Na lepším

Karel V. Rais

JAROSLAVU VRCHLICKÉMU

z úcty a lásky

I

Stíny jabloní nevysokých, ale rozkleslých na zahradě kolem samoty u Voralů bledly a ponořovaly se v hustý trávník, k němuž se schýlilo již první jemné šero podvečerní.

Dvě děti, jež se s jekotem a bujným smíchem honily mezi stromy, mrštně se zatáčejíce kolem kmenů jejich, usatoněny, udýchány náhle se zastavily, a hlasitě vydechujíce, utíraly si zpocená, do tmava zardělá líce, osvětlená mdlým svitem západu. Dvoje svítící dětské oči se zahleděly v daleký široký dol, na jehož pozadí se rozpínala běložlutá, již ani nesršící obloha. Slunce se již před hodnou chvílí smeklo po ní do hlubin; poslední mdlé konce jeho paprsků zápasily s tichým šerem letního podvečera, v němž odpočíval pěkný dol, v dáli kolem dokola obložený mírnými, zprohýbanými vlnami pahrbků, na jejichž bocích i temenech se temněly kusy lesů.

Uprostřed roviny, v dlouhé příčné řadě seděly bílé domky městečka Libočan; mohutné, ztemnělé staré kmeny se široce rozpínaly kolem rudé střechy zámečku, za nímž se tyčil tmavý komín tovární. Doleji, u kostela, jehož nevysoká, špičatá věž se šedě leskla, byly seskupeny největší domy kamenné, patrové; dále do městečka kamenných staveb ubývalo, jen sem tam se bělely mezi řadou domků dřevěných, jejichž skloněné střechy zapadaly do stromů zahrad. V pozadí Libočan, na západní výšince seděla ves Lhota, vpravo na samém podlesí Pastviny, nad nimiž se právě prořídila večernice, a ještě dále k severu byl chumel stromů a střech, značící obec Horku. Dole v rovině, na severovýchodě městečka, v lánech polí a luk, v nichž se černala stromořadí, pod řadami vysokých topolů se krčila stavení Bystrého; bílá kaplička uprostřed vsi se hlásila až do dálky. Na jihu, nahoře na podlesí, dřímalo několik samot.

- 1 -

To všecko měly Voralovy děti před sebou jako na velikém obraze, před nímž rozestřena byla pole i luka, a u Bystrého i tmavě modrá hladina rybničná.

Samota u Voralů patřila k Polánce, dědině tři čtvrti hodiny východně od Libočan, o několika jen staveních, jež se rozběhla na bocích zprohýbaného návrší; borový les tu tam zabíhal až k samým chalupám a barákům.

U Voralů byli na planince, tři čtyři minuty od dědiny. Nevelká, všecka dřevěná, hodně schýlená chalupa měla roubenou světnici, z níž dvě čtyřtabulková okna hleděla do roviny k Libočanům, dvě boční na hrbolatou křivou zásep, na rozjezděný dvůr a na palouk, nad nímž se klonily staré štěpy.

Voralovy děti pobloudivše očima v dáli, zahleděly se do vůkolních polí, dosud oživených. Úvozem směrem k Libočanům se ploužil vůz, naložený mandeli obilí; jeho kola i žebřiny zapadaly mezi vysokým obilím. Na jednom poli nakládali; muž, zpola svlečený, stál na voze, a dvě ženy honíce se od snopu k snopu, mu podávaly. Na jetelišti stál vůz s žebřinkou, krávy u voje pohružovaly hlavy do hromady jetele, a nabravše plné tlamy stvolů, jaře je povznášely; hospodář se kosou rozpřáhal do jetelového houští.

Na veliké ploše panského lánu hromada lidí, mužů i žen, stavěla snopy do mandelíků; šafář zahnutou hůl maje pověšenu na levé paži, stál u nich a bílé chumáče kouře se mu ploužily od hlavy do čistého vzduchu.

Vtom se zas Voralovy děti, Manka i Váša, jako když mezi ně

střelí, znova daly do honěnky...

Byly tuze po domácku: Manka asi desetiletá, jen v krátké modračce a v košili, Váša, starší, v štrukskách s velkými záplatami, kolem nichž se však látka již velmi roztřepila, s jednou šlí přes umouněnou, rozhalenou košili. Bosy byly, nohou tuze umuděných, zaprášených, Manka bez šátku, Váša bez čepice; měly světlé vlasy, Vášova krátce ostříhaná hlava byla skoro bílá, zato Manka měla na hlavě

hnízdo rozcuchané, jemné, třpytné chumáčky se nad ním třepotaly a vzadu visely dva nevelké, počechrané copánky, jeden svázaný bílou, druhý černou tkaničkou.

- 2 -

Opět s jekotem a smíchem běhaly mezi stromy, schovávaly se za jejich kmeny a zabočovaly sem tam, jen aby se popletly v letu. Vtom na záspi povstalo třetí dítě a klusalo k nim. To bylo děvčátko sotva čtyřleté, také světlovlasé, v jediné krátké sukýnce a košilce; všecko bylo na něm usmoleno, i tváře mělo, jako by je bylo pohružovalo do rozdělané hlíny.

„Já se chci taky honit!“ křičelo, nemotorně cupajíc k palouku. Druhé si ani nevšimly; teprve když děvčátko začalo jim v letu překážeti, Váša křikl: „Julko, sedneš někde, ať se nesvalíš!“ a zabočily o kus dále, aby měly pokoj. Ale Julka cupala za nimi, marně se uhýbaly, v minutě zas byla u nich.

„I tak toho nechme, když se cikáně pořád plete,“ broukla Manka a sedla si pod jabloň; opřevši se o skloněný kmen přitáhla kolena a rozdivělé vlasy si odhrnovala z čela.

„Proč si nehraješ sama?" na Julku se oškroukl Váša, a našed na trávníku suchý prut, švihal jím do prázdna, až to hvízdalo. Julka sebravši pod jabloní padanče, rychle se do něho zahryzla.

„Necháš to, zahodíš to, nevíš, že bys dostala zimnici?" ječela na ni Manka, a když malá neposlechla, vytrhla jí padanče a zahodila je, jak daleko mohla. Julka zakrabila: „Počkej, já to řeknu, bylo zralé, jako cukr!“ a hledala jiné. Ale Manka jí brala jedno za druhým a házela je do polí. Julka se dala do vřeštivého breku.

Od Libočan přiletěl hlahol klekání a ve chvilce se také na Polánce plačtivě rozklinkal zvonek. Manka pokřižovavši se, oči vyvalujíc, polohlasně kárala maličkou: „Budeš už mlčet? že si pro tě přijde klekánice! Už chodí —

slyšíš?"

Julka přestala vřeštět, a rychle si utřevši oči, zadívala se v dál.

„Vidíš, u dědečka je už skoro tma —" ke Lhotce ukazovala Manka.

Ve chvilce děti seděly vedle sebe na kraji palouku a hleděly do zašeřených polí. Na panském bylo již ticho. Z dálky zněl hrkot a vrzot vozu, plížícího se na štěrkované silnici. Cvrčkové na všech stranách svištivě brousili, i křepelka se hlučně ozvala a dále nad lukami se rozkvílela čejka.

- 3 -

Obloha byla vysoko, hladká, všude stejně svěže modrá; několik hvězd si již proďubalo vyhlídku.

Vtom děti sebou škubly — nad borovinkou, na vršku za Voralovou samotou se hlučně ozval drsný krákot vraní. Krá — krá — zapadalo v les. Z luk zavál vlažný dech...

Děti stuleny upřeně hleděly do šira, až Manka vyskočila a křikla: „Maminka!“ A již letěly všecky tři. ženština, jež se zprava po pěšině blížila, byla pod nákladem zle ohnuta; veliký ranec trávy, loktuší spoutaný, tlačil ji k zemi.

„Neleťte, ať se Julka nesvalí!“ usupaná křičela v ústrety běžícím dětem.

„Maminka, maminka!“ jásala maličká a již se mateře chytila za modračku.

„Tatínek ještě nepřijel?" jdouc zvolna, krok jako krok, ptala se matka.

„Nepřijel,“ odpověděli všichni a Julka hned spustila žaloby.

„I vždyť já jsem je slyšela ječet,“ mrzutě vyčítala matka; „už

byste, halanti, mohli mít rozum.“

„My už, maminko, máme hlad!“ zaškemral Váša.

„Dočkej a jdi radši otevřít stodolu!“

Váša letěl a Manka se pustila za ním.

„Ještě nemáš dost? Počkej, počkej!“ a Voralka zvolna šla po záspi. Vstoupivši do stodoly do tmy, postoupila k přístodolku a pozpátku se spustila na ranec trávy; jen to žuchlo. Zůstala chvilku, jen hlasitě vydechujíc.

Rozvázavši uzly na prsou, pravila znavena: „To se člověk naškube, než toho tu hromadu natrhá!“ a těžce povstávala.

„Je hodně trávy v bandorách?“ tázala se Manka.

„Toť! Kdybyste byli co nač, sami byste s Vaškem na ni chodili, hromadu byste jí mohli natrhat; tam to jen překáží, dobytek to rád, a krmení by zůstalo víc na zimu. Ale kdepak vy!“ a již děti strkala ze stodoly. Jenom Julka se jí sukní nespustila.

„Tak pojď, pojď, má hlavičko, pojď!“ hladíc ji po hlavě, zamazlila se matka, „máš už hlad, viď?“

- 4 -

Bosé nohy Voralčiny ztěžka tlapaly do hrbolců záspi ; jak se rozhlížela dvorem, velké oči jí zasvítily.

Děti běžely rovnou do světnice, ale matka zašla do sklepa; ve chvilce byla však zpátky, nesouc tři hliněné hrnky studeného mléka. Dostala Manka, dostal Váša, z třetího matka upila a podala ho Julce. Sama každému přinesla lžíci, krajíc chleba a řekla: „Tak jezte, ať

nenaříkáte!“

Ve světnici bylo hodně temno.

Manka se usadila u stolu, Julka se postavila k lavici pod oknem, Váša si s večeří šel ven na práh. Nadrobili chleba a činili se, až jim po bradách teklo. Hospodyně přinesla ještě hliňák sobě, a usednuvši na špalíček v koutě za velkými kamny, přikusujíc z krajíce, pila. Sotvaže však učinila několik loků, přistoupila k oknu a zahleděla se do večera.

„Ten dlouho nejede,“ povídala mrzutě, „už by tu mohl být dávno!“ a opět šla za kamna. V koutě za policí zahrkalo, a již hodiny chrchlaly osm.

„Julko, pomalu, ať se mi nepoleješ,“ z myšlenek se náhle vytrhla Voralka, a pozorujíc, že Manka již dopíjí, pravila jí: „Nezapomeň

dříví na ráno!“

Manka řekla: „Zaplať Pánbůh!“, hrnek postavila na lavici u kamen a již letěla. Matka strčila nedojedený chléb do kapsy a u chlebové peci odestýlala nízkou, velkou postel. Pootevřenými dveřmi Váša houkl do světnice: „Tatínek jede!“

„Tak pomoz!“ křikla za ním Voralka a šla odestlat druhou. Zastavivši se u Julky, sáhla na lavici a broukla: „Tys tu pěkně nacejkala

— nemůžeš si s tím sednout ke stolu?“

Děvče honem pozdvihlo sukýnku a utíralo.

„Tak, tak, jenom sukní všecko otři — ať se máma třeba krvavýma rukama dopírá!“

Odestlavši, šla ven; Julka nechavši večeře, uháněla za ní. Na síni se potkala s Mankou, jež nesla do světnice náruč dříví.

„Jen lítej teď v noci, však on se ti netopejr zaplete do vlasů!“

hubovala malou.

Na dvorku již otec s Vášou odváděli krávy do chléva.

- 5 -

V temné modři nad západem byl narýsován úzký, ostrý srpek měsíčný. Cvrčci ještě jemně cikali a v širu řehtal chřástal. Od „panského“ se hlučný psí štěkot rozletoval tmou, již prolínal vlhký chlad. Voralka otevřela vrata stodoly, a tatík táhna oj, Váša vzadu tlače, vezli vůz dovnitř. Vrata opět zavrzla a zabouchla.

„Copak, že tak pozdě?" zavřevši, ptala se Voralka.

„I prosím tě, než se dojede, trvá to chvíli!“

Hospodyně opět uháněla do světnice a Julka klopýtala za ní. Hospodář vyšel na dvůr, rozhlédl se, pohleděl k nebi, na jehož tmavé

modři se již probělávala i Mléčná cesta, a posunuv čepici do týla, usedl před hranici dříví na veliký špalek. žena se vrátila v minutce, nesouc mu večeři jako prve dětem, jenže nádoba i krajíc byly větší. Hliňák si dal mezi kolena, vytáhl zavírák a drobil si do mléka. žena zaskočivši do síně pro dojačku, uháněla do chléva; ještě zanesla kravám koš trávy a hned potom mléko zacrčelo a zazvonilo do plecháku. Hospodář rychle povečeřev, zanesl hliňák do světnice. Děti byly již na kutích, Váša na peci, Manka s Julou na posteli u ní. Po chvilce Voral opět seděl na pařezu a z krátké dýmky volně

pobafoval.

Pes na panském ještě hafal a jiní na vzdálenějších polích i ozvěna z borovinky mu odpovídali. V dáli zavýskl ženský hlas a za ním letěl mužský chechtot; koroptve vyplašeny chvíli hlučně kyrykaly. A zas bylo ticho, do něhož jenom cvrčci slabě cvrčeli a jemný šum tiše vál pod vysokým nebem.

Letní noc objímala libočanský dol.

Teď na panském hlídač hřmotně zakašlal a již se ozval chraplavý jeho zpěv:

„Praha jest překrásné město,

jest to město královské,

pojď, má milá, pojď a podívej se,

jak jsou vojáci hezké.“

Hospodyně odnesši dojení do sklepa, opět chvátala do chléva; poklidivši tam, zamykala. Když se po záspi volněji vracela, muž do

- 6 -

tmy vybafl chumáč světlého kouře a polohlasně zvolal: „Mámo, slyšíš!“

Šla blíže k němu. Několikráte si ještě zabafl a potom počal zvolna, klidně vypravovati: „Chytil mě v Libočanech bysterský Kuliš, víš, Rozumíš, a povídá: ,U vás jsou peníze a u nás se dá za ně

něco pěkného koupit.' Povídám mu: ,Pane, u nás byste těch peněz našel!' Ale strejc se jen ohrnul:,Rozumíte, mně budete povídat —

kolem dokola vím, kde jsou!'“ a Voral odbafl.

„Blafka,“ řekla hospodyně, ale z hlasu jejího bylo patrno, že ji řeč strejce Kuliše nepohněvala.

„A tak kdesi cosi povídal,“ zvolna pokračoval muž, „že budou v Bystrém u Haňáků prodávat. Jičínská záložna do toho práskla!“

Chvilku zamyšleni mlčky hleděli do tmy, jejíž ticho pořád ještě

rozrývala hlídačova píseň:

„Líto je mně, má Nanynko,

líto je mně, líto vás,

že jste vy mě věrně milovala,

a já musím pryč od vás.

Ten prstýnek, cos mně dala,

ten já nosit nebudu,

až já půjdu k svému regimentu,

do flinty ho nabiju.“

„Haňák —" vzpomínala hospodyně, „to bude ten, jak jsme tenkrát slyšeli, že si bral tu z podruží —"

„Ten. Dluhů na tom bylo a v pár letech jich ještě přibylo,“ pokuřuje odpovídal. „Kolikrát jsem se s ním tam sešel, ale nebylo mu nic po mně, mně po něm, tak jsem se tuze nestaral. Teď prý marodí —"

„Ke všemu!“

„Inu, inu, jakáž pomoc, ale živnost je dobrá, to jsem slýchal kolikrát a Rozumíš mi o tom dnes nazvonil plnou hlavu. Starý Haňák, jako nebožtík, opravil chlívy, postavil stodolu; za dobrých devět tisíc to stojí, ba za víc!“

„Ó bože,“ rychle vzdychla žena.

- 7 -

„Inu, co bys říkala ó bože, za tohle naše taky přes čtyry dostaneme, a mají nám peníze ležet na mizerný ourok dál? Vždyť o tom nemluvíme ponejprv! Pole přikupovat nemůžu, když už stodola nestačí, chlív taky na víc dobytka není, vždyť jsme vlastně šli do baráku — už toho při něm je až dost.“

„No, vždyť nic neříkám —"

Muž zakýval. „Záložna, když čekala jemu, čekala by nám taky, jen kdyby měla jistotu. Za řeč to stojí!“

„A povídáš, že je to živnost?" ptala se živěji.

„No, pravá ne—velká chalupa—pole přes dvacet korců, ale všecko se prý tomu říká živnost. Ostatně, vždyť to ještě nekupujeme!“ dodal lhostejně a zvolna kouřil. Voralka opět mlčky hleděla do tmy.

„Co ráno — půjdeme na tu pšenici?“ suše se po chvíli tázala.

„Půjdeme!“ kývl. „Povídal Rozumíš, že šikovný člověk by na tom Haňákovu ledacos mohl začít, a tomu bych taky rozuměl —" opět navazoval.

žena se protáhla, až jí v zádech hlasitě zapraskalo, zívla a zvolna odcházejíc řekla lhostejně: „No, ještě se na to vyspíme!“

Muž neodpověděl. Osaměv, znova si nacpal a zapáliv loudal se dvorem. Zas myslil na to Haňákovo. Přes dvacet korců — pořádné

stavení — ach, to by bylo docela něco jiného než na tomhle krcálku. A na vsi, na pěkné vsi, ne na samotě!

Inu, dření by bylo veliké, ale když by se tam dřelo jako tady, nějak by se to vyplatilo!

Obešed stavení, z kraje palouku hleděl k Bystrému. V hlubinách tmy nebylo po něm památky. Obrátil se k své chalupě. Ve tmě tu stála tichá, skrčená, jako po vymření. Na Polánce pes zavyl do tmy, na panském také několikrát hafl, ale hned zas bylo ticho, jen jemný

ševel táhl z polí. Srpek měsíce zmizel, drobné hvězdy umdleně hleděly z tmavé oblohy. Voral chystaje se již k návratu do chalupy, pohleděl ještě směrem ke Lhotce.

„Co tam by říkali?“ a polohlasitě se zasmál. „Inu,

stálo by to za to. Ale na Báru se musí pomalu--"

a loudal se do stavení.

- 8 -

Do noci opět zazněla hlídačova chraplavá písnička, ale tenkráte mírněji:

„Tam u Hradce Králového

padlo nás tam tisíce,

pojď, má milá, pojď a podívej se,

jak my tam spíme sladce.“

Dveře u Voralů bouchly a zámek zaklapl. Když hospodář vstoupil do světnice, z lůžka pod pecí slyšel slabý dětský chrůpot. Svléknuv se rychle, poklekl při druhé posteli, ale zakrátko byl pod peřinou. Hodiny hrkaly do tmy.

„A tohle naše, myslíš, že by se teď odbylo?" z lože, na němž

spala i Julka s Mankou, ozval se přitlumený ženin hlas.

„Ještě na to myslíš?" zasmál se. „Povídal Rozumíš, o to že by se postaral; v tom je právě jeho spekulace: tamto se prodá v licitaci, o to mu neběží, ale tuhle by mohl mít sháňku pro sebe.“

žena již nepromluvila. Za chvilku spala celá světnice. Noc plula vlahá a klidná.Voralova chalupa seděla v ní tmavá, tvrdě spící. Staré štěpy kolem ní ani sebou nehnuly, jen drůbež v hustých jejich korunách se chvílemi pohnula ze sna a zašuměla křídly. Od luk dýchala vlhká, kořenná vůně a válo z nich jemně, jako by nad nimi plynula Noc a dlouhým řasným pláštěm svým působila vánek, ale zcela slabý, takže ani obilí nezvlnil. V husté luční trávě šustilo, jako by do ní zapadaly měkké krůpěje. Časem do ticha bily libočanské kostelní hodiny a zvuk jejich jasně pronikal až k Polánce; při posledních úderech se ozvaly vždy dva tři lehčí, stále slabší, jako by se byly hodiny tím bitím rychle rozkašlaly. Ve vzdálených luzích zahvízdal někdo písničku, ale zmlkl nedokončiv jí. Hvězdy byly pořád mdlé, ani se dnes proříditi nemohly; Mléčná

cesta prosvitala jen jako lehýnký oblačný závoj.

Po půlnoci počaly tu a tam ze syré země vylézati chumáče mlh a vlekly se temnem zvolna, mlčky. Daleko, až tam někde v jižních lesích buchla rána; v boru nad Polánkou se ozvala, jen jako když vítr

- 9 -

zhluboka zaduje. Hvězdy ještě více zapadaly — konečně jich jen z temnějšího nebe západního trochu vyhlíželo.

Východ šedal— Temno bylo pořád, ale Voralova

chalupa a stromy vůkol ní počaly býti patrnější. Nad borovinou začalo vystupovati bledé modro. Až někde v Bystrém kohout vysokým hlasem zakokrhal a v polích ptáče písklavě vykřiklo. I na Polánce se kohout rozkřikl a po něm jiný a jiný — na rozličných stranách, v rozličné dáli. Od silnice přiletěl šustivý šramot plížícího se vozu i koňský dupot.

Šeřilo se. Mlhy se již ploužily nad celými lučinami a kroužily nad rybníkem.

Libočanská věž se zabělela do dáli. U Voralovy chalupy slepice chodily již po dvoře a v koších stromů se vztekali vrabci. Jasná obloha nad borovinou se víc a více rozpalovala. V té chvíli již Voralka vstala; vyběhnuvši na dvůr, navážila vody, a nabravši do hrnku, hned se na dvorku umyla. Ve světnici se trochu přičísla, a jdouc hodit slepicím, šeptala modlitbu. Byla ženská

jako z tvrdých suků, dost velká, ramenatá, ale lopatek již kulatých, splasklých prsou a přihnuté šíje; vlasy měla černé, na temeni rozčísnuté, oči zapadlé, tmavé, mračivé, ale dosud zářící, obličej ožehlý, s vysedlými kostmi lícními. Paže až k ramenám, široké nohy s roztáhlými prsty měla do hněda opáleny. Nasypavši drůbeži a přichystavši kravám, běžela před chalupu a rozhlížela se oblohou. Modlitba se jí dosud chvěla na rtech. Všude bylo jasno, východ stál v plném ohni. Mlh nad lukami se již ploužily jen útržky, ale hustá tráva všecka zářila hojnou, těžkou rosou. Skřivánčí zpěvy se sypaly do polí. Panský hlídač se luční pěšinou vracel z hlídky; čepici měl v týle, na krátkém zavalitém těle visela mu režná plachta, v pravici tiskl bandasku a do kroku si zpíval :

„Ó, hřebíčku zahradnický,

ó, růžičko voňavá,

kterak na tě zapomenu,

když to není věc možná!“

- 10 -

„Vy se pěkně, strejče, modlíte!“ vesele naň volala Voralka.

„Už jsem po modlení, dej Pánbůh dobrytro,“ zasmál se, „vyhlížíte, vyhlížíte? Mně se zdá, že se chystáte na pšenici; pěkně bude, to je bez starosti!“

„Pánbůh dej!“ a Voralka, oděná jen v jediné modračce a v košili, po záspi běžela zpátky.

Tatík již také stál ve dveřích a protahoval se, zívaje. Měl štruksky, řemenem spoutané, uprášenou košili s vyhrnutými rukávy, pantofle, skrojené ze starých bot, čepici na světlovlasé kudrnaté hlavě v týle. Byl větší než žena, statný, ještě nesražený, bezvousý, opálený; lícní kosti měl trochu vysedlé, zakulacený nos, v čelistech čisté

zdravé zuby a modré oči se dívaly ještě ospale na svět.

„Hezky máme, viď?" povídal hledě k východu a zívl.

„Hezky, a bude, ani červinky nebylo.“

Zakývav, kolébavě šel do stodoly a za chvilku zněl odtamtud jednotvárný hekot ruční řezačky.

Vlaštovička černá a třpytná vyletěla ze síně, proletěla nad jabloněmi, bystře se vrátila zpět a v hnízdě na trámě se ozval křik; ale vtom se už vlaštovička znova pustila nad zahradu.

Slepice se sytily na dvoře, a kolem nich vadíce se, poskakovali vrabci.

„Kššš!“ křikla na ně hospodyně, opět ze síně vybíhajíc, a rukou mávla, až se vrabci rozletěli; ale ne daleko. Když Voralka otvírala chlév, z nitra jeho se ozýval hlučný hejkot hus a pronikavý kvakot kaček. Otevřela kotce, a šest hus a tucet kaček, nepřetržitě hlasitě

kvákajících, vybatolilo se na dvůr a hnalo se k svému plnému žlábku pod jabloní.

Hospodyně se opět mihla na záspi a zmizela ve stodole; zakrátko spěchala do chléva, kus trávy nesouc v náruči. Když se Voral, nařezav řezanky, od stodoly kolébal po záhrobni, světlem východu polité, žena mu již nesla hliňák mléka, veliký krajíc černého chleba a lžíci. Jako včera usedl na špalku, čepici hodil na zem a pokřižovav se dal se do jídla. Hospodyně zaběhnuvši do stavení, vrátila se s takovoutéž snídaní, a usednuvši na prahu, jedla také.

„Dokážem to do desíti?" zeptala se mezi jídlem.

„I toť snad dokážem!“ polknuv, odpověděl.

- 11 -

„A co potom?"

„Dojedu do mlejna, ráno můžeme péct.“

„A já si vyperu; k večeru zas půjdu trochu na trávu; povídala jsem Vášovi a Mance, že kdyby byli co nač, trochu by toho vytrhali, jsou plné brázdy. Vždyť o těch vagacích nemusí všecko provztekat.“

Muž si opět hodil čepici do týla, a odevzdav prázdný hliňák ženě, šel do stodoly, z níž vyšel, hrabici maje na rameni; kolébal se ze stavení.

Voralka za chvilku potom zavřela chalupu jen na klapku a tak, jak byla prve, jenom se šátkem na hlavě, do očí staženým, uháněla za ním.

Stařeček Slunéčko nad borovinou teprv teď povznesl témě zlatovlasé hlavy do žhavé výhně. Všecek kraj se třpytil svěžestí letního jitra.

Zrosená tráva smáčela Voralčiny ožehlé rozsedané nohy a klasy travin, paličky rdesna i květné chumáče plané mrkve šlehaly ji do hnědých lýtek. U pšenice, jíž tu bylo po korci, krásné, plnoklasé, žlutě šedé, sehnula se a bystře počala do náručí zabírati hrsti již posečené, o stojící klasy vzepřené, a kladla je na strniště. Drobní koníci poskakovali mezi klasy, jež svištěly a moučně zaváněly. Zvon oblohy byl vysoko rozklenut, jasný, lesy za Polánkou jako z brčálu; kde na ně padala zář ranního slunce, skvěly se zelenavým zlatem. Do jásavých, táhlých hvizdů drozdích náhle vjel jásající klinkot zvonku. Celý mrak vran se s hlučným krákotem od lesa vznášel v dál. Voralova hrabice zabírala hrst za hrstí. žena již ho dohonila a odbírala blízko za ním.

Ze sousedního brambořiště vyletěl zajíc, náramnými skoky se přehnal nad řádky, na vršku se zastavil, vypjal se, a sluchy maje vztyčeny, hleděl dolem.

Dosud se jen málokde bělely košile pracujících; širé panské lány se liduprázdny koupaly v ranním slunečnu.

Slunce vystoupivši nad les, radostně se zachvělo a žhoucí kadeře jeho prudce zasršely. Libočanský dol široký daleký byl jako vykoupán; i bílé domky lhotské, jež až tam ze západního návrší přes Libočany pohlížely k Polánce, zdály se jako nově nabíleny a z oken jim ohnivě svítilo. Luka bujná, pestře rozkvetlá, zářila krůpějemi, jež se

- 12 -

chvěly i na vypjatých tenkých stvolech. Rybník u Bystrého, z jedné

strany vroubený tmavým rákosím, v zeleni luk ležel jako velké zrcadlo, skvěle vybroušené.

„Pořád myslím na to Haňákovo,“ hlavy nepozvednuvši, ozvala se Voralka.

Polohlasně se zasmál, ale sekl dál.

„Jenomže devět tisíc! Vlasy jednomu vstávají —"

Ustal, zadíval se na ženu a zase se suše zasmál; potom sáhl do toulce pro brousek a širém, v němž zněl jen bzukot hmyzu a písně

skřivánčí, projel ostrý, břitký zvuk.

„Nebylo by tak zle; inu, ať bysme tři tisíce zůstali dlužni, vždyť

snad dá Pánbůh zdraví!“ a opřev se o hrabici, zadíval se k Bystrému, jehož stavení s bílou kaplí uprostřed se tam slunila pod vysokými starými topoly.

„Bože, tři tisíce!“ vzdychla opět a hlas jí zněl jako uhoněný.

„Teď máme peníze půjčeny, potom bysme sami byli dlužni a platili ourok.“

„Vždyť jsme tady taky nezačali s kapitálem —" a zase se dal do práce.

Ještě chvilku naň upřeně hleděla, potom počala opět odbírati. Ale netrvalo dlouho a zahovořila opět: „Kdyby člověk věděl, jak bude, ale tak se při tom pomyšlení zrovna třesu. Tady už víme, jak to chodí, všecko máme přezkoušeno; když budeme takhle dřít dál, snad to všecko půjde — ale tam!“

Opět postavil hrabici, oči šíře otevřel a spustil ohnivěji: „Máš

svatou pravdu, na všecko jsem taky myslil, ale přec jen soudím, špatná spekulace že by to nebyla. Co je platno: z mála vydřeš málo, dři, jak chceš! Tam by bylo polí o hromadu víc, zahrada, veliký dvůr. Chováš drůbež, ale kolik toho tu můžeš mít? Do chléva se víc než

dvě krávy s teletem nevejdou, stodola je malá. Tam by se všecko dalo vést ve větším, i koně bych si koupil —"

Voralce zašlehlo z hlubokých očí, ustaraný pohled jí jasněl, ústa se trochu usmála.

„Hochu, hochu,“ pravila srdečně, „nevím, jestli nemyslíš tuze vysoko!“ To řekla, ale oči její pravily, že mu důvěřuje.

- 13 -

Zamávl rukou. „Cihelna by se tam taky dala časem pořídit a jinačí než tady, hned jsem se Kulišovi zmínil,“ pokračoval klidně, „a Rozumíš hned, země že tam na to je. Potom si myslím, že by se dalo obchodovat s obilím; kdyby byl kůň, do Jičína a jinam by se všecko lehce dovezlo.“

„Ale té práce v polích, na mlatě —"

„Inu, přijednalo by se — víc bysme se nenadřeli nežli tady. A jen si pomysli, že bysme se už jednou dostali z téhle samoty a přišli bysme zas mezi lidi,“ a z očí mu zazářilo.

„Po tom, hochu, zrovna nejmíň toužím,“ rychle vpadla a pohled jí velmi zestarostněl. „Vždyť jsme tu za tolik let zvykli, ne? Svatý

pokoj tu je, den za dnem jde nám všem jako hodiny. A lidé nám toho štěstí dali!“ dodala hořce.

„I vždyť se mi tu taky nestejská,“ suše odvětil. „Konečně to ještě nekupujeme, řekneš ne, a bude ne! Pánbůh zachovej, abych nutil, ale říct jsem ti to přec musel!“ a podíval se jí do očí. „Můj rozum mi povídá, že by to špatné nebylo, že by se dětem jednou vedlo líp nežli nám!“

„To je taky to jediné —" vydechla zamyšlena. „Inu, podívat se můžeme a snad abysme se taky poradili s tatínkem.“

„Poradíme,“ kýval, „času je dost, licitace ještě hned nebude.“

„Snad by oni zas tohle vzali od nás —"

„I kdežpak, budou prej rádi, zbude-li jim něco —"

„Bože, aby to s námi taky tak jednou dopadlo,“ zas nové starosti ji chytaly.

„No, nelam si tím hlavu, času je dost!“ a horlivě se dal do práce. Již nemluvili, ale myslili na to oba; jemu se z těch myšlenek rozvil úsměv kolem rtů, ale žena rozbírajíc jednu starost za druhou, byla všecka zasmušena.

Slunce do nich pralo plným žárem.

Na panské pšenici již také řádily kosy sekáčů; šest se jich tam rozpřáhalo, notný pás pokaždé zabrali.

A přes tu chvíli zazněl ostrý, crčivý zvuk kosy, brouskem rychle potírané.

Když v Libočanech zvonili na mši, Voralka odskočila domů, aby dětem dala snídani. V polích již bylo živo; tu tam v brambořišti

- 14 -

nebo v řepě se bělal šátek nebo jupka skloněné ženštiny; polánecký

sedláček sekl jetel, a hošek jeho pasa krávy na mezi, hlučně si hvízdal. Po cestě jel žebřinový vůz s párem šedých dlouhorohých volů a tetky, stojící na něm, hlučně se chechtaly a výskaly... Když Voralovi pšenici posekali, žena utíkala domů napřed, tatík maje hrabici na ramenou, upocen se kolébal po mezi. Nad chalupou se zastavil a chvilku upřeně hleděl k Bystrému.

U stodoly se opět potkal se ženou; běžela, košík majíc v levačce, motyku v pravici, aby nakopala bandor k obědu.

Váša s Mankou si pod štěpy hráli na čmuchačku. Nahoře v korunách mezi scvrklým šedě zeleným listím žloutla baculatá jablka

„půlliberní“ a špulila se drobná červená, jichž byly na řídkých, zpola již bezlistých větvích celé růžence. Julka se batolila po trávníku, konejšíc polínko, zabalené do kusu pleny. Voral pověsiv ve stodole hrabici, přeskočil do přístodolku a počal dělati povřísla na pšenici. žena přinesši půl košíku nakopaných jánovek, po chvilce již

opět stála na dvoře a v chatrném stínu jabloně, ve vaně, na židli položené, máchala, přes tu chvíli křičíc na děti, tuze skotačící. V poledne celá rodina seděla kolem stolu, na němž se kouřilo z vrchovaté mísy rozpukaných bandor. Rodiče loupali i dětem, jež rozkrajovaly oloupané na čtvrtky a mazaly tvarohem. Jak horké braly do úst, sykaly a mrskaly jazykem, takže tatík s mámou nejednou kárali:

„Foukej!“

Odpoledne musel Váša s Mankou na trávu, matka na dvoře prala a Julka se kolébala kolem ní. Na hranici dříví a na plotě přibývalo rozvěšených kusů prádla všech barev: košile z tlustého, domácího plátna, modračky i kanafasky, jupky, haleny, šátky i modré cíchy, bíle květované.

Voral dojel do mlýna, a vrátiv se domů s pytli mouky i otrub, zajel do cihelničky a žena přichvátala na pomoc. Do nízkého vozu, prkny obloženého, nakládali cihly, jež letos z jara sami dva udělali a vypálili. Straky se opět rozjely k Libočanům.

A večer, když děti byly zase v lůžku, rodiče zadělávali k zítřejšímu pečení chleba. Díž stála uprostřed světnice, loučí osvětlené, tatík požehnav kopistem, mísil, žena přisypala mouky. Přikryvše díž,

- 15 -

postavili ji na lavici u kamen a zahalili ji peřinou. Opět obstarávali chlév, povečeřeli jako včera, a tatík pokuřuje, obcházel stavení. Zas plula noc teplá a tichá...

II

Prašnou cestou od Libočan k Bystrému se plížila veliká, shrbená

babička Petřivá, majíc na hlavě svou bílou loktušku, po krajích vyšitou, na těle pestrý špenzr, tmavou krátkou sukni, plnou záhybů, a na ní bílou zástěru širokou i dlouhou, na nohou sametové střevíce a sněhové punčochy. Nebeklíč a šáteček držíc v rukou na prsou sepjatých, mdlýma očima se rozhlížela poli a přes tu chvíli se rozkašlala. Loudala se z požehnání; zastavivši se u kostela na hrobech, šla teď sama jediná, ze všech nejposlednější.

Ticho a mír nedělního odpoledne se vznášely nad krajem; po shonu minulých dní, po lidech upocených, uprášených nebylo ani památky. Dozrávající obilí stálo mlčky, ledaže v klasech chvílemi zašustilo nebo zapraskalo; paličkaté, růžové jetele, jako kožich husté, prostříkané hvězdičkami heřmánku, sytily vyprahlý vzduch silnou vůní.

Zajíc spokojen seděl v řepništi a na pokosených řadách pšenice konipáskové vesele čiřikali.

Letní obloha hluboká, jasná, úsměvná rozpínala se

nad širem a dav holubů bílých a třpytných se koupal v čistém vzduchu, hned se pohroužeje do hloubky, hned se ladným obloukem vznášeje vysoko.

Vrbina u struhy se v záři sluneční leskla jako stříbrem polita. Dav bysterských topolů stál vzpřímen, nehnut. Do ticha jen chvílemi bouchla tam ve vsi rána a chumel hlasů se za ní rozletoval polem. Stařena Petřivá povznášejíc hlavu s tvářemi plničkými vrásek skoro popelavých, zkoumala, pokud očka dohlédla, co ještě na polích zbývá, a přemýšlela, kdy asi bude po žních. Jdouc vedle pole, jež

bývalo jejich, vzpomněla si, jak tu jednou s nebožtíkem tátou nakládali mandele. Za léta svého hospodaření nakládali je tu mnohokrát, ale jen ten jeden den jí jasně utkvěl v paměti. Táta stál tenkrát na voze, ona s děvečkou mu podávaly snopy, nejstarší hoch byl u koně a ty dvě mladší, hoch s holčinou, honili se tamhle po mezi, výskajíce a

- 16 -

smějíce se, až se to rozléhalo. A dnes tu již kromě ní není ani jediný... Babička Petřivá přerušivši těmi vzpomínkami své prvější zbožné

myšlení, teď se zas vrátila k Bohu, k jeho čarokrásné nadzemské říši, kde všichni ti její milí čekají a kde se s nimi sejde... Rány ve vsi bouchaly hřmotněji a křik byl krok za krokem hlučnější. Stařena se již vplížila na počátek návsi, jež se před ní prostírala dlouhá, široká, zhnědlým trávníkem porostlá, proseknutá bílou silnicí

a struhou, v níž teď ani nezažblunklo. V korunách vyčouhlých, šedokmenných topolů šeptavě mlaštělo. Vpravo vlevo vroubily náves zahrady a dvorky, v nichž seděla stavení, většinou dřevěná; jen málo hospodářství svítilo novotou obílených stěn a jediná jen střecha se rděla zánovními taškami. Západní

slunce přestřelujíc svými paprsky koruny starých zahrad, polévalo čela protějších chalup a baráků a třpytilo se v jejich oknech; tam v dáli na východě, na vrchu v Polánce dvě okénka zářila jako sluníčka. Stařena nešla dlouho a již byla u patrového domu, jenž jediný

stál u samé silnice; nade dveřmi měl veliký zelený věnec, rudými stuhami obtočený, a v zahradě jeho bouchaly ty rány — kulemi do prkna kuželníku. Stařena loudajíc se podél zahrady, postávala; stařecká zvědavost vábila, aby si pořádně prohlédla, kdo všecko tu u kuželníku hlučí a kdo v stínu sliv a jabloní popíjí.

Pod stříškou se rojil dav bezvousých mladíků, synkové zdejších stavení; prostovlasí byli, s hlavami do rendlíčku přistřiženými, jiní

měli čepice se žlutými „růžičkami“ neb i kulaté měkké klobouky, na hrdlech pestré, křiklavé mašle a řetízky na vestách.

Jediný mezi nimi měl kníry, navoskované do špiček, černé vlasy mu svítily pomádou, řetěz měl ze všech nejtlustší a na ruce, v níž

právě držel kouli, chvíli si s ní pohrávaje, třpytilo se několik velikých prstenů.

Babička Petřivá věděla, že je to Maťocha, krejčí, syn tamhle z baráku; asi před rokem se slavně vrátil z Vídně, kdež vyučiv se rok za rok, pobyl potom hromadu let a teď se usadil zde doma. Koulejíce, křičeli a smáli se jeden přes druhého.

- 17 -

V zahradě sedělo sousedstvo, mužští i ženské. V čele dlouhého, pokrytého stolu byl pan představený Vejběra, ramenatý padesátník, víc pán než sedlák, s huňatým plnovousem, s tvrdým kloboukem na prošedivělé hlavě; pravé oko měl trošku šilhavé a pod vousy kolem úst tkvěl mu stálý úsměch. Byl vzpřímen, opřen o lenoch židle a zvolna kouřil tlustý doutník.

