůj první dopis a on ho zapomněl odeslat. Matka psala, že by ráda měla od ní dopis a fotografii dítěte. Mosca vyšel z baru a vhodil dopis do schránky na chodbě. Chvíli se rozmýšlel, někde v mysli ho cosi slabě varovalo, aby nahoru nechodil, ale whisky to zamžila. Šel nahoru do herny.

Eddie seděl u rohu stolu, v jedné ruce držel svazeček dolarových asignací. Naproti němu seděl pobočník a bylo na něm něco divného. Jeho prostoduchý obličej byl ruměný a vypjatý do výrazu prohnanosti. Moscu to zarazilo. Kristepane, ten chlap je nalitý. Chvíli se rozmýšlel, zda se nemá otočit a jít pryč. Ale pak ho zvědavost přivedla k hracímu stolku. Říkal si, Uvidíme, jestli ten parchant pitím zlidštěl:

Eddie se zeptal: „Jak se daří tvému děvčeti?“

Mosca odpověděl: „Je v pořádku.“ Po schodech nahoru vešel do místnosti číšník s tácem se skleničkami.

Hrálo se pomalu – oddechově, ne hazardně. Moscovi se to tak ten večer líbilo. Sázel malé obnosy, nezávazně hovořil s Eddiem.

Jenom pobočník hrál se zaujetím. Všemožně zkoušel vyprovokovat hráče k ostřejší hře. Když na něj přišla řada, aby házel, dal do banku třicet dolarů. Spoluhráči kryli však pouze deset. Snažil se nabízet sázky různými způsoby, ale hráči, jakoby ze zlovůle, se nedávali strhnout a dál přisazovali pouze jednodolarové nebo pětidolarové obnosy.

Mosca si připadal trochu provinile. Říkal si, Moři bych se sebrat a jít domů podívat se, jak se daří Helle a pak zajít k Jürgenovi. Ale usmyslil si, že zůstane.

Pobočník, který teď pásl po jakémsi vzrušení a vzdal se naděje, že je najde ve hře, řekl Moscovi: „Doslechl jsem se, že jsi svou fräulein přived na základnu k bezplatnému lékařskému ošetření. Měl bys, Walte, vědět, co se patří.“ Bylo to poprvé, co Moscu nazval Waltem.

Jeden důstojník ho napomenul: „Prokristapána, dej si pohov, netahej do klubu to svoje úřadování.“

A v té chvíli bylo Moscovi jasné, proč tu zůstal, proč do klubu přišel. Zkoušel se přimět k odchodu, zkoušel přimět své tělo, aby se odlepilo od stolu, zkoušel odtáhnout ruce od toho zeleného plyše. Avšak v jeho těle se rozmáhal pocit sveřepého uspokojení a zaplavoval jeho mysl a rozum. Všechna ta pokoření a porážky z posledního týdne otrávily krev, cévy jeho mozku. Říkal si, Tak dobrá, ty hajzle, no dobrá, dobrá. Řekl však zcela nonšalantně: „Prostě jsem si myslel, že by jí náš doktor moh pomoct.“ Nechal to zaznít trochu znejistěle. Celý týden si nechával srát na hlavu, ta troška víc už neuškodí.

„Takové věci se nestávají tam, kde mám slovo já,“ řekl pobočník. „A když se něco takového stane a já se to domáknu, obvykle to někdo odsere. A já se to obvykle domáknu.

Nejsem hajzl,“ pokračoval vážným tónem adjutant. „Věřím ve slušnost. Ale kdyby byl tu tvou fräulein ošetřil, všichni vojáci by začali vodit své nakažené fräuleinky na základnu pro injekce. To nemůžeme potřebovat.“ Na adjutantově prostoduché tváři se objevil chlapecky šťastný úsměv. Zdvihl sklenku a zhluboka se napil.

Mosca upíral oči na kostky, na zelenou látku na stole. Eddie něco povídal, ale nebylo mu rozumět. Mosca se přemohl a zvedl hlavu. Pronesl klidně: „Přisadím si tamhle dva dolary.“

Pobočník si postavil sklenku na okenní práh za svými zády, pak hodil na stůl desetidolarovou bankovku. „S tebou,“ prohlásil.

Mosca sebral bankovku a hodil ji zpátky adjutantovi. „S tebou nesázím.“ Vyslovil to chladně, promyšleně. Nějaký jiný důstojník hodil na stůl něco peněz a Mosca házel kostky.

„Jsi kvůli té fräulein nějak nedůtklivý.“ řekl adjutant. Byl v dobré náladě, necítil nic z napětí kolem sebe. „Podle všeho si myslíš, že tyhle fräulein planou k vašim tuctovým čumákům čistou, nezištnou láskou. Kdyby tohle záleželo na mně, nenechal bych vás ani jednoho chlapa se tady oženit.“

Mosca pustil kostky na stůl. Skoro lhostejným, ležérním tónem se zeptal: „Proto tedy jsi zadržoval mé papíry, ty křivácký hajzle?“

Pobočníkova tvář se rozzářila úsměvem skutečné radosti. „Jsem nucen tohle popřít a dotázat se tě, kde jsi k téhle informaci přišel?“ Byl to chladně úřední, povznesený tón, s odstínem hrozby a rozkazu.

Mosca vzal kostky do ruky. Přestalo mu to myslet, přestalo mu na všech záležet. Jen čekal, až mu pobočník přihraje.

„Kde jsi přišel k té informaci?“ opakoval pobočník. Tvářil se vážně, jeho bezvýrazný obličej nabyl známého výrazu mladistvé rezolutnosti. „Kde jsi přišel k té informaci?“ ptal se znova.

Mosca zachrastil kostkami a nedbale je hodil na stůl. Řekl pobočníkovi: „Ty pitomý náfuko, jdi si strašit nějaké skopčáky.“

Vmísil se Eddie Cassin: „Já jsem mu to řek, a jestli se o to bude plukovník zajímat, můžu mu to vyložit. Že jsi nechal jeho žádost válet čtrnáct dní, než jsi ji poslal do Frankfurtu.“ Otočil se k Moscovi: „Pojď, Walte, padáme odsud.“

Pobočník byl z té strany stolu, kterou zezadu omezovaly zeď a okno. Mosca ho odtamtud chtěl dostat, chtěl, aby se vmáčkl mezi roh stolu a zeď. Chvíli přemýšlel, pak řekl: „Myslíte, že ten chlívák tomu dnes ujde se zdravou kůží?“

Trvalo zlomek vteřiny, než pobočník pochopil výhrůžku. Pak zlostně zařval: „Uvidíme, jak to provedeš,“ a hnal se okolo stolu. Mosca čekal, až se dostane do rohu a nebude mít prostor, aby se rozmáchl. Pak zasadil pobočníkovi do obličeje ránu, jak mohl nejtvrději. Pěst sklouzla po lícní kosti a lebce a nezranila ho, ale adjutant klesl k zemi. Mosca sveřepě kopl pod stůl. Cítil, jak jeho pata tvrdě narazila na kost. A nějaký důstojník a Eddie ho táhli pryč. Pobočníka, teď už skutečně poraněného, postavili na nohy. Mosca se bez odporu nechal dostrkat důstojníkem a Eddiem ke dveřím. Pojednou se Mosca prudce otočil a přeběhl místnost. Pobočník stál už zpříma. Mosca ho z rozběhu udeřil co nejtvrději do boku a oba upadli na zem. Pobočník vykřikl bolestí. Pohled na Moscův obličej a jeho výpad proti bezbrannému muži ostatní tak vyděsil, že na vteřinu ztuhli jak přikovaní. Pak se sesypali na Moscu tři důstojníci, když cpal prsty adjutantovi do ucha a snažil se mu urvat půlku obličeje. Jeden Moscu omráčil ranou do spánku a pak ho vyvlekli dolů po schodech a z klubu ven. Nebyl to od nich akt msty, pomáhal jim i Eddie. Na chladném nočním vzduchu se Moscovi v hlavě rozjasnilo.

Mosca s Eddiem osaměli. „Ta poslední rána všechno úplně shodila,“ řekl Eddie. „Copak ti nestačilo, co už dostal?“

Mosca řekl: „Chtěl jsem toho parchanta oddělat, abys věděl.“ Ale nyní nastoupila reakce. Když si zapaloval cigaretu, nemohl potlačit třes rukou a po těle mu vyrážel studený pot. Prokrista, říkal si, kvůli pitomé rvačce, a pokoušel se ruce ovládnout.

Stáli spolu na temné ulici. „Zkusím to spravit,“ řekl Eddie, „ale u armády máš utrum. Je ti to jasné? Teď už na nic nečekej, zítra odpal do Frankfurtu a snaž se z nich vyrazit to povolení k sňatku. Já tě tady budu krýt. Nestarej se o nic jiného než o své doklady.“

Mosca se chvíli zamyslel. „Myslím, že máš pravdu. Díky, Eddie.“ Z jakéhosi důvodu si s Cassinem potřásl rukama, poněkud rozpačitě, neboť věděl, že Eddie udělá všechno ve svých silách, aby mu pomohl.

„Jdeš teď domů?“ zeptal se Eddie.

„Ne,“ řekl Mosca, „musím mluvit s Jürgenem.“ Otočil se a odcházel od Eddieho, pak ještě na něj přes rameno zavolal: „Zatelefonuju ti z Frankfurtu.“

Na cestu ke kostelu mu svítil chladný podzimní měsíc. Vyběhl do schodů, a ještě než mohl zaklepat, Jürgen otevřel dveře.

„Chovejte se úplně tiše,“ řekl Jürgen, „dcera po velkých obtížích zrovna usnula.“ Vešli do místnosti. Za dřevěnou přepážkou bylo slyšet těžké oddechování dítěte. Mosca v něm postřehl podivné zadrhávání. Viděl, že Jürgen je rozzlobený, skoro útočný.

„Nebyl jste tu dnes večer už předtím?“ ptal se Moscy.

„Nebyl,“ zalhal Mosca. Ale napřed na zlomek vteřiny zaváhal a Jürgen poznal, na čem je.