Babička Petřivá mhouříc oči a třesouc hlavou, na pana představeného se dívala nejdéle. U téhož stolu, vpravo od Vejběry, seděl pan Ruda,

první radní, již hodně šedivý; třebaže měl kartáček pod nosem i na lících pod ušima, sedláka ani dost málo nezapřel. Vlevo byl radní

Mokříš, chalupník, ještě ne starý, se světlým knírkem, také hodně

pán, potom Munzar, obstárlý, skrčený, vpadlých úst, s věnečkem vousů, ovinutým od ucha pod bradu a zas k uchu; seděl tu i Vydra mlynář, tlustý, drobných svítivých oček, potom Šatoplet, vejměník, bývalý poslední rychtář bysterský, mračivý, nadýmavý, a Budina, chalupník lesklých tváří, stále usmívavý, ale nemluva. Všichni kromě

Budiny žmoulali doutníky a hodně odplivovali.

Nablízku u jiného stolu byly ženské; představená Vejběrka, hubená, bledá, s hedvábným šátečkem na hlavě, v šedivých zánovních šatech, se síťkovanými rukavicemi do půlí prstů, se zlatou broží pod krkem; Mokříška, ženuška ještě mladá, drobná, hybná, všecka po městsku oděná, s vlasy v síťce a na nich seděl klobouk s hojnými pestrými květy; Rudová, ženská nad ostatní vyčouhlá, snědá, kostnatá, přísného pohledu, hlavu měla v černém velkém šátku, vlasy pod ním uprostřed rozčísnuté, našedivělé a prořidlé. Byla tu i mlynářka Vydrová, kulatá jako muž, lalůčkatá, potom Bourová od topola a Bourová z kopečka, dcery bývalého rychtáře Šatopleta, selky nakynulé, zardělé, v hedvábných životech a v širokých, zvoncovitých sukních.

Dále v zahradě u dlouhého stolu hlučela hromada starších strejců, všichni ještě po stáru. Byl tu Kuliš Rozumíš, dohazovač, pačesatý, prošedivělý, mhouravých očí pod hustým obočím, již bezzubý, klepavé brady, s chumáčem šedých vousů pod ušima; bednář Drholec, veliký, vlasů jako sníh, zdravě zardělého obličeje, s velkýma, přísnýma očima, mohutných, ale již ostrých ramenou, skrčený Mend-18 - lík, bednáře Drholce vlastní bratr, chalupník. Mendlík za mlada nebyl k ničemu; když měl chodit do školy, ještě se povaloval na peci, k životu se neměl, mluvit kale neuměl. Jediné blaho znal: jísti kaši z rendlíku; zvláště když jí bylo namále, rád vyškraboval. Když se na peci prospal, křičíval o rendlík, jenomže místo rendlík křičel mendlík. A ten Mendlík mu zůstal. Teď už byl staroch, hospodařil na chalupě a měl velkého syna; ten byl dnes u kuželníku a tatík se přes tu chvíli po něm díval.

Seděl tu i sedlák Škutina, drobný, zaschlý, mrkavý, ještě v koženkách, v krátké tmavomodré kamizole a ve vestě ke krku. V čele stolu, pořád jako na jehlách, vrtěl sebou Kuliš Caromio, krejčí; nevelký byl, kulatého obličeje, jenž následkem hojných kořínků vousových byl potemnělý, krátkých, dosud černých, ježatých vlasů, velkých, odchlíplých uší. Kuliš Rozumíš žmoulal kousek rozkousaného doutníku, jejž pořád připaloval, při čemž poulil oči a zapadlými rty hlasitě bafal; bednář, Caromio a Škutina měli dýmky, Škutina krátkou, tuze umazanou. Všichni pili z holeb, jenom Škutina ze žejdlíku. V koutě zahrady, v temném stínu starého černého bezu, sedláci Boura od topola a Boura z kopečka, bratranci, majetníci lomů, a s nimi dva partafíři, nemluvíce, divoce hráli v karty.

Kravař Pětioký shrben stál za nimi a jen si časem přisazoval. Všichni měli oči vyjeveny a tváře jim planuly.

Mezi stoly chvatně chodil hospodský Brabínek, slabý, plešatý, s krátkými světlými vousy pod nosem a na bradě; všecko na všech stranách bedlivě pozoruje, hned rukama zamnul, hned je zas strčil do kapsy a rachotil penězi. Chvílemi se ukázala i jeho žena, hubená, snědá, škaredivá; přinášejíc pivo, dívala se, jako by to všecko nejraději chtěla vyházet. Babička Petřivá prohlédnuvši si celou společnost, spokojeně si zakývala, že viděla tolik domácích lidí pohromadě, a plížila se dál. Všimla si, že nahoře u kapličky sedí tetka Pětioká, žebrácká, a zkoumá celou obec, představených Lídy, v světlých šatech, že chodí

po zahrádce, bělovlasý dědeček Budina že se bez kabátu a bez vesty usadil na kameně před stavením, několik chasníků a holek že dovádí

v stínu topolů. A již zabočila ze silnice.

- 19 -

Z hospody přiletěla za ní směsice hlasů, z nichž jeden ostře vynikal.

„I bodejť by Caromio nekázal!“ usmála se jdouc k brance. V hospodské zahradě Caromio stoje v širokých nohavicích, v kabátě, jemuž rukávy u ramen odstávaly, pronikavě rozkládal: „To si říkejte co říkejte, já zas povídám, že Francouz Prajzoj napráší!“ a páž

mu zůstala vztyčena.

„No, víš, víš, Caromio, rozumíš, taky bysme rádi, taky — ale —

ale —" krčil se Kuliš Rozumíš, a bradu drže v dlani, tvářil se tuze zamyšleně a mračivě, jakoby říkal: Nevím, nevím, mám s tím starosti přenáramné!

„Ale, ale, caro mio, Francouz Prajzoj! Bodejť by ne!“ a krejčí se dal do řehotavého smíchu.

Všecka společnost, křikem Caromia upoutána, dívala se k němu.

„Jen abysme se, hoši, nezmýlili,“ nedopalek drže mezi prsty a tváře se prorocky, šeplavě odporoval Rozumíš. „Pamatujme, jak bylo před šestašedesátým! To se, rozumíš, taky říkalo: Prajzi? Ti budou zrovna tak k snídani!“

„Čepicemi je utlučeme!“ přiletělo od kuželníku.

„A handrama! říkaly tetky,“ zhluboka zachrchlal bednář.

„A kluci jim plácačkami zpřerážejí nohy —"

„No tak, a potom to dopadlo!“ a rty Kuliše dohazovače se pyšně

naduly.

Mendlík sedě skrčen, tiše se chechtal, bednář mhoural velkýma očima a prudce kouřil a Škutina, sedlák, úlisně šeplal: „Hošátka, dejte někdo nacpat!“

„Inu, inu, říkalo se, ale kdo říkal?" volal Caromio. „Vojáci, a ti by je taky byli utloukli, nebýt jenerálů. Ale, caro mio, to víme, to známe, vždyť jsme slyšeli, co a jak bylo! Ale Francouzi? Kdepak!

Copak nepamatujeme, jak bylo roku devětapadesátého? A to byl zrovna ten jenerál Macmahon, který se teď ve Francouzsku zas ozývá. Kdežpak Francouz — ten je první!“ a Caromio klidně usedl. Teď si bednář odchrchlal a zavrčel: „No, to ne, co bys to říkal

— první je Rús odjakživa!“

„Hošátka, dejte nacpat!“ zas úlisně zašeplal Škutina.

- 20 -

Caromio mu hodil váček. Při počátku bednářovy řeči se domníval, že Drholec nějak ostře proti němu zajede, ale teď uslyšev, honem volal: „Inu, to máš pravdu, Jozef, to máš pravdu! Rús a potom hned Francouz. Chraň Pánbůh toho, na koho půjdou ti dva! Ale kdežpak Prajz na Francouze! Ti mají teď kulomety — až ty začnou fofrovat

— caro mio!“ a sladce vydechnuv, opět usedl a bafal rychle, takže ve chvilce měl hlavu v šedivém oblaku.

„Kulomety a Turkosové!“ zhluboka se zasmál bednář.

Caromio hned zas byl vzhůru. „No však proto — Turkosové!“ a obrátiv se ke kuželníku, kázal: „Ti jsou až tam někde z indiánské

nebo afrikánské země, skoro černí, nosy splasklé, a když se chechtají, jde z nich hrůza. Tuhle nedávno mi je v městě ukazovali v novinách, i při tom podívání jde z nich strach. A povídal mi pan Horáček, kupec, střílet že umějí jako z pekla, noži házet a trefovat, a na koních že jezdí jako čerti!“

Chalupník Mendlík z Caromia očí nespustil, ale sedlák Škutina se jen špulil a cpal, jak mohl.

„Pane, milý mistře, nevede se Francouzům, jak bysme si přáli, nevede!“ Ta slova do ticha suchým, povýšeným hlasem pronesl představený. Doutník drže v pozdvižené ruce, volně a s tím svým úsměchem se rozhlížel kolem.

Caromio vyskočil, oči mu mžikaly a tuze rychle bafal. Všecka společnost se dívala k představenému, jenom Škutina sedě skrčen, klidně, s chutí pokuřoval.

„Už na Francouze padly zlé rány, na Rejně jim Prajzi vyhodili most —" vida, jak je pozorován, ještě volněji, ostřeji pokračoval Vejběra a hlavu zvolna rozkýval.

„Pane, to je chyba, to je velká chyba!“ zabreptal Rozumíš a zahodil rozkousaný nedopalek.

„Tuhle Francouzové vyhráli, ale bylo to nakrátko, za dva dni potom vyhráli Prušáci, a pořádně!“

„Kdopak ví, je-li to pravda!“ překvapen broukl Caromio a vybafoval celé mraky.

„Je, je!“ přisvědčovali Mokříš i Ruda.

„A pustili do nich kulomety? A Turkosy?“ volal krejčí.

„Bezpochyby!“ štiplavě se usmál Vejběra.

- 21 -

„Ba myslím, že nepustili — ty oni si nechají, až bu-de-li zle. A že Prajzi vyhráli, áchacha, jen je nechme, Francouze, chytráky! Dělají oni to jako Rús v roce jedenáctém, až si Prajza zatáhnou hezky daleko a ze všech stran si ho obejdou, budeme mluvit jináč!“

„No, Pánbůh dej!“ a představený se s úsměvem rozhlédl kolem.

„žeť já noviny nečtu!“ broukl Caromio a hned pokračoval hlučněji: „že ten most strhli — nevídáno, to když jsme táhli k Veroně, najednou přijdeme k Labi, a most byl taky po čerchmantech rozházenej. Museli jsme do vody!“

Vtom pozoroval, že se mladíci smějí; ustal a bafaje zadíval se na ně.

„Která že to byla řeka?" směje se, ptal se Maťocha.

„Která, která, vždyť jsem povídal!“

Nový proud smíchu se rozlil zahradou.

„Ale, strejče, strejče, u Verony Labe!“ a Maťocha si ťukal do čela.

Caromio tuze zrudl. Chvilku se udiven, jako by tomu ani nevěřil, díval na Maťochu, potom se rozhlédl, zabafal a povídal ostře:

„No tak ho vidíte, nikde nebyl a chce se hádat. Vídeň a Verona! Já to snad můžu říct, když jsem stál zrovna tam!“

Vida, že se nepřestávají smát, začal mírněji: „žeť je jinačí než

tamhle u Hradce, kolikrát tak dlouhé a široké, totě dálka, než tam dojde, potom už hnedle přijde až k tomu moři. Ale copak vy, vám jen když přijde panák odněkud z Vídně a má prsteny na rukou, posloucháte jeho blafy jako slovo boží.“

„Snad by ses nezlobil,“ bručel bednář.

Ale Caromio si jen odplivl.

Koule zas bouchla do prkna a v minutce bylo tu opět jako před tím křikem.

Ve chvíli, kdy se mladíci nahrnuli ke stolu, u něhož prve Caromio kázal, nepozorováni přešli po cestě — první po stařeně Petřivé

— manželé Voralovi z Polánky.

Voral, větší než jeho žena, jen nepatrně skloněný, na hlavě s kulatým kloboučkem, posazeným k týlu, na němž byly vlasy okrouhle přistřiženy, v nedělním šatstvě tmavém; kabát měl krátké šůsky a límec mu u krku odstával, nohavice byly široké, plandavé.

- 22 -

Voralka šla vedle muže hodně sražena; měla černý šátek, halenku, tmavou nedělní sukni širokou, řasnatou; měla ji, co byla vdána. V

rukou, na prsou semknutých, držela bílý šáteček.

Muž se trochu kolébal zleva napravo, žena horní půli těla vznášela dolů, vzhůru. Šli na kus od sebe, oba zamyšleni.

Neputovali tak po prvé, za poslední dva roky vykonali několik takových cest na prohlídku. Byly jim rozkoší; blažilo je vědomí, že mají už tolik, že mohou chodit zkoumat něco lepšího.

Ale o těch minulých cestách se skutečně jednalo spíše jen o tu rozkoš než o opravdový úmysl se zakoupiti, bylať prodejná hospodářství všecka dále v kopcích. Dnes bylo jinak... Hned jak se Voral o Bystrém po prvé zmínil, žena cítila, že se začíná jednati doopravdy, protože Bystrý byla ves vlídná, na dobrých půdách.

Asi uprostřed návsi muž ukázal vlevo vzhůru, a vybočivše z cesty, přešli můstek a stezkou kráčeli k stavením.

„To je u Haňáků?“ kynouc hlavou, ptala se Voralka.

„Je!“ přisvědčil, zálibně hledě na stavení.

Náves k Haňákům trochu stoupala a také dvůr se potom zdvíhal; stodola, jež jej uzavírala, byla nejvýše.

Majíce celé hospodářství před sebou, Voralovi se zastavili.

„No, co říkáš?" ptal se s úsměvem.

Pokrčila rameny a zachmuřena se rozhlížela. Potom řekla jen:

„Inu, stavení je —"

„To si myslím! Podívej, světnice kamenná, už podle oken vidíš, že bude hezky vysoká, to třetí okno je do sedničky; zahrádka před nimi je pěkná —"

„A co za síní?" vpadla žena.

„Komora, vejměnek, dál je stáj, chlévy — všecko jinačí než u nás, ne? Podívej se, pěkná zásep je podle celého stavení — a ta stodola krásná, zánovní —" „Dvůr veliký!“

„Tak vidíš! Toť jsem já věděl, že se nám to líbit bude. Když

jsem tudy časem jezdíval, vždycky se mi to líbilo, třebaže jsem si na nic nepomyslil. Podíváme se dál?"

- 23 -

žena přisvědčila, ale sotvaže vykročili, připomněla: „Jenom nebudou-li škaredět. Tamhle někdo sedí!“

Muž se opět zastavil. „Proč by škaredili, vždyť my jim to do prodeje nedáváme a nemůžeme za nic. Myslím, že tu již bylo jiných lidí! A vždyť to ještě nekupujeme, kdopak ví, jak to všecko ještě dopadne.“ Opět vykročil; žena skloněna šla o nějaký krok za ním. Na dvoře bylo placho, nikde ani kohouta, ani slepičky. Slunce házelo světlo přes celý dvůr až do návsi, po níž topoly vrhaly dlouhé

stíny.

Voralovi stáli u zahrádky, pozorujíce, co všecko je v ní nasázeno.

„To je zeleniny všelijaké,“ usmál se.

„No! Myslím, že oni tady strojí; nač by jí tolik potřebovali? Aby to prodávali — kdo to koupí? Jeden záhon by nám stačil na všecko, na ostatním by mohly být rané bandory, tak pro denní potřebu, byly by při ruce.“ Mluvila přitlumeně, přes tu chvíli pohlížejíc na záhrobeň.

„Kdožpak ví, jestli by se to dobře neprodalo, třeba ne tady, ale babám do Libočan, do města, na trzích toho bývá —"

„Podívej, záclony na oknech,“ opět upozorňovala.

Na dvou oknech velké světnice byly kartónové záclonky shrnuty ke krajům, v sedničce visela jediná pletená odshora dolů, přes celé

okno.

Muž jen přisvědčil a šel na zásep.

Stařena Petřivá sedíc za síní na lavičce, obrátila

k nim malou hlavu s trochou šedivých vlasů v týle spoutaných. Voralovi šli po záspi volně, nahlížejíce do světnice. Domácích v ní nebylo.

„Ti to mají jako pokoj,“ šeptala žena, „podívejme na těch postelích i na stole — skleník, a co v něm—hochu, tohle bude tuze panské!“

Muž neodpověděl. „Dej Pánbůh dobrý odpoledne,“ pozdravoval stařenu.

„Dej to Pánbůh, dej to Pánbůh,“ kývala. Seděla tu jen v kanduši a na nohou měla odřené sametové pantoflíčky.

„Nejsou doma?" ptal se.

- 24 -

„I jen si tak vyšli, když jsem prve přišla z kostelíčka; povídala mladá, že půjdou trochu na tu procházku — když on je nějak darebný.“ Seděla pořád ohnuta, obě ruce opírajíc o lavici; hlavu uchylovala jen stranou a mdlýma očima se dívala na hosty. Voral přemýšleje přikyvoval; žena stála vzadu a volně se rozhlížela dvorem.

„Vy jste jako přátelská?" zeptal se.

„I ba nejsem, nejsem, holečkové,“ zvolna, těžce odpovídala, „na vejměnku tu jsem. S nebožtíkem tátou jsme tu dlouho hospodařili, ale to je už nějakých roků! Potom tu byl syn, ale netrvalo pět let, umřel, s tátou jsme ho přečkali; mladá — ona pocházela z Horky —

si potom vzala Haňáka, tohohle panujícího otce. A všecko to pomřelo, můj táta, druhý syn na Javorci a dcera v kraji vdaná, Haňák, a ona taky šla v koleře za ním; a tak jsem tu zůstala doma, a přec už dávno jako cizí,“ a hlava stařenina se roztřásla sípavým kašlem.

„Ono to je prej na prodej —" polo tázavě řekl Voral. „Je, je —

inu, inu! Když nebožtík syn, hospodář, umřel, neměli ještě ani naši dceru v kraji ani druhého syna docela vyplaceny, to zůstalo Haňákovi a museli si vypůjčit; on potom Haňák, jako otec, byl spekulant, pořád chtěl to, ono, stodolu vystavěl, chlívy přestavoval, sednici, do všeličeho se pouštěl, a tak to zadlužil. Lidičky, kolikrát si tak v modlitbách myslím, jak to na tom světě chodí: My tuhle šetřili, děti jsme usadili, a kam se ty naše mozouly poděly?"

„Ale živnost je snad dobrá —"

„Dobrá, holečku, dobrá; pole jsou tuhle za stavením v jedné čáře, jen pár kousků je rozstrkáno, louky

—No, on pak nebožtík Hanák myslíval, že všecko dopadne dobře, že jako jediný syn do takového hospodářství nažení, a všecko že tak bude v pěkném pořádku.“

„Mladá je odtud,“ prohodil Voral.

„I bodejť, tamhle z toho baráku pochází, Podzimkova,“ a stařena drobným, kloubnatým prstem ukázala šikmo přes dvůr na domek, jenž se před zahradou krčil. „Hromadu dětí tam měli, všecky se rozběhly po světě na služby a rok za rok do Vídně. Bůh ví, kde jim všem konec. Slejchám, že jim žádnému není zle. Zato starým nezůstalo nic, museli to prodat dávno. No, začpak to stojí — takhle trochu do

- 25 -

pořádku to dal už nynější majetník, Vejběra, on je teď představený. Tahle —jako naše hospodyně — byla někde až v Hradci, tuze se tam držela, ale když máma potom stonala a byla v sedničce sama, protože on byl už kolik roků zahrabaný, dceru proboha prosila, aby se jí ujala. Tu ta Anna přijela. No, jen co je pravda, všecka čest, ta matka měla potom do smrti dobře, protože holka uměla práce všelijaké, všelijaké; všecko to lepší i z Libočan dávalo šít jenom u ní. A odkudpak vy jste?" náhle se přerušila stařena.

„My? I Voralovi, z Polánky,“ a Voral maně ukázal přes náves.

„Ale pocházíme ze Lhotky oba, tam v Polánce jsme se jako před lety zakoupili,“ vlídně přidala Voralka.

Stařena si levicí mnula svraštělou skráň. „I tak se mi něco plete

— nebyla ona vaše matka Pourova? Viďte, že byla, a vzala si, trvám, Věchta — přeci, přeci ještě něco pamatuju. Ale toť byste, lidičky, všecko, co jsem povídala, mohli znát!“

„Prosím vás, slyšíme málo, jsme tam na samotě, nevšimnem si, člověk má dost se svým; no, něco jsme slyšeli —"

Stařena přikyvovala: „žeť si lidé teď tak“ nevšímají, za mých časů znali jsme všecko kolem dokola. Musím říct, že naše mladá byla tuze k světu, to jen co je pravda, ustrojit se dovedla, mluvit uměla. Bylo to tuhle zrovna nablízku, náš mladý taky spíš vždycky držel na všecko lepší — byl taky asi rok na školách — a tak se jí chytil. Inu, být nebožtík Haňák živ, jaktěživo by bylo k ničemu nepřišlo, ale máma už neměla tu moc. Lidičky, křiku tu bylo mnoho, nebožka dělávala, až Bůh bránil, jediného syna že má a tohle že chce provést. Když Podzimková, jako máma, umřela, mladá by byla snad pro dobrou vůli odešla, ale kdežpak, náš nepopustil! Teď už jsou spolu na devátý rok.“

„To jsme tenkrát slyšeli,“ přisvědčila Voralka, „a dělalo to tu potom dobrotu?"

Výměnkářka zamávala rukou. „žeť mladá dělala, co mohla, ale když panímámě vstoupilo do hlavy, co a jak tu mohlo být — —" a opět zamávala rukou. „Nejhůř bylo přitom mně, protože ke všemu byly dva vejměnky, a třebaže mladí nevyčítali, člověk to cítil!“

Voral prve mlčky poslouchal, ale teď se loudal po záspi k stáji. Stařena pozorujíc ho, volala: „Všecko je tu teď prázdno, on mladý už

- 26 -

asi tři roky na práci jednal, nebyl kale k tomu, loni na podzim už ani neosíval, dal to hned do nájmu, jen tak co se doma spotřebuje, a mně

na vejměnek si nechal. Krávu máme jen jednu, drůbež taky jen pro domácí potřebu.“

„Ona šije?" zeptala se Voralka.

„Teď už dva roky zas šije, dřív nechtěl ani slyšet, jen by si ji byl vodil. Nechci ubližovat, ale takhle trochu dělat pána, podívat se někam, to by byl chtěl.“

„A ona taky —" usmála se Voralka.

„I to bych ani nemohla říct; chodila si pěkně, ale to všecko měla už dřív. Když jí potom kupovával, sama hubovala. Nejradši byla doma, žádná marnotratnice. Ale co bylo dělat; když se to za nebožtíka tak tuze prodlužilo, byla by to jen možná nevěsta mohla vykoupit. Ani lidé, ba ani nebožka Haňačka zouplna nevěděli, jak to stojí. Něco pole před časem prodal, aby bylo na ourok, ale dál už ani nesměl, věřitelé nedali.“

„A teď marodí —"

„Pane, marodí a mně se zdá, třebaže mi ty mé oči už mnoho nepovědí, že je v tom nějak chatrně. Doktořila s ním dost a dost, kolem dokola ho vozila, všelijakou poradu brala, ale mladý pořád chátrá.“

Stařena vypravujíc, seděla stále tak opřena, hlavu měla uchýlenu, bez hnutí, a vypravovala zvolna, jednotvárným, těžkým, suchým hlasem.

„Co si počne, až jim to prodají a jestli jí umře? Toť aby zas zrovna šla —"

„No, nevím, kdo by myslil zrovna na nejhorší! Už taky není

zrovna mladice, byla starší nežli on; práce tu má dost, na živobytí to dobře stačí, i jeho by uživila. A myslím, že by ráda živila, jen kdyby jí zůstal!“

„Pojď, pojď se podívat!“ od chléva volal Voral.

„Vy byste rádi koupili?" ptala se stařena.

„Slyšeli jsme, že se to bude prodávat, tak jsme se přišli podívat,“

volně jdouc za mužem, odpověděla Voralka.

Stařena zvolna obrátila hlavu zleva napravo a dívala se za nimi. Když si prohlédli chlév, obešli stodolu a hleděli do šira. Lány polí se za staveními táhly daleko, až k lukám, jejichž středem se vinula strouha, kadeřavými olšemi vroubená; za lukami se nové a nové lány

- 27 -

táhly do povlovného návrší. Tam nahoře vlevo, as malou hodinu vzdálena, na planině seděla Lhotka a naproti Bystrému, mezi borky probělávalo několik stavení Pastvin. Pozadím byla modrá, nadýchaná

obruba lesů.

„Abysme snad šli,“ když se rozhlédli, pravila žena. „Všecko jsme už viděli a nerada bych se s nimi potkala.“

„Proč? Vždyť nic zlého nechceme, a když se prodává, můžeme se podívat,“ odpovídal zamyšlen, pozoruje pole.

„Vždyť jsi slyšel, jak je s ním zle — sotva by se potěšil!“

Voral se obrátil do dvora a upjatě pozoroval stavení.

„Koupíme, nekoupíme,“ povídal si z myšlenek, „ale je to něco jiného než naše,“ přikyvoval si. „Tobě se to nelíbí?" náhle se obrátil k ní.

„Jakpak by se mi to nelíbilo, ale zdá se mi to přec jen veliké. A jak bysme tu práci zmohli — a dluh!“ To již zas vzpomínala na hospodářství na Polánce, s nímž řadu roků srostla. Jak teď kořeny vytrhávati! Prvější vypravování výminkářčino také světla duši nepřidalo. Víc smutku než radosti rostlo pod touto střechou a teď ještě hospodář

stůně a v nejhorší nemoci bude muset odtud.

Voral chvíli neodpovídal, až po chvilce řekl lhostejně: „A pořád jsi si přávala být na větším, už kvůli našim, bratrovi a sestře —" Zasmušené oči Voralčiny zasvítily, rty oživly úsměvem. „To přála a myslím, ti že by velké radosti neměli!“

„Tak vidíš! Půjdeme, půjdeme, času dost — musíme to ze všech stran proklepat —" a loudal se k záspi.

„Líbí se vám to všecko, viďte?" když docházeli, ptala se stařena.

„Pěkné to je, jen co je pravda. Za našeho panování nebylo všecko tak seřízeno, ale hospodařit se dalo. Kdyby se nám bylo s dětmi povedlo a kdyby si je byl Pánbůh nepovolal, mohlo celému rodu být dobře. Tak co mám našim mladým vyřídit?"

„I nic, kdopak ví, budeme-li kupovat — a když se to bude prodávat na ouřadě —"

„Snad se na nás mrzet nebudou?" přidala Voralka.

„Proč by se mrzeli, cožpak vy za něco můžete?“

„A jakpak — chodí hodně kupců na prohlíd?“ tázal se.

- 28 -

„I ba ne; no, sem tam někdo přijde, ale doopravdy nic slyšet není. Ach, lidičky, lidičky, co já se nastejskám! Sama jsem tu tak zůstala, všecko své to tam, devadesátka mi táhne, a Pánbůh smrt pořád neposílá. Nadřela jsem se jaktěživa, to tělo, dokud trochu mohlo, neodpočalo si, je už jako hlína, ale přec jen se drží pohromadě. Když

se tak dívám na našeho hospodáře a pozoruju, jak se tratí, vzdýchám k nebi, proč si Pánbůh raději mne nevezme, proč mne tu nechává

jiným na obtíž! Kdo koupí živnost, koupí ji i se mnou a radovat se nebude —" a prudce se rozkašlala.

„Kdožpak ví, proč to Pánbůh dělá! Tak tu buďte spánembohem!“ a Voralka podávala stařeně ruku. Ruka výminkářčina, hnědá, velmi promodralá, se zle klepala, když ji proti ruce podávané povznášela...

Voralovi odcházeli rychleji, než přišli. Stařena opírajíc se opět oběma rukama o lavici, dívala se za nimi.

Po stínech topolů na návsi šlehaly sivé pruhy a kmitaly se v nich zlacené ostrůvky. Koule u hospody pořád ještě bouchala do kuželníku a parno bylo dosud. Když Voralovi vkročili z branky do návsi, rozhlédli se na všecky strany; nikoho nablízku nespatřivše, šli opět volně, skloněni, zamyšleni. Náhle se Voral vzpřímil, usmál se, a ukazuje kolem, pravil živě:

„Tady to přec vypadá jináč než na té samotě!“ Také se rozhlédla, ale tváříc se kysele, odpovídala: „I to by mě nejmíň táhlo, mně

tam smutno není!“ „Ale jdi,“ usmíval se, „vždyť nejsi stará baba a nejsme snad nadosmrti odsouzeni být na samotě —" Vtom nedaleko nich zařičelo: „Ale, ale, ale, pěkně se vítáme, pane Voral, tak jste byli prohlížet? No, víte, rozumíte, měl jsem pravdu, ne? A že jste neřekl, byl bych vás provedl v polích!“

To Kuliš Rozumíš uháněl proti nim. Měl šosák ještě po staru, čepici k uchu a nohavice do bot. Mhouřil oči, mrkal a rty bezzubých úst se mu stále pohybovaly.

„I jen jsme se tak byli podívat —" a Voral podal ruku, do níž

Kuliš plácl a tuze potřásal.

„Paní Voralová?" štířil se na Voralku.

„Voralka, ale žádná paní,“ suše odvětila.

- 29 -

„Óchocho, snad na Polánce, ale v Bystrém paní! Jsou tu menší, a přec samé paní. Tady, pane, je už všecko po novotě, tady už ani představeného nemáme, ale starostu, skoro žádné sedláky nebo pantáty, ale pány, žádné selky, ale samé paničky!“ chechtal se Rozumíš

a mírněji dodal: „Tak pozdrav nás Pánbůh — že jsem dobře radil?"

„Ještě kale nevíme, stavení by se nám líbilo,“ za ženu odpověděl muž.

„To věřím! A pole! Rozumíte, přijďte sem některý den, žádný

nemusí vědět co a jak, a já vás po těch polích provedu. Koupíte, nekoupíte, nic mi za to nedáte. A jakpak,“ a úlisně se zašklebil, „nestavíte se? Jste beztoho ušlí!" a ukazoval na hospodu. Voral s úsměvem pohleděl na ženu. „I nemám kale chuť, jsme tady cizí —" odpověděla mrzutě.

„Óchocho, to by bylo, jen pojďte, pojďte, nevídáno pro nějakou holbu piva. Už jsem šel domů, ale kvůli vám si dám ještě jednu!“

„Ona Bára odvykla — kampak vyjdem,“ vysvětloval Voral.

„Copak je po tom, musíte přec mezi lidi!“ a strkal je ke dveřím. Když vešli na zahradu, všecky zraky se k nim obrátily.

„Tamhle k tomu prázdnému stolu,“ ukázala Voralka.

„I spánembohem, třebaže by vás naši sousedé tuze rádi vzali mezi sebe; my jsme tady přátelští!“ a Rozumíš prvý byl u stolu. Voral rychle přehlédl celou zahradu, ale žena nepodívavši se vpravo vlevo, skloněna došla na své místo.

„Caro mio, Rozumíš je tu zas!“ skrčen smál se krejčí, vybafuje celá mračna.

„A rád, žena nebude hubovat, řekne jí toto ono, že tu měl lidi,“

ušklíbl se Škutina.

Drholec zachrchlal. „Večír na ní bude chtít hubičku, a když mu ji nebude chtít dát, bude bečet jako kluk!“

„Pěkně vítám, to jsou k nám hosti,“ mna si ruce, klonil se Brabínek. „Tak skleničku piva či dvě?“

Voral pohleděl na ženu.

„I jen jednu, kdepak bysme to vypili!“

„A mně taky ještě jednu a jedno cikáro!“ olizoval se Rozumíš. Seděli nemluvíce. Voralka jen pomaličku pozorovala společnost. Mladíci stejně hlučeli u kuželníku, starosta se sousedy, ženské i

- 30 -

ti ostatní hovořili mezi sebou a vzadu v koutě pleskaly karty i dlaně

bily do stolu. Hráčů přibylo.

„Tam se to mastí, pane,“ mrkal Rozumíš, „pětky, desítky jen lítají!“

„Bourové a pantafíři,“ kýval Voral.

„Hromadu a lehko vydělávají, to se to hraje —"

„Až bude železnice vystavěna, rádi by měli,“ mračila se žena. Sedíc shrbena, v klíně rozbalovala šátek; měla v něm kus chleba. Rozlomivši, půlku podala mužovi:

„Na, zajez!“

Rozumíš vida to, rychle zamrkal a rty se mu stáhly. Voralovi mlčky jedli.

„Taky tam u Haňáků je vejměnek — veliký?" polknuvši sousto, ptala se Voralka.

„I navlas nevím, snad jak se sluší a patří, dělal ho nebožtík Petřivý, to byl opatrník na všecko. Ale prosím vás, jakpak dlouho to může trvat, vždyť jste ji viděli!“ tlumeně vykládal Rozumíš. Brabínek právě přinášel dvě holby piva, a vida, že noví hosté

mají v ruce chléb, podíval se na Kuliše a protáhl koutek. Rozumíš

obrátil oči k nebi —jen se mu pod víčky zabělelo.

„Tak na, Báro, pij,“ ženě podával Voral.

Vzavši sklenici, chvilku odfukávala pěnu a napivši se šátečkem utírala ústa.

„Já zas naší Lídynce mnoho výbavy napřed kupovat nebudu; až

toho bude třeba, potom se pro všecko dojede do Hradce nebo do Jičína, je to všecko jiné!“ to pronikavým, vyschlým hlasem volala paní

starostová.

„Mně naši taky v Jičíně mnoho koupili,“ zašveholila Mokříška a zasmála se ke stolu, v jehož čele seděl starosta.

ženské chvilku mlčely. Potom starostová pohleděla na mlynářku, jíž zasvítilo v očkách, a lalůček se jí rozvlnil, jako by nemohla polknouti. Bourové se rozkašlaly, až zčervenaly a zalitá očka utíraly šátečky, široce okrajkovanými.

„I nepovídejte, paní starostová,“ hlubokým hlasem začala Rudová, jež se po Mokříščině řeči jenom znánko ušklíbla, „vždyť víme, jak nekupujete! Když přijde horská tetka s plátnem, vždycky u nás

- 31 -

povídá, kolik jste zas koupila šátků, ručníků, ubrousků, na cejchy a co všecko.“

„Prosím vás, když taková ženská tuze nutí,“ zakroutila se představená, „vždycky říká: ,Prosimich, koupějí, hned po obci prodám, když můžu říct, že paní starostová taky koupila.'"

„A kdepak je Lidmilka ?" ptala se mlynářka.

„Doma, doma!“ sladce odpověděla starostová.

„Ale — a že přec trochu nejde, taková mladá krev—"

„I vždyť ona chodí, ale dnes povídala: ,Budu doma, kam mám jít!'"

„No přeci trošku mezi chasu,“ hlučně vyhrkla Bourová z kopečka. Starostová se jen zakroutila a útrpně se usmála.

„I zvali ji v Libočanech,“ vyprávěla potom, „má tam všecka ta omladina nějaký výlet, ale můj nemohl, měli tu schůzi, a já bez něho nechtěla, třebaže mě všecky ty paničky tuze zvou — paní doktorová, správcová, fořtová. Ještě ráno mi paní Horáčková tuze kladla na srdce, abych jistě přišla!“

„Taky jsme měli jít,“ nakudrnacenou hlavou kývala Mokříška, až se jí všecko kvítí na klobouce rozklepalo.

Opět zmlkly. Starostová zamyšlena hleděla na zahradu, do níž

slunce vrhalo pod stromy žlutavou podvečerní zář, takže všecky stoly byly zatopeny jejím světlem.

„Kompaniešnajdrem!“ vyskočiv volal Caromio, „povídám, kompaniešnajdrem!“ a vybafl celý mrak. Mladíci se opět hnali blíže; Maťocha hladě si navoskované kníry, potměšile se štířil.

„Tak ho vidíte, nevěří!“ ukazuje naň, durdil se Caromio. „Hotová věc to byla, všecko mi přálo, od nejvyššího do nejnižšího, ale co čert nechtěl mít! Náš pan hejtman poslal si ke mně poopravit kabát; nikomu jinému takovou jemnou práci nesvěřil. Hned jsem se dal do práce, ale jak milý kabát obracím, něco mi v něm zachrastilo. Sáhnu do kapsy a vytáhnu psaní—pěkné psaníčko, nahoře rozdělané. Nerozmýšlím se, skočím, obléknu se a uháním s milým psaním k panu hejtmanovi. Nebyl doma, ale paní hejtmanová povídala: ,Co si přejou, Kuliš? Vyřídím to mému sama!' Salutuju a řku: Jemnostpaní, Kuliš je poctivý voják, tohle našel v kapse kabátu pana hejtmana a

- 32 -

hned to přináší!' Paní hejtmanova se usmála a řekla: ,To se mi líbí!' a vzala psaní. Salutoval jsem a už jsem zas uháněl.“

Tu se Kuliš zamlčel a přehlédl posluchače.

„Caro mio,“ spustil opět trpce, „ta má poctivost byla mé neštěstí

—" a kývaje ostříhanou hlavou, rychle bafal.

Posluchači nespouštěli z něho očí, čekajíce, co z toho bude, ale dříve než spustil Kuliš, začal Maťocha: „Psaníčko bylo od jiné ženské a dostalo se tak paní hejtmanové, viďte, strejče?" a dal se do smíchu. Kuliš zrudl a oči mu zlobně zasvítily.

„že nemám pravdu?“ volal Maťocha. „Strejče, strejče, když

jsem já tohle už dávno nečetl v starém kalendáři.“

„A snad si, synáčku, nemyslíš, že se mi to nestalo?" zvolna a ostře se ptal Caromio.

„Nic neříkám, jenom že jsem to dávno a dávno četl v starém kalendáři!“

„Četl, on to četl a mně se to stalo! Potom byl u hejtmanů rámus!

Když mi to kamarád prefatyn povídal, byla ve mně malá dušička. Až

druhého dne přišel pan hejtman do kasáren, ale když mě viděl, jenom zavrčel —"

„A proto jsi se nestal kompaniešnajdrem,“ chechtal se Drholec. Caromio jen přikývl, zachmuřil nízké čelo, zabafl a usedl.

„Jenom kdybych to byl dávno nečetl v kalendáři,“ odcházeje ke kuželníku, ještě štípl Maťocha.

Caromio znova vyskočil: „Tak ho vidíte, jenom když se může šklebit! To jsme měli mezi sebou takového fiškusa a ten dával do kalendářů. Jednou jsem mu to pověděl a ten to potom dal do kalendáře.“

„Když jsem já tě neslyšela až na návsi!“ ostrý starý hlas projel Kulišovu řeč.

Všecky hlavy se obrátily ke dveřím, z nichž vycházela vyčouhlá, snědá, hubená ženština, oděná ještě po staru v krátkých sukních, v punčochách a střevících.

„Caromejka!“ rozchechtal se bednář.

„Káže a káže — u kapličky je ho slyšet —"

- 33 -

„I hrome, má hrdlička zas cukruje,“ zašklíbil se Caromio; usedl, pitvorně se skrčil a rychle bafal. U všech stolů se bouřně smáli.

„Je tě kousek, zámoro, a najde tě,“ chrchlal Drholec.

„I bodejť bych nenašla, i kdyby nekázal, vždyť se odtud valí

kouře, jako by hořely panské stohy!“

„No mlč, stará, mlč, a pojď se napít —" mžouraje a úlisně se šklebě, zval krejčík.

žena přisedla, ale hned se prudce rozkašlala.

Kuliš přestal bafat.

„To je kouře,“ sípěla mezi kašlem, „přes celou náves je ho cítit; že s ním, lidičky, sedíte!“

„Mlč, stará, mlč, zaskočilo ti, nemáš tolik křičet — na, na, napij se!“

Caromejka poslechla; tvářila se sice přísně, ale malé vpadlé oči pravily, že se doopravdy nehněvá.

Škutina ťukal na žejdlík a volal: „Tak ještě žejdlíček!“ Všichni se naň udiveně podívali.

„I když je tak veselo —" vysvětloval, špule bezzubé rty.

„To mi věřte, lidičky,“ napivši se, začala zas Kuliška, „až tenhle člověk umře, bude konec pekla! Jinam než do pekla nepřijde a tam všecky čerty vykouří!“

Caromio zvolna bafaje, zamával rukou: „Ba ne, ba ne, když

jsem tebe nevykouřil, čerti se taky nehnou.“

„Já se jen divím, že ho posloucháte, kdákala!“

„I vypravoval nám tu, proč se nestal kompaniešnajdrem,“ usmíval se Škutina.

„Ten? Protože odjakživa k ničemu nebyl, jenom se válet, od rána do večera hulit!“ Potom se Caromejka rozhlížela zahradou.

„Copak tihle tu chtějí?" tlumeně se ptala, pohleděvši ke stolu, u něhož seděli Voralovi.

Drholec pokrčil rameny. „žeť něco shánějí, když je má ten lifrant v prádle.“

Na všech stranách se zas rozvířil prvější život.

Vtom Rozumíš mrkaje, ukazoval Voralce k silnici.

- 34 -

Šel tam muž se ženou: ona velká, statná, vzpřímená, on sice vyčouhlý, ale hubený, přihnutý; všecek oděv se na něm třásl. Bezvousý

byl, černovlasý, černobrvý, takže bledost obličeje tím více vynikala.

„To jsou oni, Haňákovi,“ upozorňoval Rozumíš.

Haňačka byla ve světlých kartónových šatech a slušelo jí to jako paní; prostovlasá byla, hojných vlasů kaštanových, vysoko načesaných. Také u jiných stolů se dívali na silnici.

„Ta je jako paní!“ zadivila se Voralka. Rozumíš zamrkal: „I což

je o to —" „Ale, pane, on je už nějak tuze chatrný, to jsem si nemyslil!“

„Ty nohy míval odjakživa dlouhé, je to v rodě, a teď se mu už

chuděrovi po čerchmantech pletou,“ breptal Rozumíš.

U stolu, kde seděla Caromejka, také o Haňákových mluvili.

„Chuďas Lojzík, už je jako proutek, jen se ohýbá,“ soustrastně

kývala Caromejka.

„Zato ona si vyšlapuje,“ broukl bednář.

„Inu, vyšlapuje, kdopak za to, že má zdraví a on ne!“

Drholec maje dýmku v koutku velkých rtů, stranou pohleděl na krejčici a řekl jen: „Inu toť, vždyť jsem nic neřekl!“

„Však proto; všecka čest jí, to musí říct každý.“

Všickni přisvědčovali.

„Štěstí pro člověka, že ji dostal, co by si byl teď počal —"

„I čerti vědí, tetka, kdopak ví, jestli by byl takhle zveden!“

Caromejka se zle zamračila, a ostře hledíc na kováře, pravila zvolna: „Bodejť byste nehovořil, devět roků jsou spolu —"

„Však, však, devět roků; myslíte jako, že to vydržel, suchopár, dost dlouho —"

„I s vámi je řeč, kdybyste se radši pomodlil, starý jste na to dost!“

„Tu máš!“ zašklíbil se Škutina, ale bednář spokojeně bafal a Caromejka klidně zas pokračovala: „Štěstí, že ji má, ta na nic jiného než

na něj nemyslí a Lojzíček je jí všecko. Vždyť na mou pravdu žádné

zvláštní blaho s ním neměla, třebaže jsme tenkrát myslili, že bůhvíjaké štěstí holka skoro ze žebroty dělá. Kdo by se teď o něj staral, žádná druhá, a až odejde, bude zas tam, kde byla, jenomže bude star-35 - ší.“ „žeť jí mnoho nezbude, zbude-li něco, když se v licitaci prodává

—"

„Povídám, že by bylo pro ni bývalo lepší, kdyby byla tenkrát zůstala v městě.“

„Vždyť tam zas může jít —"

„Inu, může, ale teď už není mladice, jako byla!“

„No, no, matko, neprorokuj, vždyť Lojzík ještě chodí,“ broukl Kuliš a zabafal.

Caromejka se zas rozkašlala.

„Vedle tebe může člověk posedět!“ zahubovala, ale hned zas pokračovala: „Chodí, ale vždyť tomu taky rozumíte, že zimu nepřežije.“

Voral cinkal na sklenici. Když Brabínek přiběhl a pověděl, co jsou dlužni, Voralka rozvázala uzel na šátku a vypočítávala krejcary. Rozumíš hledě na ně, rychle mrkal.

„Možná, že tihle myslí na Haňákovo, jsou to Voralovi z Polanky,“ upozorňovala Caromejka. Když Voralovi odcházeli, ona na nikoho nepohleděla; šátek tisknouc v dlaních, pospíchala do hospodní síně. Voral se podíval zahradou a posmekl. Kuliš Rozumíš uháněl za nimi.

Když přišli na náves, znova se zastavili a rozhlíželi se. Slunce stojíc již nízko na západě, ohnivě vyhořívalo. Bystrý se usmíval v jeho záři. Koruny topolů se třpytily a kmeny byly růžově zadechnuty. Voralka upřeně hleděla k Haňákovým... Úzkost ze změny života ji zas těžce napadla. Myslila na nynější majitele: ona jako paní, jen kyne, on na smrt! Řadu let tam byli a teď musí ze svého. A oni, Voralovi, že by měli místo nich! Bože, aby také na ně dolehlo takové

neštěstí!

„že se vám to nelíbí?" ukousnuv a vyplivnuv kus rozkousaného doutníku, breptal zas Rozumíš.

Voral usmívaje se, kýval, žena mlčela.

Potkali dva sousedy, již se ženami kráčeli z polí, potom hlouček děvčat nažehlených, načesaných. V podvečerním vlahu se jásavě

smály i rozezpívávaly se.

- 36 -

„Tamhle je u starostů,“ k nejvýstavnější budově ukazoval Rozumíš. ,,Lídy — to je dcera — zrovna chodí po zahradě. žádná slečna se jí nevyrovná!“

„A to je, pane, chyba,“ pronesla Voralka.

„Chyba? Proč? Proč by si sedlák neměl pěkně chodit? Ó to ne, musím říct, na to že se tady tuze drží, až tu budete, uvidíte!“

Když Voralka neodpověděla, Rozumíš ukazoval napravo:

„Tamhle je u Rudů — no, výstavné to zrovna není, ale budou tam peníze, jediný syn to může zřídit. A mně se, pane, zdá, že rád pokukuje k starostovým.“

Voralovi zamířili do polí.

Za zahradami Rozumíš podával ruce a pravil: „Tak si to rozmyslete; koupíte-li, přivedu vám taky kupce dobrého. Provázej Pánbůh!“

a šosák maje rozhalený, čepici v týle, vracel se do Bystrého. Voralovi šli za sebou po mezi mlčky.

Svatě bylo, mír nedělního večera. Slunce zmizelo již za pastvinskými lesy, jejichž čerň, teď jen málo modří zadychnutá, byla obklopena růžovím, jež do výše přecházelo do fialova, do modra, až i do bledě zelena, po němž bylo načechráno sněhového beránčí, jak by ho byl někdo do dlaní nabíral a několikráte rozhodil.

Šustily klasy a bílý jetel daleko voněl. Křepelčin hlas se rozléhal širem.

Po chvilce se na východě, na vršku lemovaném lesy, objevila Polánka, skupina střech, v korunách téměř ukrytá. Stranou se temněla i zelená houšť, z níž vyhlížela Voralova střecha. Hospodyně se přes tu chvíli ohlédla k Bystrému a opět se upřeně

dívala na nynější domov.

„Hochu, já nevím —" povzdychla v starostech. Obrátiv se, jen se usmál. „Sedělo to tam jako páni —" Voral jen mávl rukou.

III

Na středové odpoledne nečekala u Voralů práce zrovna nejnutnější, a proto se hospodyně chystala na návštěvu tatínka na Lhotce. Napekši dva pekáče velikých, perníkem nadívaných buchet, několik jich vložila do košíčka — aby nepřišla s prázdnem; něco jich dala muži a dětem k obědu, ostatní schovala do police, aby měli na odpo-37 - ledne. Po obědě podojivši a spořádavši chlév, polosvátečně se ustrojila, košíček si pověsila na levici, a napomenuvši děti, řekla jim, že navečer přijde.

„Půjdeme vám naproti,“ slibovala Manka.

„Ale ne daleko; buďte tu spánembohem!“ rozloučila se.

Děti ji vyprovázely před chalupu. Muž štípaje na dvoře dříví, volal: „Tak šťastný poříz, a že dám všecky pěkně pozdravovat!“

Voralka přikývla a usmála se. Dokud šla po mezích a lukami, přes tu chvíli se ohlížela k chalupě, od níž se děti upřeně za ní dívaly. Bylo zas notné parno, obloha krásně modrá, vysoko rozklenutá; lesy, poházené plným slunečnem, jásaly svěží zelení. Nad lukami, jež

dýchala suchou vůní, chvěly se drobné, ale husté vlnky vzduchové. Než vyšla na silnici, byla všecka zardělá, zpocená, ačkoli měla šátek hluboko nad čelem. Ale šla ráda.

To byla cesta, o níž dávno snila, jež jí bývala krásnou tužbou. Jde tatínkovi říci, že hodlají koupiti něco většího, něco o hodně většího... Po té cestě na Polánku starosti jí hodně lomcovaly, ale klidnějšími úvahami se tišily den za dnem. Voral také v hovorech nejednou zavadil a vždycky vesele. O koni mluvil, o počtu dobytka, jenž by stál v chlévě, o hojnosti drůbeže. „Potom bys, pane, mohla jinak tržit, tam by ti do koflíku v polici rychleji přibývalo!“ smál se věda, to že je ženina radost. Děti slyšíce o koni, o dobytku a drůbeži, svítily očima, hořely nedočkavostí a byly by se nejraději hned zítra stěhovaly. Matka však každou chvíli začínala s jinou starostí; schválně ji povídala, chtějíc jen slyšeti mužovy konejšící výklady. Odpovídával klidně, nijak nenutě, jen jako by říkal: Dělej, jak chceš, ale myslím, že by všecko bylo dobře. Věděl, že touha po větším není v ní menší

nežli v něm.

Když jednou vykládala, jaká by tam byla veliká práce, pravil, že když by sama všeho nezastala, musela by se vzít děvečka. Ale proti tomu se ozvala zle, co že by Josefa napadalo, vzíti si ještě takovou starost. Vždyť by zůstali tolik dlužni!

Ten dluh, jejž by měli, nejvíce ji zrázel; teď žila v blahém vědomí, že mají peníze půjčeny, potom by byl místo kapitálu dluh,

- 38 -

úroky by se nepřijímaly, ale platily. Jaká blaženost ji dosud objímávala, když zaslechla chválu, že u Voralů je kapitál. Muž po takových stescích říkal jen: „Taky bysme se toho zprostili.“

„Ale nesmíme myslet na cizí pomoc do stavení; takoví lidé

vždycky pamatují jenom na sebe a ne na hospodáře,“ prudce vykládala.

„Sama jsi říkala, jestli stačíme —" usmíval se.

„Vždyť snad nám jednomu ani druhému nic neschází,“ mírněji odvětila, jako by on byl stýskal, že všeho nezastanou, „děti rostou, budou už taky pomáhat. Váša může vláčet, pohonět a Manka aspoň

krávy napase, vždyť už pořád v té škole sedět nemusí.“

Ale Voral se usmál, ta pomoc že mnoho nevydá a učení že jim nikdy na škodu nebude, protože svět je pořád chytřejší. Tak a všelijak hovořili a ve Voralce víc a více rostla jistota, že tedy kupovat budou. Dnes šla k tatínkovi na radu, ale přitom hlavně

chtěla zvěstovat, jaký byl výsledek všeho dření a lopoty za let jejího manželství, jak jim Pánbůh práci požehnal a kolik už mají. Představovala si, jak na Lhotku přijde, jak v návsi zamíří k rodné chalupě, malé, skrčené, ještě chatrnější, než je ta jejich na Polánce, jak vejde do tatínkova vejměnku. Bude-li jen doma, nevážou-li, neboť v tom pádu by tatínek snad pomáhal v poli, nehlídá-li přece doma. Už ho kolik časů neviděla, na Lhotce nebyla tuze dávno. Na jaře se tatínek dvakrát přišel na Polánku podívat, ale potom s ním i s ostatním přátelstvem mluvívala jen někdy po ranní na libočanském hřbitově.

Vzpomínajíc, jak se s tatínkem setká, víc a více pospíchala. Podá mu košíček s buchtami a začne vypravovat, proč přišla. Na radu že jde, na velikou radu. A poví, do čeho se chtějí pustit. Tatínek sic ví, že se jim zle nevede, že pole přikupovali, ale že tolik mají

ušetřeno a půjčeno mezi lidmi i v libočanské záložně, nemá potuchy. Voralka si představovala, jak tatínek bude udiven poslouchat, jak se mu bude obličej rozjasňovat a jak se ty staré oči zasmějí. Schválně se plně nesvěřovávala, aby se jen dočkala této radostné chvíle. Tatínek se bude smát a bude říkat: „Tak vy tak — tak vy tak—a nepovědí!“

- 39 -

A Bára mu řekne: „Tak vidíte, tatínku, kam jsme to přivedli, jak jsme si pomohli! Jaké to byly tenkrát řeči, jaká protivenství, když

Josef za mnou chodil. Co tenkrát staří Voralovi dělali, jak nebožka Josefova máma spínala ruce a bědovala: ,Hochu nešťastný, co myslíš! Starší syn z hospodářství skoro nejpěknějšího na Lhotce a namlouvá si holku Věchtovu, dceru skoro z baráku! Jakápak chalupa se sedmi korci polí a stavením drobným, chatrným!'“

A Voralka z hovorů, jež hodlala s tatínkem vésti, pohružovala se do vzpomínek... Tenkrát — před patnácti lety! Všichni měli Josefovi za zlé, že u muziky by byl tancoval jen s ní, s Barčou Věchtovou, že pořád jen jí dával připíjet a hovořil s ní jako se svou vyvolenou. Josef — Josef Voralů, syn z dobrého hospodářství, chlapík šikovný! Dva roky pobyl v panské službě v Libočanech, aby se naučil s koňmi; i samého správce už vozíval! Kolik měsíců byl potom na vojně a tatík se hodně nachodil, než hocha dostal domů. A teď se chytil Barči!

žeť byla k světu! Říkali jí to také jiní a sama dobře věděla, že žádná druhá není tak statná, zdravá, v kulatém obličeji pěkně opálená, že nemá druhá takových velkých temných očí a hojných černých vlasů.

Staří Voralovi na počátku myslili, že to hocha přejde, že je to jen tak, než si vyhlédne tu, kterou potom uvede domů a jež bude mít peníze, aby mohl vyplatiti sestru i mladšího bratra. Ale když viděli, že to jde doopravdy, začali bránit.

Starý Voral sic neláteřil, jen se mračil, na Josefa hleděl jako na nerozumu a zamyšlen, s rukama vzadu složenýma chodíval v polích skloněn, jako by hrudy počítal. Nešlo mu ani kale do hlavy, že Josef, jenž se zdál rozšafa, jenž přec byl mezi lidmi, hospodář stvořený a k tomu chlapík jako málokterý, chtěl by jen takovou chudobu. Kam s tím? Co s tím dokáže?

Zastavil si jednou tatíka Věchta a do očí mu povídal, že by oni, staří, měli mít rozum a povážit, že to přec není možná, aby jejich Bára přišla k nim do stavení, kde je takové hospodářství, a tedy potřeba peněz na výplatu druhých dětí. Věchet dobře tomu rozuměl, uznával a slíbil, že s dcerou promluví. Učinil to pořádně, zle se do Báry pustil, ale ta vedla jen svou:

- 40 -

„Kdopak za to, tatínku, může, že mě chce? Vždyť snad čarovat neumím, abych ho byla nějak zapletla!“

Ale večer na půdě se dost a dost naplakala a navolala k nebi... Hůře než Josefův tatík dělala matka. Po vesnici hubovala, jediného stavení snad nebylo, kde by byla na Báru neláteřila. I zastavila si ji jednou na veřejné silnici, po níž dívka šla do kostela, a dala se do ní zle. Voralka ji v duchu dosud viděla, velkou, kostnatou, přísného pohledu; viděla ji zrovna, jak tenkrát stála proti ní v tom svém známém, tmavém, květovaném salupě, pod nímž se mračily staré oči. Nahlučela toho hrůzu, Báry k slovu nepřipustila, a když dopověděla, utíkala jako divá. Bára dosud nezapomněla, co všecko jí stará Voralka hodila do tváří.

Později i k Věchtovým do chalupy přiběhla a tam dělala, až ji tatínek musil okřiknout, aby se pamatovala, že není ve svém. Potom byl nějaký čas pokoj, ale Voralka po synovi pásla a z očí

ho nespustila.

Nejhůř však bylo, když u Věchtů v chalupě poznali, co se s Bárou stalo; tak jak tenkrát otec i matka plakali, nikdy jindy jich neslyšela. Ani když po kolika letech maminka umřela, tatínek tolik a tak zle neplakal.

Ve stavení bylo potom jako po pohřbu. Dcera nevycházela a nadobro se odstěhovala na půdu.

Voralka zas po vsi dělala, že bylo hrozno poslouchat; hrdopejšek Báři nadala, žebravých hrdopejšek a dotěrných fiflen, s mámou i s tátou srozuměných, aby s těmi svými mizernými osmi stovkami vlezla k nim do stavení a tam užívala za jejich krvavé mozouly, za jejich tolikaleté dření. Každou lepší sukni, každý šátek jí vyčtla, protože prý těmi hadry Josefa k sobě mámila.

„Ale to ať si běhna okatá nemyslí, dokud já budu živa, k nám se do stavení nedostane!“ říkala kdekomu.

Lidé tomu ani kale nevěřili a myslili si, že v pár nedělích bude všecko v pořádku, protože co je dělat, když to už takhle dopadne. Ještě snad kdyby to byla nějaká děvečka, ale přece holka ze sousedstva, třebaže chudšího!

Voralka však nemluvila do větru a všecky prosby byly marny; Josef zbytečně před ní poklekl a ruce spínal, starý Věchet se nadarmo

- 41 -

vypravil k Voralovým a polkl všecko zlé, co mu tam pověděli, jen aby to kloudně skončilo dřív, než přijde Bářina hodinka. Konečně i tatík Voral sám nahlížel, že to tak jít nemůže, protože syn nestál za nic a lidé tuze mluvili, a jednou řekl ženě: „Poslouchej, máti, něco se udělat musí!“ Ale žena ho krátce odbyla: „A co by se dělalo, co nám po tom; co chtěla, má!“

Ačkoli se staří Věchtovi velmi trápili a v samotě si nejednou žalně postýskali, Báři v té době soucitu neprojevili. Proč se tak nad sebou i nad nimi zapomněla, dcera nešťastná! A Bára sama sobě odkázána, v hoři svém tvrdla, ba nejednou se i tak daleko v myšlenkách pustila, že otci a matce v duchu vyčítala, proč víc nedřeli, proč víc nešetřili. I na té malé chalupě se dalo udělat víc! —

Přišly chvíle, kdy Bára ve vejměnku chalupy povila synka. Starý

Věchet i žena jeho se nad ním rozplakali;

polítostnili si i nad dcerou.

Všecky zprávy, jež o tom doletěly k Voralům, nechávaly panímámu stejně ledovou; až to, že synkovi dali jméno Josef, přivedlo ji z míry.

Z počátku zas jen zle hubovala, že jim ta chudoba vší mocí dělá

jen hanbu, ale pak přicházely okamžiky, kdy se v ní počala ozývat matka; chytalo ji za srdce, že je to dítě jejího vlastního syna, že tu ve vsi dýchá vnouče její, voralská krev, k níž se nezná.

Ale Voralova dcera Juklíčková z Pastvin přes tu chvíli přicházela domů s křikem i s pláčem, aby rodiče nedopouštěli, aby jí snad potom její pretence byla dávána po zlatkách anebo až bůhví po kolika letech a aby snad pro cizí osobu byla nadobro z domova odstrčena. Tak se konečně rozhodlo, že hospodářství nesmí přejmout Josef, ale mladší bratr Toník; Josef že dostane jenom svůj podíl. Rozhodnutí to zvláště tatíkovi způsobilo notnou bolest: ne že by byl mladšího syna neměl rád, ale že tento syn neměl daleko ty schopy jako starší. Josef, přejímající po otci hospodářství, byl by býval někdo docela jinší. Nebylo však jiné rady.

Josef dostal své dva tisíce, Báři vyplatili osm set a otcové pro ně

sháněli domov. Našli jej na Polánce...

- 42 -

Drobnému Josífkovi byly už tři čtvrti roku, když se u Věchtů

slavila svatba jeho rodičů. Nebyla veselá. Voralovi sic přišli všickni, ale zpěvu, výskotu, ba ani smíchu nebylo. Svatebníci si viděli do duší...

Voralovská strana přec jen pořád myslila na to, že Josef špatně

pochodil; Věchtova chalupa, v níž seděli, chudší okolí, než jakému byli zvyklí, ty myšlenky ještě rozdmychovaly. Sestra a švagr Josefův se sice chvílemi těšili myšlením, že to tak dopadlo, že Josef nebude nad ně vynikat, že neporoste vše, jak to za jeho vlády při bohaté ženě

kvésti mohlo, ale přec jen je více mrzelo, že nenaženil, aby jim tatík s mámou mohli ještě přidávat. Bratr Toník zrovna vyrostl, cítě, že pánem je teď on, jenž po celý život byl zvyklý státi hodně daleko za bratrem.

Věchtovi byli skleslí, jako by se byli těžkého hříchu dopustili; věděli, že jich z Voralových žádný nevelebí, že z nového přátelstva žádnou radost nemají, že nikdy nezapomenou Bářiny smělosti pozvednouti oči k nim. Ani mladí, Josef a Bára, nebyli, jak by se bylo čekalo a jak by se byli radovali ještě před rokem. Ty poslední doby je notně zkřísly!

Dokud nebylo rozhodnuto, že si Josef Báru vezme, toužil po ní a trápil se; nejednou u Věchtů v sedničce i při práci na poli nad ní i nad dítětem zaslzel. Když však touha byla upokojena, když se počalo mluviti o svatbě a mohl se s budoucí ženou opět veřejně a bez bázně

stýkati, počalo jej přec jen tížiti, že musí z domu, aby se uhnul mladšímu bratru, a jít na menší. Vše se sice stalo s jeho plným souhlasem, protože rozuměl, že jinak nelze, ale v nitru mu zůstalo trpké pochmurno. O kolik roků zestaral; veselí a oheň, s kterým hledíval do světa, když si s Bárou začal, byly ty tam. Slovíčkem se jí však nezmínil. Také Bára se změnila; tím, co za posledních měsíců zkusila, přetrpěla a přemyslila, sklesla na těle i na duši. Blažilo ji, že Josefa má, že synek její nebude bez táty, ale svět se jí jevil v jinačích barvách než dřív. A ti lidé! —

Teď o svatbě se k sobě nevinuli, netiskli si ruce pod stolem, neobjímali se; oči jejich již teď mluvily jenom o jediném: o shonu za prací a o sháňce peněz!

- 43 -

Napraviti se musí, v čem bylo chybeno, získati se musí, co bylo ztraceno.

On si umíňoval, že bratra dohoní, ona si řekla, že si odepře všecko, že bude dřít a skládat, aby panímáma přestala rýt, že syn špatně pochodil, aby přestala předhazovat, jak se nalopotila, co a jak ona dělávala, a poznala, že její nevěsta je v tom pádu ještě větší hrdina. A švagr i švagrová to poznají také! Bára si svatosvatě řekla, že se nesmí stát, aby se snad bratr a sestra Josefovi ušklibovali, jak pochodil, a jestliže si to myslí teď, že se brzy oba přesvědčí o jiném. Řekla si, že dokáže, aby se všude, v rodině u Voralů, doma u Věchtů

i po vsi muselo uznati, že se Josef oženil tak, že se ani lépe oženiti nemohl, že za to, že si vybral podle srdce, netrpěl, ale byl odměněn. S těmi myšlenkami, jež si vzájemně čtli v očích, se zanedlouho po svatbě stěhovali do svého na Polánce.

V novém domově, světa vzdáleni se uklidňovali a počali cítiti štěstí, že jsou svoji, sami, ve svém. Ale Voralka se mu nepoddala na dlouho; brzy se v nové domácnosti počala honiti z práce do práce, z roboty do roboty. Někdy zrovna chtivě a divě pracovala, jako by v jediném roce chtěla nahamoniti, oč Josefovi přinesla méně. Majíc na starosti dobytek, chtěla jej od jara do zimy vyživiti jen tím, co daly meze a pastvina kolem chalupy, tím, co narostlo v bandorách a v řepě, i jejich suchou natí, aby se všecko řádné krmivo z luk a polí

mohlo dáti na půdu a něco třeba i odprodati. Domácí smetany, másla, vajec se u Voralů užilo maličko.

Práci polní s dobytkem odedřel Voral sám, ale nespokojoval se jen tím mozolným výsledkem, rozvažoval také, kdy by bylo výhodnější ze sýpek prodati, dbal, aby půda byla pořádně připravena, nasázel i řepy, kus jetele nechal na semínko, chtěl, aby se jedno tele vždycky odstavilo a prodalo se, teprve když dorostlo v pořádného bulíka.

žena leckdy na některou jeho spekulaci pohlížela s bázní, domnívajíc se, že lépe je dřít a získávat jenom pomalu, ale jistě, než

pustiti se do hazartů, ale usmíval se jí a říkal: „Neměj starost, holka!“

- 44 -

Zvykla jeho plánům a podnikavosti jeho důvěřovala. Ačkoli se k muži nelichotila, nehladila ho, nelíbala, nemazlila se, přece měla jej z celého srdce ráda.

žili v tom ústraní sami s hošíčkem den za dnem stejně; kromě

do kostela nechodili téměř nikam a k nim také málokdo z přátelstva zabloudil. Ještě tak nejspíš matka nebo tatík Věchet, ale také jenom na skok, aby nezpromrzeli.

V zimě, když všecku práci na mlatě odbyli sami dva, Voralka sedala u prádla a muž na dvoře rozdělával notnou zásobu dříví. Až

když všecko měl v pořádku a venku byla věje, že na krok viděti nebylo, anebo mrzlo, až šindele praskaly a okénka byla odhora dolů

jako cejn, tlačil se ke kamnům, popáral se s dítětem a se ženou hovořil o budoucím jaře a létě. Na večery sháníval kalendáře a předoucí

ženě nahlas předčítával. Meluzína hvízdala v komíně, tabulky v oknech drnčely, ale ve světnici byl svatý mír. Zlá rána na ně dopadla, když jim po dvouletém pobytu na Polánce hošík umřel. Voralka se nad tím dítětem, když leželo v lůžku rozpáleno, ani mámy nepoznávajíc, tuze naplakala a Voral byl, jako když ho nalomí. Když Bára noci nad synáčkem probdívala, rozjímala o krátkém životě milého dítěte a říkala si, že ji snad Bůh trestá za to, že Josefa tenkrát měla tak ráda, že na své rodiče zapomněla a ani na jeho rodiče nedbala. Z ničeho nic se jí i ta myšlenka navalila do hlavy, že kdyby jí synáček byl umřel ještě za svobody, že by se Josef snad byl hněvu matčinu poddal a Báru opustil...

Když pak hoška zahrabali, zůstavši s mužem samotná, bývala mu nejraději i při práci nablízku a pomáhala mu v poli. Neuplynul ani rok a vrány přinesly do chalupy děvčátko. Nescházelo tenkráte mnoho neděl do žní, a Voralka nechtějíc nadlouho býti bez práce, povolala si maminku, aby jí útlé brouče ošetřila. Po nemnoha nedělích brala již dítě s sebou na pole; vozila je v kočárku, jejž Voral sám z prkének vyrobil. Na poli cvalíka ukonejšila, uložila do vozíku, zastínila šátkem a v letním teplu, ve vůni polí, při zpěvu skřivanů Anča spávala od rána do poledne.

Ale ani tohoto dítěte jí nebe nenechalo, hned nejbližší zimy je zle zkrušena odnášela s mužem v bílé rakvičce, na jejímž víku byly nalepeny ozlacené hlavičky buclatých andělíčků.

- 45 -

Potom ji přepadla skleslost, v níž v tom honu za prací ustávala. Jindy, když jí matka říkala: „Bára, nehoň se přes moc, pamatuj na holčičku!“, odpovídala: „Musím se starat, aby s ní jednou nebylo jako se mnou!“ Teď však ji samu napadaly myšlenky, že se Bůh doopravdy na ni hněvá, že jí žádného dítěte popřáti nechce, a proč, proč

tedy ty náramné sháňky? Pro koho mozolit a krejcary škrtit?

Když však za čas po Anči přiletěl Váša a po něm Manka, když

byli zdrávi a rostli jako z vody, Voralka byla opět samá lopota a šetřila ještě úzkostlivěji. Tenkrát také Voralovi napadlo, že by mohl na svém dělat cihly, a časem si i s obilím zaobchodoval.

Stará Voralka jindy ráda před Bárou rozkládávala, co a jak ona dělávala, jak si nepřála poklidu, ba leckdy ani pořádného najedení, a tím Báru ještě více popichovala; ale teď slyšíc, jak Josefovi přibývá, že již i pole přikoupil, říkávala: „Ta ženská je ras do práce, ta hospodařit na větším, uměla by našetřit!“

Když teď za čas přišla na Polánku, byla vlídnější a také před lidmi přestala hubovat. Umřela, když malá Manka začínala běhat. Za tři roky potom přibyla ještě u Voralů Julka. Matčiny starosti tím velmi vzrostly; zapomněla, jak jí bylo, když první děti pochovala, ale napadlo jí, že švagrová v Pastvinách má jen jedinou dceru, u Voralů na Lhotce že je jen dcerka a syn a bratr Věchet měl také jen dva kloučky — ona již tři děti! Bylo třeba ještě více shánět, aby jednou měly dost, aby zas proti bratrancům a sestřenicím nebyly pozadu, aby se tak ta její chudoba nevlekla i do druhého kolena. Lopotila, jedla jen ten chléb a bandory a za hadry nevydala krejcaru. I děti odbývala všelijak, říkajíc si v duchu, nač je toho tady na samotě třeba, jednou že jim to bude dobré a že budou rády.

Když jí na Lhotce začala marodit matka, Bára přicházejíc na návštěvu, nestarala se, aby něco přinesla, ale aby od rodičů neodešla s prázdnou.

Po matčině smrti měla se švagrovou mrzutosti; bránila se, že je dcera a že na všecko po matce má větší právo nežli bratrova žena. Tatík Věchet pozoruje to, jenom nad dcerou vrtíval hlavou; když se s ní potom někdy v Libočanech po ranní sešel na hřbitově, vida ji uhoněnu, s těma hlubokýma očima, stále plnýma starostí, říkával jí: „Báro, Báro, s rozumem, pamatuj, že máš děti!“

- 46 -

Ale dcera honem odpovídala: „Vždyť jsem, tatínku, chvála bohu zdráva a musím se starat, aby se jimi v přátelstvu jednou nepostrkovalo; mám tři!“

Stařec mával rukou, pravě: „Jen buď ráda, když vám všem Pánbůh zdraví dá!“ a očka se mu dívala tuze starostlivě. Když i starý Voral umřel, byly neshody s lhotskými Voralovými i s Juklíčkovými, protože se Josef staral, aby přec ještě něco dostal. Všecko přátelství tím ještě více zchladlo...

Při těchto vzpomínkách Voralka došla do Libočan. Čtvercové

náměstí s vysokým sloupem, na němž svítila ozlacená socha Panny Marie, bylo horkem zamlklé; na trávníku se bělel chumáč hus, jež

stály na jedné noze a hlavy schovávaly do křídel. Až ve dveřích kupeckého krámu stála malá, široká paní Horáčková, motajíc krajky, a z otevřených oken vylétaly skočné zvuky piana.

V ulici, jež mířila z městečka do šira, Voralka se stavila v krámku a do dvou kornoutků koupila něco sladkého pro bratrovy hochy. A zas upocená, ale neznavena kráčela po silnici ke Lhotce. Co tam budou říkat? Možná, že slýchali, že se Voralovi v posledních dvou letech byli již tu tam podívat, ale když to k ničemu nevedlo, myslívali si snad: Kam se hrabou — kde by tolik nabrali?!

A teď najednou Bára přijde s opravdovskou. Co by teď říkala nebožka panímáma? A nebožtík pantáta jak by se usmíval, kdyby teď slyšel a viděl! Bára cítila, že jí teď k úplné radosti ti mrtví scházejí, aby viděli, že nebylo moudré, když se proti ní tak stavěli, aby se jim mohla rovnou podívat do očí. Teď by se už nemusela uhýbat, stavět se stranou s bázní, že zas něco vyčítavého padne.

Teď by panímáma viděla, že Bára za ní nezůstala, že ji ještě přeskočila. Nejvíc ono to bude pálit švagrovou na Pastvinách, jež bývala prvá v rodě, na největším, a ráda to dávala znát. Té obličej zkejsne, až uslyší!

Slunce pražilo plnou silou, těžké horko leželo v polích i v lukách. Ani lístek se nehnul, rudé bodláky schýlily hlavy, všecky stvoly se klonily a květy na nich visely jako nalomeny. Ani motýlek nepoletoval, ani včelka nezabzučela, jenom v klasech horkem svištělo a praštělo. Vzduch byl vyprahlý a vysoušel hrdlo.

- 47 -

Bára se rozhlížela známými poli, neuvidí-li někoho z přátelstva; ale jenom asi na dvou kouscích, od silnice vzdálených, cizí lidé němě

nahrabovali.

Vcházejíc do vsi, šátek posunula do týla a vzpřímila hlavu. Na návsi bylo placho, nikde živé duše. Nad rybníčkem rychle poletovaly vlaštovky, v lesklé hladi si rousajíce konce křídel; v blátě

u břehu se rozložila hejna dřímajících kaček. Bára pohleděla k Voralům, ale nespatřila nikoho. Vedle lip, rozklenutých nad šedivou zvoničkou, zamířila k rodné

chalupě, jež se krčila malá, došková, se zahrádkou pod okny. Na dvorku Bára spatřila tatínka; seděl na stoličce na záhrobni, jenom ve své staré kazajce, v plátěnkách dole podvázaných a zimní

rozšámané střevíce, jež si maminka v nemoci pořídila, měl na nohou. Prostovlasý byl, husté popelavé vlasy se mu sesypaly na skráň a na uši; z kořenky pomaloučku bafal. Vida, že někdo přichází, poobrátil hlavu, přimhouřil oči a zvolal:

„I stakraholte, Bára!“ a již jí cupal naproti.

Usmívajíc se, políbila mu ruku a pozdravila: „Pozdrav vás Pánbůh, tatínku!“

„Děkuju hezky, děkuju a vítám tě, holka, to jsi hodná, že jsi přišla, tak pojď ke mně, pojď!“ a chvátal napřed do síně, potom vedle chlebové peci dozadu do sedničky.

Bára vkročila za ním.

„Dobry odpoledne,“ vcházejíc, ještě pozdravila.

„Dobry — dobry — tak si, prosím tě, sedni,“ švitorně pobízel a uchystal starou bezbarvou židli se srdéčkem v lenochu.

„Tuhle jsem vám, tatínku, přinesla pár buchet,“ pravila, podávajíc mu košík, „ale jsou jenom sprosté, toť víte, teď přede žněmi —"

„Ale, ale, copak že si. děláš takovou škodu, vždyť já, chvála bohu, mám co jíst. Tolik buchet, tolik buchet —" vrtěl hlavou, nahlížeje do otevřeného košíku.

„Dávají vás všichni pozdravovat —" „Děkuju pěkně za pozdravení; tak jste všichni zdrávi —" Bára svědčila. „A u vás?" tázala se, hledíc světničkou, jež se jí

dnes opět zdála menší než jindy. Nízká byla, tmavého stropu, podlahy tuze hrbolaté, roubená, s trámy tmavými, s mazanicí bílou, a po

- 48 -

stěnách visela hejna obrázků malovaných na skle. Dvě postele tu byly, nízké, s tenkými pelušinami modře povlečenými, stará kachlová kamna s lavičkou, jarmárka skoro černá, stůl s lavicemi podél stěn a s dvěma židlemi. V rohu nad stolem visel starý kříž s Kristem již

ztemnělým a za ním bylo zastrčeno několik proutků svěcených kočiček. Bára to všecko pamatovala ještě z časů nebožtíka dědečka, u něhož tu za maličká sedávala. A teď tu byl tatínek! Teskno ji projelo při pohledu na otce, jenž seděl zchátralejší, než dědeček býval. „To to uteklo — bože, to to uteklo!“ napadlo jí.

„Všichni zdrávi,“ s úsměvem jí odpovídal, ,,u remízku vážou pšenici a já hlídám; už, holka, k ničemu kale nejsem, třebaže bych rád. Podívej, jak se ty ruce klepou — kdepak by zdvihly snop!“ a ústa se mu zachvěla.

„Taky jsme ji v pondělí svázali; jde to z jednoho do druhého, sotva jeden kousek byl doma, už se šlo na druhý, ale dnes zrovna nebylo tak zle, proto jsem si řekla: Podíváš se k tatínkovi.“

„To jsi hodná, to jsi hodná, však jsi tu, pane, dávno nebyla!“ při posledních slovech na ni stranou pohleděl a usmál se, ale Bára přece výčitku pocítila.

Otec seděl proti ní na truhle; byl ohnut a nohy mu visely. Levou rukou si v bezzubých dásních držel kořenku a vybafoval chumáčky sotva viditelné. Bára mlčela. Chvilku bylo ticho, jen vlevo u dveří se na zčernalých hodinách kmitalo a hrkalo kyvadélko.

„Abych se přiznala, tatínku, jdu k vám na radu —" Překvapen povznesl hlavu, usmál se, víčka se mu zachvěla a honem se tázal:

„Ale — copak se stalo?"

Bára se trošku zamyslila a potom počala zevrubně vyprávěti. Zdaleka, podrobně všecko brala, bedlivě pozorujíc, jak otec ty přeradostné zprávy přijme. Když vyprávěla, kolik už mají, kolik však budou potřebovat, přestal kouřit a nepokojně poposedl. Dcera z něho očí nespustila; radostný nádech tkvěl jí v celém pohledu.

Poškrábal se v hustých vlasech a zabroukal: „Stakraholte, stakraholte!“ a úsměvně se na ni zahleděl.

„Nelíbí se vám to?" ptala se překvapena.

- 49 -

„I copak je o líbení,“ mávl rukou a rychle zabafčil, „já to hospodářství znám, ještě jak bývalo, a vím, že nebožtík Haňák byl milovník stavby. Jsou takoví: když nestaví nebo aspoň nebourá, nemá pokoje. Ale, holka —" a staré vlhké oči upřel na dceru —„nebojíš se, že to na vás bude mnoho?"

„Myslíte, že bysme zůstali tuze dlužni — vždyť máme —"

„I nenene, to nemyslím, copak vy, vy byste to brzy poplatili, ale, Báro, poslouchej a nezlob se: bojím se, že bys potom teprv dřela, že by sis nepopřála, že by ses mi tam strhala!“ uškubávaná slova se mu na rtech zrovna lepila a zadíval se na dceru velmi lítostně. Bára sklonila hlavu; otcův tesklivý pohled jí zavadil o srdce.

„Vždyť na Polánce musím také dřít —" To řekla valně ochlazena. „Toť vím, ale snad se taky pamatuješ, že jsem tě kolikrát napomínal; jenže, milá brachu, v novém by práce ještě tuze přibylo, a jak tě znám, chtěla bys všecko strhat sama!“

Bára neodpovídala; seděla sehnuta, zamyšlena.

„O tebe mám starost, i o Josefa, to mi věř; máš tři děti, co by si počaly, kdybys jim měla umřít!“ a stará hlava se mu rozklepala.

„Vždyť jsme, tatínku, nezastonali, a právě když na ty děti pomyslím, zdá se mi, že by to bylo dobře!“

„Inu toť, hospodářství je dobré a Josef tomu rozumí. Ale o tebe mám větší starost než o něj, protože ty jsi práce přec jen tuze chtivá.“

Vtom se šelmovsky usmál: „Totě, stakraholte, peněz, co jste už nasušili!“

Dceři zajiskřilo v očích a spokojeně vydechla.

„Jenomže když se na tě podívám, hned taky to dření vidím! A jak jsem tak pozorovával, utrhovala jsi si na všech stranách —"

„Vždyť vy jste, tatínku, taky tak dělal!“

„Inu, inu, ale přec jen do míry; je to taky náramný rozdíl, co jste udělali vy a co my. Ovšem je taky jistá pravda, že vám Pánbůh dával štěstí, že se vám všecko vedlo, a pak Josef je moudrá hlava. Má do toho chuť, jak ze všeho pozoruju.“

Bára znovu pověděla, co táta o tom říká.

Stařec chvilku seděl mlčky, pokuřoval, pokyvoval si, a pohleděv zas na ni, pravil: „Pěkné by to bylo a nechci tě zrazovat, jenom ti na

- 50 -

srdce kladu, co jsem povídal. Stakraholte, takové hospodářství, to se dá —"

Vtom dal hlavu stranou, naslouchal a zvolal: „Váša jede!“ Hned byl s truhly a uháněl ke dveřím. Bára šla zvolna za ním. K stodole, z obou stran dokořán otevřené, vjížděl vůz, pšeničnými mandeli vysoce naložený; po stranách se houpaly a šustily plné

klasy. Pár červených krav šlo dvorem těžce, s hlavami sehnutými, a z tlam jim visela pěna.

Dva hoši bez kabátů, s vestami rozepjatými, vběhli do dvora a vidouce, kdo s dědečkem stojí, šli k Voralce, políbili jí ruku a každý

řekl: „Pěkně vás vítám, tetičko!“

„Hoši jako turci!“ usmála se, a pohladivši je po sametových lících, podávala jim kornoutky. Zdráhali se, ale když dědeček řekl: „Jen si to vezměte!“, přijali, děkujíce.