„Mám pro vás ty léky,“ řekl Jürgen. Byl rád, že Mosca dítě vyděsil a vyprovokoval v něm vztek, aby udělal to, co udělat musí. „Mám ampulky s penicilinem a kodeinové tabletky, ovšem stojí to spoustu peněz.“ Vytáhl z kapsy malou kartónovou krabičku, otevřel ji a ukázal Moscovi čtyři tmavohnědé ampulky a čtyřhrannou krabičku s velkými červenými tabletkami kodeinu. Stále ještě ho cosi nutkalo říci Moscovi, že za penicilin dal jen zlomek ceny obvyklé na černém trhu a že tedy je ‚možná neúčinný; stále ještě váhal, nemá-li mu účtovat za léky přijatelnou cenu. Avšak v okamžiku, kdy váhal, přerušilo pravidelný dceřin dech prudké zalknutí, v místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Postřehl, že se Mosca podíval k dřevěné přepážce, a pak než se kdokoli z nich mohl pohnout, začalo dítě opět pravidelně dýchat hlubokým rytmem spánku. Jürgen se zklidnil: „Přijde to na padesát kartónů cigaret.“ Viděl, jak se na něj soustřeďují drobná černá světýlka v Moscových očích, jako by ho náhle tvrdě prokoukl a pochopil.

„Dobrá,“ řekl Mosca. „Je mi jedno, kolik zaplatím. Víte určitě, že jsou ty léky kvalitní?“

Jürgen mlčel jen chviličku, ale hlavou mu probleskla spousta myšlenek.

Potřebuje tolik cigaret, kolik jen vůbec sežene, pak provede ten obrovský kšeft, který si naplánoval, a do měsíce odejde z Německa. Helia pravděpodobně penicilin vlastně nepotřebuje, brémští doktoři, když vědí, že dívka má amerického přítele, vždycky ordinují penicilin, aby si sami mohli nějaký nechat. A znova si připomněl dceru, ta byla na prvním místě.

„Můžete být klidný. Ručím ti za to,“ řekl Jürgen. „Tenhle pramen mě nikdy nezklamal.“ Položil si ruku na prsa. „Odpovědnost beru na sebe.“

„Dobrá,“ řekl Mosca. „A teď poslyšte. Mám dvacet kartónů, snad ještě nějaké seženu. Jestli se mi to nepodaří, zaplatím vám v asignacích nebo šecích American Express pět dolarů za kartón. Platí?“ Věděl, že jeho nabídka je slušná a že ho Jürgen vlastně okrádá, ale stále ještě byl pod vlivem reakce střetnutí s pobočníkem. Pociťoval nesmírnou únavu, beznaděj, osamocenost. V duchu se před tím malým Němčíkem skláněl, žadonil o slitování, o milost. A Jürgen, který to tušil, se choval s obezřelou arogancí.

„Musím zaplatit v cigaretách,“ řekl Jürgen. „Asi mi budete muset dát cigarety.“

Holčička za dřevěnou přepážkou zakňourala ze spaní. Mosca si vzpomněl, jak Helia naříká bolestí; už dávno ho čeká zpátky doma.

Udělal poslední pokus. „Potřebuju léky ještě dnes.“

Jürgen řekl: „Ještě dnes musím mít cigarety.“ Tentokrát mu z hlasu zazněl zlomyslný tón triumfu, bezděčně, sám nevěděl, že to vyslovil, že se mu tenhle Američan vždycky protivil.

Mosca se přemáhal, aby nic necítil, nic neudělal. Cítil se zahanbený a měl strach z toho, co bude z té rvačky v klubu. Musil si dávat pozor, aby neudělal žádnou chybu. S vážnou tváří, aniž dal najevo zlost nebo pohrůžku, sebral kartónový balíček a strčil si ho do kapsy saka. Řekl zdvořile, rozumně: „Pojďte se mnou k nám a já vám hned dám dvacet kartónů a ty peníze. Pokusím se sehnat zbytek cigaret do několika dní a vy mi pák peníze vrátíte.“

Jürgen viděl, že Moscovi nic nezabrání, aby si léky odnesl. Na okamžik pocítil strach, ochablost v krvi. Nebyl zbabělý, ale žil v ustavičné obavě, že jeho dcera zůstane v této zpustošené zemi sama. Šel za přepážku upravit pokrývky na spícím dítěti a pak za dveřmi druhé přepážky si došel pro klobouk a kabát. Směřovali k Moscovu bytu a nepromluvili na sebe ani slovo.

Mosca nechal Jürgena čekat, než dal Helle: kodeinovou tabletu. Byla doposud vzhůru a ve tmě zahlédl bílý obrys její oteklé čelisti.

„Jak se ti daří?“ zeptal se tiše, skoro šeptem, aby nevzbudil dítě v kočárku.

Zašeptala: „Moc to bolí.“

„Tady máš něco proti bolesti.“ Dal ji jednu velkou červenou kodeinovou tabletku a pozoroval, jak si ji pomocí prstu prostrkuje krkem a pak zapíjí vodou ze sklenice, kterou jí přidržoval u úst. „Hned jsem zpátky,“ řekl ji“

Z kartónů s cigaretami udělal hrbolatý a nevzhledný balík. Donesl ho ke dveřím a podal Jürgenovi, pak si z náprsní tašky vyndal šeky American Express, podepsal je a strčil ty tenké modré papíry Jürgenovi do kapsy. Ze zdvořilosti a trochu ze svědomitosti se zeptal‘: „Nebudete mít potíže kvůli policejní hodině? Nemám vás doprovodit zpátky?“

„Ne, mám na noc propustku,“ řekl Jürgen, a protože mu neskladný balík cigaret v podpaží dodával náladu, dodal s tichým smíchem: „Jako správný kšeftman.“

Mosca ho propustil, zamkl za ním dveře a vrátil se do ložnice. Helia stále ještě nespala. Lehl si vedle ní, ani se nesvlékl. Vyprávěl jí, co se stalo v klubu, a že hned zítra bude muset do Frankfurtu.

„Seženu si ty doklady a za měsíc jsme odsud pryč, odletíme do Států,“ šeptal jí. Vyprávěl jí o matce á Alfovi, a jak ji oba rádi uvidí. Snažil se, aby to znělo jako něco jistého a snadného, samozřejmého. Cítil, že jí stoupla teplota a že je ospalá, a pak se najednou zeptala: „Mohla bych dostat ještě jednu tabletu?“ Vstal, aby jí tabletu podal, a znova jí přidržel sklenici s vodou u úst. A potom než usnula, jí řekl o penicilinu, a aby hned zítra zašla k doktorovi a nechala si dát injekce. „Každý večer ti zavolám z Frankfurtu,“ řekl. „Nebudu pryč ani tři dny.“ Když se ponořila do spánku, že ani nebylo slyšet, jak dýchá, Mosca na židli u okna vykouřil pár cigaret, s pohledem upřeným na rozvaliny města, vystupujícími jasně a svěže ve svitu podzimního měsíce. Pak rozsvítil v kuchyni a do svého modrého sportovního vaku zapakoval pár věcí, které bude potřebovat na cestu. Uvařil si několik vajec a čaj, doufal, že po jídle snáz usne. Znova si lehl vedle Helly a čekal na svítání.

21

Za oponou těžkého spánku z vyčerpání a kodeinu slyšela Helia krátká zlostná zakňourání z hladu. Když úplně procitla, vyvolalo to v ní pocit příjemné starostlivosti, s vědomím, jak snadno může dítě uspokojit; chvíli naslouchala, pak vylezla z postele, aby mu nachystala láhev.

Cítila se slabá, přestože poslední dvě hodiny dobře spala? Ustavičné užívání kodeinu zapůsobilo a otupilo bolest v hlavě a ústech. Sáhla si na tvář a překvapilo ji a polekalo, že ji její prsty tak rychle nahmátly. Přes noc se otok v obličeji ještě zvětšil, a přesto ji to nebolelo. Když čekala, až se dítěti ohřeje mléko, vzala si ještě jednu kodeinovou tabletu a prostrčila si ji krkem s pomocí prstu. Teď sliny polykala s obtížemi. Potom donesla láhev dítěti a v pokoji se rozhostil naprostý klid.

Byla velmi unavená a znova se natáhla na postel. Slyšela, jak se v ostatních místnostech pohybuje paní Saundersová, jak uklízí ve svých dvou pokojích i v jídelně, o kterou se s ní dělili. Helia si říkala, že s paní Saundersovou měli štěstí. A Walter ji má rád. Doufala, že přinese povolení k sňatku a že budou moci odjet z Německa. Měla teď ustavičný strach, spíš o dítě než o co jiného. Kdyby dítě onemocnělo, nesehnali by americké léky. Když šlo o dítě, nemohli by riskovat, že je koupí na černém trhu.

Jakmile se cítila silnější, Helia vstala a uklidila v pokojích, které jim patřily. Potom šla do jídelny. Paní Saundersová seděla u železného sporáku a pila kávu. Jeden šálek s kávou čekal na Heliu.

„Kdy se vrátí váš manžel?“ zeptala se paní Saundersová. „Neměl se vrátit dnes dopoledne?“

„Musí tam ještě pár dní zůstat,“ odpověděla Helia. „Až dnes večer zatelefonuje, už určitě bude mít zprávy. Vždyť víte, jak to s doklady chodí.“

„Řekla jste mu o tom penicilinu?“ zeptala se paní Saundersová.

Helia potřásla hlavou.

„Myslela jsem si, že Jürgen je opravdu váš přítel,“ řekla paní Saundersová. „Jak jen vůbec moh něco takového udělat?“

„Já myslím, že za to nemůže,“ řekla Helia. „Doktor řekl, že se ten penicilin nedá použít, protože nebyl správně uskladněn. Ale penicilin to byl. Jürgen ovšem o tom nemohl nic vědět.“

„Musel to vědět,“ řekla paní Saundersová. A suše dodala: „Až si za ním Herr Mosca dojde, ten spláče nad výdělkem.“

Vedle v pokoji dítě začalo plakat a Helia pro ně šla. Frau Saunders řekla: „Ukažte, podržím vám ho.“ Helia jí podala dítě a došla pro čisté plínky.

Když přinesla do pokoje čisté prádlo, paní Saundersová se nabídla: „Počkejte, já ho přebalím.“ Tento obřad prováděly vždy ráno.

Helia vzala u kamen prázdný železný kbelík a řekla: „Sejdu dolů pro brikety.“

„Ještě na to nemáte dost síly,“ řekla paní Saundersová. Ale přitom lechtala dítě a řekla to jen bezmyšlenkovitě.

Ranní vzduch čišel podzimním chladem, na slunci křehly stromy a opadané listí bylo tmavohnědé a ohnivě červené. Odkudsi k Helle zavanul intenzívní moštovitý pach spadaných jablek; za tyčícími se kopci se zahradami bylo cítit svěžest řeky Vesery, čerstvě omyté podzimními dešti. Na druhé straně Kurfürsten Allee viděla mladou hezkou dívku, jak si pod stromy hraje se čtyřmi malými dětmi, které kopou do uvadlého hnědého listí, vysoko nakupeného jako sněhové závěje. Pak se do ní dala zima a Helia zašla do domu.