Tu ze stodoly volal otec: „Hoši, ke kravám!“ a kluci již letěli za stodolu.

„Ti jim rostou,“ hledíc za nimi, chválila Bára.

„Copak je o to, mám z nich radost a ze školy jde taky samá

chvála,“ radostně žvatlal stařec, „však náš má spekulaci dát toho menšího do Jičína —"

Dcera se naň podívala, jako by nerozuměla.

„No, Toník aby jednou hospodařil, a Pepíka by rádi usadili jináč, aby se nemusel někde v baráku dřít.“

Bára stála zamyšlena. Podívejme, kam bratr myslí! Pána chce z hocha mít, pána z chalupy, ze které také ona pocházela. Kdo by si byl pomyslil! Oni na Polánce mají víc, ale něco takového jim jaktěživo nenapadlo.

„A myslí, že ten náklad vydrží?“ ptala se skoro s úsměchem.

„I prosím tě, proč by nevydržel? Za to, co by pro hocha musel jednou uchystat, by mu na studiích taky pomohl, to jen aby se Pepík učil. Hlavu má, říkává pan učitel, že mu ve škole oči jenjen svítí. Toník on je taky do učení, ale jeden přec musí zůstat doma, aby jednou hospodařil a tátovi a mámě, až budou starší, ulevil.“

Bára zamyšlena, jen tak maně přisvědčovala. „Náš Váša zůstane doma,“ pronesla spíš jako pro sebe.

- 51 -

„I bodejť by nezůstal, když je sám.“

Vtom se za nimi ozvalo: „Pěkně vás vítám, švagrová!“ a hospodyně Věchtová, červená, zpocená, ale svěží, zdaleka podávala ruku. Hrábě měla přes rameno, a třebaže bylo horko, měla na sobě halenku i střevíce na boso.

„Dobry odpoledne, pozdrav nás Pánbůh!“, rukou jí potřásajíc, odpovídala Bára, „vážete, vážete?“

„Vážeme a potíme se pořádně.“

„Máte pěknou pšenici,“ kývala Voralka. „Ale vy, švagrová, dobře vypadáte, pořád jako mladice!“

„Ó, pěkná mladice — se starými kostmi,“ smála se domácí, „ale pojďte dál, pojďte. Táto, pojď trochu domů!“ ryčně zavolala.

„I Pánbůh chraň, abych vás meškala, když práce čeká!“

Ale hospodyně nedala, a vzavši Báru kolem těla, vedla ji do stavení. „Pojďte s námi, tatínku, pojďte!“

Bára vkročivši do světnice, pozorně si ji přehlédla. Hezky v ní

měli, květiny za oknem, postele přikryty, podlahu zametenu, nikde nic pohozeného.

„A sedněte si u nás,“ stavíc židli ke stolu, pobídla hospodyně.

„Vždyť musíte skládat —"

„I nevídáno, pro chvíli,“ smála se, běžíc ven.

Přišel i hospodář Věchet, upocený, zardělý, ale jako souček; klobouk hodil na lavici a se sestrou se srdečně vítal. Byl menší než

ona, po tatínkovi.

„Tak co děláš pořád?" ptal se.

„Toť víš, že je pořád co dělat.“ „Už máte po žních?"

„I nemáme, pane, oves i ječmen ještě stojí všechen; jen jsem si tak odskočila.“

„Však to je dost, že jsi přišla. Josef je zdráv? A děti taky?“

Hospodyně přinášela nakrojený bochník a talíř s máslem.

„Ukrojte si u nás, švagrová,“ pobízela, „a nezlobte se, že nemám jiného, co bych vám podala, vždyť jste viděla, že jdem z pole.“

„Zaplať Pánbůh, ani znánko hladu nemám,“ zdráhala se Bára.

„Jen si ukrojte,“ a bochník i nůž jí vnutila do ruky, „a mažte hodně.“

Bára si ukrojila skývu a jedla.

- 52 -

Dědeček sedě u kamen ohnut, všecko to bedlivě pozoroval. Ale nenadále si zaťukal do čela a již utíkal ze světnice. Vrátiv se s buchtami, volal: „Tak jen se podívejte, co mi holka přinesla buchet — a vezměte si taky se mnou!“

„Ale je to jen tak po sprostu,“ připomínala Bára, „vy snad pečete lepší —"

„Bodejť bysme nepekli,“ smála se hospodyně a každý si kousek vzal.

Dědeček si zas šel na svou lavici.

„Pane, Bára přišla na poradu,“ povídal potom mladým.

Věchtovi stojíce uprostřed světnice, tázavě se podívali na Voralku. Suše se zasmála a začala vypravovat. Chvilkami se jim zadívala do očí, co že tomu říkají.

„Inu, to věřím, že máte starosti,“ kýval bratr, když dopověděla.

„A co tomu říkáš?“

„žeť jsem já dávno čekal, že půjdete na větší,“ smál se, „pane, tam by bylo jináč nežli na Polánce, pěkně ve vsi, mezi lidmi!“

Bára mlčela. Vida, napadlo jí, takhle si o našem nynějším povídávali; jako z kopce se na to dívali, třebaže to nahlas neřekli. Ale my teď ukážem —

„Tak bys to chválil?" ptala se nahlas.

„Což je o to, hospodářství je dobré, jenomže vy to zas budete chtít všecko odedřít sami.“

Dědeček se u kamen zachrul. „Vidíš, zrovna to taky povídám!“

„Josef už povídal, jak by se to všecko spravilo,“ pravila trochu mrzutě.

„Cožpak Josef, ten jde na všecko s rozumem, jenomže ty nedáš

a budeš se tuze honit,“ zasmál se.

„A ty mluvíš, jako byste sami zaháleli —jako bych vás tuhle neviděla!“

Ale hospodář se opět zasmál: „Kdežpak my proti vám; ani toho tolik nemáme, vám každoročně notně přibývá a peněz jste pořádně

nasušili! No, Pánbůh požehnej, dokud jste zdrávi, jenom abyste se nějak tuze nepřehnali. Milá holka, je to na tobě vidět, lopatky ti tuhle už pořádně vylezly!“ a objal ji kolem ramen.

- 53 -

„Vždyť už taky nejsem mladá,“ usmála se hořce, „podívej, i zubů ubývá.“ „Stará taky nejsi!“

„A kdopak to, švagrová, vezme po vás?" optala se Věchtová. Bára pokrčila rameny.

„To, pane, ještě nevíme, ale každému to nenecháme; nežli bysme špatně prodali, raději bysme nešli nikam. Kuliš Rozumíš povídal, že ví o kolika kupcích. Už mi taky napadlo, jestli byste vy nechtěli

—"

„I kdepak to,“ a bratr mávl rukou.

„Špatné to není,“ řekla horlivěji, „polí víc, než máte tady.“

„Inu, inu, ale tady jsme už doma, tatínek tu byl, dědeček a kdovíkdo všecko z našeho rodu před nimi.“

Bára přikyvovala.

„Taky jsem byla odtud,“ vzdychla, „ale člověk musel zvykat —"

„A teď si naši, panečku, také nějaké pole přikoupili,“ zašvitořil dědeček a na Báru vesele zamrkal.

„Vždyť já vím, že Váša jenom tak mluví, jako bysme se jenom my starali! Zatím je to hospodáříček! Sednici tuhle mají pomalu jako páni!“

Když nikdo neodpověděl, povstala a pravila: „Ale, lidičky, nic platno, musím zas k nám!“

„I nepospíchejte, švagrová, vždyť do večera máte dlouho,“ zdržovala ji domácí.

„Je to, pane, kus a vy taky máte práci. Také bych se ještě ráda stavila u Voralů.“

„Nevím, bude-li kdo doma, viděl jsem, že pokládají; mají toho u studánky pořádný kus — ale podívej se tam!“

Bára dávala spánembohem; otec řekl, že ji kousek vyprovodí, a běžel si do výměnku pro čepici.

Když vycházeli, povídal jí bratr:

„Josefa pěkně pozdravujem a děti taky. A když už jsi se nás ptala, co o tom u Haňáků myslíme, tak ti zrovna povídám, hezké že to je, a myslím, že by se vám tam dobře vedlo. Jenom by sis musela všecko pěkně zařídit, abys nemusela odhonit všecko sama, jediná

ženská. Už jsi se přičinila tolik, že si můžeš časem trochu oddychnout, však on Josef dovede všecko jináč spořádat.“

- 54 -

Všichni ji vyprovodili až na náves a dědeček klusal s ní dále k Voralovým.

Nebyli doma; dveře do síně byly zamčeny, a když nahlédli do světnice, nespatřili živé duše.

Bára prosila, aby jim otec vyřídil pozdravení, a aby se nemrzeli, že nemohla čekat.

Když zas šli po návsi, pravila:

„Já jen když jsem se mohla poradit s vámi, u Voralů by mi toho mnoho neřekli, budou beztoho mít zlost.“

„I to snad ne —"

„Ó, já je znám! Jen si tak pořád myslím,“ spustila živěji, „co by teď říkala nebožka panímáma. Víte, jak se proti mně stavěla, a teď

snad budem na lepším, než by Josef měl tady u nich.“

Pantáta se rozpačitě usmíval.

„Inu, přičinili jste se, jen co je pravda!“ pochválil a počal se ptáti na děti. „Taky je jednou pošli k nám, Váša s Mankou přec dojdou a trefí. Ani jim nic poslat nemůžu — no, až se k vám podívám!“

Slunce již stálo nad lesy, ale horko bylo dosud. Lidé se v polích rojili, nesrozumitelné hlasy poletovaly širem.

„A jakpak brzy už ta licitace bude?" zeptal se stařec. „První, myslím, už tyhle dni —" „Ó, to je ještě času!“ mávl rukou. Báru ta slova bodla.

„No, když si řekneme, že budeme kupovat, tak budeme,“ pravila honem, aby si nemyslil, že o tom již teď začínají nějak chlubivě mluvit.

„I toť já vím,“ přisvědčoval.

„Kdožpak ví, jak bude mnoho kupců; pořád slyším, že je mezi lidmi málo peněz. Nějak tuze vysoko by se táta přec jenom nepustil

—"

„Brzo se k vám podívám, abych vás viděl ještě ve starém.“

„Přijďte, tatínku! A budeme-li se stěhovat, budu vás prosit, abyste byl při tom.“

„Dá-li Pánbůh zdraví, přijdu! Rád uvidím, jak se v novém uhnízdíte, aspoň budu po smrti tam nahoře vědět, kde vás mám hledat. Já tu, milá holka, už taky dlouho nebudu!“

- 55 -

Podívala se naň zamyšlena a dodala: „I bože, vždyť, chvála bohu, dobře vypadáte, ještě si tu můžete pobýt —" Stařec zakmital rukou.

„Ba ne, ba ne, dlouho to trvat nebude, to já cítím, už na mne tuze chodívá spaní.“

Brzy potom se rozloučili. Chvíli upřeně hleděla, jak se vracel —

Malý, sehnutý, v těch svých praštěnkách a v bačkorách po mamince, čepici maje v týle, cupal zpátky na Lhotku. Když vykročila, ještě se ohlížela a pantáta několikráte zakýval, ba i čepičkou zamával. Bára sehnuta, šátek majíc stažený do očí, košíček na ruce, prašnou silnicí kráčela zamyšlena k Libočanům. Z hráze podél silnice dýchala mateřídouška, jíž bylo tam až fialovo. Stromy na břehu stály tuze sehnuty a schlípené listí jim popelavělo.

Voralka rozjímala o své návštěvě, a jak se do těch myšlenek pohroužila, víc a více uháněla. Byla podrážděna, návštěva ji zklamala; nezažila, čeho čekala a nač se těšila.

Tatínek se ani tuze nedivil a také nevelebil, jak očekávala. Všecky dnešní řeči jeho znova teď slyšela a cítila z nich chlad. Jak jinak vypravoval o lhoteckých, zrovna jím všecko hrálo, když

povídal, že si pole přikoupili. A ty děti jak velebil, očí z nich nespustil. Inu, inu, má je všecky tuze rád, a že nám se tak povedlo, jako by ho spíš trochu mrzelo, aspoň velké radosti neukázal.

A bratr se ženou taky! Toť zrovna jako by polánecká samota byla nějaká nuzota, jako by to jejich lhotecké nebylo menší! A skoro jako by chtěli, abysme se teď začali nějak naparovat, aby všecko spíše šlo od desíti k pěti. —

Voral při ženině návratu na prvý pohled poznal, že s veselou nepřišla, ale nevyptával se; až když večer seděli spolu na dvoře a všecko mu vypovídala, řekl klidně: ,,I to se ti snad jen tak zdálo, jakpak by tatínek neměl radost; když s ním o tobě mluvívám, zrovna se třese radostí!“

„Měl jsi ho slyšet! Pořád jen, abych se tam neudřela, jako bys ty snad už nechtěl dělat.“

„Má tě rád, starost o tebe má —"

„A povídal taky, že je ještě na tu koupi času, jako bysme se snad jen tak chlubili —"

- 56 -

„No, vždyť budou vidět,“ usmál se klidně a spokojeně zabafal. Voralka potom s úsměchem vypravovala, jak vysoko Věchtovi myslí, že hocha chtějí dát do Jičína.

Voral bystře obrátil hlavu k ženě, ale když dopověděla, nepromluvil... Ta návštěva na Lhotce Voralčinu mysl k rozhodnutí, aby v Bystrém koupili, hodně posunula, třebaže jí starosti dost a dost lomcovaly. Řekla si však, že by divně dopadalo, kdyby teď nechali všeho; ještě by se jim potají vysmáli!

Ale práce, jíž bylo stále plno, popřávala málo času k rozjímání a klidným pohovorům. —

V neděli po ranní přišel na Polánku lhotecký Voral, Josefův bratr. Bára vypravovala právě Vášu a Manku do kostela. V jediné sukni byla a bosa. Voral Antonín býval za svobodna ve všem pozadu za bratrem, ale když ho dnes Voralka viděla, povídala: „Podívejme se, jaké teď dělají na Lhotce bastanty.“

„Bodejť by nedělali,“ chechtal se, až se mu hlava rozkývala. „A kde je Josef?“

„I má v Libočanech nějaké rovnání za cihly, povídal, že zůstane už na hrubou. Sedněte si u nás!“

„Tak jsem slyšel, slyšel, že chcete kupovat —" štířil se, přihlazuje vlasy k uchu.

„I ještě, švaře, nevíme, mám s tím pořád náramnou starost.“

„Čmerta, jakoupak starost; když jsou peníze, jakápak starost.'“ a opět se zachechtal.

„A kdo vám to povídal?" ptala se dopínajíc Mance šaty.

„Kdo? I to víte, lidé všecko přinesou; od vašich že to slyšeli.“

„Od našich?“ zakývala zamyšlena. Napadlo jí: Vida, naši sami jim to nepověděli!

„Bodejť by se nepochlubili, když se chcete pustit tak vysoko!“

Voralka cítila, jak ho ty zprávy těší! Všecka oživěla, div se mu do očí nezasmála. Dostrojivši Manku, běžela pro chléb.

„Ukrojte si u nás, švaře, ale musíte odpustit, másla nemám, nic mi teď chlév nedá, když je taková nouze o zeleno!“

Jen zakýval; ukrojiv si skývu a posoliv, povídal: „žena mi řekla, abych se přec stavil, je-li to pravda —"

- 57 -

Aha, aha, napadalo Báře, závidí, proto ho poslala.

„Pravda to je, ale ještě nevím, co uděláme; je to přec jen trochu mnoho.“

„Bodejť, snad já vás neznám —"

„A co tomu říkáte?" ptala se s úsměvem.

„Co bych říkal, jen se divím, kde jste tolik peněz nasušili, toť

zrovna, jako by tu na zahradě rostly. Člověk si skoro myslí, že když

vám tady jdou takové časy, je škoda odtud chodit!“ a mutlaje sousto, potměšile se na ni díval.

„Pane, to mi taky leží v hlavě,“ starostlivě odvětila, ale v duchu se smála, jak by švagr chtěl zrázet.

Váša s Mankou přišli strýčkovi na rozloučenou políbit ruku.

„Taky k nám někdy přijďte,“ zval, leda zval, „a tu máte, něco si kupte,“ a dával každému krejcar.

Děti se zdráhaly a matka pravila: „Snad byste si nedělal škodu?

Co by kupovali, hrušky nám už padají, hryžou to celý den.“

Ale strýc jim přece krejcary vnutil: „Jen si něco kupte!“

„Já bych jim dala, aby zbytečně utrácely,“ smála se matka, vědouc, že děti těm slovům dobře rozumějí.

„A jak se u vás pořád máte?" ptala se, když děti odešly a jen Julka, košilatá, umouněná, batolila se světnicí. „Chtěla jsem se stavit, ale síň byla zamčena.“

„I to víte, když jsou žně.“

„U vás ono se sklízí vždycky po kolika korcích —"

„Sklízí, jenomže co z toho zbude! Ano, kdybysme měli polí, jako má Juklíčková na Pastvinách! A copak to v Bystrém stojí?" zabočil. Pověděla, zač je to odhadnuto, ostatní že se ukáže teprve při licitaci.

„A to jo, to jo, já myslel, že už to skoro máte —" a trošku se usmál.

Zavrtěla hlavou, ale pomyslila si: „Jen se směj, však přestaneš!“

Hovořil ještě sem tam o sklizni, jak sype a jak to špatně platí.

„Náš Váša taky přikupoval pole,“ prohodila, zkoušejíc, ví-li o tom. Přisvědčil a řekl: „Však ona se Věchtová kroutí!“ „Je jako mladice, je! Já zas radši myslím, aby děti měly; co už my, ne?"

- 58 -

Lhotecký přikývnuv, povstal: „Nono, musím zas k nám!“

„A já myslela, že počkáte na Josefa a zůstanete s námi na oběd, třebaže mám teprv zaděláno.“

Jen se ušklíbl: „I bodejť bych nezůstal, do oběda budu zas doma.“

Vyprovázela jej až na zásep a loučíc se pravila: „že švagrovou pozdravuju, a ať přijde taky trochu na přástvu!“

„Děkuju hezky, děkuju, tak spánembohem!“ a již se kolébal od chalupy.

Voralka dělajíc potom placky, ustávala, a hledíc do okna, rozjímala o té návštěvě. Představovala si, co asi švagrová říkala, jak se tvářila, když slyšela. Přinesla do živnosti hromadu peněz, dávala to Voralce hodně znát, a teď najednou slyší, že Josef s Bárou hodlají z chudé chalupy do hezky velikého... Pozvala ji na přástvu dobře vědouc, že lhotecké ani nenapadne, aby přišla. Pomyslila si, že někdy v neděli po ranní si švagrovou schválně vyčíhá, aby viděla, jak se bude tvářit kysele. —

A následující neděle přišli Juklíčkovi z Pastvin.

Voralovi, už když je viděli loukou přicházeti, smáli se, že ani těm to nedalo.

Juklíčková byla vystrojena jako na svatbu; nakynutá polohedvábná sukně jí jenjen šustila.

„Pane, vy jste, švagrová, selka,“ sotvaže se pozdravily, velebila Voralka, ze všech stran si ji prohlížejíc.

„Vždyť vy taky budete,“ ostrým zpívavým hlasem a smějíc se odpovídala jí Juklíčková a vážně dodala: „Slyšeli jsme, slyšeli!“

„Tak se u nás posaďte,“ pobídl Voral a dětem ukázal, aby šly ze světnice.

Juklíček vida to, honem k nim přistoupil a každému strčil kornoutek. Juklíčková zdvihnuvši vrchní sukně, opatrně usedla a rozhlížela se světnicí.

„Dávno jste u nás nebyli,“ stoje před nimi, usmíval se Voral.

„I prosím vás, švaříčku, kdepak člověk může,“ rychle odpovídal Juklíček. Byl menší než žena, slabý, ale také vystrojen: vázací nápr-59 - senku měl žehlenou, kvítky vyšívanou, na krku hedvábný šátek, na vestě notný stříbrný řetěz.

Voralka zatím odběhla, a zvenčí pronikl zvuk paličky, tlukoucí

do hmoždíře.

„Práce pořád dost, zvláště u vás,“ kýval Voral.

„Ba dost a k tomu ty starosti s obcí!“ a Juklíček starostlivě pokyvuje, hladil si vousy pod ušima. Voral jen přisvědčoval, vědělť, že Juklíček je od jara představeným na Pastvinách.

„Dost jsem se tomu ouřadu bránil, ale sousedé ne a ne povolit.“

„Prosím tě, koho jiného by si byli vyvolili,“ úsměšně řekla žena. Seděla stále vzpřímena, rty měla semknuty a strnule hleděla světnicí.

„To je to,“ suše se směje, svědčil Voral.

„žádné radosti s tím nejsou, leda trochu pochůzek, ale aby neřekli, povídal jsem, že teda ty tři roky v tom zůstanu.“

Voralka vracejíc se, nesla talíř placek, posypaných smíšeninou cukrového a skořicového prášku. Postavivši talíř na stůl, zvala: „A vezměte si u nás, švaře, švagrová, ale my jen po sprostu, vy u vás budete mít lepší —"

„Děkujem pěkně, děkujem,“ vážně kýval Juklíček. „No, jen do toho, po cestě je hlad,“ nutil Voral. Juklíček si kousek ulomil:

„Abysme teda nedali košem!“

„Švagrová, vy dobře vypadáte, vy jste paní představená,“ stojíc u kamen a Juklíčkovou si upřeně prohlížejíc, opět velebila Voralka.

„I naběhám se dost, třebaže člověk přec jen všecko už dělat nemůže, když je táta v té povinnosti,“ a opět semkla rty.

„Pomluvili by, že je to chatrný představený,“ vysvětloval Juklíček, „ono už teď to jde všecko jináč než dřív.“

„I však vy taky budete dělat paní, až přijdete do Bystrého,“ ostře se zasmála Juklíčková.

„Já?“ a Voralka trpce stáhla rty.

„Slyšeli jsme, že kupujete —"

„No, ještě zrovna ne; byla teprve první licitace —"

„První? Tak ono do toho je ještě dlouho,“ zadivila se představená, „a tuhle u nás někdo povídal, že už kupujete!“ a zasmála se.

- 60 -

„I řeči se dělají,“ mávl rukou Voral. „žeť tady zůstat nehodláme, ať už to tam dopadne tak nebo tak,“ a vypravoval, že na první

licitaci nikdo nepřišel.

„Ve dvou měsících to budete vědět,“ začal zas Juklíček, a zdvihnuv prst, zkušeně napomínal: „Ne abyste o té druhé dražbě přidával! O třetí pak můžete jít pod odhad.“ To povídal, aby Voral viděl, že těm věcem rozumí. Voral přisvědčoval.

„Jezte, švagrová, jezte, ony vám nejedou, viďte, mám jen sprosté,“ pobízela zas Voralka.

„No, vždyť snad naše Anna není žádná královna, doma jsme taky mívali černé placky,“ na ženu se obrátil Voral.

„Ale teď asi peče bělejší,“ usmála se žena.

„Ba to že,“ svědčila Juklíčková, „všecko se musí vést trochu vejš.“

„A když to jde, proč by se nevedlo,“ dívaje se z jednoho na druhého, přidal Juklíček.

„I však vy v Bystrém taky všecko povedete jináč, tam se, pane, na všecko drží, chodí to tam už skoro jako v kraji, třebaže my u nás taky nejsme žádní horáci!“

„A to, švagrová, nebudeme, my už zůstaneme, jací jsme, ať si dělá kdo chce jak chce, to je nám jedno, darmo bysme zbytečně vydávali, a dětem by to pak ubylo,“ velmi živě kázala Voralka.

„Nono, vždyť tak zle nebude,“ usmál se muž.

„Člověk musí hledět, aby s lidmi vyšel,“ začal zas Juklíček. „My jsme taky všecko vedli po staru, teprve teď že se to kapku změnilo. Bos už na pole chodit nemůžu, nebo abych se na poli svlékl, jako se to ve žních dělává; kdopak by si potom z člověka něco dělal? Tuhle Nanka taky nechodí odbírat, jako chodívala, řepu taky neokopává, ledaže si jde někdy za stavení nakopat bandor. Ale na poli o žních váže taky, třebaže si tu kartónovou halenu nechá na sobě a nesvlékne ji jako děvečka. Když ono se přec jen řekne představená!“

„Právě, právě,“ kýval Voral.

„My přitom, švagrová, taky nerozhazujeme,“ s malou špičkou se usmála Juklíčková, „šetříme taky, a Nanynka naše se zle mít nebude.“

- 61 -

„Ach, bože, Nanynka, u vás, na tolika korcích, k tomu jediná

dcera!“ a Voralka zachmuřena mávla rukou.

„Ty korce taky budete mít,“ usmířena se usmála Juklíčková. „Já

jsem tomu zprvu ani věřit nechtěla, že byste už byli tolik naskládali.“

„Vždyť jsme se taky, holka,nadřeli!"usmál se Voral.

„Však je to na vás vidět na obou!“

„Toť, ty jsi, Nanka, starší, a jak proti Báře vypadáš!“

„No, Pánbůh vám tam dej štěstí, koupíte-li,“ pravil Juklíček.

„Hezká vesnice — slušná— představenému Vejběrovi všecko tam už

říká starosta. Známe se dobře z okresu!“

Když Juklíčkovi odcházeli, Voralovi je vyprovodili kus od stavení. Při návratu Voralka opět velebila: „Bože, ta Nána dobře vypadá, jen kyne!“

Voral neodpověděl.

„Z té se, pane, udělala představená!“

„Zato on i jako představený velký vejpada není,“ usmál se Voral a ještě se za přátelstvem ohlédl.

Voralka se podívala na muže a v duchu si řekla, že Josef i při tom dření je jiný chlapík než ten Juklíček.

„Kdybys to dělala jako ona, vypadala bys taky jináč!“

„že by mne Pánbůh netrestal,“ horlivě odvětila. „Vždyť jsi slyšela, že nerozhazujou!“ „To se řekne; ostatně můžou dělat, když nemají dluhy.“

Sehnut, zamyšlen šel pěšinkou za ní.

Když přicházeli k stavení, Bára se ještě obrátila a zasmála se:

„Paní představená — taky velkou radost neměla, že můžeme na lepší!“

Směje se odpověděl: „A cožpak, kdybysme se jim i jináč chtěli trochu rovnat!“

žena se poobrátila, ale vidouc, že muž lhostejně hledí k zemi, řekla jen: „To by nám kvůli nim stálo za to!“

IV

Voral vykročiv z lesa, maně se zastavil a hleděl známým dolem. Pěkný podzimní den objímal krajinu. Slunno bylo, ale ne jasno jako

- 62 -

za žhavého léta nebo za svěžího jara. Po bledé obloze bylo rozestřeno husto mdlých bělavých paprsků, ale jejich zář, padající v dol, byla mdlá, zádumčivá. Vzduch byl pln rozteklého bílého svitu, vesnice stály jako za sklem jemně zkaleným a lesy na obzoru byly jen jako stínové obrazy na bílé oponě. Zažloutlá luka, černavé lány měkkot i mladé svítící ozimy němě se rozprostíraly kolem Libočan i vůkolních obcí. Jen někde na řepništích se ještě lidé činili. Po lučinách se temněla stáda krav, jejichž bukot přes tu chvíli prorážel tichem. Z dětských ohníčků se ploužily líné vlny čpavého kouře. Řady sliv, s těmi tmavohnědými koši, stály v polích jako truchlící, žalem schvácení

pohřebníci. Zato v dědinách vypjaté kmeny jásaly všemi barvami. Při pohledu na Bystrý se Voral maně usmál, jak celá ves svítila žlutí topolů. Chvíli se na ten jasný ostrov díval, potom těmaže jasnýma očima utkvěl na střeše stavení, jež bývalo Haňákovo. Bývalo, ale již nebylo; dnes bylo jeho, Voralovo — kráčelť právě ze soudní dražby. Voralka se již nahoře před lesem pustila pěšinou přímo na Polánku, tatík se chtěl staviti u Haňáků. O starou rákosku opřen, zrakem měřil lán, jenž se od stavení táhl k západu. A k Polánce se zahleděl, k pestrému ostrůvku stromů na podlesí, z nichž se zdvíhala střecha chalupy, dosud jeho, ale snad již

v nejbližších dnech Vojtíškova z Vidochova.

Ze Lhotky na Polánku — teď z Polánky do Bystrého! myslil si, přehlížeje celý ten dvouhodinový kus cesty. Před lety tamtou silnicí, řadami stromů označenou, s málem jeli do malého, teď se po dlouhém dření postěhují sem do pěkné vesnice. Hledě opět k dosavadnímu domovu, vzpomínal si na hon, jehož

tam užil; vzpomínal na poslední měsíc, kdy se od šerého jitra do smrákajícího večera s ženou bez oddechu lopotili, aby vše bylo připraveno k pohodlnému stěhování. Pomyslil i na to, co ještě zbývá, aby do listopadu všecko bylo připraveno, a přitom ve všech žilách, ve všech svalech cítil, že ho čeká notná robota. Na ženu vzpomněl a byl přesvědčen, že se tam někde od Polánky dívá na Bystrý a uvažuje o budoucím životě.

Ubíraje se z návrší, hleděl zas k Haňákovým.

- 63 -

Se žádným z nich dosud nemluvil, ale když Rozumíš přivedl Vojtíška na Polánku, povídal, že Haňákovi vědí, kdo se chce do jejich hospodářství dostati. Teď si je v duchu představoval, jak šli tenkrát vedle hospody z nedělní procházky. Co řeknou? Jak ho přivítají? Snad spustí pláč a budou lamentit, že mají jít ze svého, z hospodářství, jež Haňák zdědil po otci. Při těch myšlenkách maně pokrčíval rameny a v duchu říkal: Mně nemějte za zlé, já za nic nemůžu, jsem kupec, kdybych byl nekoupil já, byl by koupil někdo jiný. Také si umínil, že jim řekne, že je nevyhání, do listopadu že mají na stěhování času dost, aby si jen všecko pohodlně

odštrachali, a kdyby nebylo toho, že vidochovský Vojtíšek povídal, že by se na Polánku rád brzy stěhoval, mohli by tu být ještě déle. Voralovi nejsou žádní kruťáci a zrovna na to stěhování nečekají. Představoval si Haňáka sedícího u kamen, chatrného, kašlajícího, a ji u okna zdravou, silnou, ale mračivou a nemluvnou. Tu přimhouřil oči a díval se, kdo zdola pěšinou proti němu uhání. Kuliš Rozumíš! Čepici má v týle, hůl pověšenu na levačce a kroky dělá veliké; teď i rukou rozkládá a něco sám s sebou mudruje. Vtom Rozumíš povznesl hlavu a již na Vorala zakýval. Šli proti sobě ještě rychleji.

„Tak jak, koupeno?" v ústrety křičel Rozumíš. „Koupeno!“ spokojeně se usmívaje, svědčil Voral. „No, zaplať Pánbůh, já to věděl, vždyť znám lidi kolem dokola! Byl bych rád přišel, ale byla jiná starost. A dobře?“

„Dobře, osm tisíc devět set padesát, a mohlo to jít ještě níž, kdyby byl javorecký Kracík nepřidával; měl, trvám, tisíc chutí!“

„Kracík —" táhle se zašklebil Rozumíš, „to je přátelstvo ještě s Petřivými. Nelicitoval: ,Ještě krejcárek, ještě krejcárek' ? Když přijde do hospody, říkává:, Tak za krejcárek — a pak ještě za krejcárek!'"

„I pane, dost se činil,“ odvětil Voral.

„Taky starý Šatoplet přihazoval.“

„Ó, ó,“ nadýmal se Rozumíš, „pan rychtář! To je jeho — jen když nějak může k ouřadu a když s ním páni promluví. Ale víte, rozumíte, dobře jste koupil a můžete mi poděkovat, že jsem vás popích!“

- 64 -

Voral směje se, přisvědčoval, ale hned dodal: „Člověk neví, jak půjde štěstí!“

„Bodejť, bodejť,“ bublal Rozumíš, „vám taky někde štěstí nepůjde, když oba dřete jako rasi. Ale tady bych radil všecko moudře, tady není Polánka, a hospodář na takové živnosti se nesmí zahodit; lidem nic neujde, a když pozorují nějaké nuzáctví, tuze se potom vyšklebují. Ale co bych vám to vykládal,“ a Rozumíš popleskal Vorala po zádech, „vždyť jste člověk, který se mezi lidmi dost protřel. No — a kam teď, kam teď?“ a sotvaže se na Vorala úlisně zašklebil, bezzubá ústa hned se mu zas přišpulila a rty se zachvěly. Voralovi to neušlo, ale pousmáv se pravil: „Rád bych se tam stavil, abych pověděl co a jak!“

Rozumíš zachmuřil čelo, až se mu brvy nad nosem potkaly.

„Víte, rozumíte, to bych vám skoro neradil — neradil!“

Voral zastaviv se, tázavě naň pohleděl.

„že se to dnes prodá, vědí a Kracík a Šatoplet tam nešli jen tak; ještě dnes všecko zvědí, vy byste radosti nepřinesl. S Lojzíčkem to jde, myslím, ke konci, už několik dní oupadem leží; jináč by se tam byli snad přece vypravili.“

Voral zamyšlen opět vykročil; spadané, krásně žluté listí topolové zašustilo jim pod nohama.

„Už nahlas ani nemluví, jenom šeptá!“ a Rozumíš vytáhnuv ze šosu dýmku, zapaloval si, a hlasitě bafaje, tuze se mračil.

„A co ona?" tázal se Voral.

Rozumíš rychle pokrčíval rameny: „Pláče — pláče!“ že za nimi hlučel prudký rachot, ustoupili stranou. Pár koní silných a jako uplácaných, v starodávném pěkném postroji, křepce ujížděl s vozem, v jehož fasuňku vzpřímen držel řemení starý Škutina. Nespouštěje z koní očí, hlasitě mlaskal a Kuliše si ani nevšiml.

„Škutina — sedlák — pařez —" vybafoval Rozumíš, „ale koně

má!“

Oba chvilku upřeně hleděli za koňmi.

„Jsou, viďte? Ale jináč si ten strejc dá koleno provrtat pro krejcar. Když v zimě přijde mezi sousedy, všecky škrábky v dýmce podpaluje, jen aby to hodně čpělo a aby mu raději dali nacpat. Potom si nacpe, že to ani nehoří, ale Škutina říká: ,Vlhký tabáček, vlhký tabá-65 - ček!' Přestane kouřit, ale doma nacpanou dýmku vyklepe a má tabáku na kolikrát. Špinka!“

Voral se usmál, ale hned zase začal: „Byl bych u Haňáků rád pověděl, kdy jako hodlám —"

„I cožpak je o to, jsem přec tady, s ní samotnou spíš někdy můžu promluvit; bude to lepší, než abyste tam tak najednou vrazil. Ona to už Lojzíčkovi poví, umí s ním, lepší ženskou nemohl dostat.“

Voral neodporoval, ač mu napadlo, že to tedy vlastně byla zbytečná cesta.

„Kam se postěhujou?“ ptal se.

„Tamhle do představeného baráku, býval Podzimků, Haňačka tam byla s mámou, než si ji Lojzíček vyvedl.“

„Mnoho jim asi nezbude —"

Kuliš mávl rukou a pokrčil rameny. „Jestli nějaká stovka! No, živi budou, už teď jsou skoro jen z toho, co ona jehličkou vypíchá.“

Jdouce návsí, oba stále pohlíželi na stavení, jež dnes změnilo pána.

I Voral si v mysli obnovoval, co a jak je tam zařízeno, a v duchu dělal plány, co a jak si sám zařídí. Už se viděl, jak bez kabátu, všecek jen tak po domácku, ale obut, po záspi chodí do chléva, k stodole, po dvoře.

Obut! Ačkoli doma chodíval u stavení obyčejně bos, zde viděl se obuta; ne že by si snad byl pomyslil: Tady musím chodit obut!, ale samo sebou to tak přišlo.

A viděl se, jak vchází do síně, jasné, prostorné, s pořádnou podlahou a ne jen s upěchovanou hlínou, a dál do světnice. Hned ve dveřích ženě povídá, co bude potřeba; ona sedíc u okna nad šitím, přisvědčuje a praví, že si to také tak myslila. Ale najednou se Voral z myšlenek vytrhl, protože si uvědomil, že ta žena, již v duchu viděl, není Bára, ale Haňačka. že si prve představoval, jak dnes k Haňákovým přijde a uvidí jej u kamen, ji na lavici pod oknem, i teď se mu to tak namanulo. Potom přestal mysliti, jak tam oni, Voralovi, budou po novotě

hospodařit, ale představoval si, jak tam asi je teď. A jaké to bude smutné stěhování ze stavení, jež bývalo jejich, do podruží v baráku.

- 66 -

Ale když šli proti Haňákovu stavení, nepodíval se tam, ale skloněn hleděl na silnici, aby se snad nedomnívali, že si myslí: Teď já

jsem tam u vás pánem!

Pánem — pánem! Oh, bude třeba notně pracovat, stále shánět a šetřit, aby dluhů ubývalo; není pomyšlení na oddech, honěnice to bude, jako byla. Ale přece se mnoho zjinačí, na lepším to bude, v pěkné vsi, mezi lidmi!

Ale tu jej vyrušil Rozumíš; ukazuje na hospodu, mhouřil oči a úlisně povídal: „Víte, rozumíte, nic platno, zapít se to musí!“ a rty se mu chvěly touhou.

„Pane, už bych rád byl doma,“ bránil se Voral, „byla to beztoho zbytečná cesta, mohl jsem směle jít se ženou!“

Kuliš se zachechtl: „I té je dnes doma veselo — nevídáno pro chvilku, já vím, že už máte notný hlad a žízeň. Rozumíte, tenhle den se vám víckrát opakovat nebude, snad byste nedělal škroba! To byste byl pěkný Bystrák!“

Voral rozpačitě se usmívaje poškraboval se za uchem a pravil:

„Inu, inu, vždyť jsem snad — ale je to ještě kus cesty!“

„Vždyť tady nezůstanete —"

Voral zastaviv se ještě přemýšlel: „No, na chvilku se stavit můžeme.“

Rozumíš přitom stále dychtivě špulil bezzubá ústa, a sotvaže se Voral rozhodl, Kuliš už byl v síni.

V prostranné, klenuté, začmoudlé šenkovně Brabínek seděl u okna a četl kus novin. Vida hosty, povstal, posmekl sametovou čepičku a ptal se: „Pivečko?"

„Dej Pánbůh zdravíčko,“ hlučně volal Rozumíš, „dvě holby, ale ať je!“

Voral položil hůl a klobouk na okno, a sedaje za stůl, opatrně si zdvíhal šosy. „Koupil jsem dětem trochu angreštu, abych jim něco přinesl, tak to nesmím rozmačkat.“

„Taky jsem hochovi nosíval, taky, ale teď je na to velký,“ zacenil se Rozumíš a Voral si přitom vzpomněl na vyčouhlého loudavého klátila, jejž vídával u Libočan na stavbě dráhy nakládat. Brabínek se vracel s dvěma napěněnými, svítícími sklenicemi.

- 67 -

„Rozumíte, jestlipak víte, kdo tohle je?" nadýmaje tváře, kazatelsky se ptal Rozumíš.

„I vím,“ usmíval se Brabínek, „tenkrát v neděli v zahradě s paničkou —"

„To je pan Voral, budoucí náš soused, dnes koupil Haňákovo.“

„Aaa, tak přeci, no, to pěkně vítám!“ a smeknuv, podal ruku, potřásl a zařehotav dodal: „Tak mnoho štěstí, mnoho štěstí!“

„Děkuju hezky, děkuju,“ stále se usmívaje, kýval Voral, „Pánbůh dej!“

Rozumíš již držel sklenici, a odfouknuv pěnu, podával na přiťuknutí: „Tak na dobré zdraví, a aby vám tu všecko kvetlo!“

Voral také odfoukl pěnu, přiťukl, řekl: „Dej to Pánbůh!“ a upil. Kuliš pořádně do sklenice nahlédl a potom si zhluboka oddechl.

„Dobré pivečko, dobré,“ velebil, „to jen co je pravda, náš Brabínek má vždycky dobré!“

„Od čepu!“ zachechtl se hostinský.

„Dobré, dobré,“ i Voral zálibně pochvaloval.

„Jenomže pijete jako panna!“

Voral užuž chtěl říci: „Protože nejsem zvyklý!“, ale honem se vzpamatoval. Co by si o něm pomyslili!

„To naši sousedé, když jezdí tady na pole, rádi si zaskočí na holbu nebo aspoň na štucek; zvláště ve žních je to dobrota, prach se spláchne a síly přibude,“ a Rozumíš dopiv, opět si tak labužnicky vydechl, zaťukal sklenicí do stolu a volal: „Tak ještě jednu!“

Když byl Brabínek ve sklepě, z pokojíčku vešla jeho žena. Pozdravila: „Pěkně vás vítám!“, ale tvářila se přitom tuze mračivě. Voral děkoval a Rozumíš hned zas oznamoval, koho přivedl. Brabínková pohledu nezměnila a do očí se jim nepodívala; jenom když Rozumíš dopověděl, pronesla: „No, to je hezky!“

„Tak dvakrát chleba a něco k němu!“ poroučel Rozumíš, ale Voral hned po něm volal:

„Mně ne, jedl jsem nedávno!“

Brabínková nepromluvivši, odešla.

Dohazovač přikloniv se k Voralovi, zachmuřen důvěrně vykládal: „On je tuze šikovný šenkýř, ale ona se do hospody nehodí!“

„Je nějak stará proti němu —"

- 68 -

„Ó jé! Bůh ví, kde ji nabral, před třemi roky přišli spolu z kraje, tři děti mají; myslím, že měla nějaký groš a že se na něj chytil.“

Slyše Brabínkovy kroky, zmlkl.

Hospodský postaviv sklenici, usedl si zas k oknu a pravil: „S

Haňákem je to prý už tuze chatrné.“

„Taky jsem slyšel, taky,“ napiv se kýval Rozumíš.

„Včera tam byl hořický doktor, ale nedává jí už naděje.“

„Ale, ale, tak až z Hořic mu vzala doktora?" divil se Voral.

„I libočanský se k němu nachodil dost a dost, Hanácká by sháněla pomoc, kde by mohla!“

„Prosím vás — doktoři! Dokud je síla v těle a sama si pomáhá, lehko se jim radí, ale potom říkají: ,Nepomůže-li Pánbůh —'" breptal Kuliš.

„Jak se říká: Doktor pomáhá a Bůh uzdravuje,“ kýval Voral a dopil.

„Nalejt — nalejt!“ horlivě křičel Rozumíš.

„I snad už ne, než dojdu domů —"

„A to by bylo —" ústa maje plna mutlal Rozumíš, „víte, rozumíte, řekněte paní Voralové, že jí vzkazuju, to že nejde jen tak Kulišovi utíkat, když dobře poradil; to by byla pěkná čest, to aby udělal nějaký baráčník!“

Vtom pod okny zahrčely vozy. Brabínek honem vyhlédl, povstal a směje se hlásil: „Páni Bourové!“ a mna si ruce, šel jim naproti. Na síni se ozval dupot a hlučný smích.

Vkolébali se Boura od topola i Boura z kopečka, oba širocí, zardělí, a za nimi se šoural Pětioký, kravař, nevysoký, proláklý, v lících jako plesnivý, slídivých očí; kolem krku měl otočenu velikou šálu, jejíž konce mu visely až na boky.

Usadili se v čele světnice, u stolu pod začazené obrazy Karla Havlíčka a Josefa císaře a Brabínek dříve nežli pivo dal jim na stůl karty.

Rozumíš rychle bafal; měl zlost, že si ho žádný nevšiml.

„Tak, páni sousedé,“ začal po chvilce, „víte-li, že tuhle pan Voral koupil dnes Haňákovo?" Bourové jen ledabylo pohleděli k Voralovi; Pětioký stranou déle na něm utkvěl a zvolna, suše se tázal: „Nehodíte si s námi?"

- 69 -

„Pane, musím domů,“ rozpačitě odpovídal Voral.

„Aby maminka nehubovala, ne?“ a Boura z kopečka se dal do hlučného smíchu.

Brabínek stavě na stůl tři sklenice, lahodně se usmíval.

„Tak jaké to dnes máte, strejče?“ ptal se Boura od topola, a vzav sklenici, díval se na ni proti světlu.

„Dobré, dobré,“ natřásal se Brabínek a hrčivě zařehtal.

„A něco bych taky jed —"

„Co, prosím, co, jitrničku nebo snad něco masitého nebo jenom páreček?" „I tak třeba tu jitrničku!“

„Panu Bourovi taky?" na druhého se usmíval Brabínek. „Taky!“

„A mně třeba taky,“ přidal i Pětioký, již rozdávaje.

Voralovi tu bylo nevolno, pivo jej rozpalovalo a ti napařovací

mu milí nebyli.

„Brabínku, dejte panu Voralovi cikárko,“ pozoruje to, volal Rozumíš. Voral už opět chtěl odporovat, ale vzpomněl si, že by se tamti třeba šklebili.

Bourové položili před sebe hrst drobných, a již karty pleskaly.

„Ten je vždycky trochu obtáhne a ještě se zadarmo s nimi poměje,“ o Pětiokém šeptal Rozumíš. Voral kouře doutník, jejž držel mezi dvěma nataženými prsty, jen přikývl.

Mrzel se na sebe, proč sem chodil; Bára jistě už čeká, a ten strejc udělá notnou outratu.

„Tak ještě jednu — a panu Voralovi taky!“ poroučel zas Rozumíš.

„Nene, mně už ne,“ bránil se Voral.

„Ó cheche, to by bylo, takovou živnost koupit a ani to neoslavit!“

Ale Voral řekl: „Už ne!“ a povstal.

„Ale jděte, ale jděte, tak mně honem ještě jednu!“ a Brabínek již

utíkal.

Když se vrátil, Voral se ptal: „Tak co to stojí?“ a z vesty tahal šestáčky, jež volně sázel na stůl.

- 70 -

Rozumíš pil rychle, až všecek zčervenal. „Už jdeme, už jdeme!“

breptal.

Voral vzav hůl a klobouk, plaše řekl: „Dej Pánbůh dobrou noc!“

a rychle odcházel.

„Navštivte nás zas brzy,“ mna rukama, volal za ním Brabínek. Rozumíš dopil do dna, oddychl si, hůl přehodil přes ruku a broukl: „Snad ještě přijdu!“ a uháněl za Voralem.

„Pane, to si Bystrý pomůže,“ hledě do okna za Voralem, zasmál se Boura z kopečka.

„I jen ho nechme, ten ví, co dělá,“ suše odvětil Pětioký a pleskl kartou.

„A Rozumíš se ho umí držet!“

„No, ten s prázdnou nepřijde. Házej!“

Po hodné chvíli se Kuliš vrátil.

„Tak — pustil?" doutník maje v koutku úst, oko přimhouřeno, líně se ptal Boura z kopečka.

Pětioký zas jen stranou mžoural po příchozím.

„Rozumíte, jako do dřeva se člověk namluví; ten umí mačkat krejcary!“ a Rozumíš k nim spěšně přisedl. —

Voral skloněn, polní pěšinou pospíchal k domovu. Západ již vyhasl a rychle se šeřilo. V širu polí bylo ticho a pusto, hnijící natě

páchly a chvílemi začpěl čmoud zhasínajících ohníčků. V dáli po silnici dupalo stádo panského dobytka a hlasy pasáků se daleko rozléhaly. Voral dokuřuje rozkousaný doutník, čím více se blížil domovu, tím více pospíchal. Nebylo mu veselo, vzpomínky na pobyt v hospodě, na útratu s Kulišem i na to, že Bára jistě netrpělivě čeká, ho zlobily. Proč vlastně do Bystrého chodil, když se ani u Haňáků nestavil?

Napadalo mu sice také: Nevídáno, je dnes slavný den — živnost jsem koupil a dobře koupil, kdo by si všiml hloupostí! Konečně z té

samoty půjdeme, však to dost dlouho trvalo — jako zakopáni jsme tam byli. Ale ty veselé myšlenky nebyly s to přemoci mrzutou stísněnost.

„To to pivo a ten doutník!“ zlobil se a nedopalek zahodil do brázd.

- 71 -

žena ho již před chalupou vyhlížela, a slyšíc jeho kroky, šla mu naproti.

„Bože, člověče, že jdeš!“ vítala jej nevlídně.

„Prosím tě, vždyť je to kus cesty!“

„Kdypak já už jsem doma — ale byl ty jsi v hospodě!“

Voral měl zlost, že tak morousí, ale přemohl se a vypravoval, co a jak se stalo.

„I bože,“ zvolala pichlavě, „to bylo řečí, že musí přec k Haňákovým, a zatím si s takovým nedopitou sedí v hospodě.“

„Vždyť jsem taky byl už uhoněn,“ pravil ostřeji, než míval ve zvyku.

„A domů bys byl nedošel, vid?"

„Držel se mne jako připínák, ještě cestou mě nechtěl pustit, a že musí za všecko aspoň pár jednušek dostat.“

„I bože, a snad jsi nedal?"

„Nedal — co jsem měl dělat, pětku jsem mu dal! Mám se v Bystrém dát ostudit, dřív než tam budu?"

„I pro pána boha, takhle člověk seje pětkami; co se jeden nadře, než ji ušetří! Cizímu člověku — pro nic za nic —"

„Přec o ledačem pověděl!“

„Pro tebe to nedělal, však on mu Vojtíšek zaplatí! Děti tu čekají, co jim táta přinese, a táta zatím —" Voral hořce odplivl.

„Tak vidíš, jaká jsi,“ pravil ostře, „lacino jsem koupil, všecko se povedlo, a teď pro pár grošů tolik

rámusu. A proto, že jsem si po všem lítání koupil dvě holby piva!“

Vešel do světnice, rychle svlékl sváteční, oblékl všední a šel na dvůr. Ačkoli všelijakému mrzucení jejímu byl zvyklý, dnes ho to přec jen pohněvalo. Místo radosti takové řeči!

Obcházeje stavení, rychle kouřil. Temno bylo a studeno táhlo z luk...

Zadívav se k Bystrému a mysle na Haňákovy, řekl si: „Ta s ním jináč dělá!“ — Ale když se potom v tichém chladu uklidňoval, napadalo mu, že zprávy o tom, jak se Haňačka o Lojzíčka stará, byly as hlavní příčinou, proč se dnes na Báru opravdu rozmrzel. Ale vždyť

Bára taky dře — a jak dře i lopotí, utrhuje si a šetří. Teď také dostal

- 72 -

zlost, že strýcovi Kulišovi tak povolil; ale když se držel jako pijavka a ne pustit — a to že by byla pěkná čest!

Když potom opět seděl na špalku, přišla žena již všecka jiná. Vypravovala, jak se děti těší a co si všecko už povídaly... Ráno zas Voral vyjel s Voralkou dobývat posledních bandor. Váša, učení řemínkem spoutané nesa pod paží, putoval na Polánku do školy, ale Manka musila zůstat doma u Julky.

V následujících dnech zněl z otevřené Voralovy stodoly klepot dvou cepů...

Dni byly pořád jasné, jenomže se vždycky po ránu širo polí a luk bělalo jíním a po celý den bylo v nich mrtvé ticho. O jednom z těch dní u Voralů zvěděli, že Haňák je v Pánu i kdy bude míti pohřeb. Byli tím velmi překvapeni — nenadáli se, že Lojzíčka budou pohřbívati ještě z jeho bývalého stavení. Voralce napadalo: Bože, bože, jak nám tam bude, když zrovna před naším příchodem hospodáře odtamtud vynesou! I to si řekla, že kdyby to už nebylo koupeno, teď by Josef kupovat nesměl. A chalupa na samotě byla jí teď nevýslovně drahá. „Jak se s ní rozloučím, jak já si jinde zvyknu,“ tesknívala, „tady znám každý kout, každou skulinu.“ Do polí se dívala a říkala si: „Už se na těch vašich hrudách nebudu dřít — jiní

přijdou, docela cizí.“ Když se však před Josefem zmínila, říkal jí:

„Nepůjdeš sama, půjdeme oba a děti s námi! Tam jim taky bude líp!“

Na Haňákův pohřeb se vypravila Voralka. Ačkoli zesnulý nebyl z příbuzenstva, ale člověk docela cizí, přece se ustrojila do nejtmavší

sukně, kterou měla, a loktušku si vzala černou, po nebožce matce zděděnou.

Cestou ojíněnými poli, jež se při ranním slunci mdle leskla, v liduprázdném údolí pod vysokou oblohou padal do Voralčiny duše smutek. Jednu chvíli ohlížejíc se k osamělé chalupě, v níž tolik roků

žila, dala se i do pláče. A čím byla Bystrému blíže, tím teskněji jí

bylo. Tušila, že tam bude mnoho lidí. Jsouc po tak drahná léta na samotě, v samém dření, odvykla lidem a nerada mezi ně chodila. Do kostela sic putovala každou neděli, ale tam si nikoho cizího nevšímala, cítíc, že si před tváří boží jsou všichni lidé rovni. Někdy se se známými ze Lhotky nebo s jiným přátelstvem sešla na hřbitově, pohovořila a potom klidná se vracela k Polánce. Přidružila-li se časem

- 73 -

ta neb ona sousedka, Voralka s ní ráda promluvila, protože byly ženy jako ona, se starostmi, jako byly ty její.

V Bystrém zůstala na dvoře opodál hlavního davu pohřebníků; nerozhlížela se, aby si snad někdo, kdo ji zná, nemyslil, že si pyšná i o pohřbu prohlíží nový majetek, ale zamyšlena, skloněna stála poblíž

několika stařen a v duchu se modlila. Nešla jako jiní do síně, aby se u mrtvoly pomodlila a aby Lojzíčka na mrtvém čele pokřižovala, nešla proto, aby hned do začátku nového života neměla smutných vzpomínek, a bála se, že by potom stále mrtvého Lojzíčka v té síni vídala. Také v průvodu na libočanský hřbitov šla až na samém konci, pořád s těmi vetchými belhavými stařenami, jež se s ní daly do řeči a nadšeně vypravovaly, jak si Haňačka nebožtíka sama do rakve vystrojila a co se nad ním naplakala. Na hřbitově, když se lidé tlačili k novému hrobu, nad nímž spočinula Hańákova rakev, aby viděli, jak bude vdova bědovat, Voralka klečela stranou, kde byla zahrabána její matka i první dvě děti. Ale modlitby její byly potrhané, protože se oči stále obracely tam, odkud přilétaly úpěnlivé vzlyky a kde buchaly hrudy. Teprve když se zástup téměř rozešel, přistoupila, aby také hodila hrudu do hrobu a nad ním se pomodlila.

Domů putovala sama jediná. Na dvoře se zastavila u muže, jenž

rozdělával notné koháty, aby pověděla o pohřbu.

„Byl slavný?" ptal se ustav.

„Ó, slavný, kněží oba, muzikantů celá banda, zpěváci, brateráci a těch lidí co bylo!“ „A co ona, Haňačka?"

„Inu, plakala; ne že by snad byla lamentila, jak to dělávají, ale bylo vidět, že ho ztratila tuze nerada.“ Po těch slovech se trochu zamlčela a hleděla do polí.

„Také mi tam ty baby povídaly, jak jí všichni litují a jak jí v té

sháňce pomáhali; sám představený a jiní sousedé že se tuze starali, aby jí v tom zármutku poradili a ulehčili. A sama jsem viděla, jak ji tam na hřbitově těšili, ten Vejběra pořád jen: ,Paní Haňáková, pamatujte se!'“

„A o nás nemluvili?"

„I jen jedna tetka mi cestou povídala, že je to hrozné, když tak nadobro o všecko přišli.“

- 74 -

„Vždyť jsme je o to nepřipravili!“

„Tak žádný nemluvil, jen jí litovali. No, mladice už zrovna není, ale slušná ženská; černé šaty měla a černý šáteček na hlavě. Musí

přec jen ještě něco mít, když takový funus vystrojila.“

„Ty jsi se k ní nehlásila?"

„I prosím tě, kdež bych se mezi ně tlačila, všecko bylo nastrojeno —" a zvolna šla do stavení. Voral zamyšlen hleděl za ní; potom si naplil do dlaně, a nové

rány počaly padati do kořenatých pařezů ...

Asi za týden se do Bystrého vydal Voral; teď, kdy koupě byla už

v plném pořádku, bylo potřeba s Haňačkou promluviti, jaké úmluvy měli s nájemníky polí a stodoly, aby věděl co a jak se stěhováním a s podzimní přípravou polí.

Říkal Báři, aby šla také, ale pravila: „Však to dobře vyjednáš

beze mne.“

Šel jen, jak chodíval, ale kabát i klobouk si vzal nedělní a také

sváteční šátek si uvázal.

Bylo sychravo; ranní mlha se již rozptýlila, ale z šedivé oblohy visely její cáry; lány byly vlhké, zasmušené, a vlhce studený vzduch lezl do těla.

Voral celou cestu myslil, jak se s vdovou setká a s ní pohovoří. Celé řeči a výklady si ustanovoval. Jda návsí, plnou promočeného zhnědlého stlaní, pod topoly téměř holými, viděl Haňačku na zahrádce před stavením; sbírala zeleninu a skládala ji do nůše. Ulevil v chůzi a k zahrádce šel skoro po špičkách. Pozdravil, a když vzpřímivši se poděkovala, ptal se: „Znáte mne či neznáte?“

„Snad pan Voral —" a klidně naň upřela modré oči. Když přisvědčoval, pravila: „Viděli jsme vás tenkrát po licitaci se strejcem Kulišem, jdete se podívat?"

Byla jen po domácku, ale ne jako tetky po chalupách v jedné

sukni, v košili a bosa, ale obuta, v přilehlé tmavé jupce a šátek měla na hlavě. Ačkoli byla prací i chladem zardělá, přece poznával, že je v tvářích hodně přepadlá.

Cestou se domníval, že se bude nějak kabonit nebo urputně

mluvit, ale byla vlídná.

- 75 -

„I jdu prosit, co a jak je s nájmem polí a stodola kdy bude prázdna. Kuliš sic povídal, ale pro jistotu —"

„To bude všecko v pořádku! Tuhle dotrhávám zeleninu, tetka z Libočan si pro to navečer přijde; a pojďte dál!“

„Děkuju hezky, děkuju,“ zdráhal se všecek rozpačit.

Ale nedbala a šla s ním do stavení.

Ve světnici, notně vyprázdněné, podala židli, a když se posadil a rozhlédl, pravila: „To to zde vypadá, viďte? Zrovna na mne všecko padá. A vy snad ještě ani nevíte, že naše Petřivá včera umřela?" Voral překvapen povstal. „A to snad ne?“ vyjelo mu.

Haňačka mlčky přikyvovala. „Chuďas, už budete mít hospodářství bez vejměnku!“

Voral pořád údivem vrtěl hlavou a v rozpacích si přihlazoval vlasy.

„Vždyť by to tak zlé nebylo — a co tak najednou?" Tázaje se, do oči jí nehleděl; ze všeho poznával, že je slušnější ženská, a ostýchal se.

„Byla už chatrná, prosím vás, přes osmdesát; tenkrát jste s ní

mluvili, ale od té doby, co můj umřel, zvlášť to na ni padlo, pořád tuze naříkala.“

Obrátivši se ke kamnům, urovnávala něco na plotně; ale Voralovi neušlo, že hned potom si utřela oči.

„Paní Voralová taky k nám přišla na pohřeb, tuze mě to těšilo —

"

„I copak to, copak to,“ a rukou odmítal chválu, „bodejť bysme nikdo nepřišli, vždyť jsme snad lidé!“

„Všichni lidé nejsou stejní, mám tu kolem taky přátele, ale tuze jich nepřišlo, zato teta až z Hradce přijela.“

Pozoroval, že má kolem očí hodně tmavo a v čele několik rýh. Měla ona soužení! pomyslil si.

Pověděla mu, nájemci že měli všecka pole ještě na rok, teď na podzim že dojde úmluva.

„Ještě jsem od nich mnoho nedostala, až prý teď na podzim,“

dodala s trpkým úsměvem.

- 76 -

Rozprávěl, že má doma ještě pořád co dělat, že má jenom dvě

krávy, že je sem kus cesty, a že teda sám pole na zimu tuze připravovat nemůže. Radila, aby si došel k Munzarovi a Škutinovi, nájemcům, s nimi že si může všecko ujednati.

„Jde mi jen o nějaké osetí,“ povídal, „třebaže na mnoho ozimu nemyslím. Zrno bych si dal, ale na práci musím zjednat.“

„I to oni snad udělají, Škutina má silné koně a jezdí taky na cizí.“

„Na jaře si už sám všecko zdělám, musím beztoho hlavně myslit na jařici, na ječmeny, na oves, na bandory, len a potom nějakou tu směsku, kde zas napřesrok budu mít ozim.“

Šla k polici, vyndala chléb, bílý, pekařský, a podávala, aby si ukrojil.

Děkoval, ale potom si přece skývu ukrojil. Ulamuje sousta opět se rozhlížel.

„Prodávala jsem tu,“ pravila, „jen to lepší tamhle v pokojíčku si nechám. A kdy se přistěhujete?"

„Rád bych hned po Všech svatých,“ a díval se, nemrzí-li ji to.

„Všecko bude v pořádku, nemějte starosti. A myslím, že vám tu nebude zle, to nebude jako s námi. Můj dělat nemohl, a kdyby i byl dělal, dluhů bylo

tuze mnoho. Ke všemu jsme o pár set přišli, on byl velký dobrák, kavíroval za bratrance a potom to zůstalo nám. Já vím, že si ledakdo myslí, že jsem špatně hospodařila!“

„I to ne, nikde jsme nic takového neslyšeli.“

Když přitom povstal, že už musí zase jít, pravila s úsměvem: „A pojďte se podívat na naši babičku!“

Byl na rozpacích, ale potom šel, aby si snad ledaco nemyslila. Přes síň vešla do vejměnku.

Světnička byla sic chudá, ale jasná, dosti velká; nábytku tu bylo skrovně a všecek už chatrný, zčernalý, velmi starý.

Stařena ležela na lavici vedle lůžka a byla přikryta bílým prostěradlem. Haňačka jí odkryla hlavu a poprsí. Voral se zadíval na suché, sivé, ztuhlé tváře, do hlubokých očních důlků, v nichž se černala jen podélná proužka, i na lesklé čelo,

- 77 -

nad nímž šediny byly hladce přičesány. Tak malinká byla ta stařenina hlava!

„Chudinka!“ vydechla Haňačka a pohladila ji po lících. „Ráno jsme ji s tetkou Caromejkou ustrojily, to nejlepší jsme jí daly, všecko si to schovávala. Už dávno mi řekla, co komu z její sedničky mám dát. Tuhle v truhle měla ukryto dvacet zlatých, ty schovávala na pohřeb. Má přátelstvo už hodně vzdálené, ale dnes odpoledne už dvě

přiběhly— Tak jsem jí sama dosloužila.“

Když Voral stařenu pokřižoval, Haňačka ji opět přikryla.

„Ona byla hodná — cizí jsme byli, ale ona všecko nesla s námi. Když můj umřel, zle naříkala. Včera navečer se přibelhala do světnice, a že je jí najednou tuze slabo. Šla jsem s ní, ale musela jsem ji vést, byla by se mi v síni skulila. Uložila jsem ji a doběhla jsem ke Caromejce, aby někdo šel pro pana pátera. Potom se jí trochu ulehčilo. Něco jsme jí uvařili pro posilu, ale mnoho toho nesnědla; potom usnula a v tom spaní skonala. Sotva dvakrát hlasitěji vydechla. A tak jsem tu zůstala docela sama— "a Haňačka se dala do pláče. Voral nevěděl, co by řekl. Přešlapoval, utíral si oči a zlobil se sám na sebe, jaký že je pařez.

Nevěda co jiného, řekl: „A já musím k nám; buďte tu spánembohem a potěš vás Pánbůh!“

Haňačka jej vyprovázela ze síně.

„Pohřeb bude zítra v osm hodin, kdybyste snad někdo — Vida, tamhle jí právě nesou truhlu a tetka Caromejka taky běží.“

Z návsi zabočili dva chasníci, nesoucí rakev. Voral se u branky postavil stranou, aby mohli vejíti; za nimi hned chvátala Caromejka. Voral dívaje se za nimi, viděl, že Haňačka upřeně patří na chudou, černě natřenou rakev. Posmeknuv ještě, zabočil návsí k Munzarovým.

Divná ženská, myslil si cestou, na první pohled se zdá trochu panská, ale jináč je zas docela jednoduchá. Tak hezky o nebožce mluvila! Dnes byly ještě spolu ve stavení, zítra tam snad bude docela sama.

Vtom se hodně zalekl — Kulišův křaplavý hlas přiletěl za ním:

„Ale máte vy štěstí, svět neviděl! Tolik roků tu byla vejměnice, a jemu umře, zrovna než se přistěhuje!“ a podával ruku.

- 78 -

Voral ji přijal zamračen.

„I vždyť bysme ji snad byli taky ještě uživili,“ odpovídal dost ostře, „mohlo nám tu být veseleji. Chuďas!“

„Vždyť je jí lepší, byla beztoho už víc na onom světě než na zemi. A co Haňačka — pěkná vdova, ne?" a mhouřil oči. „Pane, kdyby měla taky v kapse, to by se předbíhali, ale tak!“ a Kuliš rychle krčil rameny. „Ledaže by se — ledaže by se—takhle — tento — leckdo rád oblíz!“ a skloněn zamhoural kolem návsi. Voral mu rychle podal ruku a spěchal dál.

„Tak spánembohem, spánembohem!“ a Rozumíš schválně kopaje do vrstvy spadaného listí, posměšně se chechtal... Když Voralka navečer zvěděla, že také Petřivá je v Pánu, naříkala: „Bože, co tam na nás čeká, funus za funusem jde nám ze stavení!“ Ale když jí muž pověděl, co všecko slyšel a viděl, také nad stařenou zaslzela a pravila, že ji zítra půjde doprovodit. Chtěl jí také

povědět o setkaní s Kulišem, o tom, že by Rozumíš Haňačku už pomalu vdával, ale pak si pomyslil, že proč a nač by to povídal. —

Po pohřbu staré výměnice byl již u Voralů shon se stěhováním. Práce mnoho.

Hned po Dušičkách Voral nakládal celou „světnici“, aby žena s dětmi již mohla zůstat v Bystrém. Voralka nosíc kus za kusem na dvůr, kde své zboží rovnali do žebřin, měla tváře zardělé a přes tu chvíli si zástěrou utírala oči.

Přichvátal starý tatínek Věchet ze Lhotky, aby tu do večera hlídal, než se Voral z Bystrého vrátí; potom měl stařec za dcerou a za vnoučaty jíti do Bystrého na noc.

Voral chtěl ještě nocovati na Polánce, aby mu do rána nevykradli půdu. Ráno již čekali nového majetníka.

Když vůz, harampátím vysoko naložený, vyjížděl ze dvora, Voralka, do loktuše zakublaná, spustila hlasitý pláč a Julka začala po ní. Také tatík si rukávem utíral oči. Váša a Manka šli vesele, viděliť v duchu všecko blaho, jež počínalo: Kůň tam bude, hodně dobytka, drůbeže, králíci!

- 79 -

Dědeček Věchet maje kořenku v koutku úst, shrben se díval za vozem a zajíkaje se volal: „Tak jeďte spánembohem a dej vám tam Pánbůh štěstí!“

V

V sobotu odpoledne Kuliš Caromio shoupnuv se se své krejčovské stolice, protáhl se a hlasitě vydechl. Přistoupiv k okénku, hubeným hřbetem dlaně setřel krůpěje, jež se jedna vedle druhé na tabulce třpytily, a pohleděv ven, broukl: „Brečavo!“ Bylo pochmurno, nebe zachumláno a chuchvalce mlh z něho visely nad samé topoly; každou chvíli se jich kus utrhl, splynul až dolů na náves, ploužil se, ploužil, až zemdlen ulehl.

Kuliš sňav se stěny zrcátko v dřevěném rámu, červotoči rozvrtaném, opřel si je na stole, po němž ležely ústřižky látky, a do poličky sáhl pro své holičské náčiní. Tváře už měl, jako by je byl kominík hladil.

Naliv do soudečku s mýdlem teplé vody, horlivě míchal. Stoje jen tak v nohavicích, řemenem přepásaných, punčochy bez chodidel maje na nohou, stále hleděl k oknu a tvářil se velmi nevrle. Na nízkých stěnách světničky, bílených, barvami postříkaných, byla hejna obrázků, drobných i větších, malovaných na skle i tištěných; největší byly dva obrazy bitev, v nichž bylo vojska až černo. Uprostřed stropu visela holubička z výdunku a nad trnožovým stolem košíček z pestrých skleněných korálů.

Caromio domíchav, usedl před zrcadlo, namazal tváře a počal se holit.

Dveře vrzly, a žena vplouživši se, bublala: „Už zas sečou na panském pšenici?"

Řekla to, poněvadž jehelnatá houšť vousového strniště pod břitvou hlasitě chrastila. Škrábal dál, jako by byl ani nezaslechl. Usedla na lavičku u kamen, a složivši ruce na bedrách, ohřívala se o vlahé kachle.

„Byla tam Munzarka, aby jí taky vzala Vincinku do učení,“ suchým ostrým hlasem počala vyprávět.

„Zas? To bude učednic!“ otíraje břitvu, rychle řekl Caromio a hned řezal dál.

- 80 -

„A to bylo řečí: — Ona naše Vincinka už umí krásné práce, vložek si naháčkovala hromadu, punčoch napletla na léta a co všelijakých věcí už vyšila! Ona se Vincinka nikde nad lidi netlačí, nevynáší

se, ale mohla by se postavit vedle každé i té nejlepší; má všeho a umí

všecko! Ale ráda by, aby taky dovedla šaty! Ona sic Vincinka všecko jednodušší si už šila sama, ale chce, aby uměla taky to lepší.“

„No bodejť!“ přihodil muž, a s tvářemi jsa hotov, pustil se do brady.

Caromejka napodobujíc Munzarku, rozmazaným, strojeným hlasem pokračovala:

„Ona Vincinka ne že by to chtěla umět, aby snad šila lidem, to ne, má dost a nepotřebuje to, ale když se vdá, je to pak hezké, když

všecko umí. Aspoň si dovede poručit. Ona stará Munzarka by byla přec jen ráda, aby Vincinka dostala někoho lepšího, aby nemusela dřít, protože Vincinka beztoho k tomu ani není, je jen jako slečinka, taková jemná.“

„Vítr by ji odnesl,“ šlehl muž a již zas měl jazyk na dolní dásni.

„Ona Vincinka nejradši takhle ráno vstát, pěkně se ustrojit a potom se jen s těmi ručními pracemi párat. Jenomže to u nás tady nejde

— táta leckdy zabručí — to víte, mužští.“

„A co naše — co říkala?"

„Jako Haňačka? Jen to tak poslouchala, přikyvo-vala, usmála se; toť víš, jak s lidmi umí; ale ty druhé holky se jen krčily a kuckaly.“ „Vincinku měla s sebou?"

„I bodejť! Stála jako zlámaná lilie, kousek těla ani barvy to nemá, a jen se kroutila. Všecko jsme musely vyslechnout, co kdo Vincince povídal, jak ji všude každý chválí; tuhle pan farář a paní Horáčková že povídali, jak je hezounká a že by mohla do každého města. Napovídala, co Vincince koupila, co od tetky z Jilemnice, co od té

z Kruhu a z Vysokého, kolik ručníků, kolik šátků, na kolik košil a lajblíčků, jaké má cíchy a přikrývky.“

Caromejka sedíc nehnutě, vypravovala pořád stejně mazlavě; muž poslouchal, sem tam slůvko hodil, ale teprve když strniště

nadobro doškrábal, dal se do hlasitého chechtotu.

„A povídala, jak si to Vincinka doma všecko řídí, do světnice že se k nim žádný stydět nemusí a do jejího pokojíčka teprva ne, tuhle

- 81 -

že tam byla paní starostová a že zůstala zrovna udivená, když viděla ty vystlané postele. Ale k muzice že se holce nechce — taková stydlavá že je. A mohla by, přes tu chvíli ten onen vzkazuje, ale je ona to hlavička, které se taky všecko nechce líbit.“

Muž složiv zas holičské zboží stál uprostřed světnice a protahoval se, až mu v zádech praštělo. Potom šel k oknu, vzal kořenku, nacpal a zhluboka zahulil.

„A naše ji přijala?" ptal se mezi bafy.

„Přijala, proč by nepřijala!“ Vtom povstavši, ukazovala do okna:

„Podívej, Voral ještě vozí; ten člověk toho měl, že by jeden neuvěřil, že se to do té jejich chalupy vešlo.“

Silnicí mezi uplakanými topoly jel vůz s párem strak a na něm bylo vysoko naloženo slámy. Voral, huňačku maje naraženu, krátký

kalmuk a kalhoty do bot, oprati drže v ruce, šel vedle podsední.

„Inu, jsou to shánělové, jsou to dříči!“ a Caromio chodě sedničkou, notně bafal.

„Ale ty mě už zas chceš vykouřit!“ broukla žena a chrchlajíc šla ke dveřím.

Vtom však ze síně přiletěl dupot, dveře se otevřely a vešel Brabínek, hospodský. Přiběhl jako v létě, tak jako chodíval doma, ledaže si mohérovou čepici posadil.

„Mordie, strejče, vy hulíte; za malou chvilku bude v sedničce tma!“ volal, sotvaže vstoupil.

„Pěkně vítám,“ oulisně pozdravila Caromejka, ale hned počala skuhravě:

„Vidíte, pane Brabínku, jako trávu to pálí; ó, ten jaktěživ vykouřil tabáku, že by se nevešel do panských stodol.“

, ,To taky že nevešel,'' vypustiv mocný proud, zašklebil se Caromio, a vyklepav, postavil dýmku, kde byla prve.

„A je to takový křeček, no, kolik ho je, do pytle by ho svázal, ale jen když může dejmat!“ a kašlajíc, plížila se ven.

„Tak stříhat, stříhat!“ čechraje si krátké vlasy, ostře poroučel Brabínek. Kuliš se naň zadíval udiven. „Co — co se díváte?“ „Nosíváte delší a potom —"

- 82 -

„I čerta, lepší kratší; to mi ten libočanský vždycky takové pačesy nechával, proto jsem se dopálil.“

Caromio štíře se, podal židli, a když se Brabínek posadil, dal mu na záda mámin starý, široký, nedělní fěrtoch a pod bradou mu jej uvázal; rozpravovák pohroužil do vlasů a velké nůžky zacrčely.

„Ale ne, strejče, abych nesměl s hlavou nad lidi!“ připomínal hospodský.

„No, no, vždyť snad znám věc! Caro mio, co já jsem se už nastříhal, zvláště na vojně, od nejnižších do nejvyšších. Sám náš pan major mi kolikrát řekl: ,To mi věřej, že mne žádný nedovede ostříhat jako oni, Kuliš.'“

„Tak jen hezky a ne podle ošatky. Ale nahulil jste tu, strejče, a já přeci něco snesu!“

Kuliš se zašklebil: „Nahulil, ale jaká pomoc; jíst bych nemusel, ale kouřit musím. Je to už rodem, nebožtík tatínek taky rád hulíval, jenomže tenkrát bývaly jiné časy, o tabák zle, v Libočanech bývala tenkrát jediná trafika, nevím, až odkud to vozili a sušili na peci. Nebožtík tatínek na podzim trhával mateřílíčko a usušené míchal s tabákem na polovic.“

„Brr!“ zaklepal se Brabínek.

„I pročpak, lepší něco nežli nic. Já hlavně na vojně jsem to pěstoval; caro mio, to bývaly časy při vojanském!“ a řádě nůžkami na Brabínkově hlavě, hlasitě si zamlaskal. „Jak jsem přišel z cvičení, už

jsem ji měl v zubech. Sedali jsme v dílně a kouřili všichni, ale já nejvíc; kamarádi sami vždycky za chvíli říkali: ,Krucifix, Kuliš, ty nás všecky uudíš!' A proč bych byl nekouřil, když tabáku bylo pořád na fůry — kamarádi tím za správky platili.“

Brabínek se krátce zařehtal.

„Když jsem byl na vojně asi desátý rok, dostali jsme nového hejtmana; ten všecko všude prolezl, všecko prosmejčil, o všem musel vědět. Jednou —bylo to v Itálii, v Mantově — sedíme, šijeme a hulíme všichni. Najednou mi někdo poklepal na rameno. Podívám se jen tak na půl oka, ale už jsem stál, fajfku v levé a pravou salutuju. Ale jak jsem se prve zalek, poslední dlouhý baf mi zůstal na jazyku. Najednou se pan hejtman ptá: ,Už dlouho sloužíte?'

- 83 -

Věděl jsem, že je zle, že dřív než promluvím, musí kouř z úst, abych se nezakuckal. Pootevru, a celý mrak se vyvalil. Podrážky se z něho mohly krájet. Pan hejtman se musel uhnout.

Vyvalil jsem oči, stál jsem jako šňůra a čekám, co se bude dít. Ale pan hejtman se dal do smíchu a povídal: ,Mně se zdá, že rád kouříte!'

Salutoval jsem: ,Poslušně prosím, pane hejtman, tuze rád!'“

Vtom se mu Brabínek dotkl ruky a ptal se: „Vy v tomhle baráku zůstáváte už dlouho, viďte?"

Kuliš přestal stříhat; co tohle zas, z ničeho nic — uprostřed nejlepšího!?

„Proč?“ zeptal se úsečně.

„I jen tak,“ lhostejně protáhl Brabínek.

„Ba to že dlouho!“

„A to patří panu starostovi?"

„Patří, před lety to koupil v licitaci.“

„A kolik je tu světnic?"

I čmerta, pomyslil si Kulis, snad nás nechceš kupovat? Nahlas řekl: „Dvě světnice, jedna je tuhleta naše a druhá nalevo.“

„Aha, aha, a kdo tam zůstává? Či je taky vaše?"

„Tam? Paní Haňáková, vdova, cožpak vy to nevíte?" Brabínek se zařeholil: „Kdepak já se mám kdy starat, kde kdo zůstává!“

„A caro mio, snad nás nechcete kupovat?"

„Che, co by mi tohle napadlo, takový barák!“

„Inu, barák, ale světničky pěkné, teplé; tamta je ještě větší než

naše a pak jako panštější, třebaže naše máti se taky zahodit nedá!“ a přestav nůžkami řáditi, chvilku se zálibně zadíval na postele s vyžehlenými kartounovými přikrývkami.

„Pláče? Pláče?" opět se stíní Brabínek.

„Kdo? Jako Haňačka? Toť, že si zapláče!“

„Mhm, a vdávat nic? Nikdo sem ještě nebrousí?"

„I kdepak! Čerchmanta já si všimnu, ale myslím, že žádná světačka není.“

„Není, mmm, není — no, to je hezké! Jenomže ony ženské —" a mhouře oči, šklebil se: „Vždyť to znáte taky — starý voják —"

- 84 -

„Inu toť! Do duše jí člověk arci nevidí, ale jak ji znám, myslím

—" a Caromio odloživ nůžky, div neposkakuje, ofukoval Brabínkův týl i uši. Hladě pak oběma dlaněma ostříhanou hlavu, velebil: „Hlavička jako klubíčko!“ a již hosta oprašoval.

„Holit taky?" zeptal se lahodně.

„No, když už jsem tady —"

„Hned to bude, hned to bude!“ a v minutce měl Brabínek tváře jako v smetaně.

Kuliš potíraje řemen břitvou, svítil očkama a tváře měl samou lahodu; těšil se, že teď dopoví, co prve uvázlo. Počav holiti, spustil div se nerozplývaje: „To když jsme tenkrát leželi v Mantově, nejpěkněji jsem si zakouřil na dvoře. Zvláště navečer, když už v dílně bylo jako v udírně. Měřil jsem dvůr pěkně od rohu k rohu a bafčil. Čudilo se za mnou jako z pekařského komínu a kamarádi říkávali, že by si mě sedláci měli v suchém roce zjednat, abych jim nadělal mračen. Jednou tak chodím a bafám; tu najednou přiběhne frajtr, a že mám jít nahoru k panu hejtmanovi. Letím, co můžu. Pane, nahoře stála pánů

oficírů celá hromada. Pan hejtman mi podává tabák a povídá: ,Kuliš, tuhle si nacpou, ale pořádně; potom zas půjdou na dvůr, rádi bysme věděli, brzo-li to vykouřej!'

Usmál jsem se, salutoval a začnu ládovat.

,Jen hodně, nešetřej!' pobízel pan hejtman. Když byla báň plná, hnal jsem se dolů; zapálím a začnu mašírovat. Inu, jen co je pravda, tahal jsem, že by oblátek musel hořet. Přejdu jednou kolem, po druhé, po třetí, a když jsem šel asi po páté nebo snad pošesté, pozoruju, že v dýmce skučí. Podívám se, smáčknu — opravdu, jsem u dna. Ještě pár bafů a již jsem zas uháněl nahoru. ,Poslušně hlásím, pane hejtman, že je dokouřeno!' Páni se smáli, po německu brebencovali jeden přes druhého a pan hejtman povídá: ,Kuliš, oni jsou dokonalý

kuřák, ode dneška fasujou dva paklíky na den.' Caro mio, to byla sláva!“

Dopověděv, současně také položil břitvu, zástěrou otřel Brabínkovy tváře, a hladě je jako prve hlavu, velebil: „Pane, tvářička jako míšeňské jablíčko!“ a podával zrcátko.