Šla dolů po schodech do sklepa a odemkla drátěná dvířka u své kóje. Naplnila kbelík podlouhlými briketami. Pokusila se kbelík zvednout a překvapilo ji, že to nesvede. Vynaložila na to velkou námahu. Všechna síla ji opustila a Helia umdlévala. Chvíli z toho byla vyděšená. Přidržela se drátěné sítě vrátek a zemdlenost se vytratila. Vzala tři brikety a vložila si je do zástěry, jejíž cípy si přidržela, nesla je jako v košíku. Volnou rukou zaklapla zámek drátěných dvířek a pustila se zpátky do schodů.

V polovině schodů posledního patra jí selhaly nohy. Na chvíli se překvapeně zastavila, nevěděla, co s ní je. Strašný chlad jí prostoupil tělo. Jakási velká céva pukla a mozkem jí projela bolest jak železný hrot, takže ani neslyšela, jak jí uhlí padá ze zástěry a sype se dolů po schodech. Když se omráčena hrůzou začala kácet, zahlédla zastřený obličej paní Saundersová naklánějící se přes zábradlí s dítětem v náručí, byly jak v mlze, ale velmi blízko. Vztáhla k nim ruce a dala se do křiku a pak začala padat od zděšené tváře paní Saundersové a od dítěte v bílé peřince, a stále ještě křičíc padala od vlastního křiku, takže ho už neslyšela.

Eddie Cassin chodil sem tam po kanceláři pro občanské pracovníky. Inge trpělivě vysvětlovala komusi na druhém konci drátu, že tu informaci nezbytně potřebuje. Pak byla přepojena na někoho jiného a začala vysvětlovat totéž.

Pokynula Eddiemu, aby šel k telefonu. „Ano,“ řekl Eddie do sluchátka.

Uslyšel mužský hlas, mluvící skoro dokonale anglicky, rezolutní vědomím autority: „Lituji, ale po telefonu podávat informace nemůžeme.“

Eddie věděl, že přít se s tímhle hlasem by bylo beznadějné. Ten tón znal. Byla v něm sebedůvěra člověka přísně dodržujícího zákony a předpisy, které ovládají jeho malý, ale soběstačný svět. Sekl: „Dovolte mi jednu otázku. Manžel, nebo chcete-li, milenec té ženy, která leží ve vaší nemocnici, je ve Frankfurtu. Řekněte mi tedy, jestli je to tak vážné, že bych mu měl zavolat, aby se okamžitě vrátil a šel za ní?“

Rezolutní hlas pravil: „Musím vám doporučit, abyste to udělal.“

Eddie Cassin řekl: „Je tam v důležité záležitosti. Nebude se chtít vrátit, pokud to není naprosto nutné.“

Nastalo krátké ticho. Pak promluvil rezolutní hlas s pozoruhodnou laskavostí: „Podle mě byste mu měl říci, že musí přijít.“

Když dostal spojení do Frankfurtu, požádal, aby ho přepojili na štábní oddělení velitelství. Dotazoval se tří důstojníků, než se dověděl, že Mosca tam byl den před.

Eddie zavěsil. Viděl, jak ho Inge s rozšířenýma očima pozoruje. Řekl: „Podejte mi čistou sklenku.“ Když vyšla, zvedl sluchátko a požádal armádního telefonistu, aby ho spojil s Frankfurtem. Když se Inge vrátila se sklenkou, stále ještě čekal. Dal jí podržet sluchátko a z láhve džinu a konzervy grapefruitového džusu, které měl ve stole, si namíchal silný nápoj. Pak si opět vzal sluchátko. S tím a že nyní pravděpodobně bude v právním oddělení. Když se spojil s právním oddělením, řekli mu, že Mosca před hodinou odešel. Neměli nejmenší tušení, kde právě může být. Eddie zavěsil a dopil sklenici. Namíchal si další drink a znova zvedl telefon. Chvíli přemýšlel a pak, jakmile dostal spojení na Frankfurt, žádal informační středisko v budově I. G. Farben. Ohlásil se nějaký seržant a Eddie mu krátce vysvětlil, proč musí zjistit, kde je Mosca, a požádal ho, aby dal vyvolat drátovým rozhlasem, že Mosca má jít k telefonu. Seržant ho požádal, aby počkal. Pak se vrátil a řekl, že zpráva bude vyvolána a že má zůstat u telefonu.

Eddie dlouho čekal. Dopil už i druhou sklenici. Náhle se v telefonu ozval Moscův hlas: „Haló, kdo tam?“ V hlasu nebylo znát úzkost, jen překvapení.

Eddie chvilku nebyl mocen slova. Pak řekl: „Walte, tady je Eddie. Jak to pokračuje?“

Mosca řekl: „Zatím nevím. Jenom mě honí z jedné kanceláře do druhé. Stalo se něco?“

Eddie si odkašlal. Promluvil nonšalantně: „Myslím, Walte, že to tam budeš muset nechat plavat. Vaše bytná vzkázala Meyerové, že Heliu odvezli do nemocnice. Od Meyerové přinesl zprávu na základnu poslíček a já volal do špitálu. Po telefonu mi nechtěli dát žádnou informaci, ale zdá se, že je to vážné.“

Nastala pauza a pak se z telefonu ozval Moscův hlas, zadrhávající, jako by hledal slova: „Opravdu nic bližšího nevíš?“

„Přísahám bohu, že ne,“ řekl Eddie. „Ale radši se vrať.“

Nastala ještě delší pauza. Potom řekl Mosca: „Chytnu večerní vlak o šesté. Počkej na mě na nádraží, Eddie. Myslím, že přijedu kolem čtyř ráno.“

„Samozřejmě,“ řekl Eddie. „Hned jak zavěsím, zajedu do nemocnice. Platí?“

„Dobrá, Eddie, a díky.“ Na druhém konci to cvaklo a Eddie zavěsil.

Udělal si narychlo ještě jeden drink, inge řekl: „Dnes už se nevrátím.“ Láhev i džus si strčil do aktovky a odešel ze základny.

22

Když Mosca vystoupil z frankfurtského vlaku, byla v Brémách tma. Nebyly ještě čtyři. Na náměstí před nádražím čekal špinavě olivový armádní autobus, bylo ho sotva vidět. Náměstí bylo osvětlené jen několika chabými žárovkami pouličních lamp, které rozsely drobné jizvičky světla v jeho rozích a v ulicích rozbíhajících se od nádraží.

Mosca se podíval do čekárny, ale tam nebylo po Eddiem Cassinovi ani stopy. Rozhlédl se na obě strany po ulici, ale žádný džíp tu nečekal.

Na několik okamžiků zůstal nejisté stát, pak podle tramvajových kolejí šel po Schwachhauser Heer Strasse, a zabočil do dlouhé zahnuté Kurfürsten Allee, aniž si uvědomil, že stále nese svůj modrý sportovní pytel, s pozorností upřenou na cestu mezi troskami strašidelného města. Nikdy potom později nedovedl vysvětlit, proč nešel rovnou do nemocnice.

Když se Mosca blížil k svému domu, zahlédl ve tmě města jediné světlo a poznal, že je to světlo v jeho bytě. Zahnul na štěrkovou cestičku. Když běžel po schodech nahoru, uslyšel plakat dítě.

Otevřel dveře do jídelny a tam uviděl paní Saundersovou; seděla na pohovce čelem k němu, upírala oči na dveře a postrkovala kočárek sem tam po koberci. Dítě plakalo trpělivě, beznadějně, jako by mu nic nemohlo ulevit, nic ho utěšit. Mosca viděl, že paní Saundersová má obličej bílý a stažený únavou, její obvykle upravené, hladce sčesané vlasy byly teď rozcuchané a vlály jí kolem hlavy.

Zůstal stát ve dveřích a čekal, až ona promluví, ale viděl, že je příliš vyděšená a že nic neřekne. Zeptal se: „Jak se jí daří?“

„Je v nemocnici,“ řekla paní Saundersová. „To vím. Jak se jí daří?“

Paní Saundersová neodpověděla. Přestala jezdit kočárkem a přitiskla si ruce k obličeji. Nářek dítěte zesílil. Paní Saundersová začala kolébat trupem dopředu dozadu. „Ach, jak křičela,“ řekla, „jak ta křičela.“ Mosca čekal. „Padala ze schodů a křičela,“ řekla s pláčem paní Saundersová.

Spustila ruce s obličeje, jako by už nemohla dál skrývat svůj zármutek. Znova začala sem tam postrkovat kočárek. Dítě bylo zticha. Paní Saundersová se podívala na Moscu, který trpělivě čekal ve dveřích. „Je mrtvá, zemřela večer. Čekala jsem na vás.“ Viděla, že tam Mosca stále ještě trpělivě čeká, jako kdyby nebyla nic řekla, jako kdyby tam stále ještě čekal, až promluví.

Pocítil jen otupělost, jakoby těsnou křehkou skořápku chránící před bolestí a světlem. Slyšel, jak paní Saundersová znovu říká: „Zemřela večer,“ a věřil jí, ale nemohl to přijmout jako skutečnost. Vyšel z domu a ubíral se temnými ulicemi. Když dorazil k nemocnici, šel podle dlouhého oblouku železného plotu, až se octl u hlavní brány.

Mosca vstoupil do správní budovy. Za stolkem pro noční službu seděla jeptiška ve velkém bílém klobouku, jaký nosí sestry jejího náboženského řádu. Pak na lavici u zdi zahlédl Eddieho Cassina.

Eddie se zvedl a nemotorně postával. Kývl na jeptišku. Ta dala Moscovi znamení, aby šel s ní.

Mosca šel dlouhou zamlklou chodbou za velkým bílým kloboukem. V tichu slyšel vyčerpaný dech spících nemocných. Na konci chodby se proplétali mezi černě oblečenými uklízečkami, které vkleče drhly doběla dlaždice na podlaze.

Zahnuli do jiné chodby. Jeptiška otevřela dveře do malé místnosti a Mosca vstoupil za ní. Couvla stranou a zavřela dveře.

Vkročil do místnosti a v rohu spatřil Hellin obličej zarámovaný bílým polštářem, tělo až po krk zakryté bílým prostěradlem. Neviděl dobře a udělal další krok do místnosti.