Brabínek nahlédl, pohladil si tváře, zakroutil kníry, zaplatil, a široká ústa maje otevřena do smíchu, povídal: „Napadlo mi, že když

- 85 -

jsem už tady, mohl bych se té vaší Haňačky optat, jestli by holce neušila šaty!" a jenjen mrkal.

„Ó, dozajista že ušije, šije každému a všecko lepší jde k ní.“

„Zastavím se u ní jen pro jistotu, nevím ani, kolik holka potřebuje,“ a urovnával si vestu.

„I to ona — jen takhle přes síň —"

„Tak spánembohem, až to vyroste, zas přijdu!“

„To bych prosil, dej Pánbůh zdravíčko!“ a Kuliš vyprovodil hosta až ze dveří. Brabínek opět se v síni upravoval, potom se přiklonil až ke klice, zaklepal a již tlumeně se chechtaje vklouzl do světnice. Kuliš zavřev, znova si zapálil a bafče měřil světnici od okna ke dveřím.

Už se zas chystal do práce, ale namátkou pohleděv ven, honem pejpu postavil na okno, zahvízdl si a broukl: „Caromio!“

Na záhrobní dupaly kroky; vtom se však i na síni ozval Brabínkův chechtot.

„I podívejme, kdepak vy tady!“ přiletělo zvenčí a Kuliš poznal suchý, tahavý hlas pana starosty Vejběry.

„Já? Echeche, u Kuliše jsem byl, u Kuliše,“ a Brabínek smeknuv, ukazoval starostovi ostříhanou hlavu. Vejběra se srdečně rozesmál, až se mu dlouhé vousy klepaly:

„No, stará vás uvítá — vždyť to máte jako Škutina!“

Brabínek se šklebil, ale Kuliš ve světnici zlostně plil do kouta za kamny.

„A co jste tamhle sháněl?" ukazuje na Haňaččiny dveře, smál se starosta.

„Tam? Ee, no, rád bych holce pořídil šatečky, tak jsem se ptal, kolik potřebuje.“

„Ale, ale, tak ona vaše už nekupuje?"

„Rád bych jako k svátku, Barušce, ani ženě nic nechci —" breptal Brabínek.

„Tak, tak,“ pokyvoval si starosta, „já myslil, že jste —" a zvolna hrozil.

Brabínek hlasitě se chechtaje, uháněl po záspi.

Starosta směje se, sehnut vešel ke Kulišovým.

- 86 -

„Pěkně vítám, pěkně vítám, dej Pánbůh zdravíčko!“ u dveří stoje jako voják, pozdravoval Kuliš.

„Dobry odpoledne,“ zvolna, suše odpovídal představený, a přimhouřiv oči, vydechl: „Fí, tady je kouře!“

Kuliš mávaje máminou zástěrou, honil oblaka čmoudu do dveří. Starosta zvolna došel k posteli a položil klobouk. Pohleděv stranou na Kuliše, pravil: „I nechce se mi dolů a nůžky mám jako kudly, nepřistřihl byste mi trochu vousy?"

,,Ó, s radostí, s radostí,“ natřásal se krejčí a podával židli. Starosta usednuv, zamhoural po světnici a chválil: „Hezky teplo tu máte; kamna jsou v pořádku, ne?“

,,Ó, v pořádku, moje musí mít kamna vždycky v pořádku!“

„A jakpak vedle, nekouří to tam? Pečou dobře?" a starosta se stále zkoumavě rozhlížel.

„I snad dobře, nic neslyším.“

„Ony takové vdovičky rády buchtičky,“ mazlavě pokračoval starosta, a Kuliš přisvědčuje, hlučně se řeholil. Starosta nadzvednuv bradu kázal: „Ale pozor, strejče, ne zhruba, jen tak ty nejdelší vejhony, člověku to překáží.“

Kuliš jen našpulil ústa, oči poobrátil vzhůru, naznačuje vážnost práce, a potom se uctivě chýlil k starostově chundelaté bradě.

„No, tak co říkáte vojně, strejče?" když Kuliš ušvihl několik nejdelších chumáčů, tázal se starosta.

Krejčí ustav, vzpřímil se, oči mu zasvítily a kázal: „Caro mio, zrada, samá zrada!“

Starosta se jen usmál.

„Já to věděl už dávno, už tenkrát, když Prajzi chytili toho posla od Macmahona k Bazainovi. To jsou jenerálové, když si jen tak pro nic za nic dají chytit posla?“ a když starosta neodpovídal, znova, opatrně počal ustřihovati.

„A potom ten Napoleon!“ začal zas Kuliš znalecky měře vykonanou práci. „Musel to dělat? Samy noviny píšou, že nemusel. Caro mio, mít sto padesát tisíc mužů a vzdát se — není to hanba? Ale to je to: všecko bylo napřed umluveno!“

„I to snad ne,“ usmál se starosta a uchýlil hlavu.

- 87 -

„To mi nikdo nevymluví! Vždyť je to hrůza, on, francouzský císař, jede se hned vzdát do stanu prajzskému králi a ještě si kouří!“

Starosta pokrčil rameny: „Oni, milý brachu, takoví na to na všecko hledí jináč než my.“

Kuliš chtěl se jižjiž pustit do kázání, ale vzpomněl si, co má

provést; poodstoupil a zkoumavě starostu obhlížel. Potom znova začal přistřihovat.

„Teď tam mají republiku —" a starosta zasykl ostrým smíchem.

„A dobře tak!“ sekl Kuliš a vzpřímiv se kázal: „Mě nic tak nedopálilo a nikdy jsem ty Francouze tak nelitoval, jako když jsem četl, jak ti Prajzi radostí skákali, jak zpívali a jak si padali kolem krku. Caro mio!“ Při té řeči však z vousů starostových očí nespustil.

„Dobře — dobře —" broukl si a podal starostovi zrcátko. Vejběra prohlížeje si vousy ze všech stran, počal vykládat: „Milý strejče, teď je tam zas Francouzům hůř —" Vtom vešla Caromejka. Spínajíc vyhublé dlouhé ruce, volala: „I to jsou k nám hosti! Pěkně vítám, pane starosto, pěkně vítám!“, ale hned se rozkašlala.

„Dobrej večír,“ kývl Vejběra a povstal.

„Ten náš táta tady nakouřil, bože, co já se mu namluvím —"

„Už jiný nebude,“ usmál se starosta.

„A měl by si vážit a ne takhle vyčuzovat!“

„Co dělá nová podruhyně, nenaříká?" na Kulišku mhoural starosta.

„I to vědí, to vědí, popláče si dost!“

„Musím se tam taky podívat, není-li snad něco potřeba. Do starého taky ještě chodí?“

„Jako k Voralovým?“ tázala se. „I bože, kdežpak, od té doby, co se odstěhovala, nohou tam snad nevkročila. Vždyť jsou to lidé jako z hor, se žádným nic, jakživi neřeknou: Přijďte k nám taky!“

Starosta mlčky poslouchal.

„Ona jen v takové plandačce od rána do večera lítá po stavení a shání. Děti má jako z lesů, holku jsem ještě pořádně učesanou neviděla a ustrojeno je to —"

„Zato snad hodně šetří,“ usmál se starosta.

- 88 -

„Inu šetří, ale šetřit a šetřit je rozdíl. Tuhle u pana starosty se taky nevyhazuje oknem! Povídala mi onehdy tetka Pětioká, a ta přec zbrousí celou vesnici, jaké to tam Voralka má a jak prý na každého kabousí, zrovna se lidí bojí. To by se měla podívat po vsi, třeba do posledního baráku. Povídala Pětioká: Bože, když tam byla ta bejvalá

paní, to bylo všecko jako v pokoji, ale teď! A myslím, že Voral není

o mnoho lepší — no, dříči, dříči!“

Kuliš při té řeči netrpělivě potahoval řemen. „Moc řečí,“ bručel,

„napovídáš toho, až budou pana starostu uši brnět!“

„Ale jen co je pravda, pomlouvat nechci žádného, povídám jen, co vidím a slyším. Třebaže jsme tu jenom na vsi, každý přec říká: Ó, copak v Bystrém!“

Muž vida, že Vejběra odchází, honem přistoupil a úlisně se tázal: ,,S dovolením, že jsem tak žádostivý, ale já ty noviny dostanu málokdy, a to ještě jen kousek: co se tam zas těm Francouzům stalo

?"

„I ani se neptejte! Ten maršálek Bazaine se v pevnosti Metách vzdal. Všecky jenerály a sto sedmdesát tisíc mužů mají Prajzi v rukou.“

„I Kriste Ježíši!“ vzkřikl Kuliš a rychle přešel světnici.

„Ano, ano, už v minulém měsíci,“ a starosta chmurně potřásal hlavou.

„Vidíš, nepovídala jsem ti, že tuhle to červeno na západě —"

„To byla severní zář,“ suše se zasmál starosta, „to je v přírodě a nemá to s vojnou co dělat!“

Caromejka si netroufala odporovat, ale muž hroze

ukazovákem do okna, kázal: „Když byl tuhle v noci ten strašný

vítr, hned jsem si pomyslil —"

„Tak spánembohem!“ tence vydechl starosta.

„Mají se hezky a navštívějí nás zas brzy,“ volala Kuliška.

„Dej Pánbůh zdravíčko — jen pomalu, jen pomalu přes práh!“

Když dveře zaklaply, krejčí rozčilen přecházel.

„To je zas neštěstí pro národ! To oni se Prajzi smáli, skákali, zpívali,“ stupňovaně křičel, „ach, hořko, hořko je člověku!“ a suše se vyplil do kouta.

- 89 -

žena sedíc zas u kamen hleděla do okna. „On řekne, že je to v přírodě — ale to mi žádný nevymluví: krev na nebi!“ hučela.

„Vždyť slyšíš, že se vzdali, tak netekla!“

„Netekla, tys tam byl, pořád tam teče, jako tekla v šestašedesátém!“

„Já zas — ten vítr! Jaktěživ jsem to neslyšel a povídali tuhle dole, že i v samé Praze to bralo věže,“ a ruce maje zkříženy na zádech, rychle chodil.

„Nebrus pořád, radši zatop!“ škroukla po chvíli.

„Když to člověkem zrovna zaklepe!“ Ale sedl k prsku a počal chystati na zátop.

„Copak že tak přišel?“ tázala se již lhostejně.

„I povídal, že má nůžky jako kudly — bodejť, bodejť, ale hledají člověka, vidí, že Kuliš —"

„A ty musíš pořád čudit. Po druhé ti sem někdo půjde. Co ti dal?"

„Čtyrák —" prudce odvětil muž a foukal do kamen, až zrudl;

„nepředá se, dole by musel dát víc!“

Caromejka zívala. „A co ten řehola, že přišel tak najednou! Tam přiběhl a jen se natřásal.“

„Tenhle se taky zastavil!“

„Vždyť je to hezké od něho, jiný takový by si nevšiml. I cožpak Haňačka s lidmi promluvit umí!“

Po chvíli slyšeli, že starosta odchází. Poslouchali nedutajíce.

„Poroučím se, pane starosto!“ slyšeli Haňačku.

„No tak, aby se vám tu hezky hajalo; jen když není zima —" Na síni dupaly starostovy kroky, jako by se ještě vracel nebo přecházel — — Vtom ho již viděli po záspi odcházeti.

„Mně se zdá, že ho ani nevyprovodila,“ šeplal Caromio.

„I má tam ty holky— — "

Když zakrátko potom i Haňaččiny učednice odešly, Kuliška se tam šourala na černou hodinku; ale jen se usadila, táta přiběhl za ní.

„Bodejť bys ty za mnou nevlezl,“ vítala jej. Seděla na lavičce u dveří a pozorovala, jak Haňačka zatápí. Plameny, v třískách rozdmychované, vrhaly jí do tváří i dále do světnice rudé zášlehy.

- 90 -

„No, mlč, stará, mlč,“ breptal Caromio, „bejvalas ráda, když

jsem za tebou chodíval,“ a úlisně se šklíbil.

„I bodejť bych nebyla, takový spratek!“

„Vždyť ty taky, holenku, už nejsi, jako jsi bejvávala! Milá paní

Haňáková, nikdo by neřekl, jaká tohle bejvala ženská! Když jsem přišel z vojny, byla jako husar. Když se v Libočanech ve dvoře po žních strojíval ,starý', tuhle Stáza se oblékla do mužských šatů, do fráčku a krátkých kalhot, cylindr dala na hlavu, do ruky vzala hůlku a vykračovala si první před ostatními. Cigáro pálila jedno za druhým a všecky holky, i správcovy slečny, provedla. A teď je z ní tahle baba kašlavá!“

„Ale pořád hodná, viďte,“ usmála se Haňačka.

„No, žeť bych ji neprodal, jen kdyby tolik nebručela!“

„Ohřívám si bryndu od poledne,“ přistavujíc hrnek na plotnu, povídala Haňačka. „Taky tam trochu mám.“

„A mně, jako vždycky, kuchtí koroptve motykou střílené!“

„Co pan starosta říkal?" úlisně se zeptala Kuliška.

„Přišel, jestli tu nic nepotřebuju, abych jen řekla, kdyby něco chybělo.“

Potom bylo ticho, jen v kamnech praštělo a na zdi tikaly hodiny. Z plotny i dvířky vyskakovaly na podlahu i na stěny červená slunéčka i dlouhé šlehy. Škvařící se smola zavoněla z prsku.

„Nevím, jestli nám nebude padat sníh,“ hledíc do okna, před nímž se temněly květiny, upozorňovala Haňačka a zatáhla záclonku.

„I však by už byl čas —"

„Tak si jen považte, paní Haňáková, co se zas v té francouzské

zemi děje —" a Caromio počal rozvážně i důkladně vykládat, co prve od starosty slyšel.

Když dopověděl a dolitoval, povídala mu žena: „Jdi radši scedit bandory, kazateli!“

Zakrátko po něm odcházela také.

„Přijďte posedět, přijďte,“ zvala ji Haňačka, „beztoho už nic dělat nebudete.“

„I toť že přijdeme!“

„Lepší ten večer uteče.“

- 91 -

„Dobře tamhle u Voralů se v noci kale nesvítí a mně se zdá, že ještě blikají jen olejem. Jak to ti lidé přespí!“

„Po práci jsou uhoněni,“ mírně odvětila Haňačka a dveře za Kuliškou zaklaply. U Voralů nesvítili. Děti, cestou ze školy vymrazeny a hrami na domácím dvoře unaveny, chodily spat, sotvaže večer položily lžíce nebo dojedly bandory. Voralka s mužem udělali potom dobytku pití, zchystali na noc a hospodyně potmě dojila. Tatík, nebylo-li tuze chladno, sedal na lavičce u síně a do temna bafčil; bylo-li venku mrazno, zašel do světnice a pokuřuje rozjímal o hospodářství. Světlo louče kmitlo světnicí, jenom když se Voralka vrátila z chléva a chtěla dojení odnésti do sklepa. Za chvilku potom, majíc u kamen všecko v pořádku, šla také na lože. Jenom muž sedával přemýšleje... Všecka jejich nynější práce soustředila se na dům: muž rovnal a dělal na patře, dole v stodole, na půdě, na sýpce, v kolně; po stěhování si tu učinil pořádek, aby vše k jaru bylo připraveno. Potom si z lesa navezl dříví, štípal pařezy a štěpiny rovnal do hranic. Až se ženě

zdávalo, že toho naváží zbytečně mnoho; ale pověděl, aby se jen nebála a nestarala, z toho že bude šindele krásného a že se pěkně odveze na trh i dobře prodá. Voralka měla již v chlévě třetí kravku, za bulíka ji s Pětiokým vyměnili; sloužila chlévu, sloužila drůbeži a ve světnici drala neb u kamen předla z vlastního poláneckého lnu na kanafas. A den za dnem utíkal... Po mlhách, kdy nebylo viděti ani na náves, kdy v šedu zmizely i smutné topoly, nastaly chumelice a po nich přišly mrazy. Stavení se pod sněhem krčila, ze střech se jim natahovaly tlusté rampouchy, jež při slunečnu sršely, jiskřily a stékajícími krůpějemi, jež

většinou hned přimrzaly, srůstaly v celou houšť; na větvích stromů se třpytily sněhové hvězdy, jež se při každém jemném zavanutí rozprašovaly. Pod tou bílou přikrývkou jako by se byla náves i pole rozšířily a natáhly. Voralka v prvém shonu nemívala na vzpomínky kale pokdy, práce pořád čekala, stále nebylo něco hotovo; jenom před spánkem, než se oči sklížily, rozjímávala a teď, v tichých zimních dnech někdy přistoupila k oknu, rozdýchala ledové květy a zahleděla se přes náves

- 92 -

i přes protější zahrady do polí, jež se táhla až k podlesí, až k vršku poláneckému. Nebo večer, když u okna poklekla, hledívala do tmy a myšlenky přelétaly chalupy, z jejichž okének blikala světla, přelétala tiché bílé lány a spouštěla se tam, kde po řadu roků také takto u okna klekávala. Co tam nyní dělají?

Výsledkem těchto klidných chvilek bývaly však starosti, jež

znova a znova vzrůstaly a jež tatíkovi potom předhazovala. Někdy jí

připadalo, že tu ani nejsou doma, ale jenom na chvíli; že je to jen sen, z něhož se probudí opět na Polánce. To bývalo hlavně, když ji přepadly teskné myšlenky na nebožku Petřivou nebo na Lojzíčka Haňáka. I ta velká světnice, zpola prázdná, jako by ji byla utvrzovala v domněnce, že tu není doma.

S vesnicí se Voralovi téměř nestýkali a neseznamovali, ledaže se tatík ze záspi dívával po staveních pozoruje, jak co kde mají zřízeno a co na dvorech kutí, nebo večer pozoroval, kde se svítí. Ze starostova baráku se pokaždé ploužily do návsi světlé pruhy, jež se roztékaly v mlze nebo rozjiskřovaly sníh; Voralovi nejednou tu napadlo, jak se asi teď Haňačce, sedící tam snad u šití, v samotě stýská. —-Přišla adventní tmavá jitra, kdy i z Bystrého lidé putovali do Libočan na roráty. Voralovi chodívali také, někdy otec, jindy matka, Manka s Vášou vždycky s nimi, a ty děti potom zůstávaly dole ve škole. Váša si nosil v brašně, Manka v slaměné kabelce krajíce, v půlkách šátků zabalené, aby měli na poledne; domů se vraceli až navečer. Oběd u Voralů se v těch dnech odbýval tuze jednoduše: brambory byly den co den, polévku vařila teprve navečer, aby se děti zahřály. Svatá Barbora nadílejíc po vsi, u Voralů se nestavila; Mikoláš k nim nechodil na Polánce a nepřišel ani v Bystrém. Když děti, přišedše ze školy, s obdivem povídaly, co kde nadělil, matka jim řekla krátce: „Jsme tady cizí, Mikoláš k nám netrefil.“

O Štědrém večeru jako každoročně dávala na stůl houbovou polévku, jahelník, jablka, mrazivou rosou zadýchaná, hrst ořechů a suché ovoce vařené. Děti jdouce na lůžka, uchystaly si čepice a punčochy, aby jim Jezulátko nadělilo; ráno tam Váša našel novou tlustou

- 93 -

šálu, Manka rukavice na šňůře a Julka čepeček, jejž Voralka sama, povléknuvši starý čepec Mančin, byla upravila.

O svatém Štěpáně na bysterské návsi, pod topoly, ovinutými a opletenými šňůrami jinovatky, řinčely rolničky na skvostných ústrojích frkajících i dupajících koní, zapřažených do řady panských saní. Topolečtí rolníci pořádali sanici do okresního města a v Bystrém u Brabínka byla zastávka. Celá ves byla vzhůru. Pan starosta Vejběra se ženou a s dcerou, Bourové se ženami, starý Šatoplet mlynář vyjeli také ze svých dvorů a přidali se k průvodu. Též Mokříš, chalupník, se ženou vyjeli na saních sedláka Škutiny, jenž na kozlíku držel oprati bujného páru a pyšně naň mlaskal. Po jásotné chvíli u Brabínka všecko sedalo: muži, ženy v drahých kožiších, v huňatých čepicích, čepcích, šálech, všichni rozjaření, zardělí. A koně dupali, rolničky řinčely a chřestily, sníh se rozstřikoval na všecky strany, ze saní vzlétal smích a celá výprava divě uháněla, provázena smečkou bysterských hochů i psů... Po vánocích si Voral o prvním jičínském trhu koupil koně, bílou, ne už mladou kobylu. Do stavení s ní přibyla radost náramná. Tatík potom denně jezdil na Horku do čedičových lomů a vozil štěrk na stavbu trati u Libočan. Časně vyjížděl, za tmy se vracel; ale Váša ho vždycky očekával, naproti mu běhával, aby jen mohl šimlu odpřáhat a zavést ji do stáje. A Voralka již skládala vejce na kuřata, na kačky i na housata. V hospodářství začínal nový život...

VI

Voral přičísnuv si před zrcadlem smočené vlasy, oblékl nedělní

kabát a nasadil klobouk. Z police vzal modrou berniční knížku, nahlédl do ní, přepočítal vložené papírové peníze a strčil ji do spodní

náprsní kapsy. Pohleděv ještě do zrcadla, je-li černý šátek kolem krku dobře uvázán, vyšel. Venku bylo větrno, ale vlaho; bílé oblaky jeden za druhým uháněly po vysoké obloze k západu. Na návsi pod hučícími topoly se lesklo mokré náledí; chalupy, nočním deštěm ošlehané, krčily se schlíplé.

Voralka stojíc u chléva, dívala se za mužem. Jak se na tu cestu vystrojil! Na Polánce chodíval s daněmi, tak jak přišel z pole, tady

- 94 -

jde skoro jako do kostela. Nevídáno, k bysterskému představenému, k tomu je třeba pitvořit se před zrcadlem!

Voral cestou přemýšlel, jak bude u Vejběrů jednat a mluvit, aby se snad představená neohrnovala a nedomnívala se, že nikde nebyl, nic neviděl a neví, jak se s lidmi jedná.

Vtom za ním letěly spěšné kroky; než však se ohlédl, již Kuliš

Caromio vedle něho zasalutoval a uháněl dále, nechávaje za sebou dlouhý proud kouře.

„Kampak tak naspěch?“ volal za ním Voral.

„Pro nitě!“ již hezky z dálky odpovídal krejčí.

Voral blíže se k představeným, obdivoval pěknou

výstavnost Vejběrova statku: taškovou střechu, vysoké stěny, velká okna, zásep důkladně dlážděnou. A jaké má stodoly i kolnu —

pomalu jako dvorec! Zahrádka pod okny byla vroubena hložím, v němž poskakoval a pískal párek střízlíků.

Na záspi stála Lídy; měla světlé, nažehlené šaty, rusé vlasy vysoko načesány a upřeně se dívala do návsi. Když ji Voral pěkně

pozdravil, jen uklonila hlavu a něco zapískla. Jda dále, všiml si, že pod kolnou stojí zánovní žlutý kočárek a polní nářadí že je tam hezky urovnáno.

Velké dveře do stavení byly dokořán a síň za nimi jako pokoj, s podlahou prkennou, s vysokým stropem. Pod schody na půdu visel ústroj koňský, kočárový, třpytných kovových ozdob.

Voral se přiklonil k půlovým dveřím, bíle natřeným, zaklepal a naslouchal; potom honem strhl klobouk a vešel pozdravuje: „Pánbůh rač dát dobrýtro či už předpolední!“

Představená u sporáku kuchtíc, byla také ve vyžehlených šatech a v halence, přepásané širokou, pestrou zástěrou. Na pozdrav přikývla a mdle odvětila: „Pěkně vás vítám!“

Voral přihladiv si vlasy od čela na skráň, usmíval se a pravil:

„Děkuju hezky, děkuju, pan starosta doma?“ a urovnával si šátek na krku.

„I je doma,“ řekla zase tak chladně, a ukázavši na židli, pobídla:

„Posaďte se u nás!“

Voral hledě do světnice, stál chvilku nehnutě. Na bílé podlaze, ode dveří až ke stolu, potom vpravo až ke dveřím pokojíka položen

- 95 -

byl šedý koberec s červeným okrajem; Vorala tuze překvapil, takže stál, jako by přemýšlel, má-li se po něm pustit nebo ne. Podívav se zas na představenou, znova řekl: „I děkuju pěkně, můžu postát, člověk se teď nasedí!“

„Jen se posaďte, můj je jen v pokojíčku, něco píše.“ Teprve teď

po špičkách došel k židli a usednuv rozhlížel se. Všecek nábytek, velký přikrytý stůl, postele, židle, skříň byly z tvrdého dřeva, leštěné; na oknech visely krajkové záclony, obrazy po stěnách byly malované, v širokých zlacených rámech, všelijak ozdobených; u kamen stál soustruhovaný věšák, vlevo u dveří do pokojíka skleník s misami, talíři, skleničkami, koflíky a nad ním na stěně křížem visely dvě ručnice.

„Jak se vám v Bystrém líbí, už jste si zvykli?" nehledíc naň, zeptala se představená.

„Už, už, jakpak by se nelíbilo; a když je pořád dost práce, člověk zvykne hned,“ a rozpačitě se usmíval.

„Paní Voralovou ani vidět není!“

Voralovi se v duchu kmitla žena v jediné modračce, v sdrhnuté

košili, jak prve ve světnici mrzutila, proč se tak strojí.

„Slyšela jsem, že chce všecko potrhat sama.“

„I pořád něco sem tam kutí; když člověk přijde z menšího na větší, neví, kdy má přestat.“

„Mmm, to právě na větším není potřeba; když se všecko hezky zařídí, nemusí paní ze sebe dělat děvečku.“

Když Voral mlčel, ptala se: „A kolik máte dětí?“ Voral pověděl.

„My také tři, nejstarší si odbývá vojnu, už má tři hvězdy, byl na hospodářské škole, německy umí jako česky, mohl by udělat oficíra, ale nač by to bylo, když bude doma; druhý je v Jičíně ve čtvrté škole na latině a Lídy je věkem mezi nimi.“

„Tak starostí dost,“ usmál se Voral a rozkýval hlavu.

„Dost, peněz to stojí, zvláště ta vojna, protože se takový nemůže zahodit. Ale jen když jsou synové hodni a dcera taky — vždyť jste ji viděl.“

„Viděl, viděl — slečna!“

Představená se usmála a přisvědčovala; mluvíc o dětech, teprve oživovala.

- 96 -

„Ale nevím, nevím, paní starostová, jak ji dlouho budete mít doma!“ a Voral potměšile se usmívaje, hrozil.

„I kdožpak ví,“ slastně odpovídala, „prosím vás, takové děvče se sic rádo baví, ale se vším se, holečku, nespokojí! Byla dva roky v Jičíně a teď je pořád dole v měste —

„I jo jo,“ svědčil, „to se všecko může dělat, když je hromada peněz nasušená!“ a lichotně se zasmál.

„My jí přejeme, ať jen se baví, ať si užije; ona Lídy tuze krásně

tančí, všichni páni to o ní říkají, až se ty slečinky kolikrát zlobí, ony že jsou z města, ona z vesnice!“ a paní starostová zasmávši se srdečně, ještě dodala: „Třebaže, jakápak tady vesnice, vždyť nejsme tak daleko od nich! Pravda, jsou tu lidé, kteří by všelicos rádi, ale když

on každý ke všemu není. Jako tamhle Munzarovi, snad je znáte, mají

dceru Vincinku, bože, bože!“ a starostová se dala do srdečného smíchu. „Ondy jsem tam byla, a to bylo ukazování a vychvalování, ale co je všecko platno, když holka není k tomu!“

Vtom z protějších dveří vycházel Vejběra. Rozčesávaje si vousy, vítal tahavým, suchým hlasem: „Á, pěkně se vítáme, to jsou hosti!“ a přimhuřoval oko. Voral povstav, také pozdravoval. Starosta podav mu ruku, pravil: „Tak pozdrav vás Pánbůh a odpusťte, že jsem vás nechal čekat, ale měl jsem tam nějaké referády, chodí toho od ouřadu jedno za druhým. Tak jak jdou časy?" a stranou si jej přehlížel.

„Děkuju hezky,“ usednuv, kýval a usmíval se Voral.

„Dobře, viďte! Inu, co je platno, Bystrý je přec něco jiného než

Polánka; tam je to jako na konci světa a tady jste mezi lidmi, ves je už pokročilá, z novější doby. Tak co jste nám pěkného přinesl?"

„I pěkného, pane starosto, nic — daně,“ smál se Voral, a vytáhnuv knížku, vybral z ní peníze a podával ji starostovi.

„To rád vidím,“ zavelebil starosta, „protože mám rád pořádek a na některé lidi aby člověk pořád posílal. Ouřední poslíček je tu přes tu chvíli a vždycky přijde se stejnou: ,Pane starosto, pan berní se dává pěkně poroučet a prosí— — ' Tak to vidíte, a když potom pošlu po obci, leckdo myslí, že já to dělám,“ a pan starosta se starostlivě chmuřil.

„I to tak bývá,“ kýval Voral a poškrábal se za uchem.

- 97 -

„Tak všecko — všecko?" nahlížeje do knížky, potměšile se ptal starosta.

„I všecko!“

Starosta naň udiven pohleděl. „No, tohle je přeci řeč!“ a vešed do pokojíčka, dveře nechal za sebou otevřeny. Voral viděl, že se tam postavil k psacímu stolu, na němž ležela tlustá, rozevřená kniha, a že zapisoval. Podlaha pokojíčka byla také s těmi hadry, nad stolem viselo velké zrcadlo v zlaceném rámu a bylo viděti i kus postele, bílými peřinami vystlané.

Paní odšedši prve ze světnice, vracela se, nesouc sklenici piva.

„Zavdejte si u nás,“ pravila, podávajíc ji Voralovi.

Překvapen povstal. „I Pánbůh rač nadělit!“ a bránil se sklenici přijmouti.

„No, jen pijte, máme vždycky trochu piva doma; máme taky nějaké akcie na libočanském pivovaře, můj je při tom, snad jste slyšel—"

„Slyšel, slyšel — no tak na dobré zdraví!“ a znánko upiv, podal sklenici představené. Už zdvíhal dlaň, aby si se rtů utřel pěnu, ale honem vzpomněv, vytáhl šáteček.

„I to musíte vypít,“ usmála se a postavila sklenici na stůl. Voral si vzpomněl, jak se před několika lety upisovaly akcie na libočanský pivovar; měl tenkráte také tisíc chutí aspoň na jednu, ale Bára nechtěla ani slyšet. „Budeš někomu naše peníze strkat do krku!“

hubovala.

Když se starosta opět vrátil, Voral vysázel peníze.

„Také bych, pane starosto, dal nájem z těch dvou korců obecních.“

Starosta si pohladil čelo a pravil: „To vede účetvedoucí, pan Ruda, radní.“

„A to jo, to jo,“ kýval Voral.

„Jeden člověk nemůže všecko zastat, je s tím ouřadem povinností mnoho, nějaká cesta přes tu chvíli; jsem taky v okresním výboru —"

„To já vím,“ pochvalně se zasmál Voral, a starosta usmívaje se pod vousy, čechral si bradu.

- 98 -

„Už mne to všecko tuze tíží, čekám jen, až se ty tři roky doklepou.“

„I to pan starosta neudělá!“

„Udělá, udělá,“ tence tahal Vejběra, „vždyť snad nemusí pořád jeden jediný obci sloužit, už to vedu jedenáct let. Ať se zas Ruda stará, ne? A nic platno, příteli, vy se mezi nás taky dostanete,“ a starosta mu poklepával na rameni. Voral přesedl; kolem úst se mu rozvil rozpačitý úsměv a oči zamžikaly. Nevěděl honem, co by řekl.

„No, nemám pravdu? Vy jste přeci tuhle z nejpřednějších rolníků, kolik nás tu je na živnostech? Už jsme si o tom kolikrát povídali.“

Voral v rozpacích potahoval šátek na krku, ale blaho se v něm rozlévalo.

„I člověk má dost se svým,“ po chvilce vypravil a díval se k zemi. Starosta se zasmál: „To my všichni! Mám sic čeledína, ale člověk přec jen musí přihlédnout ke všemu.“

„U pana starosty je všecko jináč, hospodářství je větší a čisté; mně na tom hromada uvázla, budeme mít co dělat.“

„Máte zas malé děti a já velké, to je jiná starost. A nevídáno pro těch několik schůzí! A pijte!“

„Děkuju hezky,“ a Voral opět upil.

„No, dnes nevím ještě co a jak, ale rád bych vás ve výboru viděl. Nebožtík starý Haňák tam byl taky, už i Lojzíček!“

„Náš tatínek byl taky ve výboru, ale ne dlouho, nedržel na to, říkával, že je škoda času a že jsou s tím jen mrzutosti.“

„Na Lhotce je jináč, tady jsme zámožná, pokročilejší obec. A jaké mrzutosti? Když se někdo zlobí, nechá se zlobit. Každý se do toho nevezme, tomu rozumíte, je potřeba, aby to byl slušnější člověk, aby z něčeho byl; od každého si přec poroučet nedáme!“

Voral zamyšlen jen přisvědčoval; starostova řeč mu lahodila. Vida, vida, ani si nepomyslil a taková vážnost!

Když starosta již nemluvil, Voral povstal a pravil: „Nono, musím zas jít, stavím se ještě —" chtěl říci „u Rudy“, ale vzpomněv si včas, řekl:,,—u pana Rudy, abych to s tím polem srovnal.“

- 99 -

„Teď bude doma,“ svědčil starosta, „je taky pořád v práci; myslím,“ a usmál se, „že by nás všecky rád předhonil. No, má jen jediného syna! Ale dopijte, ať tu nenecháte sílu!“

Starostová také opět oživěla a hlasitě se zasmála: „Oni by taky s tím Ferdáčkem rádi všelicos, ale když on každý ke všemu není!“

Voral se taky usmál, ač nevěděl proč.

„A ať se přec taky paní Voralová ukáže, jsme tady nedaleko, a kale se neznáme!'

Voral byl po těch starostčiných slovech ve velikých rozpacích; napadlo mu, aby řekl, že Bára pro žádné spolky není, ale potom si pomyslil, že by se třeba domnívali, že jsou docela nějací sprosťáci. Jen přisvědčoval, děkoval: „Pánbůh rač nadělit!“ a odcházel. Starosta ho vyprovodil ze síně. Podávaje mu ruku, zval: „A přijďte taky někdy mezi nás, ať se přec dohromady seznámíme!“

„I pane, kdyby ono bylo kdy,“ krčil se Voral.

„Nevídáno pro chvilku, v neděli odpoledne přec neděláte ani nejezdíte; a nezapomeňte na mou řeč!“

„Mějte se tu hezky!“ volal Voral, a hlavu maje v ramenou, uháněl do návsi. Starosta směje se pod vousy, přimhouřenýma očima hleděl za ním.

Lídy přes síň vešla ze zadního pokojíčka do veliké světnice. Jedva vkročila a vdechla, zatvářila se kysele a tence zastýskala: „Ten tu těmi botami zavoněl!“

„Taky to cítím, kozli vědí, čím to mažou — sedláci!“ broukla starostová.

„To si, pane, Bystrý zas popadl!“ a Lídy se sykavě ušklíbla.

„Prosím tě, z Polánky! Ale promluvit s nimi člověk musí. Lídy ohrnula ret. Přistoupivši k oknu, zahleděla se na náves a tlumeně si opakovala konec sladkobolné písničky, již si prve v zadním pokojíčku notovala:

„Ó, neplač, vždýýť se sejdeme u Pána Boo-haa zaas,

ó, neplač, vždýýť se sejdeme u Pána Boha zas!“

- 100 -

Voral jda návsí, v spěchu umírňoval; to dělaly myšlenky, jež se mu rozrojívaly hlavou. Vida, jak s ním jednali! Starostová se sic ze začátku trošku naparovala, ale když poznala, že Voral taky žádný

sprosťák není, obrátila hned.

A on jak přišel — kdo by si byl pomyslil! Voralovi myšlenka, aby se dostal mezi „obec“, dosud ani kale do hlavy nevpadla, a starosta tu najednou povídá, že už o něm mluvili! Opakuje si v duchu, co prve slyšel, přisvědčoval: žeť je to pravda, hospodářství máme z nejlepších, nač se tak krčit? Ale to ona Bára, ta je pořád jako na Polánce. Jak ta starostová zvala, kamarádit by s ní začala, ale kdežpak Bára! Potom se řekne: Páni, dělají ze sebe kdesi cosi, zatím tuhle s člověkem jednali jako se sobě rovným. Jak by tamhle na Pastvinách zelenali, kdybysme se tu tak dostali mezi přední!

Při těch myšlenkách otvíral branku u Rudů.

Stavení jejich, ještě zcela starosvětské, roubené, ale úhledné a čisté, stálo hloub v zahradě a staré štěpy je zpola zakrývaly. Voral jda uličkou mezi ploty, jejichž krajinami prolézaly proutky angreštu, všiml si, že zahrada je v pořádku, hojně mladých stromků vysázeno, slámou ovázáno a staré že jsou dobře okopány. Mladého Rudu tam viděl štíhlého, hubeného, trochu dlouhonohého; bezvousý byl, krátce ostříhán. Byl jen po domácku bez kabátu, paže měl založeny a hleděl do širých polí.

Síň u Rudů byla nízká, dveře jen jednodílné, pomalované květinami a ptáky, podlaha ještě hliněná, ale stěny byly čistě obíleny. Voral vstupuje do světnice směleji než u starostů, viděl, že Rudová právě dávala na stůl talíře, a proto pozdraviv dodal: „I podívejme, to jsem trefil zrovna k obědu!“ a přihlazuje si vlasy, potměšile se usmíval.

„Pěkně vás vítám!“ vítal jej hospodář a povstav podával mu velkou ruku.

„Pane, u nás byste se nenamlsal,“ smála se žena,

„my to bereme tuze jednoduše, jen že ta hovězí polívka a kousek masa musí být, ale jináč nic!“

Voral vida ji, připomněl si, že je synovi tuze podobna.

„Posaďte se u nás, posaďte!“ pobízel Ruda. Mluvil vážně, slovo za slovem a na každém si dával záležet.

- 101 -

„Děkuju hezky, zas půjdu; no, abych neodnesl spaní,“ usmíval se Voral a usednuv pověděl, proč přišel.

„Dobrá, dobrá, zapíšeme to,“ kýval Ruda a šel do přístěnku; u dveří se však ještě ohlédl a řekl: „To on už syn všecko vede —" Voral přehlížeje světnici, pomyslil si hned, tady že je to „nižší“

než u starostů, třebaže všecko pěkné, bez hany, ale přec jako spíš po selsku: postele vysoko vystlané a pokryté háčkovanými pokrývkami, židle sic měkké, ale úhledné, s namalovanými suky a ne jen takové ty s vykrajovanými lenochy a se srdíčkem; obrazů barevných, jako by byly na plátně, tu také nebylo, ale ty, jež zde visely, byly zánovní, čisté, všecky v zlatě a ne jen barevné na skle nebo v ledajakých černých rámečkách. Skleník u Rudů nebyl, ještě jen police, ale v té bylo všeho, že by to žádnému, ani lepšímu skleníku hanbou nebylo. Po stěnách také visely rozličné drobnosti vyřezávané: kropenka, sirník, slánka, pantoflíček na hodinky a všelijaké divné košíčky, o nichž

Voral kale nevěděl, co všecko se do nich dává. Také malé fotografie obou manželů i syna jejich visely nad prádelníkem v rámečkách vyřezávaných. Rudová stojíc u kamen stále vzpřímena, přísného pohledu, vidouc, co Voral pozoruje, pravila: „Díváte se, jaké tu máme věci vyřezávané — to syn všecko dělal.“

Voral pochvalně přikyvoval. Ruda vycházeje z přístěnku, zaslechl ženina slova, a dívaje se teď s Voralem na všecky ty trety, upozorňoval: „Tohle je zvláště věc tuze krásná a práce znamenitá; on syn už má pro to jiné fortele, byl taky v Hradci na tej reálce —"

„Ale?“ zadivil se Voral, „a nelíbilo se mu?“

Ruda se naň upřeně zadíval, ale prve než začal, spustila žena: „I toto, kdepak to, náš hoch se, človíčku, vždycky učil, že býval premiant po každé, ale máme jenom toho a nemohli jsme bez něho vydržet. A vždyť může mít tuhle doma tady dobře, ne?"

„Je to teď beztoho samý študovaný člověk, už i chalupníci a jen malí řemeslníci na to děti dávají,“ teprve nyní počal hlásati Ruda,

„každý chce být jen pánem s perem za uchem a zatím — achach, známe to panství! My rolníci jsme páni, sví páni, žádný nám nemá co poroučet, vám ani mně, ne? Tuhle sedím ve svém, pod vlastní střechou, pozemky máme svoje, pěkně rovně můžeme chodit a hlavu

- 102 -

nosit vzhůru. Když potkám některého toho fořtíka nebo ouředníčka zámeckého, i kdyby měl sebevíc vousů a sebepyšněji vyšlapoval, já

se před ním neklaním, ale pomyslím si: Jen si vyšlapuj, možná že zejtra tě panstvo vyžene a půjdeš fechtem i s ženou a s dětmi!“

Rudovy oči při té řeči svítily a tváře se nadýmaly.