Oči měla zavřené a postiženou polovinu obličeje už neměla oteklou, jako by jí otrava a život unikly z těla zároveň. Ústa byla bezbarvá, skoro bílá. Nikde nebyla červená. V obličeji nebylo vidět vrásky, Helia vypadala mladší, než jakou si ji kdy pamatoval; ale výraz byl prázdný a propadliny zavřených očí vyvolávaly dojem slepoty.

Mosca přistoupil blíž a stanul vedle postele a na prahu okna se záclonami, kam neviděl, stála velká váza plná bílých květů. Pohlédl dolů na Heliu a cítil jen zmatek, věděl už, že musí přijmout skutečnost její smrti, ale nevěděl, co sám má dělat, nebyl schopen myslet ani cítit. Smrt ve své násilné podobě mu nebyla neznámá, ale teď spatřil, jak přichází kradmo, poprvé viděl někoho, koho líbal a s nímž se miloval, pojednou nedotknutelného, pociťoval odpor k té mrtvé podobě před sebou, poznal, co se stane s tělem po smrti. Natáhl ruku a dotkl se jejích slepých očí a studené tváře a položil ruku na bílé prostěradlo pokrývající její tělo. Zaslechl podivně praskavý zvuk a trochu prostěradlo odtáhl.

Tělo bylo zavinuté do rubáše z tuhého hnědého balicího papíru a Mosca poznal, že pod ním nejsou žádné šaty. Jeptiška za ním šeptala: „Mnoho lidí si to tak přeje, sami potřebují šaty.“

Stáhl prostěradlo s pyšnou jistotou, s důvěrou v brnění, které si vybudoval proti zármutku, přesvědčen, že ta strašlivá léta, která si uchoval v paměti, ho nyní zaštítí. Ale teď si říkal, Má dost šatů, v kterých může být pohřbena, to pro ni můžu udělat. A náhle mu začato kolovat v krvi tisíce nepřátel, žluč mu stoupla do hrdla, obrovská ruka sevřela tep jeho srdce, zadusila veškeré světlo. Aniž věděl jak, octl se venku z místnosti, opřený o zeď na chodbě.

Jeptiška na něj trpělivě čekala. Nakonec jí Mosca řekl: „Přinesu nějaké slušné šaty; obléknete ji pro mě?“ Jeptiška přikývla.

Vyšel z nemocnice a chodil po ulicích. Vydal se kolem plotu. Přestože se ještě nerozednívalo, uvědomil si, že kolem projíždějí tramvaje a míjejí ho lidé. Skončila policejní hodina. Stále zahýbal do pustých ulic, ale jakmile do nich vykročil, jako by se ze země zavalené troskami a ze zasypaných obydlí vynořovali lidé. Pak se nad zem zdvihlo chladné zimní slunce a bledé světlo a Mosca se octl na kraji města a směřoval do krajiny. Vzduch byl velmi studený. Mosca se vzpamatoval a zastavil se.

Nyní to všechno už přijal a nepřekvapovalo ho, že všechno špatně dopadlo. Zůstávala mu jen beznadějná únava a hluboko uvnitř pocit hanby a provinění.

Přemýšlel, co bude muset udělat; donést do nemocnice tmavé šaty pro Heliu, aby ji v nich pohřbili, zařídit pohřeb. Eddie by mu mohl pomoci všechno obstarat. Otočil se a ucítil cosi na své paži. Podíval se dolů a viděl, že stále ještě nese modrý sportovní pytel. Byl velmi unavený a měl před sebou ještě dalekou cestu, a tak pytel nechal ve vysoké vlhké trávě. Zvedl oči k světlu zmrzlého ranního slunce a vyrazil zpátky do města.

23

Ohromnou hlavní branou ze zčernalého železa projel nepatrný konvoj, vyjel z areálu nemocnice a plazil se do města rozkládajícího se kolem. Šedivé světlo časného rána halilo rozvaliny do přízračných povlaků páry.

Vpředu jela ambulance s Hellinou rakví. Pomalu za ní se sunul džíp otevřený větru, v něm se krčili Eddie s Moscou, aby unikli chladu. Na sedadle vzadu za nimi seděla jen paní Saundersová, zahalená do hnědé armádní přikrývky, která před světem zakrývala smuteční šaty. Za džípem jel malý opel s motorem na dřevoplyn, vypouštějící z komínku sloupeček kouře. V něm seděl duchovní církve, k níž patřila paní Saundersová.

Karavana si razila cestu proti proudu valícímu se k centru města, hřmotícím tramvajím nacpaným dělníky, špinavě olivovým vojenským autobusům; proti lidem, jejichž životní rytmus byl přerušen jen odpočinkem a spánkem a sny. Štiplavý chlad pozdního podzimu, předčasný nepředvídaný chlad, na nějž se nikdo nepřipravil, byl pronikavější než mráz nejhlubší zimy, zledovatěl kov džípu a zmrazoval tělo i ducha. Mosca se naklonil k Eddiemu. „Víš, kde je hřbitov?“ Eddie přikývl. Mosca požádal tupě: „Jeďme rovnou tam.“ Eddie zahnul doleva a džíp vyrazil kupředu, hnal se po široké třídě vinoucí se přes město a dál za ně širokým obloukem. Pak zabočil do úzké postranní uličky, projel otevřenými dřevěnými vraty a konečně zpomaleně dojel na malý trávník před dlouhými hlubokými řadami náhrobků.

Seděli v džípu a čekali. Paní Saundersová odložila přikrývku. Měla na sobě černý kabát, klobouk se závojem a černé punčochy. V obličeji byla stejně šedá jako zimní světlo cezené nízkou oblohou. Eddie a Mosca byli v důstojnickém tmavozeleném.

Ambulance se pomalu přiblížila po rozjezděné silnici a projela hřbitovní branou. Když zastavila, vystoupili z ní řidič a jeho pomocník. Eddie a Mosca jim šli pomoci. Mosca poznal, že jsou to ti dva muži, kteří přivezli Heliu do nemocnice k porodu. Otevřeli obě křídla zadních dveří ambulance, a když vysunovali černou truhlu ven, Mosca a Eddie se chopili rukojetí na konci, kde stáli.

Bylo to drsné dřevo natřené kalnou černí, rukojeti z hrubé litiny v barvě oblohy. Oba muži od ambulance byli přes rakev čelem k Moscovi, ale dělali, jako že ho neznají. Otočili rakev, aby sami šli vpředu. Byla velmi lehká. Ubírali se po pěšině mezi otlučenými a pobořenými náhrobky, až se nakonec zastavili u otevřené jámy. Dva malí Němci s kulatými rameny v čapce a černém saku se opírali o černé srdcovité rýče a pozorovali, jak kladou rakev vedle jámy, kterou předtím vykopali. Za nimi byla hromada hrubé hnědé hlíny.

Branou projel malý opel se sloupcem kouře, který se vzpínal k obloze jak smuteční lano. Duchovní vystoupil. Byl vysoký a hubený a jeho hranatý obličej měl přísný výraz. Kráčel pomalu, trochu sehnutý, svou dlouhou černou sutanu táhl po vlhké zemi. Promluvil několik vět s paní Saundersovou a pak s Moscou. Mosca měl oči stále upřené k zemi. Nerozuměl bavorskému nářečí s důrazným přízvukem.

Ticho v ovzduší bylo prolomeno monotónním, hrdelním hlasem modlícího se pastora. Slyšel slova milovat a modlit se a německé slovo pro modlit se mu znělo jako prosit, slyšel, jak hlas opakuje odpusť odpusť a přijmi přijmi přijmi a cosi o moudrosti a milosrdenství a lásce boží. Někdo mu podal hrst hlíny a on ji hodil před sebe, slyšel, jak udeřila o dřevo, a pak slyšel dopadat další hrstky hlíny. Pak slyšel, jak se pravidelně sypou dolů velké kusy jako mocné malé údery srdce, znějí stále měkčeji a měkčeji, až už se ozýval skoro neslyšný šelest země padající k zemi, a nad bušením krve v hlavě slyšel Mosca pláč paní Saundersová.

Nakonec už kolem sebe nic neslyšel. Jen jejich chůzi. Zaslechl ještě hukot motoru, pak další motor, pak džíp.

Mosca zvedl hlavu. Opar města, které nechali za sebou, se přikradl mezi hroby a náhrobky. Pozvedl oči k neprůhledné obloze bez slunce, jako je lidé zdvihají při modlitbě. V srdci křičel s nenávistí, s bezmocným vztekem Věřím, věřím. Křičel, že věří v pravého Boha, že ho vidí jasně, že vidí pravého tyranského Otce, nemilosrdného, nelítostného, koupajícího se v krvi, topícího se v hrůze a bolesti a vině, stravovaného a sžíraného svou šílenou nenávistí k lidstvu. V srdci i mysli se mu otevřely velké pukliny, aby přijaly Boha, jakého viděl, a pak se před zacloněnou oblohou objevilo bledě nazlátlé slunce a přinutilo ho sklopit oči.

Na zvlněné silnici přes pláň, která se rozkládala před městem, viděl jet do kopce z kopce prázdnou ambulanci a opela. Oba muži s černými rýči zmizeli. Paní Saundersová a Eddie seděli v džípu a čekali na něho. Paní Saundersová si přehodila přikrývku a zahalila své smuteční šaty. Bylo velmi chladno. Pokynul jim, aby odjeli, a díval se, jak špinavě olivový džíp projíždí zvolna branou. Paní Saundersová se otočila, aby se ještě naposledy podívala, ale do obličeje jí neviděl. Oči jí zakrýval černý závoj s hustou nitěnou sítí zastřený mlhou.

A teď, když konečně osaměl, mohl se Mosca podívat na Hellin hrob, na tu navršenou hlínu, hrubé hnědé bláto, které její tělo vytlačilo. Neměl pocit smutku, jen jakési pochopitelné ztráty, jako kdyby už nikdy nemohl chtít něco dělat, jako by na světě nebylo místo, kam by mohl jít. Rozhlédl se přes otevřenou pláň tam, kde začínalo město, pod jehož troskami bylo pohřbeno víc kostí, než kolik by kdy mohla pojmout tato přichystaná posvěcená půda. Vyhaslé zimní slunce zatažené mraky lilo své bledě žluté světlo a Mosca se přes tu pláň pokoušel dohlédnout k vlastnímu životu, ke všemu, co cítil a znal. Pokoušel se dohlédnout přes celý světadíl plný hrobů k hrám svého dětství, k ulicím, jimiž jako chlapec chodil, k lásce, jíž ho zahrnovala matka, k tváři dávno mrtvého otce, k svému prvnímu sbohem. Vzpomněl si, jak matka vždy říkávala: „Ty nemáš otce, ale tvým otcem je Bůh.“ Snažil se proniknout zpátky a najít lásku, kterou tehdy prožíval, proudy lítosti a soucitu, které hloubily studně slzám.

Aby v sobě vzbudil bolest, přemýšlel o Helle, o její tváři tak delikátně křehké, že bez obrany, beze clony masa vystavovala modré žíly smrti a světu. Vzpomínal na její bezděčnou lásku, která jí vytryskala ze srdce jakoby kouzlem, a jak byla osudná, na tu slabost, stejně strašlivou a smrtelnou chorobu v tomto světě, jako je nesrážlivá krev.

Kráčel po úzké stezce mezi otlučenými, zjizvenými, nachýlenými náhrobky zraněnými válkou. Vyšel hřbitovní branou. Cestou zpátky k městu mu v duchu vyvstávaly obrazy Helly, jak vypadala, když se vrátil, jak mu věnovala svou lásku, kterou potřeboval, aby zůstal naživu, jak pocítil nesmírnou úlevu, když ji takto našel, ale teď mu připadalo, že už tehdy věděl, že ji přivede k smrti a do tohoto hrobu.

Potřásl hlavou. Smůla, nic než smůla, říkal si. Vzpomínal na ty nesčetné večery, kdy se vracel k večeři a našel ji na pohovce spící a pak ji položil na postel a odešel a znova se vrátil a ona stále ještě spala, hlubokým silným spánkem, v jehož bezpečí setrvala až do rána. Smůla, říkal si znova, aby se zachránil, ale bez naděje, vědom si toho, jak krutě ji smrt vyrvala ve chvíli, kdy byla úplně sama, bez varování, bez dovolení, aby se očima či rukama dotkla těch několika lidí, které milovala.

Ve chvíli, než vstoupil do města, se pokusil dosáhnout toho druhého Boha, přivolat ho z onoho druhého světa, ze světa, v němž žila jeho matka, světa spořádaných domovů, šťastných, dobře živených dětí, počestných žen bezpečně připoutaných k životu s laskavými manžely a zlatými snubními prstýnky. Pokusil se proniknout k světu oplývajícímu léky, které zmírní skoro každá muka, vyvolat ty mohutné hluboké stíny bezbolestných vzpomínek, které by ho teď zachránily.

A kdyby byl mohl spatřit město rozkládající se pod ním nedotčené, jeho kamennou pokožku nerozervanou, jeho maso tuhé; a kdyby slunce zářilo a z ocelové oblohy tryskalo světlo, a kdyby byl mohl pocítit trochu lásky k těm lidem tápajícím mezi rozvalinami zahalenými zimou, byl by mohl přivolat onoho skrytého Boha, který svou známou pravou tvář ochraňuje trpělivou slitovností.

Mosca přicházel po zvlněném vršku dolů k místu, kde začínala dlážděná ulice. Teď už nebyl s to soustředit myšlenky na žádnou skutečnou Hellinu podobu. Jen jednou v zamlžené ulici si pomyslel jasně a tvrdě, Všemu je konec. Ale i to mu uniklo, ještě než si mohl promyslet, co to znamená.

24

Dal paní Saundersové peníze, aby se starala o dítě, a přestěhoval se zpátky do ubytovny na Metzer Strasse. V následujících dnech chodil spát časně. Večírky právě začínaly, z pokojů kolem něho a pod ním sršela hudba a smích. Všechno to zaspal. Ale v noci, když už ruch radovánek odumřel a ubytovna se ponořila do ticha a temnoty, Mosca se probíral k plnému vědomí. Díval se na hodinky na nočním stolku a ty vždycky ukazovaly jednu nebo dvě hodiny. Pak tiše ležel, bál se rozsvítit lampu, dávala tísnivé, mdle žluté světlo. Nedlouho před svítáním znova usínal a zaspal zmatený lomoz lidí chystajících se k odchodu do práce. Opakovalo se to každou noc. Když se vzbudil, vzal hodinky a přidržoval si jejich drobounký kruh žlutých číslic u obličeje a doufal, že do rána a svítání už chybí jen hodina. A pokaždé si musel zapálit, posadit se, opřít se zády o dřevěnou pelest a připravit se na dlouhé temné hodiny, které bude muset probdít. Poslouchal hrkot vodovodních trubek, dýchání páru vedle v pokoji, jejich ospalé kňourání a chrčení podobné smrtelnému chropotu a tlumeným výkřikům jejich náměsíčné vášně, a pak zurčení vody v koupelně. Ozýval se drobný praskot a drhnutí podlah o stěny, jako by se i ony chystaly k odpočinku. Někdy zaslechl bzukot vzdáleného rádia a pak hlas někoho živého a kroky po chodbě a v ulici pod okny přidušený smích žen odcházejících z ubytovny. A jak začalo svítat, Mosca usínal a probouzel se do ztichlého poledne v prázdném domě, zatímco zimní slunce malovalo stěny jeho pokoje barvou bledého citrónu.

Jedno takové odpoledne čtrnáct dní po pohřbu Mosca uslyšel, jak je ticho přerušeno kroky na chodbě, a pak někdo zaklepal na dveře. Vylezl z postele a oblékl si kalhoty. Šel ke dveřím, odemkl a otevřel.

Ukázal se tam obličej, který viděl jen jednou, ale na který nikdy nezapomene. Honny se svou čepičkou plavých vlasů, masitým nosem a výraznými pihami. Honny se usmál a zeptal se: „Smím dál?“

Mosca ucouvl stranou, pak zavřel dveře. Honny si položil aktovku na stůl a rozhlédl se po pokoji, řekl přívětivě Moscovi: „Je mi líto, jestli jsem vás vzbudil.“

„Zrovna jsem vstával,“ řekl Mosca.

Drobný blondýn pronesl pomalu: „Zarmoutilo mě, velmi mě zarmoutilo, když jsem se doslechl o vaší manželce.“ Nejisté se usmíval.

Mosca se obrátil a šel k posteli. „Nebyli jsme manželé,“ řekl.

„Ach tak,“ Honny si nervózně přejížděl rukou holé čelo, až se dál vzadu dotkl uklidňující hedvábné hebkosti svých vlasů. „Přišel jsem vám sdělit něco velmi důležitého.“

Mosca mu vpadl do řeči: „Nemám žádné cigarety.“

Honny řekl důstojně: „Vím, že nemáte cigarety, že nejste vedoucí vojenské prodejny, vím to od chvíle, co Wolfgang odletěl zpátky do Ameriky.“

Mosca se na něj usmál. „Co tedy?“

„Vy mi nerozumíte,“ řekl rychle Honny. „Přišel jsem vám říci něco o Jürgenovi. Ten penicilin, který vám opatřil, koupil mým prostřednictvím.“ Na chvíli se zarazil. „Jürgen věděl, že je vadný. Zaplatil za něj jen zlomek obvyklé ceny člověku, s nímž jsem ho kontaktoval. Je vám to jasné?“

Mosca se musel posadit na postel. Přitiskl si ruku na jizvu, rozbolel ho žaludek. Najednou se v hlavě rozbušila prudká bolest. Jürgen, Jürgen, říkal si, Jürgen, který pro ně tolik udělal, přispěl k tomu, aby byla Helia šťastná, jehož dceru Helia milovala. Pocítil dávivé ponížení, že ho Jürgen mohl tak podvést a přivést do takového zoufalství. Sklonil hlavu do dlaní.

Honny znova tiše promluvil: „Dověděl jsem se, že jste odmítl další účast v té Wolfově intrice. Nejsem žádný hlupák. Znamená to, že jste mi ušetřil život. Věřte mi, kdybych byl věděl, že Jürgen shání léky pro vás, byl bych mu to zarazil. Dověděl jsem se to až pozdě. Jürgen byl ochoten obětovat mě a byl ochoten obětovat vaši ženu.“ Viděl, že Mosca pořád ještě sedí na posteli s hlavou v dlaních, a tak řekl ještě tišeji: „Mám pro vás dobrou zprávu. Jürgen je opět v Brémách, ve svém starém bytě. Vaše domácí Frau Meyer mu vzkázala, že všechno je v pořádku, že se nemusí ničeho obávat.“

Mosca se zvedl z postele. Řekl klidně: „Není to lež?“

„Není, já nelžu,“ odpověděl Honny. V obličeji smrtelně zbledl a na pleti mu vystoupily pihy jak mastné skvrny. „Jestli se dobře rozpomenete, poznáte, že já nelžu.“

Mosca přistoupil k šatníku a odemkl ho. Měl pocit, že se pohybuje rychle, a přestože ho bolela hlava, připadal si skoro šťastný. Z šatníku vyndal sešitek šeků American Express, pět jich podepsal. Každý zněl na sto dolarů. Ukázal, je Honnymu. „Jestli se postaráte, aby Jürgen sem přišel dnes večer, ty šeky patří vám.“

Honny ucouvl. „Ne, ne,“ řekl, „to nemohu udělat. Jak vás to mohlo napadnout, že bych toho byl schopen?“

Mosca držel modré šeky v natažené ruce a přiblížil se k němu o krok. Honny couval a mumlal: „Ne, to nemohu udělat.“ Mosca viděl, že to neudělá. Vzal se stolu jeho aktovku a podal mu ji. „Tak jak tak vám děkuju za informaci,“ řekl.

Když osaměl, zůstal stát uprostřed pokoje. V hlavě mu bušilo, jako by se mu s každým obrovským úderem jeho srdce naplňovala a vyprazdňovala jakási velká céva. Cítil se trochu zemdlele, jako by jeho plíce nemohly polykat dusný vzduch pokoje. Oblékl se a vyšel z ubytovny.

Venku na ulici ho překvapilo, jak slunce hřeje. Jako by se časná zima, která vpadla do podzimu, už vyčerpala. Zahnul na Kurfürsten Allee ve směru, kde býval jeho domov, a míjel křehké stíny, které vrhaly skoro holé stromy. Až na to bolení hlavy se cítil tak dobře jak už dlouho ne. Říkal si, Dnes budu moct spát celou noc.

Do bytu vešel velmi tiše a zůstal stát přede dveřmi do jídelny. Slyšel skřípot kočárku, a když vstoupil, viděl, jak jej paní Saundersová postrkuje sem tam. Seděla na pohovce, v levé ruce držela knihu, pravici měla na krémovém dřevě kočárku. Seděla zpříma a klidně, její ostře řezaná tvář vyjadřovala důstojné smíření s žalem. Dítě v kočárku spalo. Růžovým čelem probíhaly světle modré žilky a krajka drobnějších žilek na jednom zachvívajícím se očním víčku tvořila jemnou membránu listu.