„Zato u našich Vejběrů jen kde se můžou k takovým přitřít,“

přistoupivši blíže, tajemně vyprávěla Rudová.

„Inu, ať se přitírají,“ broukl muž.

„Byl jste tam — byl?" opět se rychle ptala.

Voral přisvědčil.

„No, tam vedou všecko vysoko, viďte? Hadry po zemi, krajkové

záclony — inu, já tuhle taky mám ledaco, ty záclony taky, ale kdežpak u představených, či, abych nehřešila, u starostů! Chtějí všecko mít galantní!“

„Bosi nechodíme, proto hadry pod nohy nepotřebujeme,“ ostře šlehl Ruda.

Voral se zasmál, přisvědčoval, ale Rudová přísného pohledu nezměnila.

„Ale to všecko, že je odrostlá dcera v domě, Lídy, snad jste ji viděl; tam se napořád říká ,slečna', Pánbůh zachovej, aby jí cizí člověk řekl jináč, dopadl by, jako kdyby řekl ,představená' a ne ,paní

starostová' — "

„Natoť ,Vejběrko'!“ zachechtl se Ruda.

Voral se také rozesmál, ale jen suše, nuceně.

„A proč ta pejcha náramná? Vždyť ono to se vším všudy není

tak hrozné, my tuhle taky ledacos máme a vy také, a nenaparujeme se; kolikrát si tak myslívám, nejde-li to tam od desíti k pěti,“ a Rudová dlouhým ukazovákem hrozila do prázdna.

„I to snad ne,“ vmísil se Ruda, „ale je tam chytrost, náramná

chytrost! Jen počkejte, až tu budete dýl, všecko prokouknete. Už

jsem tuhle povídal, že musíte taky přijít do obce — i nic neříkejte, musíte tam přijít, jste přec člověk z takového hospodářství a ne hloupý! Pan starosta všecko nejlepší sám! Pronajímají se obecní pole, pan starosta si vybere nejpěknější! Prodává se kus lesa, pan starosta ho koupí, zač chce. Prodává se na obecním seno nebo otava,

- 103 -

pan starosta shrábne nejvíc! A pořád se jezdí sem tam k úřadům, do schůzí, s vlastními koňmi se jezdí, ale obec musí všecko zaplatit!“

„Protože ho necháte dělat, co chce,“ zaryla žena.

„I to ne, ale už to tak umí všecko narafičit; to je ,sousedé sem, sousedé tam' — "

„A paní starostová se vyptává, co dělá paní Mokříšová, paní

mlynářka, paní Bourová, paní Munzarová i paní Škutinová; když je potřeba, říká tak každé, třebaže jindy si myslí, že jen ona je paní.“

„Vždyť to uhlídáte, až jen budete ve výboru, a vy tam přijít musíte, o to se zasadíme!“ a Ruda hleděl na Vorala, jako by říkal: My to dokážeme!

„I ani jsem na něco takového nepomyslil, mám se tak dost co točit.“

„Inu, inu, ale čest je čest, to nic, kalakter musí být, jak se patří!

Ale to všecko povídám, ne že bych starostu pomlouval, to ne; jsme tuze dobře, nic beze mne nedělá, jen jsem tak povídal, co je pravda. To on zas jináč má všecku úctu, už kolikrát mi ten ouřad dával, ale kdežpak to, jsou jiné starosti! Říká vždycky: ,Držím to, dokud vy jste prvním radním, jináč bych to byl už dávno pustil,'“ a volně šel zas do přístěnku.

Voral povstal a usmívaje se pravil: „Nono, musím zas k nám!“

Rudová jako by byla oživěla, spustila znova: „Oni si lidé myslívají, že by jako náš syn myslil na tu Lídy, ale kdežpak to, ani mu nenapadlo; ještě se o ženění ani nezmínil, ví, že je mu takhle dobře, když je u rodičů. Je bez starostí, dřít se nemusí, přečte si nějakou tu knihu, noviny čte každý den, v městě jde mezi to lepší, umí s každým pohovořit —"

„A proč by nešel,“ vcházeje, kázal Ruda, „má studie, rozumí víc než leckterý z těch pánů, který se jináč nadouvá!“ a podal Voralovi knížku.

„A potom co s tím, vždyť ta holka k ničemu není, krávu podojit neumí, jen tak s něčím se párat, česat se, strojit a chodit do bálů. V

Bystrém ne, tady do bálu nejde, to je jí sprosté, jenom do Libočan a dál do měst. Tuhle jsme slyšeli, že v Hořicích v bále se jí nějaký

chlapík chytil, a je prý to pán, nějaký snad inženýr, u Bydžova je prý

- 104 -

na stavbě železnice; nic jste v Libočanech neslyšel?" a oči se jí jenjen kmitaly.

Voral vrtěl hlavou: „I kdežpak já —"

„No, já se jen tak ptám, jináč nám to je jedno, máslařka se tuhle zmiňovala, kdožpak ví, co z toho bude. Chytala se už jiných, až se lidé smáli, a kolikrát jsem si pomyslila, že kdybych já byla její matkou, jen tak bych to nenechala.“

„A co bysme se starali, přijede-li princ, ať přijede!“ zasmál se Ruda. „A přijďte taky mezi nás, my žádné hazarty neděláme, jsme jen slušná společnost!“

„A paní Voralová ať přijde na přástvu, jsme tu nablízku a ani se kale neznáme,“ a Rudová jen se teď v sladkých slovech rozplývala.

„I taky se chudák nahoní od rána do večera.“

„Jako já, ale chvilka přeci zbude. A že ji vzkazuju pěkně

pozdravovat — a mohl jste s námi zůstat k obědu —"

„Zaplať Pánbůh, děkuju hezky, taky už doma čekají,“ a již byl ze dveří. Ale na síni si vzpomněl a volal: „Tak dobry chutnání přeju!“

„Nápodobně, nápodobně!“ kýval Ruda a vyprovodil ho až na zásep.

Voral jda návsí, měl hlavu hodně nahučenou. Věda, že žena i děti jistě již čekají, neměl kdy rozvažovati, co slyšel. To mu však lahodilo, že s ním i u Rudů tuze krásně jednali, jako se starým známým. Nejsou to žádní nadouvači pyšní, ale slušní lidé, vlídní, mluvní. Jsou taky jen sedláci, on se za to docela nic nestydí, ale jak to tam vypadá a jak se pěkně žije. Báru dala pozdravovat! Přitom si opět představil ženu, jak prve v té jejich světnici mrzutila. Tuhle byl ve dvou nejpřednějších staveních, a jaká všude úcta!

Aby prý přišla, že ony taky přijdou. Co by Bára říkala a co by ony říkaly! A při té myšlence by byl utíkal.

Voralka jej již vyhlížela. že byl čtvrtek, děti byly doma a za stolem nedočkavě čekaly.

„žeť se už loudá,“ konečně broukla matka a šla vysypat bandory. Julka seděla na umazané podlaze, nožky měla rozkročeny, v klíně hliněnou misku s mlékem i s nadrobeným chlebem a lžicí jedla.

- 105 -

Pod lavicí u kamen stála bachratá rozčepýřená kvočna, k níž se tulilo hejno žlutavých kachňat hlučně žvatlajících; pod druhou lavicí

se schoulila jiná kvočna, jedním okem pozorujíc dvě kuřátka, jež se jí

pod křídla neschovala, ale cupitala sednicí. Každou chvilku se ty živé

tmavožluté hrudky přibatolily k Julce a hnaly se do misky, takže je lžicí měla co odháněti. Pod postelí byla kukaň, z níž vyhlížela hlava třetí kvočny, sedící na poslední násadě.

Voral vešel zamračen; pohledem přeletěv světnici, šel k posteli a svlékal kabát.

„Julko, nevidíš, že cejkáš po podlaze?" rozkřikl se, až na něj obě

děti i žena překvapeny pohleděly. Čepici hodiv na lavici, knížku uložil do police. Jda ke stolu, opět prohlížel podlahu a mrzutil: „Ta drůbež tu dělá, a ještě některé zašlápnu!“

„Však si dají pozor,“ suše se zasmála žena.

Váša pokřižovav se, počal říkati: „Oči všech doufají v tebe, Hospodine, ty jim dáváš pokrm a nápoj, v čas příhodný otvíráš ruku svou a nasycuješ všeliké zvíře dobrotivě. Amen.“

Voral mlčky loupal. žena již také chtěla přisednouti, ale náhle si vzpomněla, odskočila do síně, a přinesši dřevěný pekáčovitý žlábek, postavila jej před kachňata lákajíc: dlidli, dlidli, dlidli! Droboť

chvátala s křikem, a rozestavivši se kolem žlábku, hltavě jedla. Kvočna je všecky obcházela a sem tam některé ďobla.

U stolu mlčky loupali, krájeli a mazali tvarohem. „Pozdravujou tě od starostů i od Rudů,“ promluvil rychle polknuv.

Jen hlavu odchýlila k týlu.

Chvilku zas mlčky jedl a potom začal znova hodně pochvalně:

„Obě se po tobě tuze ptaly, a abys taky přišla —" žena se hořce usmála: „I bodejť, někdo má kdy na přástvy!“

Voral při těch ženiných slovech trošku zachmuřil oči, ale hned zas pravil: „Taky jsem jim povídal, ale vedli stejnou, chvilka že se najde. A v neděli máme taky mezi ně přijít!“

„To by se nám chtělo, ne?“ zase se usmála. „Jsme rádi, že máme v neděli trochu pokoje, a budeme ještě chodit rozhazovat peníze!“

Voralovi zamlaštělo v ústech.

„No bodejť,“ odpovídal, „ono je jen o to, aby neřekli, že se vyhýbáme, anebo aby se nějak neohrnovali.“

- 106 -

žena zas jen uchýlila hlavu, ale neřekla již slova. Zlobilo ho to, ale schválně začal ještě povídati, jak a co při těch návštěvách viděl. Když se zmínil, jakou měli v obou místech podlahu, žena ohrnula ret a pravila: „Může být čistá, tři cikáni po ní netlapou, a kdo nakládá

hnůj, taky sotva po ní chodí.“

Nedal se však mýliti a vypravoval dál, u Rudů že měli zrovna přichystáno k obědu, pro každého zvlášť talíř a mísa na polívku že už

čekala.

„Tak je to,“ kývala Bára, „vždyť já vím, jak to takoví páni dělají

— pivo, maso — všecko se projí, propije, a dluhů pomalinku přibývá.“

„Povídala Rudová, to maso že jim přijde nejlaciněji.

„A ty tomu snad nerozumíš, ona ti to potřebuje povídat,“ a s trpkým úsměchem se podívala na muže. „Ostatně nejsou dlužni, mají

jen jediného syna. A kdo by se o pány staral!“

„I toť se rozumí, nic nedají nám a my jim. To všecko jen povídám, že jsme jednou tu, mezi nimi, vyhýbat se jim přec jenom nemůžeš. Takový představený může na člověka všelijak a —" jižjiž chtěl vypravovati, jak mu také povídali o tom novém výborství, jak oba o něj stojí, ale hned si pomyslil, kdo ví, co by žena říkala. Nic jí tu není pořádně vhod.

„Když je člověk spravedlivý, co mu kdo může udělat?“ pronesla.

„Inu toť, ale víš, taky si zas myslím, že žádní chudáci nejsme a že nám není potřebí nějak se mezi nimi zahazovat. Nesmíš si myslet, že jsem nevěděl, jak mezi nimi jednat. A jestli starosta řekne mně: Má úcta!, dovedu to říci taky. A jestli se Vejběrka zeptá: Copak dělá

paní Voralová?, dovedu já zas říci: Děkuju hezky, paní starostová. Člověk nemusí dělat nějakého staváka, ale zahodit se taky nemusí.“

Váša při tom otcově živém rozkladu přestal jíst a napjatě ho pozoroval.

„Tatínku, byl jste vojákem?" zeptal se po chvilce.

„Proč?" a otec tou otázkou překvapen povznesl hlas.

„E tamhle kluk Hovorků z baráku se mne v neděli ptal, jestli jste byl vojákem, protože prý mám mundúr ze starých vojenských kalhot.“

- 107 -

Tvářemi otcovými proskočila červeň.

„A co jsi mu řekl?"

„Povídal jsem hned, že jste vojákem nebyl. Potom povídal, že jste teda snad byl ponocným, ten že má takový plášť.“

„Nech kluka mluvit,“ ostře řekla matka, „on ti na šatstvo nepřidal.“

„Tuze se mi s tím šklíbil a druzí hned po něm.“

„Mně se zas Mokříšova smála —"

Otec, na děti nehledě, loupal brambory, ale viděly, že se zlobí. Ty nedělní Vášovy šaty z vojanského nebyly, ale byly z límce starého pláště, jejž zdědil po otci; že ho sám nositi nemohl, protože se něco takového dávno nenosilo, dal límec synkovi přešít a hošek si v tom už notně pochodil. Máma loňskou zimu dala holce z druhého límce udělat jupku. Ještě dvojí mundúr mohl z toho pláště být, děti by ho mohly užít!

„A kdyby to i bylo z vojanského, nic špatného by to nebylo!“

ostřeji pokračovala matka.

„Mně ta Nanynka taky povídala: ,Na tobě je vidět, že jsi z Polánky!'“ ještě Manka vypravovala.

„Nechte je mluvit, cikány! Ať jen jim kupují, ať si je strojí, vy k nim k žádnému o nic nepřijdete. Vždycky si všimněte nás: já ani tatínek na nějakou parádu nemyslíme, raději se staráme, abysme vám zachovali. Až budete větší, budete děkovat a říkat: Ten náš tatínek a maminka tomu dobře rozuměli!“

Doobědvali mlčky.

Když Voral vstal od stolu, byl by málem zatlápl kuře; vyhýbaje se mu, zamotal se a rozzloben vykřikl: „Zatr--!" a vycházeje ze světnice, huboval: „Tohle nemám rád, v pořádném stavení se to už nenajde!“ V těch slovech vybuchla všecka hořkost i hněv, jež prve skrýval.

„Jdeš pod lavici, maličké!“ roztahujíc zástěru proti kuřeti, smála se Voralka. „A ty stará bys na ně nemohla dát lepší pozor? Ještě já

kvůli tobě dostanu.“

Zvenčí přiletěl jednotvárný klepot řezačky. —

Následující soboty povídal Voral ženě: „Zejtra dole v městě

koupím trochu satingla.“

- 108 -

„Načpak?" tázala se.

„No, Vášovi, vždyť je jaro!“

Bára se trošku zamyslila. „A co holce?"

„To půjdem do Hořic na jarmark, snad taky něco potřebuješ!“ a usmál se.

„Já — co bych já potřebovala, mne si někdo všimne!“

„I mlč, všimne, tady přec nejsme na Polánce; zahodit se nemůžeme!“

žena se mu překvapena zahleděla do očí. „Prosím tě, že tě ta řeč

nemrzí — bláznit bych musela!“

„Inu, inu, máš svůj rozum,“ krčil rameny, „koupím teda jen to satinglo a o jarmarce holkám. Sám už taky aspoň na kalhoty potřebuju.“

Voralka chvilku stála zamyšlena, potom pravila: „Snad ten Kuliš

by jim to ušil? Je to starý řemeslník, třebaže brepta, udělá to aspoň

pořádně.“

Voral přisvědčil.

„Až některý den nebude takový hon, vezmeme ho do stavení, půjde nám to líp, když bude ke stravě.“

„Třebas. Aspoň se Vášovi nebude pak nikdo pošklebovat.“

„že jsi si toho všiml!“

„A bodejť bych nevšiml! Dáme takové peníze za živnost a potom se snad někdo bude dětem pošklebovat!“ odvětil rozhodně.

„I ať se pošklebují, však oni přestanou!“ Voral, již ve dveřích, jen rychle, zlostně pokrčil rameny ...

VII

Voralka seděla u kamen spravujíc, Julka oblečená v kanafasovou pruhovanou sukénku, hodně umazaná, v koutku u postele si hrála s kravkami a kozičkami, jimiž byla uražená ucha starých hrnců a pekáčů i dvě bílá ouška hrníčků porcelánových; u stolu, na němž

bylo rozloženo šedočervené satinglo, stál mistr Kuliš Caromio. Staré

kostěné brejle měl vysunuty doprostřed čela, nad nímž se ježily vlasy, přemýšlením zpocené, a veliké nůžky drže v pravici, ostrýma očima hleděl na látku, na níž byly křidou narýsovány části budoucího Vášova mundúru.

- 109 -

Mistr byl bez kabátu, rozepjat a kolem holého krku, v němž se špičatil ohryzek, visela míra, z proužků papíru sešitá. Dopolední slunce okny nad záspí vrhalo do světnice zlacené

pruhy, jež ji činily vlídnější a veselejší. Za zavřenými dveřmi na síni cupaly drobné nožky kuřat, do jejichž pískotu vpadalo odměřené

kvokání.

„Caro mio, dobře to vyjde, dobře, ještě na správku zbude!“ stříhaje kázal mistr. Brejle měl již v půli nosu a hleděl jimi velmi přísně.

„žeť on takový ,loketník' říká: ,Málo, málo bude, je potřeba o čtvrtku víc,' ale Kuliše učit nebude.“

„Jen aby to nebylo malé, bylo by škoda, aby hoch přerostl a nemohl to donosit,“ povznesši oči od práce, starostlivě děla hospodyně. Kuliš ustal, vzpřímil se a hledě na Voralku kázal: „žádnou starost, tyhle ruce něco nastříhaly, na vojně tisícům sprostých i oficírů, a pane, tam nebýt něco na fous podle reglementu, to by byl člověk tancoval!“ a potměšile se zacenil.

„No vždyť jen tak povídám!“

Světnicí zněl zas jen rachavý zvuk, to jak nůžky stříhajíce narážely na desku stolu.

„Hoch bude mít šatečky, jako když je ulije,“ Kuliš přitom znova zahovořil. „žeť se těm loketníkům nedivíme, každý prodá raději víc a potom jsou zvyklí od těch nynějších mladých pánů mistrů — pánů

mistrů, pánů, třebaže sotva k řemeslu přičichli. Kdež-pak za mých časů! Než se někdo někde usadil, musel dřív něco prodělat, něco dokázat, než mu lidé dali látku do rukou!“

Voralka přisvědčovala.

„Ale teď? Potřebuje jen přijít panák s navoskovaným frňousem, a všecko se hrne jen k němu, třebaže sám má kabátek, že by se ho člověk styděl obléct, se šůsky jako pro děti, s krátkými rukávky a s životem, který na všech stranách praská.“

„To je pravda, všecko spíchnou jenom na těch mašinách.“

„Ba to že proto; toť si považme, sedne k tomu a juž to jde: hrrr

— a rukáv je hotov, a zas: hrrr — a je druhý. Caro mio, tuhle člověk píchá steh za stehem, jeden jako druhý, ale ať to potom někdo chce párat. Kolikrát mi lidé povídali: ,Řekněte mi, mistře, jakou vy máte

- 110 -

ruku, kabát se rozsejpá, ale vaše šití nepovolí; žena tuhle ustřihla rukáv na hadr, ale ne a ne ho rozpárat!“'

„Máte pravdu, ve všem je teď faleš!“

„Jsem tu na mou milou tolik roků a ledaco jsem přečkal. Před nějakými patnácti lety se sem na mne přistěhoval tamhle Lejhanec a všecko se hnalo hned k němu. Kuliš, který je dřív patnáct roků šatil, nestál najednou za nic, neuměl nic po módě, a dnes? Lejhanec pase kozy, chodí na dříví, pomáhá v poli, protože nemá do čeho píchnout. To že zas přišel nový panák, ten Maťocha! Vystrčí si za okno baráku pár těch malovaných panáků, a hned jde všecko k němu. Páni! Bysterští páni! Rolníci! Pan Maťocha šije po módě, má na to obrazy!

Ano, ano, kdyby on to ušil, jak je to na obrazech namalováno! Jen když je to podle obrazu, ať z toho jde třeba hrůza. Ale to, milá hospodyně, máte teď sedláky, jenomže oni si říkají rolníci, statkáři. Bastanti!“

„I to máte pravdu,“ usmála se hospodyně, „no, náš táta si v šatstvě nevybírá.“

„Óóóó, cožpak ten, cožpak pan Voral!“ a Kuliš ustav v práci, kázal tuze vážně: „Ten jen od rána do noci ze dření do dření; nekáže, nenafukuje se, ale zato pěkně krásně oře, vláčí — ó chocho, to se všecko dobře vyplatí! Cizí lidé jaktěživi neudělají, co a jak si hospodář udělá sám!“

„To já taky říkám.“

„Ale vezměte si je tady po vesnici: pana starostu, Rudu, mlynáře, Brabínka, Boury, Mokříše a dál a dál, dům za domem — jeden pán větší než druhý. Leda bysme Škutinu postavili stranou, ale ten je lakota a přeje koním víc než sobě a svým. Kdežpak by dnes některý z nich šel do pole bos nebo v pantoflích! To musí být ustrojen, jako když jindy šel do kostela. Z fajfky si po návsi zabafčí málokterý; i kdyby byl sebevětší kuřák, musí v prstech žmolit to cikáro. A noviny čtou, jenomže to nejde z jejich kapsy, to platí obec a jdou po číslech, ale člověk málokdy kousek dostane, třebaže by tuze rád a rozumí

tomu, ale to všecko zůstane u pánů výborů. A což ještě u nás, ale dál v kraji, tam jsou teprva kosáci: mítinky, schůze, hony, karban, výlety, sanice a co všecko! A selky? Kterápak z těch našich jezdí ještě s

- 111 -

trakařem a vozí hromady jetele, trávy nebo natí? Kterápak chodí

muži odbírat? Která vezme nůši na záda a jde nakopat bandor?"

„I chodí, sama je vídám v polích,“ usmála se.

„Chodí, ale které, jen ty ze starého světa — nebo jdou, aby se neřeklo! Paní starostová nejde nikdy, ta ani ve žních nepomůže skládat, aby si ruce nepopíchala. Jiná běží do pole zadem vesnice, aby jí

lidé neviděli, jde v čisté kartounce, v halence, šátečku —"

„Ale na poli to shodí.“

„žeť by snad v tvrdé kartounce, která šustí, jak se pohne, neokopávala? Mokříška do pole za prací neudělá ani krok, ledaže s ním v neděli vyjde přehlížet, co za týden odedřel. Ten je, jen co je pravda, sám dost velký dříč, protože toho nemá, aby si mohl zjednat, ale blázen, ji nechá doma vystrojenou zahálet, zametat, oprašovat, strojit, a sám se potí!“ „Nechce, aby se udřela —"

„Toť že nechce, myslí, že se ostatní lidé na ni dívají jako na obraz, tak jako on se na ni dívá. Blázen, záleží na ní lidem, ledaže pan starosta —" a Kuliš se chrchlavě zasmál.

Voralka naň zvolna upřela zapadlé černé oči, ale mistr byl honem v nejpečlivější práci.

„Rudová taky dělá,“ po chvilce pravila zas hospodyně.

„Dělá, vždyť to bývala nějaká dříčka, ženská jako obr; když spolu sekali žito nebo pšenici, bývala na ně podívaná, sama jezdila s kravami do pole a nadělala fůru jetele za chvilku. Proto taky něco mají. Ale, pane, teď už se taky tak do všeho nežene, protože je paní

radní, a co by řekla paní starostová, kdyby ji viděla jít vedle krav vysokou, v modračce, bosou —"

„I vy jste rejpoň, strejče!“

„Každé slovo božská pravda! Toť vám se nedivím, že to nevíte, vy tuhle doma lítáte z chlíva do stodoly, na pole, za nic se nestydíte, i ten hnůj sama v poli rozkydáte — kteroupak to teď vidíte dělat? Ani jednu, ani žádnou baráckou, to si všimněte. No, leda snad jednou za čas Mendlici, Škutinku nebo Vaňurku a sem tam některou, ale to jsou všecko ještě ženské, jak bývaly. Ty by tátu ani nepustily do chléva, aby šel vyházet hnůj, protože vědí, že ta práce přináleží jim.“

„Tak vidíte; kam by přišly, kdyby nedělaly!“ „Nono, jen to nechme, je jich pořád míň a míň; táta s mámou ještě dřeli, dcera už

- 112 -

nic, tak to jde dál a dál. Počkejte, až bude příkladně hospodařit tamhle mladý Ruda, ta, kterou si přivede, už nebude dělat, jako jeho máma dělávala, to už bude dokonalá paní.“

„I to nevíme.“

„Ba víme, víme, protože si žádnou takovou dříčku ani nevezme, vždyť nemá pro jinou oči než pro tu starostovu, jenomže tam se zas myslí daleko vejš, tam se už v nynějších panujících sešlo dvojí bohatství, mladá už by ani nechtěla do živnosti, i kdyby věděla, že tam nebude muset dělat.“

„Ale to to může se všemi špatně dopadnout.“

Krejčí rychle krčil rameny: „Může, může — někomu dřív, jinému později, jak si kdo pospíší. Dokud tamhle Rozumíš byl na chalupě, pořád ho bolelo v kříži, s kým se potkal, tomu stýskal: ,Ach, to mě, človíčku, bolí v kříži.' Teď, když nic už nemá, chodí jako mladík a nezanaříká!“

Voralka smějíc se, vstávala: „Bude čas, abych zadělala na placky!“

Kuliš také položil nůžky. Popošed k Voralce, vzpřímil hlavu, zachmuřil čelo a pozdvihnuv kloubnatý ukazovák spustil: „Věřte mi, že to všecko dělají takoví divní panáci! V Libočanech jich máte hromady, mnoho toho nemá, ale okoukli se ve světě, a když přijdou domů, jsou samý prsten, samá kudrna, fousek a chodí nastrojeni. Některý si zařídí krámek, jiný začne řemeslo, a jak začne, je to všude samá

tabule, samý nápis; něco blýskavého, parádního seženou z městských krámů a lidé se na to na všecko dívají jako na boží div a všecko táhne k nim do krámů a do dílen. Pan mistr mnoho nedělá, jenom poroučí. Všecko se jen tak slepí, ale lidé platí jen což. Ale za pár časů, když

se to všecko prohlédne, je po slávě. Tak to bude taky s tím Maťochou, třebaže mně je to jedno, protože u těch, kdo mají rozum, starý

krejčí Kuliš pořád ještě platí!“

„A tak co bysme si tím lámali hlavu, ne? Nechme lidi, když

chtějí bláznit,“ smála se Voralka.

„Toť! Chvála bohu, máme nastříháno!“, a když hospodyně přikročila, ukazoval:

- 113 -

„Tuhle máme záda, tady rukávy, límeček, přednice — a kalhoty s vestičkou budou tuhle. No tak, a pořád, že to nestačí!“ a již si rychle oblékal kabát.

„Kampak?“ ptala se ho.

„Pro nitě, hned jsem tady!“ a čepici hodiv na hlavu, již byl venku, jen to na síni zarupalo!

Přistoupivši k oknu, viděla, že si u branky zapaloval, a již vypouštěje husté proudy dýmu, vzpřímen, dělaje krátké ostré kroky, uháněl dolů.

„Hraj si, Julko, hraj,“ na dcerku se usmála Voralka, „půjdu hodit kravám,“ a svléknuvši jupku, jen tak v modračce a v košili běžela ven.

Za chvilku potom šla u Voralů po záspi a dále do síně Caromejka. Postavivši se v pootevřených dveřích do světnice, podívala se vpravo, vlevo, zaťukala, ale když nikoho neviděla a nikdo se neozýval, broukla: „Musím se sama pobídnout dál!“ a vešla. Děvčátko nechavši hry, velkýma očima hledělo na stařenu.

„Hraješ si s kravičkami?" zeptala se Caromejka a nahnula se k dítěti.

„A š kožama,“ ukazujíc na dvě bílá uška, odpověděla Julka.

„Panenku nemáš?"

Dítě se zasmušilo a vzpomínajíc hledělo na stařenu.

Tu již Voralka vcházela do světnice.

„Pánbůh dobrytro, paní Voralová, přišla jsem se jen podívat, co táta dělá,“ vzpřímivši se, pozdravovala Caromejka.

„Pěkně vás vítám, ale už jsem vám povídala, abyste mi tak neříkala!“

„A to by bylo hezké,“ a velká, hubená postava Caromejčina se začala pohupovati, „když se to říká jiným po vsi, i baráčnicím, snad by se to tady neřeklo!“ Bylo patrno, že chce mluviti vlídně, lichotivě, ale hodně bublala, skoro jako by se vadila.

„Já vám taky tak neříkám,“ odpírala Voralka.

„I kdežpak mně, to by to pěkně dopadalo: Paní Caromejko!“ a stařena se řehtavě zasmála.

„Vždyť se váš jmenuje Kuliš,“ usmála se hospodyně. „Tamhle už má nastříháno a běžel si pro nitě.“

- 114 -

Stařena se ostře ušklíbla a kašlajíc rozkývala prošedivělou hlavu: „Pro nitě, to on říká, potom zas poběhne pro knoflíky nebo pro vosk, pro lemování, pro každou hloupost zvlášť, a zatím si chce jen zakouřit. Než doběhne k Libočanům a zpátky, má hlavičku prázdnou, bafá jak panský komín, ještě za čtvrt hodiny po něm lidé tou cestou říkají: ,Tady jistě běžel Caromio.'“

„Vždyť by si tady taky mohl zakouřit —"

„To Pánbůh chraň, čudí, jako by hořely panské stodoly, ale ví, co se sluší a patří.“

„Bodejť, nám by tu něco zakouřil,“ sypajíc mouku do velké

mísy, usmála se Voralka.

Stařena se rozhlédla a neodmlouvala.

Voralka nalivši do mouky kvasnice s mlékem, usedla na lavici a zvolna míchala.

„Sedněte si u nás,“ pobídla.

„I děkuju pěkně, jen jsem tak zaskočila — no, abych nevynesla spaní,“ a usedla. „Taky jsem doma šila, táta má trochu víc práce, proto pomáhám.“

„Náš dnes vozí na železnici, ale já jen tak spravuju.“

„I bodejť byste se pořád honila a aspoň chvilku nevypřáhla!“

„Už jsem tak zvyklá a tady je, pane, co dělat!“

„Však vy to teď na jaře sama dlouho nezastanete a budete si muset vzít pomoc.“ „Pánbůh rač chránit —"

„Tady ve větším všude mají děvečku, zvláště kde jsou děti.“

„Naši klazani jsou ve škole a tohle si dovede hrát od rána do večera.“

„Bože, to je štěstí!“ vzdychla Caromejka, a zamlčevši se trochu, spustila horlivě: „Oni to tady vedou už trošku po pansku, já že sem tam přijdu někoho namazat nebo když o svatbě, o křtinách posluhuju a zas když mrtvého strojím do truhly, všecko vidím. To už není, jak to za stara v selském bývávalo, teď už to všude mají jako v pokoji, záclony, deky na postelích, ubrusy na stole,“ a Caromejka se při té

řeči maně dívala na okna, na postele, na stůl.

Voralka se usmála: „Já si zas myslím, nač záclony; chce-li se k nám někdo podívat oknem, ať se podívá, nic zlého neuvidí.“

- 115 -

„To je pravda, ale není o to, je to víc jako slušné; já jsem jen podruhyně, ale mám záclony taky.“

Voralka neodpověděla; domíchavši, přikryla mísu šátkem a postavila ji navrch kamen.

„Když ona tady bývala naše Haňačka, měli tuhle sednici jako pokoj,“ tím svým chrchlavě rachavým hlasem vyprávěla Caromejka,

„a tuhle vedle pokojíček byl teprve v pořádku. Snad jste to viděla?" Voralka skládajíc třísky do kamen, jen přisvědčila.

„U nás má taky sednici tuze pěkně spořádanou; leckdo přijde, tak ať vidí!“

Hospodyně podpálivši, foukala do kamen; když zaplálo, přiložila polínek a zavřela dvířka.

„Chtěla jsem se zeptat vašeho, ale když jste přišla, zeptám se vás,“ pravila vstávajíc. „Chceme Mance i téhle malé o jarmarce koupit na nějaký ten hadr, komu bych to měla dát ušít?"

„I bože, komupak jinému než naší mladé,“ rychle vstávajíc, volala Caromejka. Ale Voralka vrtěla hlavou: „I kdepak to,“ a mávla rukou, „to jenom nějaké mladici, je-li tu jaká, aby jim to spíchla. Jindy jsem to všecko udělala sama, ale tady není kdy. Kdežpak vaše, ta šije jen panské!“

„To by bylo pěkné, abyste šla jinam; všecko ušije, i z baráků jí

dávají, aspoň je to k světu. To jen bez starosti,“ a úlisně se k Voralce klonila.

„Ale bude ona mastná,“ zasmála se domácí.

„Není, není,“ nadšeně volala stařena, „tuze lacino šije, a kdybyste sama něco potřebovala, všecko vám krásně vyřídí. Kolikeré šaty teď šila už na jaro: paní starostové, mlynářce, Bourová řídila dceři dvoje, i dolů do města šije, vždyť má kolik učednic!“

„I kdežpak já! Mám toho tamhle v sedničce ještě ze svobody plnou almaru.“

Caromejka mávala snědou dlouhou rukou: „Inu, inu, ale paní z takového hospodářství se přec musí časem ukázat v novém, už kvůli lidským hubám, a potom —" a Caromejka se potměšile ušklíbla,

„přec taky kvůli panu Voralovi!“

- 116 -

Voralka zamračena na ni pohlédla, ale dříve než odpověděla, na záspi zabuchaly kroky, Kuliš kmitl se v oknech a již vcházel. Vida ženu, na licho si hvízdl a pravil: „Když jsem já si nemyslil, že tě tu najdu!“

„Kdybys raději šil, nelítal a vážil si práce!“ „Necukruj, stará, necukruj, nastříháno máme, teď to půjde parou!“

„Ty toho posekáš! Takhle běhat, hned s tím, hned s oním se zastavit a hodně dlouho pošplechtat, to je tvoje! Já vím, že jsi zas někde stál a kázal,“ bublala.

„Nestál, máti, nekázal! Běžel jsem koupit nitě a hned jsem tu zas. Ale ty jen když si můžeš zacukrovat.“ Kabát hodil na lavici, přestřihl nitě, pověsil si je kolem krku, sedl na roh stolu, chytil dva kusy látky, bystře navlékl, ale vtom zas látku položil, seskočil, a přiblíživ se k hospodyni, kázal: „Kompaniešnajdrem jsem mohl být, kompaniešnajdrem!“ a vykuluje oči, pozdvihl prst. „To bylo v Itálii; jednou táhneme, táhneme — kolik regmentů, všecko panstvo i s jenerálem s námi. Najednou, jak jdeme po kraji lesa, jenerálův kůň se přitlačil blíže ke stromu a ryc, souček roztrhl jenerálovi nohavici, zrovna tuhle na portě. Já měl tenkrát všude oči, přiskočím, salutuju a spustím: ,Ekcelenc, já to v minutě spravím!' Jenerál se na mne podívá, usměje se a povídá: ,Ah, to je Kuliš! Viděj, co se stalo, nové kalhoty, padesát jednušek mě stály!' I řku, že to spravím, že památky nezůstane. Povídá: ,No, ukážou, co uměj — už jsem o nich slyšel.' Vytáhnu jehlu a jedna dvě dám se do práce. V pár minutách nebylo na nohavici památky. Ještě posledněkrát píchnu, ale vtom — čerti vědí — kůň

se něčeho lekl, stranou do mne vrazil, já nahlas vyjekl a chytil jsem prst. Jenerál se hned ptá: ,Co se stalo, Kuliš?' Povídám: ,Ekcelenc, jehla je vražena do prstu a zlomila se.' Jenerál zakroutil hlavou:

,Mhm, mhm — jsou dobrý řemeslník, Kuliš, a tohle by pro ně byla rána, vědí co, v Mantově půjdou do špitálu.' Mašírovalo se dál, ale mě naložili na vůz, protože jsem chvílemi bolestí pištěl —jakpak ne, když je jehla v prstu. Šest neděl jsem ležel ve špitále.“

„To jsi byl rád, viď, hovorko jedna,“ zasmála se stařena. Ale krejčí se nedal mýlit a pokračoval: „Šest neděl! Pomohli mi, ale tohle mi zbylo,“ a mistr povznesl prostřední naduřelý prst, „je chromý dodnes. Jenerál se v tom čase každodenně ptával, co dělá

- 117 -

Kuliš, a když zvěděl, že jsem uzdraven, dal si mě zavolat, prohlédl prst a povídá: ,Krucifagot, to je pro ně malér! Ale vědí co, oni teď

budou jako envalid a dostanou graciál.' Poklepal mi takhle na prsa a křikl: ,O to já se postarám!' Ale já hned jenerálovi povídám: ,Ekcelenc, to já nepřijímám!' ,A proč, Kuliš?' ptal se. ,Protože se mně

mezi kamarády líbí a chci císaři pánu sloužit dál!' Toť se rozumí, že jenerál zůstal na mne s koně takhle koukat —" a Kuliš nachýlen, poulil na Voralku oči.

„I vždyť neseděl na koni, povídal jsi, že si tě dal volat do kanceláře,“ zaryla žena. Jen stranou na ni ostře mrkl a hned pokračoval: „Do kanceláře si mě dal volat, ale během té rozprávky jsme šli na dvůr, kde sedl na koně — abys teda rozuměla! Jak se na mne tak zakoukal, povídá: ,To jsem já přec jen nevěděl, že oni jsou takový voják. Bravo — bravo!'“

a mistr se hrdě podíval na Voralku.

Ta napjatě poslouchala, protože krejčí nejen vypravoval, ale rukama, očima i líci hrál. Sama Julka povstala od hraček a očí z něho nespustila.

„Tak vy máte graciál?" vzpamatovavši se, zeptala se Voralka.

„Nemám, řekl jsem, že jsem ho nevzal.“

„A proč?" zadivila se.

„Protože kdybych byl envalid s graciálem, žádná holka by o mne byla nezavadila, každá by se byla ohrnula: ,Copak s envalidou!'

A caro mio, holky do mne bývaly jako blázni, byly by se o mne praly. Já měl štěstí u Uherek, Krobotek, Němkyň, inu, kam jsem přišel. Ale co čert nechtěl mít, přišli jsme na pár časů do Čech, já se zakoukal tuhle do té báby — a bylo po slávě!“

„že tě všichni čerti!“ smějíc se, hubovala žena, „já byla tenkrát blázen, ne ty. Byla jsem holka jako karafiát, a takového krejčíka jsem si vzala!“

„Caro mio, jen si vzpomeň! A jak povídám, nebýt té jehly a tohohle prstu, mohl jsem být jinačím pánem!“ vztyčil prst, přísně se rozhlédl, bystře se obrátil, vyhoupl se na stůl a dodal vesele: „Ale teď

to půjde parou!“

„Jen aby!“ hrozila mu žena, a davši sbohem, odcházela. Voralka ji vyprovodila až na síň a ještě tam chvilku rozprávěly...

- 118 -

V poledne Caromio dostal pět velikých placek, slívami namazaných. Odloživ šití, sedl na lavici a dal se do nich.

„Ale jsou jenom tak po sprostu,“ povídala mu Voralka, „u nás nestrojíme.“

„Ó, pane, takové já rád!“ liboval si. „Člověk se aspoň nají, pořádně nají. Teď ony takovéhle nejsou v módě, každá tetka, která si tu po vsi myslí, že patří mezi ty lepší, už takových nedělá, ale dolky na dvakrát do huby. Dolky! Dolky bývaly přec odjakživa z ječné mouky a lité, ale těm se teď říká lívance. Všecko jináč, všecko po módě!

Ona už i naše máma dělá placky menší, než dělávala.“ A při té řeči jedl, až se mu kolem úst lesklo.

„Náš táta teď k obědu nejezdí,“ vypravovala, „říká, že je to trochu daleko; vezme si k obědu kus chleba, nebo když je nějaká ta placka z předcházejícího dne. Tyhle bude mít až k večeři.“

„Ale zato naseká peněz!“

Voralka se znáninko usmála.

„Děti, když táta nepřijede, zůstávají taky na poledne, a tak obědváme jen tuhle s Julou.“

Caromio pohleděl na dítě a musel se zasmáti, jak bylo zvěděno, nos, líce, brada, košilka se černaly povidly.

Když snědl tři, zamyslil se; byl sice pořádně syt, ale na čtvrtou přec jen dlouho upínal zrak a nevěděl co počít. Lákala tuze kouzelně. Ale potom se přece přemohl, povstal a povídal: „A tyhle honem donesu mámě!

„Ale když jsou jen tak sprosté —"

Caromio se hlučně zasmál: „Pravý boží dar, kdyby jich bylo denně!“

„Co si vaše pomyslí, a Haňačka kdyby je uviděla; já vím, že když tu bývala, strojila jináč!“

„I to snad ne, aby byla nějak mlsavá, jak teď ženské jsou, není, jen kafuje, ráno, v poledne, večer! Arci, za mého mládí ženské na vsi ani o kafi kale nevěděly a zobaly hlavně bandory.“

Obléknuv kabát, placky dal jednu na druhou a již uháněl. U plotu položil boží dar na prapisek a vytáhl dýmku. Nacpav, zahulil a již

se za ním krajem návsi táhl oblak.

- 119 -

Caromejka seděla na lavici u studených kamen a jedla krajíc, namazaný tvarohem. Vidouc, co táta nese, povídala: „Však jsem si myslila, jestli ti něco zbude!“

„Pane, jely mi!“ liboval si.

„I toť já vím, ale černé jsou hodně a nic do nich nedá,“ broukala, z jedné kousek uloupnuvši.

„Ale syté jsou!“ a rychle zabafal.

Rozkrojivši jednu, pravila: „Musím půlku dát do sedničky, aby mladá věděla, jak se tam teď strojí. A poslouchej, řekni Voralce, aby sem jen po jarmarce přišla, že jí naše mladá vezme míru a ty šaty ušije.“

Muž přisvědčoval.

„Aspoň ty děti budou k světu, je to jako cikáňata. A tam to vypadá — bože, to už tady nikde není! Jako by byli ani mezi lidmi nežili, to tuhle má sednice je proti jejich jako pokoj.“

„Ale nenafukuje se a práci rozumí!“ vrčel. „Považ si,“ spustila tajemně, „ten řehola tu už zas byl!“ a oči jí zlobně zasvítily. „Brabínek? I hleďme!“

„že prý by rád holce na zástěrku, tak aby mu poradila kde a co koupit. A zrovna ti přišel v pravé poledne, když holky odešly. Ale naše mladá slyšela, že jsem na síni, honem otevřela dveře a povídá:

,Paní Kulišová, kdepak je teď nejlíp koupit kartoun?' Šla jsem tam a povídám, to že se v Libočanech všude dostane, a tak zas táhl. Ale ve dveřích jí strkal rozolku!“

„Fíí — caro mio — a co ona?"

„Zapráskla dveře! Ale načudils tu za chvíli, budu mít odpoledne co dýchat. A běž zas, ať neřeknou, že jen kážeš a lítáš!“ a po kouskách z placky uštipovala.

„Vždyť už běžím!“ a již se kmitl vedle oken.

Caromejka znovu placku prohlížela a potom půlku nesla přes síň. —

Ve čtvrtek za jitra Voralovi vyšli do Hořic. Caromejka, jež jim slíbila opatrovat stavení i děti, vyprovázela je až k brance a přála šťastnou cestu i koupi.

„I vždyť my krom té krávy mnoho řídit nebudeme, škoda peněz,“ odpověděla jí hospodyně a ještě z návsi volala spánembohem!

- 120 -

Pustili se pěšinami. Voral toče rákoskou, vykračoval vzpřímen a pohvizdoval si, ona, polosvátečně oděná, šla za ním sehnuta; v rukou, na prsou semknutých, nesla uzlíček a v něm dva krajíce chleba, aby nebylo třeba utrácet.

Pod vysokým nebem, na němž plovaly potrhané bílé mraky, leželo širo tmavých i hnědě zelených lánů a teskné lučiny, v jejichž

dolících se při ranním slunci třpytila vodní zrcadla. Dech rozmočené

země se ploužil vzduchem. Lesy po výšinách stály tmavy, jenom holé koruny habrů a buků se z temna zardívaly.

Skřivani již vylétali z měkkých brázd a z výše sypali bohaté ručeje jásavých trylků. U struhy v panských lukách se skvěly první

zvonky bledulí.

Vesnice byly jako umyty; že jich ještě husté koruny nezacláněly, vesele svítily bílými stěnami, a z oken tu tam zasršelo, jako by z nich tryskala radost, že se omládlé slunce počíná opět smáti na matku zemi, jež svlékla již tu bílou huňačku, z níž jen v oupadech a zapadlých koutech posud ležely roztrhané, ušpiněné cáry.

„Jen pár dní aby takhle bylo, a budeme dělat,“ rozhlížeje se, pravil Voral a opět si zahvízdal.

„Jen aby to dnes nějak tuze neplatilo,“ myslíc na trh, odbočila žena.

„I to snad ne, vždyť tomu dosud není kale co dát do žlabu.“

Sem tam po cestách i po pěšinách jiní trhaři putovali k Hořicům; bukot jalovic, vedených na prodej, rozléhal se širem.

Když Voralovi některé prodavače dohonili, muž se ptával: „Na prodej, na prodej?"

„Ba, na prodej!“

„A co bude stát?"

Uslyšev cenu, jen pokývl, ale hovoru nezapřádal. „Vidíš, co jsem povídala?“ když poodešli, zasteskla Voralka.

„I vždyť jim ještě nikdo tolik nedává,“ smál se,,

„jedva se to vleče, kdo by to koupil!“

A zas mlčky pospíchali do kopce, na němž se černala lesní

hloub...

Na dolní části hořického náměstí bylo dobytka až temno, hřbet se hrbil vedle hřbetu. Stály tu zedřené krávy sklopených hlav i bujné

- 121 -

jalovice, jimž bylo stále do tance, do bukotu a jež průvodčí jejich měli co držeti. Hluk lidských hlasů a bukot dobytčí splývaly v jediný

hučivý proud, z něhož jen vylétaly vypité ryky kravařů, plácotem dlaní provázené.

Kuliš Rozumíš, placatou čepici maje v týle, šediny rozházeny po čele, všecek zarudlý, na Voralovy křičel: „Tak co sháníte, stavte se u nás, nechoďte k cizím, ať si plácnem! Jalovici chcete, či starou —

podívejte se tuhle na tu, všecko na ní hraje, a dáme ji lacino!“

A druh jeho Pětioký, drže střečkující jalovici u huby, jen se na ně štířil a potměšile mžoural.

Voral zakýval a směje se odvětil: „Nejdřív se musíme poohlédnout!“

„No, jen se tuze neohlížejte, abysme zatím, rozumíte, všecko neprodali!“

Když poodešli, Voralka pravila muži: „Bodejť bysme od těch kupovali, to jsme za nimi nemuseli až sem!“

Na volnějších místech postáli a rozhlíželi se; Voralka muže sem tam upozorňovala, a prodavači pozorujíce to, lákali řvavě i úlisně. Teprve když se celým trhem naproplétali, znova zabočili tam, kde již

byli, a počali se vyptávat. Ale uslyševše žádané ceny, jen rukou zamávli nebo říkali: „Ó, jemine! To je drahota!“ a kravař už nadarmo velebil, opleskával, i tlamu krávě otvíral.

Když se opět hodně nachodili, Voralka všecka zamračena pravila: „Mně se zdá, že nekoupíme nic!“

Muž neodpověděv zabočil stranou, tam kde se prodávalo obilí, jetelové semínko, suché ovoce; ačkoli kupovati nechtěl, přece se vyptával, aby věděl, jak to dnes chodí. I mezi baby zašli, a tu se zas žena tázala na nádobí dřevěné i hliněné, na plecháče i železňáky. A znova se vrátili mezi dobytek, prohlíželi, ohmatávali, vyptávali se a konečně začali kupovat. Když se Voralce zdálo, že muž

rychle přidává, že se pouští tuze daleko, tahala jej za kabát, mračila se, šeptala, aby raději šli jinam.

Bylo už jedenáct hodin, když si Voral s horákem až někde od Studence plácl; koupili kravku nevelkou, ale mladou, kulatou, rudě a bíle strakatou. Voralka si ji už v duchu v chlévě umístila a představi-122 - la si, jak tam budou stát čtyři pěkně vedle sebe: straka, červinka, pálenka, smolka.

„Jen bude-li hodně dojit,“ několikrát pravila drobnému, suchému baráčníkovi, jenž se svým hoškem kravku přivedl na trh.

„Ó, ba bude, panímámo, ba bude, kdyby nebylo tak zle, ani bych ji z chlíva nevyvedl,“ odpovídal strejček a na smutném pohledu mu bylo patrno, že nelže.

Když Voral z ruky chlapcovy přejal provaz, zalily se hoškovi oči, ale pak se přece probral a nastavil ruku na propitné. Když se s kravkou prodírali zástupem, Voralka se několikrát ohlédla, ale vždy viděla, že se tatík i syn upřeně dívají za odváděným hovádkem. A kolem řvali překupníci, třískali si do dlaní, i krátkými bičíky práskali.

Voralovi kravku zatím odvedli do hospodního chléva, aby mohli klidně nakoupiti.

Než se pustili mezi kramáře, usedli na kraji podsíně a Voralka vybalila šátek.

Lámajíce z krajíců, dívali se dolů na náměstí na temný chumel, z něhož to hučelo jako rozdivělá voda.

A tu již zase Voralka začala, že muž snad přec jen tuze rychle přidával a že mohli koupit laciněji.

„Abysme ji teda zas vedli na prodej,“ usmál se.

„To neříkám, ale myslím, že bysme už nebyli museli aspoň ty poslední dvě zlatky přidávat!“

„I vždyť jsi slyšela, co říkal,“ odpověděl, a když

dojedli, znova šli do chléva, aby se na kravičku podívali a přesvědčili se, že dobře koupili. Potom putovali od krámu ke krámu, aby Mance a Julce koupili kartounu na šaty a šátky na hlavy, Vášovi čepici. Voralka prohlížela, ohmatávala, ptala se, zač to ono, v duchu počítala a neřekši nic nebo jen: „To je drahé!“ tlačila tátu dál.

Opět se zastavivši, vybrala, smlouvala, ale když vše bylo dojednáno a prodavač bral již nůžky, pravila: „Ale já opravdu nevím, jestli by se jim to líbilo!“ a starostlivě se zamyslivši, dodávala: „Ještě se někde podíváme!“ a šla dál, aby se po chvilce přec jen zas vrátila.

- 123 -

Koupivše kartounu šli pro šátky; viselo jich všude krásných, hedvábných i jen polovičních, kosmonoských i kopřiváčků, všemi barvami hrajících, a kramáři i kramářky z obou stran volali div se nepřetrhli. Vybírajíc, v dlani pořád svírala šátek, v jehož rohu měla zavázány dvacetníky, na tu dívčí parádu uskládané.

Vybravši, ptala se tatíka: „Líbí se ti?" a teprve potom smlouvala. Když konečně uzel na šátku rozvázala a dvacetníky jeden za druhým pozorně vysázela, Voral potměšile se usmívaje, povídal kramářce:

„A teď mi ještě ukažte pěkný šátek pro tuhle paní!“ a ukázal na ženu.

„Bože, co by ti to napadlo,“ překvapena zrovna vyjekla, „nic neukazujte, vždyť já nic nepotřebuju.“

Ale Voral nepovolil, a to že by bylo pěkné, aby si nic z jarmarku nepřinesla, že si přec za tu velkou robotu aspoň šátek zaslouží. Pěkně

to povídal, takže se přestala bránit, ale dlouho vybírala i zkoušela, ptajíc se, který si má ponechati; stydlavě se přitom zarděla, zdáloť se jí to tak marným, pro ni už neslušným.

Když na podsíni u židovského krámu koupili i Voralovi na kalhoty a Vášovi čepici s blýskavým štítkem i růžovým pírkem a vyšli zas do volna náměstí, Voralka zavzdychla: „To je peněz, to je peněz! Ale teď už pojďme!“

Šel, ale ne přímo, ještě ji vodil sem tam a prohlíželi pestré zboží, jež čekalo již na odpolední jarmark. A ze všech stran ryčelo: „Nechodějí dál, dají počinek, paničko, stavěj se!“

Tam, kde bylo vyloženo lepší nádobí, Voral pravil: „Poslouchej, Báro, tuhle by sis něco měla koupit!“ a úlisně se usmíval. Ani věřit nechtěla, co zas myslí a povídá.

„Víš, v Bystrém už všude mají ty skleníky, nebo aspoň ty police krásné, mnoho jsem toho vídal, stojí v nich nejen to potřebné, ale ledacos taky jen pro oko.“

„I že bych nerozhazovala,“ mrzutila a obrátila se k odchodu. Ale muž se nehnul.

„Dělej, jak chceš, ale přec k nám taky někdo přijde, a kdyby to žebračka byla, dívá se, dívá a potom po vsi povídá —"

„Tak ji nechám povídat!“ a zamračena hleděla k zemi.

- 124 -

„Inu, dělej, jak chceš, ale nesmíš myslet, že jsme ještě na Polánce. Měla by ses jít podívat na Pastviny k naší Náně, k představené, to bys viděla!“

Teprve teď se Voralka zvolna vracela, ale líce nevyjasnila.

„Jdou, paničko, jdou, pěkné hrnečky mám, skleničky — tohle je na cukr, s krásným beránkem na víčku, tuhle slánka s holubičkou, koupějí něco do police nebo do skleníku,“ lákala kramářka, tlustá, osmahlá, černých vlasů, jež na všech stranách vylézaly zpod šátku nedbale uvázaného, a přepásaná zástěrkou, jež jí vpředu padala; a honem předkládala a ukazovala.

Tatík hned počal prohlížet a chválit, ale Voralka usmlouvala jen tři kalíšky z nebroušeného skla, zdobené kvítky zlatými i rudými.

„Na rozolku, na punčmasu, nebo na kapku vínečka,“ kalíšky zahalujíc, breptala kramářka.

„Snad si, osobo, nemyslíte, že to piju,“ durdila se Voralka.

„I bože, paničko, snad byste se nezlobila? Já taky ráda olíznu!“

smála se kramářka, a přijavši peníze, dala je do dlaně a třikrát na ně

naplivla. „Počinek, aby byl požehnán,“ vysvětlovala, dávajíc je do hlubokého kapsáře. „Tak naděl Pánbůh stokrát víc!“

Na nároží vedle hospody visely na šňůrách řady obrazů i obrázků, papírových i na skle malovaných. Voralovi se tu maně zastavili. Jen to všecko svítilo! Obrazy snad všech svatých tu byly, domovní požehnání, andělé strážní, Jezulátka s trnovými korunkami na hlavách snila tu na ležících křížích; byly tu obrazy císaře i císařovny, členů císařské rodiny, potom obrazy bitev, v nichž se vojska jenjen chumelilo, moře a na něm loďky s pány i s paničkami a v pozadí krvavý západ, i všelijaké holčiny namalované a tuze málo ustrojené.

Voral chvíli přešlapoval, otíral si rty, ale potom přistoupiv blíže, ptal se na ten, onen.

„Snad bys nechtěl kupovat?“ ptala se poplašena.

Neodpověděl, ale vyptával se dál, i smlouvati počal.

Když ho zatahala za rukáv a broukla: „I pojď už!“, odpověděl s úsměvem:

„Tohle si zas já koupím!“ A koupil Srdce Pána Ježíše i Srdce Panny Marie, obrazy hořící barvami i zlatem.

- 125 -

„Jen se jdi podívat po staveních a uvidíš,“ povídal jí, když šli k hospodě, kde měli kravku, „ty naše beztoho již červotoči rozvrtali. Koupím pěkně ozlacenou tyčku a dám je zasadit.“

Ale Voralka sehnuta, zachmuřena, šla za ním nemluvíc; ani se nezastavili u písničkářů, kteří ječeli a rákoskami tloukli do černého plátna, na němž to bylo všecko barvami namalováno.

Voral ještě koupil dětem po rohlíčku, a stavivše se v chlévě, zakrátko vycházeli z Hořic; muž vedl straku za provaz, žena ji proutkem popoháněla. Hukot jarmarečního života je vyprovázel. Hned za městem potkali poláneckého Vojtíška, nynějšího hospodáře na bývalém Voralových. šel, horák klátivý, v úzkých brslenkách, oknoflíčkované vestě až ke krku, v dlouhém šosáku a v širáku se třapečky.

„I pozdrav Pánbůh!“ volal na ně zdaleka a došed hned kravku prohlížel. „Za padesát?“ ptal se.

„Ó, pane, to ne, to o patnáct víc,“ odpovídal Voral.

„Tak to platilo,“ kýval si Vojtíšek, „já musím našim fakanům pro nějakou obuj.“

„A jak se u vás máte?" ptal se Voral.

„No, jako po zejmě, teď se tepervo rozhlížím a ňáko se nám stejská; inu, my byli zvyklí na hora!“ a malé oči horákovy se pod dlouhými tmavými řasami chmurně zahleděly do širé hořické roviny, mdlým sluncem polité. Když Voralovi již nemluvili, podal oběma velkou ruku a řekl: „Tak provázej vás Pánbůh!“ a klátil se dál.

„Vidíš, co jsem říkala,“ sotva poodešel, vybuchla Voralka,

„takhle jsme se okradli!“

„I nech ho, horáka, ať jde kupovat,“ klidně odvětil.

Ale Voralka se již té myšlenky nespustila a znova a znova se vracela k ní i k ostatním vydáním, jež dnes učinili. Když i o obrazech začala, Voral ji krátce odbýval: „Taky jsem mohl zůstat doma a měla jsi jít sama. Totě hrůza, od vánoc jsem se plahočil na té železnici, a teď tolik řečí pro dva obrázky!“

Ta slova ji trochu vzpamatovala a po chvilce řekla mírně:

„Vždyť já ti to přeju, jen mám starost, jestli jsme se s tou kravou neošidili.“

- 126 -

Již neodpověděl, ale zapáliv si pejpku šel zamyšlen a rychle kouřil...

Manka jim přiběhla naproti. Poznali ji oba zdaleka a zasmáli se, když spatřivši je dala se do běhu.

„Koupili jste?" radostně je vítala. „Ach, to je pěkná kravička —

na, malá, na —jak jí budem říkat, straka či plosa?“

Voral sáhnuv do kapsy, podal jí rohlík, a zadívav se na ni, zálibně pochvaloval.

„No, ty jsi se dnes nějak učesala!“

Manka byla bez šátku a rusé vlasy měla skutečně hezky upraveny: cestičku uprostřed, vlásky přilehlé, vzadu zapletené do spojených culíků.

„Prosím tě, kdo tě tak vymódil?" i Voralka se překvapena ptala, ale v otázce její byl i výsměch.

„I to paní Haňáková —"

Voral se překvapen obrátil.

„Cožpak jsi u ní byla?" tázala se matka.

„I jen tak k nám přiběhla, ke Kulišce, a přinesla Julce panenku, pane, hezkou, z klůcků jí to ušila!“

„Co ji to osobu napadlo? Já jí to oplácet nebudu,“ mrzutě pravila Voralka.

„Jen chvíli poseděla a přitom povídala, že nám trochu ty vlásky učeše,“ a Manka se usmívala.

„Cožpak chodíte nějak rozcuchány, aby vás musela chodit česat?“

Voral již měl na jazyku, že skutečně bývají rozcuchány, ale potom si pomyslil, nač že by ještě sám přidával. Ale když Manka šla zas vedle něho, řekl s úsměvem: „Máš hlavičku jako makovičku.“

Manka se vyptávala, zda koupili jí a Julce na šaty, a vypravovala, že paní Haňáková povídala, že jim to hezky ušije.

„žádnou zbytečnou parádu dělat nebudete,“ odbývala ji matka.

„I jakoupak parádu,“ ozval se muž, „jen když budou trochu k světu!“

Váša jim přiběhl naproti do návsi, Julka aspoň k brance; ruku, v níž držela panenku, měla vysoce zdviženu a jásala: „Panna — pan-127 - na!“ Hlavičku měla také nebývale upravenu, takže se Voral s radostí

na ni zahleděl.

„Tak jste koupili, koupili?" vítala je i Caromejka. „Ach, to je krásná kravička, a jaký uzel ještě všeho!“

Voralka jen starostlivě přisvědčila. Když potom ve světnici všecko rozbalila, Kuliška chválila:

„Dobře jste koupila, krásné šatečky to budou, uvidíte, jak to naše mladá hezky udělá, jak jim to bude slušet. Tyhle skleničky se do police zrovna hodí a obrazy —" Caromejka každý políbila — „abych opravdu řekla, ty sem do světnice chyběly. Ono to teď taky všude panuje, teď jsou všude jen v zlatých rámcích, aby přec už byly trochu do módy.“

Děti všecko prohlédnuvše, běžely zas ke strace.

„Tak jste tu měla návštěvu?" sbalujíc všecko zboží, s nuceným úsměvem se tázala Voralka.

„Bodejť, naše mladá za mnou právě po poledni přiběhla. Bože, to bylo radosti z panenky!“

„Co jí to napadlo, co já jí za to dám?"

„I bodejť, to by bylo pěkné! Tuhle jsem se jí zmínila, že si maličká hrála jen se střípky, a to ona naše mladá už pamatuje. Má děti ráda, a když může, udělá jim radost. Chvíli se s nimi párala, hlavičky jim učesala, dováděla.“

„A co že k nám tak přišla, nikdy tu ještě nebyla!“

Caromejka se ohlédla, nikdo-li nejde, a přistoupivši až k Voralce, odpovídala tlumeně: „I abych řekla pravdu, utekla! Když učednice odešly, viděla oknem, že zas jde starosta, a tak zadem vyběhla z baráku až sem.“

„Starosta?“ zadivila se Voralka.

Caromejka přikývla; vidouc však, že Voralka nechápe, šeptala:

„I on je takový doliza, k Mokříšům taky brousil.“

Voralka si odplivla...

Když potom za odměnu dávala Caromejce mléka, babka rozhlížejíc se světnicí, ještě na odchodu povídala: „Až tu budou ty obrázky, přec jen, přec jen by tu taky měly být záclonky. Tak děkuju hezky, a jen kdyby bylo potřeba, řekněte, paní Voralová, já přijdu ráda!“

a s dojeníčkem spěchala domů.

- 128 -

Když Voral také přišel do světnice, připadala mu nějaká veselejší než jindy. Čistě zametena byla, postele urovnány a všecko tak nějak jasnější; ani nevěděl, v čem to vězí. Julka se přibatolila ukázat panenku a Voral velebil a ze všech stran si ji prohlížel.

O tom, proč Haňačka dnes přiběhla, pověděla mu žena až večer.

„Ale jdi!“ zadivil se překvapen.

„Kuliš se mi juž ondy, když tu šil, zmínil, že starosta k těm Mokříšům brousil.“

„I kdopak ví co a jak,“ mávl rukou, „lidé mnoho mluví.“

„Caromejka by to jen tak neřekla, k starostům taky chodí a ledaco si odtamtud odnáší. Ale Haňačka měla vzít koště a ne utíkat.“

„To měla!“ smál se.

„Tak vidíš, jaké je to panstvo, a ty se vždycky jenom na ně ohlížíš!“

Voral zapaluje si, neodpověděl.

VIII

O březnovém svátku mariánském chodili po Bystrém z ranní. Bílou silnicí pod topoly, jejichž koruny se již rděly krvavými třapci, uháněly vzdálenější kolaturnice, tetky jako z houžví, přihnuté, s vyšívanými loktuškami bílými neb i tmavými, zavázanými pod bradou, s krátkými sukněmi a s širokými fěrtochy, s bílými neb i červenými punčochami do botek bez podpatků. Zhnědlé tváře měly samou rýhu a vrásku. Každá držíc tlusté modlicí knížky se šátečkem semknuty na prsou, vykračovala dlouhými kroky, vpravo vlevo nehledíc. Domácí ženštiny, jež přicházely kus za těmi uhánějícími podhoračkami, tolik nepospíchaly. Šly samé vdané, pro svobodnice byla

„hrubá“. Všecky byly už více po módě, jenom mezi staršími baráčnicemi a chalupnicemi zasvítily ještě sněhobílé pleny, zapestřily se loktušky i zástěry všech jasných barev, kmitl se duhový špenzr i zvoncová sukně velkých záhybů. Ale majetnic takových ústrojů bylo poskrovnu a mezi ty bysterské hlavní a lepší se ani nepletly. Šla paní starostová s Mokříškou, starostová v těžkém salupu, pověšeném na ramenou, na hlavě majíc krajkový bílý čepec s hojný-129 - mi květy i s rudými třešněmi, Mokříška dokonce v klobouku se širokou pestrou stuhou, jež jí vzadu visela do týla, a ve světlých šatech na krinolíně. Loudaly se a hovořily živě; Mokříščin švitořivý hlásek se rozléhal, až se ženské ohlížely a smály. Vysoká, zdlouha tlapající

Rudová kráčela s Bourkou od lávky, jež měla hlavu v týle, všecka kynula a šustila hedvábím; Bourka od topola, tuze zardělá, byla s mlynářkou, obě v nových hezkých vlňácích a se šátečky na hlavách. Podzimková, také všecka nová, kráčela se starou Šatopletkou, jejíž

oči těkaly na všecky strany, Munzarka hovořila do Pácalky. Ty dvě

nebyly sic tak vystrojeny, ale přec jen měly sukně pořádně dlouhé a salupy pod bradou sešpendleny, ne po staru na uzel. Stará Škutinka, velmi ohnuta, těžký nebeklíč tisknouc k prsům, sama se stranou kolíbala. Ze silnice se sousedky rozcházely k svým příbytkům, ale nešly rovnou do stavení, u zahrádek postály a hovořily.

Voralka se vracela z ranní s Caromejkou; hospodyně i ve svém nedělním tmavém salupu měla záda přihnuta, i hlavu chýlila, kdežto Caromejka šla vedle ní vzpřímena, ale hubená a zamračena. Šly samy dvě poslední, za nimi se už jen pár dědečků v dlouhých šosácích loudalo z libočanského chrámu.

Caromejka celou cestu Voralce vyprávěla, co ta která měla dnes nového a co bylo již od loňska; i o modlicích knížkách věděla, kdy a zač je tatíkové na jarmarce neb o pouti koupili. A vypravovala, že slyšela, obě Bourové že si na pouť hodlají dokonce pořídit hodinky

— zlaté, malinké, jako libočanská doktorka nosí; Boura od topola že si teď pořídil hodiny na stěnu a že hrají kolik kousků, Boura od lávky že je už taky shání, ale že chce mít kousky jiné, hezčí. Povídaly si také, za koho byly dnes po kázání a po mši otčenáše, a Caromejka vykládala, kdo na to ono modlení dal a jaké to vlastně bylo přátelstvo. Před starostovým barákem se Caromejka zastavila a byla by ráda ještě dále vykládala, ale Voralka pravila, že musí domů, aby se zas táta s hochem vypravili na hrubou.

„To víte, Váša se do toho nového mundúru vystrojil už ráno, bití

by byl málem dostal, jak s tím na nás hartusil,“ smála se odcházejíc.

- 130 -

Váša si už notnou chvíli vykračoval po záspi; čepičku s pírkem každou chvíli sundával, pírko rozfukoval a zas hladil, kabát rozpínal a zase zapínal. Už několikráte zašel do světnice, vynesl kartáče, aby boty ještě přetřel, protože se mu dost neleskly; nadarmo mu tatík vykládal, že se proto nelesknou, protože dosud bývaly mazány mastným, a že marně na ně vyplácává leštidla. Julka v koutku u postele posud v té umuděné týdenní košilce seděla u svých kraviček a laskala se s panenkou, Manka rozcuchaná, ve všední modračce u stolu psala na tabulce úlohu; kamínek zarýval se jí do břidlice a skřípal, takže Voral několikráte zahuboval, že to až do kostí proniká.

Stál před zrcadlem a vázal si šátek; ale sotvaže zavázal, rozvazoval znova, hleděl jej složiti hodně uzounce, aby se límeček dal přehrnouti hezky hluboko. Už se přitom zlobil a bručel: „Nikdo to už

tak nenosí, jen já a staří dědkové si ho dosud tak vysoko vážou a jen kraj límečku ohrnují; pro pošklebek abych byl!“

„A jak to nosí, tatínku?“ pozorovavši jej, zeptala se Manka.

„Copak jsi neviděla? Mají pořádný límec, ohnutý až dolů a jen ty motejlíky pod to strkají, takhle je člověk jako uškrcený. Když ona si naše maminka ničeho nevšimne!“

Ale když žena kráčela po záspi, honem to dovázal a oblekl vestu. Zapínaje ji, pomyslil si, že teď už také žádný takový hospodář, jako je on, není bez hodinek, ale dlouho nerozjímal, pospíchal zatopit. žena odstrojivši se v komoře, mlčky přišla do světnice a s peci sundala mísu s těstem, jež jí tatík prve zadělal. Sedíc u kamen a míchajíc, vypravovala: „Dnes kázal starý, a pane, vzal to pořádně. Povídal, jaká byla Panenka Maria chudobná panna, a že si ji přec Pánbůh vyvolil, a začal pak o nynějších holkách, jaké jsou marné, jen samá paráda, samá rukavička a mašle, jak se i v tomto kostele před Hospodinem kroutí, jedna po druhé že se dívá a zpytuje a místo pobožnosti že mají v hlavě jen tu světskou pejchu. Povídal, teď že už

dávno neplatí, co Staročeši říkávali: Sedávej, panenko, v koutě, ctnostná-lis, najdou tě!“

„I copak starý, ten on umí vždycky ještě rozebrat,“ procházeje se světnicí, svědčil Voral, ale také pozoroval, má-li v pořádku boty.

- 131 -

„Inu, starší tetky a ty ze vzdálenějších vesnic všecky svědčily, že je boží pravda, co povídá. A potom na krchově bylo smíchu a vejkladů.“

„Pane, to věřím, když ony takové tetky něco dostanou do práce—"

„Ale je to pravda,“ rozhodněji řekla žena, „povídala mi cestou Kuliška, co se tady v každé chalupě, ba i v baráku a na podruží teď

na jaře řídí, aby jen každá byla nová. Holky, které chodí jen na vejdělek, všecko hodí na parádu a ty vdané — nikdo by nevěřil, kdyby neviděl! To je nového šatstva, rukavičky hned svlékají, hned zas oblékají, prstýnky to má na rukou a jaké modlitby mají, jenomže se do nich kale nepodívají!“

„Vždyť ty jsi si za svobodna taky pěkně chodila,“ a stoje před ní, hleděl na ni s úsměvem.

„Chodila, ale kdežpak tenkrát a teď! Už když jsem z Polánky přicházela do kostela, ledačeho jsem si všimla, ale nestarala jsem se, protože jsem nevěděla, odkud a kdo jsou.“

„Inu, když jim to stačuje, ať se strojí!“

„To je to, když jim stačuje! Jako ty Bourky, hedvábím jen šustí

a tváře se jim div nerozpuknou. Však, pane, povídala Caromejka, rozolka že pořád musí být doma a pivo prej pijou každý den a jen se pořád masuje. A ta mlynářka a Škaloudka ze zahrady — darmo mluvit!“

„Nasekají teď peněz na železnici, to je kamene, co ve svém nalámou a odvezou.“

žena přisvědčovala. „Povídala Caromejka, u těch Bourů že mají

skoro každou neděli doma šejdovec, flašinet nebo harfu, tancuje se prej, jí a pije až dlouho do noci.“

„A tátové mastí karty —"

„O jaké peníze! Kam to tak, bože, může dojít?“

„Je to pravda, je,“ pravil, oblékaje si kabát, „ale co bysme se starali.“

„Dost možná, že děti budou jednou naříkat,“ a rozjímala, že tuhle tatík od vánoc pěkný groš přinesl a jak to hned naskočilo.

„I jojo,“ kýval, posazuje si před zrcadlem klobouk, „a mohli by ledacos, každý by jim přál, jen kdyby dělali s rozumem.“

- 132 -

Voralka pohleděvši naň, zasmála se: „Tyť se už taky před zrcadlem kroutíš!“

Přihladil si ještě vlasy za uši, bílý šátek strčil do zadní kapsy, růžek jeho nechal vystrčený, a dav sbohem, odcházel.

Na záspi jej Váša chytil za ruku a šli.

Voralka přistoupivši k oknu, dívala se za nimi, pokud nezašli, a potom s úsměvem povídala Mance: „Vida, jakého náš tatínek ještě

dělá chlapíka, když se ustrojí!“ —

V libočanském kostele, v němž ještě po ranní vonělo kadidlo, scházeli se kolaturníci, kteří ráno doma hlídali: v lavicích vpravo muži hospodáři, vlevo babky vejměnice a starší holky. Na prostranství před lavicemi se stavěly dívky, ale jen ty bez klobouků. Přišla dívka všecka vyžehlená, s hedvábným šátečkem na hlavě, s náramkem na ruce, nadzvedla vrchní sukni, ale tak, aby se objevilo, že má

pod ní několik bílých, vyšívaných, poklekla, bila se v prsa a již přehlížela ostatní. V pestrém zástupu vanul šepot. U „božího stolu“ stály vlevo dívky školačky, vpravo hoši; tam se také postavil Voralův Váša.

Kluci se nastavěli kolem něho a ze všech stran si jej prohlíželi. Okny ve výši padala celá zátopa světla, v níž se třpytilo zlato oltáře a prach ve vzduchu se skvěl duhově. Když kostelník Kužel, pro maličkou postavu zvaný Kužílek, zazvonil, po několika akordech starých varhan se pod klenbami rozvlnila mocná, stará píseň „Otče náš, milý Pane, dej nám Ducha svatého!“

Hned na počátku kázání celé dvě třetiny chrámu byly pokojny, nikdo příchodem nerušil; ledaže se tam vpředu opozdilý školák vplížil sakristií, ale vzadu pod kůrem bylo skoro prázdno, tam teprve během kázání přicházeli vesničtí mladíci, vystrojení, vonících vlasů, s řetězy na vestách, s pestrými mašlemi pod krkem.

A slova prošedivělého, usmívavého pana faráře slétala z kazatelny. Také obě strany kruchty byly po začátku prázdny a jen starý pan učitel, odehrav píseň před kázáním, po špičkách snášel hudební nástroje a rozdílel noty na figurálku.

- 133 -

Venku, před hlavními vraty a na hřbitově, bylo živo; tam se scházely slečny libočanské i ty z vesnic, jež mohly se jim rovnati, jako Lídy Vejběrova z Bystrého. Doktorovy tu byly, správcovy, kasírovy, z pošty, fořtova a jiné také z měšťanských domů a mezi nimi úředníčkové ze zámku, z továrny, myslivecký mládenec, pan expeditor, asistent, mladí páni učitelé. Zvěděvše po ranní, o čem je dnes kázání, nedaleko dveří naslouchali, usmívali se, posuzovali. Všecky ty slečny souhlasily, že dobře to pan farář povídá, protože se teď už

každá Nána vesnická v neděli vystrojí, rukavičky natáhne na velké

mozolné ruce, hrubé vlasy stočí do síťky, botky s vysokými podpatky oblékne na nohu, jež všedního dne ze široka, bosa tlapala doma i ve stodole, v chlévě i na dvoře, prstýnky navlékne, mašle na krk uváže, náramky si nastrčí a myslí, že se může rovnat skutečným slečnám, které v tom vyrostly a jež si to mohou dovolit.

Teprve po kázání, když se chrámem rozšuměly modlitby, všickni chvátali na kůr.

Slečny odloživše sluníky, křižovaly se, dotýkajíce se špičkami prstíků ozávojovaných tváří; a hned jim zas bylo do hovoru i do smíchu. Starý pan učitel sedě za varhanami a všecko vpravo vlevo, na kůru i dole pozoruje, vida, jak se při prvém úsměvu jara všecko již

opestřilo a vyšňořilo, nahnul se k panu Šestipánovi, dlouhému pekaři, jenž už třicet roků na libočanském kůru zpíval bas, a šeptal: „Kostel, boží služby, ale taky výstava, výstava hadrů!“ A pan Šestipán se ohýbal smíchem a potom svědčil: „Ba to, ba to!“

Když veselá hudba mešní zazvučela chrámem, hlavy v kloboucích, plných květů, ovoce i pentlí, i ty hlavy v hedvábných šátečkách se zadívaly do knížek, zdobně vázaných. Hospodáři říkali na modlitbách, jež si přinesli v šose, někteří se modlili zpaměti, a ty stařenky, jejichž šedivé hlavičky byly dosud v bílých nebo černých vyšívaných loktuškách, klonily se nad tlusté nebeklíče, jejichž listy byly již tmavé a litery na nich veliké, starodávné. Sotvaže zvonek při požehnání docinkal, zástup mladíků, jenž

stál za lavicemi, už byl z kostela venku a ve chvilce jako když ho hřbitovem rozstřikne. Do plného slunečna se vyrojil dav dívek planoucích tváří a hned tu zavířily veselé hlasy i smích; ale jako když do

- 134 -

hrsti kvítí foukneš, tak se také rozptýlily hřbitovem. A jiné davy se hrnuly z chrámových dveří.

Vyšla i Haňačka, všecka černě oděná; klidná šla, v tvářích mírně

zardělá. Jedva se však ze zástupu dostala na hřbitov, už před ní stál Vejběra, a smekaje světlý širák, pozdravoval tím svým mdlým, vyšeptalým hlasem: ,,I podívejme, paní Haňáková taky v kostele?" a podával jí ruku.

„Dobry poledne, pane starosto,“ klidně děkovala a modrýma očima přímo naň pohleděla.

„Tak se svezeme do Bystrého, svezeme?“ ptal se, oko maje přimhouřeno a v koutku rtů úsměv.

„Stavím se tady — pěkně se poroučím,“ odvětila a již byla mezi hroby a šla k čerstvé vysoké mohyle, novým drnem obložené, obsazené štěpnými sedmikrásami, ještě zavitými. Starosta se všecek překvapen díval za ní, ale potom zvolna se loudal k východu.

U vrat se ještě ohlédl; klečela u hrobu, majíc východ ze hřbitova za sebou.

Voral s Vášou již také šli tvrdou hřbitovní cestou.

„Vysmívali se mi, takové čepice že nosí jenom na Polánce a ten kabát že mám u krku jako chomout,“ vypravoval Váša, v očích maje lítost, v tvářích hněv.

Voral zadívav se mu na límec, honem jej urovnával.

„Povídali mi: ,To ti jistě šil ten Caromio!' a vyšklíbali se.“

„I nech kluky hloupé, jen kdyby takový kabátek měli,“ mrzutě

jej těšil Voral.

Na silnici vyšli z posledních. Voral nechávaje hoška trochu napřed, stále pozoroval, jak mu to sluší, a říkal si, že ti kluci přec jen mají pravdu, že to Kuliš už kale neumí. Ale nevídáno, záleží něco na módě, jen když je oblečen v pořádném, neumazán, nerozedřen, opět si to vymlouval, ale v minutce jej znova mrzelo, že pošklebky nepřestávají. „Mají zlost, že nemají čepičku jako tys tím pěkným pírkem; hezky ti sluší, Vášo!“ hleděl synka potěšit.

„Dej Pánbůh dobry poledne,“ ozvalo se za nimi a Voral se rychle obrátil. Již podle hlasu poznal Haňačku.

„I pěkně vítám, paní Haňáková,“ usmíval se a honem smekal.

- 135 -

„Á, Váša celý nový,“ chválila a hocha pohladila.

„I právě mi žaluje, že se mu v kostele pošklíbali, že mu to Kuliš

kloudně neušil,“ veseleji odpovídal otec.

Haňačka pohleděla na chlapcův oděv a pravila: „I nech je, to oni se smějou každému!“ a obrátivši se k Voralovi, ptala se: „Tak mě

vezmete s sebou do Bystrého?"

„I toť vezmeme, bodejť bysme nevzali,“ rozpačitě se smál. Do tváří se jí nepodíval, ale oči se mu smekly po jejím vysokém poprsí a po statné postavě.

Přidala se ke straně hochově, a šli.

„Ten pan farář to dnes sebral, viďte?“ smála se, ale oči měla upřeny v předních zástupech.

„Pane, sebral, sebral,“ kýval Voral. Přemýšlel, co by dále hovořil, ale nic mu nechtělo napadnout; šel nehledě vpravo vlevo. Dávno se ženskými řečí vůbec nevedl a k tomu Haňačka byla trochu jiná, nedalo se s ní jen tak snadno povídat.

„Pěkně nám to začíná svítit,“ až na libočanském náměstí znova začal rozprávku.

„Pěkně, už děláte v poli?" a podívala se naň.

Přihladil si vlasy za uši, a oči maje sklopeny, odpovídal: „I dosud jen tak drobotinu, ale zejtra se chystám; už se na to těším!“ a usmál se.

„Letos budete dělat s koněm.“

Rychle na ni pohleděl a přisvědčoval. „Dávno jsem s ním nedělal, co jsem z domu, tam arci vždycky s koněm, měli jsme všecko větší než tam na Polánce.“

„Povídala mi naše Kuliška,“ kývla Haňačka.

„U pánů jsem jezdíval vždycky jen s párem a na vojně jsem byl taky na koni.“

Haňačka stále jen mlčky přisvědčovala, ale hleděla v dál. Voral opět nevěděl z místa, ale byl rád, že řekl aspoň tolik a že to řekl důkladně, aby si snad nemyslila, že je docela nějaký sprosťáček, jenž o světě nic neví.

„Copak paní Voralová dělá?" sama jej vyrušila. „Děkuju, děkuju