„Nechybí mu nic?“ zeptal se Mosca.

Paní Saundersová zavrtěla hlavou. „Všechno je s ním v pořádku.“ Odložila knihu, pustila se kočárku a propletla si prsty.

„Dostala jste ode mě ten balíček?“ Před týdnem jí poslal velký kartónový balík potravin.

Přikývla. Zdála se teď mnohem starší. Moscovi připadalo cosi povědomého v tom, jak seděla, i v tom, jak odpovídala.

Aniž se na ni podíval, zeptal se: „Můžete si u sebe nechat to dítě na určitou dobu? Zaplatím vám dobře, kolik si řeknete.“ Měl pocit, jako by mu hlava otékala bolestí, a byl by se rád zeptal, jestli nemá paní Saundersová aspirin.

Zdvihla opět knihu, ale držela ji zavřenou. Na jejím přísném obličeji nebylo ani stopy po tom potměšilém humoru, který u ní vždycky pamatoval. „Pane Mosco,“ promluvila upjatě, „budete-li souhlasit, pokusím se adoptovat vaše dítě za vlastního syna. To by váš problém vyřešilo.“ Říkala to velmi chladně, ale najednou se jí po tváři kutálely slzy. Upustila knihu na zem a rukama se snažila slzy skrýt a zastavit. A Moscovi došlo, co mu na ní připadalo tak povědomé, chovala se jako jeho matka, když ji trápil.

Protože to však jeho matka nebyla a nemohla ho doopravdy dojmout, přistoupil k pohovce a chvíli jí podržel ruku na paži. „Co jsem vám, co jsem vám udělal?“ Měl klidný, vyrovnaný hlas.

Rukama si zarazila a osušila slzy. Řekla klidně: „Nestaráte se o dítě, za celou tu dobu jste nepřišel ani jednou. Co kdyby ona byla tušila, že budete takový? Jak je to hrozné, ona vás oba tolik milovala. Vždycky říkala, že jste hodný, a když padala ze schodů, natahovala ruce po dítěti. Trpěla takovými bolestmi a křičela, ale myslela přitom na dítě. A pro vás teď to, co ona tolik milovala, nic neznamená.“ Nabrala dech a pokračovala hystericky: „Vy jste strašný člověk, podvedl jste ji, není ve vás nič dobrého.“ Odvrátila se od něho a chytila se oběma rukama kočárku.

Mosca od ní ucouvl. Aby jí vyšel vstříc, zeptal se: „Co bych podle vás měl dělat?“

„Já vím, co ona by si přála. Abyste odvezl dítě do Ameriky, zajistil mu bezpečný a šťastný život, tak aby se dožilo stáří.“

Mosca odpověděl prostě: „Nebyli jsme manželé, a proto je dítě Němec. Trvalo by to dlouho.“

„Dobrá,“ řekla dychtivě. „Do té doby se o něj můžu postarat. Uděláte to?“

„Myslím, že to nemůžu,“ řekl. Najednou hleděl, aby už byl pryč. Znova si uvědomoval bolesti hlavy.

Paní Saundersová řekla chladně: „Chcete, abych ho adoptovala?“

Pohlédl na spící dítě. Necítil nic. Vyndal z kapsy podepsané šeky Expressu a položil je na stůl. „Nevím, co se může stát,“ řekl. Šel ke dveřím.

„Kdy se zas přijdete podívat na svého syna?“ Z hlasu paní Saundersové zazníval opět hněv. Obličej vyjadřoval opovržení. Mosca se k ní otočil.

V hlavě mu tvrdě bušila bolest a hleděl být co nejdřív odsud, ale její pohled mu byl nesnesitelný. „Proč neřeknete pravdu, proč neřeknete, co máte na mysli?“ Aniž si uvědomil, že zesiluje hlas, řekl: „Myslíte si, že je to moje vina; myslíte si, že zemřela, protože jsem pro její záchranu dost neudělal. Řekněte mi pravdu. Proto jste tak rozhněvaná, díváte se na mě jako na nějaké zvíře. Říkáte si: Tenhle Američan zabil zas jednoho z nás. Netvařte se, jako byste se zlobila kvůli tomu dítěti, nic nepředstírejte, s tou lží na mě nechoďte. Vím, čemu věříte.“

Paní Saundersová na něj prvně pohlédla pozorněji, přímo do očí. Vypadal velmi nemocný, pleť měl zažloutlou a oči velmi temné, na ústech mu z rozčilení naskakovaly rudé skvrny. „Ne, to ne,“ řekla, „něco tak ošklivého mě nikdy nenapadlo.“ A když to říkala, poprvé si uvědomila, že na jeho slovech něco je.

Teď už se však ovládal. Řekl klidně: „Ukážu vám, že to není pravda.“ Otočil se a šel; slyšela, jak běží dolů po schodech.

Venku na ulici si zapálil a podíval se vzhůru k zataženému nebi a pak před sebe na Kurfürsten Allee. Cigaretu skoro dokouřil, než se pustil zpátky ke své ubytovně v Metzer Strasse. Od hlavy ho bolely i oči a žíly na krku. Podíval se na hodinky. Byly teprve tři. Zbývalo mu ještě dlouho čekat, než bude moci něco provést s Jürgenem.

25

Pokoj byl plný odpoledních stínů. Spolkl trochu aspirinu a lehl si na postel. Překvapovalo ho, jak je unaven. Zavřel oči, zdálo se mu, že jen na chvíli, a uslyšel někoho klepat na dveře, a když oči otevřel, viděl, že už je tma. Rozsvítil stolní lampičku a podíval se na hodinky. Bylo teprve šest. Znova někdo zaklepal a pak se dveře otevřely a vstoupil Eddie Cassin. Byl pečlivě oblečený, oholený a voněl zásypem.

„Prokrista, měl by ses zamknout, když spíš,“ řekl. Pak nenucené: „Jak se daří? Vzbudil jsem tě?“

Mosca si třel tváře. „Jsem v pořádku,“ řekl. Hlava už ho přestala bolet, ale v obličeji měl horkost, ústa vyschlá.

Eddie Cassin hodil na stůl pár dopisů. „Vzal jsem ti poštu. Máš něco k pití?“

Mosca došel k šatníku a vyndal láhev džinu a dvě sklenky.

„Večer bude velký candrbál,“ řekl Eddie. „Přijď taky.“

Mosca potřásl hlavou a podal mu sklenici. Oba se napili. Pak řekl Eddie: „Propouštěcí rozkaz pro tebe je tu do týdne. Adjutant se to pokoušel stornovat, tvrdil, že to byla jeho vina. Ale plukovník řekl, že to nemá smysl.“ Naklonil se k Moscovi: „Řekni si a já nějaké ty listiny ztratím, budeš mít pár týdnů navíc.“

„Na tom nesejde,“ řekl Mosca. Vstal z postele a díval se z okna. V ulicích bylo ještě šero a Mosca zahlédl skupinu dětí, s nerozžatými lucernami čekaly, až se úplně setmí. Vzpomněl si, že několik posledních nocí slýchal jejich zpěv, natolik tlumený, že neprotrhl lehkou blánu spánku chránící jeho mozek, nevzbudil ho, ale nějak mu prosákl do vědomí.

Za jeho zády řekl Eddie Cassin: „Co je s dítětem?“

Mosca odpověděl: „Stará se o něj Frau Saunders.“

Eddie promluvil tiše: „Půjdu se za ní podívat. Nedělej si starosti.“ Odmlčel se. „Je toho na člověka moc, Walte. Chlapi jako ty nebo já jsou od narození smolaři. Jen si s tím nelam hlavu.“

Děti na ulici se seřadily do dvou zástupů a s lucernami stále ještě nerozžatými pochodovaly po Metzer Strasse, až zmizely z dohledu. „Tyhle dopisy jsou od tvé matky. Poslal jsem jí telegram. Myslel jsem, že se k psaní nedostaneš.“

Mosca se otočil čelem k němu. „Jsi dobrý kamarád,“ řekl. „Moh bys mi udělat ještě jednu, poslední, laskavost?“

„Jistě,“ řekl Eddie.

„Ani jsi mi neřek, že Jürgen se vrátil do města. Chtěl bych ho vidět. Můžeš ho přivést sem?“

Eddie se znova napil a sledoval, jak Mosca chodí po pokoji. Napadlo ho, že tu něco není v pořádku. Mosca hlas ovládal, ale oči se mu leskly jak temná zrcátka a každou chvilku mu křeč zkřivila obličej, jako by v něm na vteřinu propukala zběsilost a nenávist.

Eddie promluvil zvolna: „Doufám, Walte, že nemáš za lubem nějakou pitomost. Ten chlap se zmýlil. Nebyla to jeho vina. Vždyť sakra víš, že Jürgen vždycky pro Heliu udělal, co moh.“

Mosca řekl: „Ale k čertu, jenom chci dostat nazpátek cigarety a prachy, co jsem mu za to dal. Proč bych měl mít škodu?“

Eddieho to do té míry překvapilo a tak se mu ulehčilo, že vyjekl úlevou a radostí. „Prokrista, chlape, teď jsi zas normální. Proč bys z toho měl mít kruci škodu?“ V skrytu mysli mu probleskla myšlenka, že v tom je celý Mosca, dávat pozor, aby ho nikdo neošidil, ani když má zármutek. Ale jeho úleva byla upřímná. Rád viděl, že se Mosca konečně zas vrací k normálu. Najednou dostal nápad. Popadl Moscu za paži. „Heleď,“ řekl, „něco ti povím. Jedu s paní Meyerovou na týden do hor okolo Marburgu. Pojeď s námi. Seženu ti holku, doopravdy prima holku. Užijem si legrace, budem mít spoustu jídla od sedláků a chlast. No tak buď kamarád a řekni, že jedeš.“

Mosca se na něj usmál. „Samosebou, jedu,“ řekl.

Eddie se nahlas zasmál. „To je ono, Walte. To je fajn. Ohromné.“ Pleskl Moscu po rameni. „Zítra večer odjíždíme. Počkej, až uvidíš ty hory. To je krása, fakticky krása.“ Chvíli mlčel a pak řekl skutečně láskyplně až otcovsky: „Třeba něco vymyslíme, jak to tvé dítě dostat s tebou zpátky do Států. O to by právě ona stála, vždyť to víš, Walte. Víc než o co jiného.“ Pak s rozpačitým úsměvem: „Pojď se mnou dolů. Jen na jednu sklenku.“

Mosca se zeptal: „Přivedeš sem Jürgena?“

Eddie se na něj podíval zamyšleně. Mosca řekl: „Abych ti řek pravdu, Eddie, jsem s penězi na dně. Musím paní Saundersové nechat peníze na dítě. A potřebuju prachy na tu cestu do Marburgu.“ Zasmál se. „Pokud ten celý týden nezatáhneš sám.“ Vložil do hlasu klidnou upřímnost. „A taky potřebuju peníze na cestu do Států. O nic jiného mi nejde. Zaplatil jsem tomu chlapovi za léky celý majlant.“

Eddie se dal přesvědčit. „Buď bez obav, seženu ho,“ řekl. „Jdu za ním hned teď. Ale potom ty půjdeš se mnou dolů na ten večírek. Platí?“

„Platí,“ řekl Mosca.

Když Eddie odešel, Mosca se rozhlédl po prázdném pokoji. Na posteli uviděl dopisy, jeden sebral a posadil se na postel, aby si ho přečetl. Když dočetl, uvědomil si, že nevnímal ani jednu větu. Znovu se dal do čtení. Snažil se spojovat slova, aby dávala nějaký smysl. Kmitala se před jeho nesoustředěným duchem, prosakovala lomozem ubytovny.

Prosím tě, přijeď, psala matka. Na nic nemysli, přijeď, prosím tě, domů. O dítě se postarám. Můžeš chodit zas do školy, je ti teprv třiadvacet, vždycky zapomenu, že jsi ještě ták mladý, a šest let jsi už z domova pryč. Jestli tě něco trápí, modli se k Bohu, jenom to ti pomůže. Život máš ještě před sebou…

Hodil dopis na zem a natáhl se na postel. Slyšel, jak se dole rozjíždějí večírky, slyšel tlumenou hudbu a rozesmáté hlasy. Znova ho začala bolet hlava. Zhasil světlo. Drobounké žluté číslice na hodinkách ukazovaly půl sedmé. Měl spoustu času. Zavřel oči.

Přemýšlel, jaké to bude, až se vrátí domů, denně bude vidět matku a dítě, najde si jinou dívku a usadí se. Hluboko v sobě ponese tento druhý život, svou nenávist ke všemu, v co oni věří. Jeho život bude jak kámen na hrobě všeho toho, co kdy viděl a dělal a cítil. S údivem myslel na to, co křičel na Frau Saunders. Vytrysklo to z něho. Nikdy ho nic takového ani nenapadlo. Ale teď když pochopil všechny své omyly, přinutil se myslet na něco jiného.

Jak v polospánku se v něm vynořily obrazy Helly nesoucí dítě z lodi a setkávající se s matkou. Pak byli všichni spolu v jídelně a potom jeden druhého měli na očích každé ráno, každý večer. Usnul.

Snil nebo zlomkem svého bdělého vědomí přemýšlel, že je na cestě domů, jak je na dveřích vyvěšen nápis Vítej domů, Walte, že zanechal Heliu živou v Německu a cestou domů mu sen ubral jeden rok. Jako by se nikdy nebyl vrátil k Helle, jako by nikdy nebyla držela v rukou ten šedivý chléb a neupustila ho na podlahu, jako by byl otevřel ty druhé dveře a tam na něho čekali Gloria a matka a Alf a on k nim vstoupil z nočního děsu a oni se vynořili v záplavě prudkého světla. Ale pak jeho matka měla v ruce hromádku fotografií a on zahlédl v rohu kolébku a záda schouleného spícího dítěte a dostal strach a potom si všichni sedli a podávali si fotografie a matka řekla: „Á, co je tohle?“ a on se podíval a viděl se tam ve své polní uniformě s dekou, jak se usmívá nad navršeným hrobem. „To je má třetí oběť,“ řekl a smál se a smál, ale Alf se rozzlobil a postavil se na tu jednu vysokou nohu a křičel: „To už zacházíš daleko, Walte, to už je příliš.“ Všichni vstávali a matka lomila rukama a on viděl svou tvář, jak říká: „Sbohem, sbohem,“ a pak se přes všechno převalila hluboká tma. Ale přišel Wolf se svíčkou a on byl s Wolfem ve sklepě a Wolf zdvihl svíčku do výšky a řekl: „Ona tu není, Walte, tady není,“ a on cítil, jak ho propadávající se suť podlahy stahuje dolů, dolů mimo světlo svíček, a začal křičet.

Probudil se a věděl, že ho nebylo slyšet. V pokoji byla naprostá tma, okenní tabulky natřela noc na černo. Ubytovnou se rozléhaly ječivé výbuchy smíchu. Kolébající se vlny lomozu, hudby, halasných mužských hlasů, nesčetných kroků nahoru a dolů po schodech. Ve vedlejším pokoji slyšel, jak se dva milují. Pak dívka řekla: „Pojďme teď dolů na večírek. Chce se mi tancovat.“ Muž zlostně bručel. A pak dívka: „Prosím, prosím, já si chci zatancovat.“ Postel vzdychla, jak vstávali, pak se dívka smála na chodbě, a znova se rozhostilo ticho a tma.

Eddie Cassin si to nemohl odepřít a zašel se podívat na večírek, než se vydá za Jürgenem, ale měl jen lehkou špičku, když mu padly do oka ty dvě mladé dívky. Nebylo jim víc než šestnáct. Oblečeny byly naprosto stejně, měly drobné modré kloboučky, přiléhavá modrá sáčka šitá u krejčího, bílé blůzy z padákového hedvábí, pohled na ně ho vzrušoval. Jejich pleť a vlasy ladně kontrastovaly s oděvem jemně růžovými a krémově bílými odstíny a do čela jim visely lokny jak zlaťáky. S některými muži tančily, ale odmítaly něco pít, a pokaždé když hudba dohrála, přistoupily k sobě, jako by jedna v druhé nacházela oporu počestnosti.

Eddie je nějakou dobu pozoroval, usmíval se, promýšlel, jak zaútočí. Potom šel k té hezčí a požádal ji o tanec. Nějaký muž zaprotestoval: „Hej, Eddie, tuhle jsem přived já.“ Eddie řekl: „Buď bez obav, já to zařídím.“

Při tanci se jí zeptal: „To je vaše sestra?“

Dívka přikývla. Měla troufalý obličej a v něm výraz polekané povýšenosti, kterému tak dobře rozuměl.

„A ona vám je pořád v patách?“ zeptal se Eddie a v jeho hlase zazněl kompliment, pobídka diskrétně zlehčit svou sestru.

Dívka se usmála s nevinnou naivitou, která mu připadala okouzlující. Řekla: „No, sestra je trochu moc bázlivá.“

Deska byla u konce a Eddie se zeptal: „Neměly byste vy a vaše sestra nic proti malé večeři u mě na pokoji?“ Okamžitě se vylekala a zavrtěla hlavou. Usmál se na ni svým otcovsky milým způsobem, v jeho jemné tváři bylo skoro otcovské pochopení. „Já vím, co si myslíte.“ Dovedl ji k Frau Meyer, která popíjela s dvěma muži.

„Paní Meyerové,“ řekl, „tahle holčička má ze mě strach. Odmítla mé pozvání na večeři. Ale jestli půjdete vy a budete jí dělat garde, myslím, že bude pro.“

Frau Meyer vzala dívku kolem pasu. „S tímhle si nelamte hlavu. V tomhle domě je to slušný chlap číslo jedna. Půjdu s vámi. Ten má to nejlepší jídlo, takové jste vy holky neochutnaly od té doby, co vás balili do plenek.“ Dívka se zarděla a šla pro sestru.

Eddie přistoupil k muži, který dívku přivedl. „Je to v suchu,“ řekl. „Jděte s Meyerovou ke mně na pokoj. Řekni jim, že přijdu později.“ Eddie zamířil ke dveřím. „Něco nechte pro mě,“ řekl se smíchem. „Jsem zpátky za hodinu.“

Mosca pozoroval z okna město. Daleko za rovinou, na níž se rozkládaly rozvaliny městského centra, viděl dlouhou šňůru zelených a žlutých světýlek, šíp na napjaté tětivě namířený k ozářeným oknům na Metzer Strasse. Věděl, že jsou to děti se svými lucernami. Chtěl slyšet jejich zpěv, ale ten přehlušovaly výbuchy smíchu, halas večírku, hudba a nevyrovnaný dupot tancujících, tlumený vábivý chechtot opilých žen.

Nechal okno otevřené a vzal si holicí strojek a ručník a šel do koupelny. Také dveře u koupelny nechal otevřené, aby slyšel, kdyby někdo vešel do pokoje.

Důkladně se umyl, voda ho chladila do rozpáleného obličeje. Pak se holil a přitom si prohlížel své klidné hladké rysy, dlouhý tenký nos, dlouhá tenká ústa s takřka bezbarvými rty, zapadlé černé oči a do tmavá osmahlou pleť, teď zšedlou od únavy a posetou horečnatými boláky.

Opláchl si mýdlo s obličeje a pak se na sebe ještě dlouho díval. Překvapilo ho, jak mu jeho tvář připadá cizí, jako kdyby ji dosud nikdy doopravdy neviděl. Otočil hlavu, aby se prohlédl i z obou stran z profilu, aby viděl, jak vysedlá nadočnice vrhá stíny na čelist. Prohlížel si tu sveřepost a zlobu, temné záblesky v černých očích, pevnou a surovou bradu. Couvl a natáhl ruku, aby zakryl tvář v zrcadle, ale s údivem zas ruku spustil, než se ještě dotkla skla. Chvíli se usmíval.

V pokoji bylo chladno. Vzduch se chvěl podivným bzukotem. Šel k oknu a zavřel. Bzukot ustal. Zelená a žlutá světýlka, sunoucí se přes zbořeniště, byla teď už mnohem blíž. Podíval se na hodinky. Bylo skoro osm. Připadal si najednou zesláblý a horečný, bylo mu nevolno a musel si sednout na postel. Bolest potlačená aspirinem opět prorazila v ustavičné bušení v hlavě, a v strašlivém zoufalství, jako kdyby byl přišel o poslední naději na spásu, byl si najednou jistý, že Jürgen nepřijde. Bylo mu velmi chladno, šel k šatníku a oblékl si svou starou zelenou blůzu, co měl na frontě. Z prázdného kartónu od cigaret vyndal maďarskou pistoli a zastrčil si ji do kapsy. Všechny své cigarety nacpal do malého kufříku, přibalil k nim své holicí potřeby a skoro plnou láhev džinu. Pak si sedl na postel a čekal.

Eddie Cassin zaparkoval džíp před kostelem. Vešel postranním vchodem a po schodech vylezl nahoru do věže. Zaklepal na dveře; nikdo neodpovídal. Čekal, znova zaklepal. Za dveřmi se ozval nečekaně zřetelný Jürgenův hlas: „Kdo tam?“

Eddie řekl: „To jsem já, Cassin.“

Jürgenův hlas se tázal: „Co si přejete?“ Eddie Cassin řekl: „Frau Meyer mě posílá se vzkazem.“

Zástrčka vyklouzla a dveře se otevřely. Vedle nich stál Jürgen a čekal, až Eddie vstoupí.

V místnosti bylo šero, až na malou stolní lampičku v rohu, a pod lampičkou na malé pohovce Jürgenova dcera držela v rukou pohádkovou knížku. Opírala se o velké polštáře naskládané u zdi.

„Tak tedy, o co jde?“ ptal se Jürgen. Vypadal mnohem starší, jeho drobná postava ještě víc zhubla, ale jeho tvář byla stále ještě plná sebedůvěry, hrdosti.

Eddie Cassin natáhl ruku. Jürgen mu rukou potřásl. Eddie řekl s úsměvem: „No tak, vždyť se známe už tak dlouho, tolikrát už jsme spolu pili. Co to, že se ke mně takhle chováte?“

Jürgen se zdrženlivě usmíval: „Jo, pane Cassine, dokud jsem pracoval v Metzer Strasse, byl jsem docela jiný člověk. Ale teď.

Eddie řekl zvolna, upřímně: „Vždyť mě znáte, víte, že bych vás nepodved, Přišel jsem kvůli vám. Můj přítel Mosca chce zpátky své peníze a cigarety. To, co zaplatil za ty vadné léky.“

Jürgen ho upřeně pozoroval, pak řekl: „Samozřejmě, vrátím mu to. Ale povězte mu, že ne hned. Teď nemůžu.“

Eddie řekl: „Chce, abyste za ním přišel dnes večer.“

„Ach to ne, to ne,“ odporoval Jürgen. „Za ním nepůjdu.“

Eddie se podíval na Jürgenovu dceru ležící na pohovce. Oči se jí rozšířily v prázdném pohledu. Nebylo mu z toho dobrě.

„Pane Jürgene,“ řekl, „Mosca se mnou zítra odjíždí do Marburgu. Až se vrátíme, odlétá do Států. No a jestli dnes večer za ním nepřijdete, přijde on sem. A jestli se rozzlobí, poděsí se to děťátko, až se bude s vámi hádat.“

Tenhle argument zapůsobil, jak očekával. Jürgen pokrčil rameny a šel si pro kabát. Potom přistoupil k holčičce.

Eddie je pozoroval. Jürgen ve svém těžkém plášti s kožešinovým límcem a hladce sčesanými kaštanovými vlasy s výrazem klidné důstojnosti a solidnosti pokorně, smutně poklekl a šeptal děvčátku do ucha. Eddie věděl, že jí určuje signál, na nějž děvčátko, až se on vrátí a zaklepe na dveře, odšoupne železnou zástrčku. Viděl, jak ho dívčiny prázdné oči pozorují přes otcovo rameno, a napadlo ho, co kdyby signál zapomněla, co kdyby už nikdy nešla otevřít na otcovo klepání.

Jürgen vstal a vzal si aktovku a oba vyšli. Jürgen zůstal stát, čekal, až z druhé strany dveří uslyší, jak železo klouže po dřevě, až pozná, že je dcera před světem uzamčena.

Nastoupili do Eddieho džípu. Za jízdy temnými ulicemi se Jürgen najednou zeptal: „Zůstanete se mnou, až s ním budu mluvit?“ A Eddie odpověděl: „Jistě, nemějte strach.“

Ale v Eddiem Cassinovi se pojednou začal vzmáhat neurčitý nepokoj. Vjeli do světel na Metzer Strasse a světel ubytovny. Eddie s džípem zaparkoval a vystoupili. Eddie se podíval nahoru. V Moscově pokoji byla tma. „Možná že je na večírku,“ řekl Eddie.

Vešli do ubytovny. Na prvním odpočívadle řekl Eddie Jürgenovi: „Počkejte tady.“ Šel se podívat na rozjařenou společnost, ale po Moscovi tam nebylo ani vidu. Když se vrátil na chodbu, Jürgen na něj ještě čekal. Viděl, jak je v tváři bledý, a najednou se Eddieho zmocnila děsivá předtucha nebezpečí. Hlavou mu problesklo všechno to, co Mosca řekl, a teď cítil, že to všechno bylo neupřímné. Řekl Jürgenovi: „Pojďte, vemu vás zpátky domů, není tady. Jen pojďte.“

Jürgen řekl: „Teď ne, radši to skončeme. Já se nebojím. Už žádné…“

Ale Eddie Cassin začal tahat Jürgena dolu ze schodů. Měl jistotu, skoro drtivou jistotu tušené hrůzy, a pak pojednou slyšel nahoře nad jejich hlavami Moscův hlas, jak chladně a s potlačenou zběsilostí mluví: „Eddie, ty zasranče, nech ho být.“ Jürgen a Eddie se podívali nahoru.

Stál na odpočívadle přímo za nimi a v chabém světle chodby byla jeho tvář chorobně žlutá. Tenká ústa měl rozpukaná dvěma velkými rudými opary. Stál nehybně. V zelené vojenské blůze vypadal statnější, než byl. „Pojďte nahoru, Jürgene,“ řekl. Jednu ruku schovával za zády.

„Ne,“ odmítal Jürgen nejistým hlasem. „Odcházím s panem Cassinem.“

Mosca řekl: „Eddie, ustup z cesty. Pojďte sem nahoru.“

Jürgen se chytil Eddieho za paži. „Nechoďte ode mě,“ prosil, „zůstaňte tady.“

Eddie vztáhl ruku k Moscovi a řekl: „Walte, prokristapána, Walte, nedělej to.“

Mosca sestoupil o dva schody. Eddie se pokoušel Jürgenovi vytrhnout, ale Jürgen mu svíral paži a křičel: „Nenechte mě tu stát samotného… Nenechte, nenechte…“ Mosca sestoupil o další schod. Oči měl černé, neprůhledné, červené opary na ústech mu žhnuly ve světle chodby. Najednou se mu v ruce objevila pistole. Eddie odskočil od Jürgena a Jürgen, už sám, se zoufalým výkřikem se pokusil otočit, pokusil se seběhnout po schodech. Mosca vypálil. Při prvním kroku padl Jürgen na kolena. Zvedl hlavu, zastřené modré oči zíraly vzhůru, a Mosca znova vystřelil. Eddie Cassin vyběhl po schodech kolem Moscy a běžel až k bytu v podkroví.

Mosca zastrčil pistoli zpátky do kapsy. Jürgenovo tělo leželo natažené na odpočívadle, hlava mu visela přes schod dolů.

Z místnosti dole vyrazila mohutná vlna smíchu, gramofon spustil břeskný valčík, rozléhal se hřmotný dupot a občas hlasité zajódlování. Mosca rychle vyběhl po schodech k sobě do pokoje. Oknem vnikaly dovnitř hluboké stíny. Čekal a naslouchal. Přistoupil k oknu.

Žádný poplach nepropukl, jen po rozvalinách města, po vysokých hromadách suti lezly roje jiskřivě zbarvených housenek, blikavé lucerny ozařovaly schylující se zimní noc dlouhými konfetami zelených plamínků. V obličeji i na těle ho zaplavil pot. Roztřásl se, obrovská kroužící temnota mu sevřela žaludek, otevřel okno a čekal.

Teď už slyšel dole v ulici děti zpívat. Lucerny, které vidět nemohl, se mu houpaly v hlavě i srdci, a když chór ztichl, pocítil nesmírné uvolnění od strachu a napětí. Ovanul ho chladný vzduch, a nevolnost a temnota se vytratily z jeho těla.

Sebral přichystaný kufřík a seběhl ze schodů přes Jürgenovo tělo, kolem halasu zábavy. Nic se zatím nezměnilo. Vyšel z ubytovny a zamířil přes černou pláň rozvalin, pak se ještě naposledy podíval zpátky.

Čtyři rozsáhlá patra světel chrlila planoucí štít proti temnotě města a noci, a z každého poschodí se valila dlouhá houpává vlna hudby a smíchu. Stál mimo ten štít světel a nehryzlo ho svědomí, jenom si říkal, že už nikdy neuvidí své dítě ani Eddieho Cassina, svou zem ani rodinu. Nikdy už neuvidí hory kolem Marburgu. Nakonec se stal sám nepřítelem.

Před ním se daleko za zbořeništi namáhavě šplhaly k černé řítící se zimní obloze zelené a červené lucerny dětí, ale jejich zpěv už neslyšel. Otočil se od nich a zamířil k tramvaji, která ho doveze na nádraží.

Všechno to už důvěrně znal, to loučení s časem a místem a vzpomínkou, a nepociťoval smutek ani zmarnění, teď, když konečně nikdo, žádná bytost neusměrní nikam jeho kroky, jen vítr ženoucí se přes ten zpustošený světadíl, který už nikdy nebude moci opustit. Zahlédl před sebou kulatou jasnou zář reflektoru tramvaje a zaslechl chladný křišťálový cinkot jejího zvonku. Ze zvyku se rozběhl, aby ji chytil, až mu kufřík narážel do nohy, ale po několika krocích se zastavil, pochopil, že je úplně jedno, chytne-li tuhle nebo až tu příští.

MARIO PUZO TEMNÁ ARÉNA

EDICE SPIRÁLA

Z anglického originálu The Dark Arena (Dell Publishing Co. Inc. New York 1970) přeložil František Jungwirth. Ilustrace, obálka a typografie Zdeněk Ziegler. Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1980 jako svou 4534. publikaci. Odpovědná redaktorka Eva Ruxová. Výtvarný redaktor Rostislav Vaněk. Technický redaktor Václav Oulík. Vytiskla Státní tiskárna, n. p., závod 2, Praha 2, Slezská 13. AA 14,48 (text 13,88, il. 0,50), VA 14,96. 605/22/826. Stran 272. 13/34. Vydání první. Náklad 50 000 výtisků. 22 – 061 – 80 Kčs 22, –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai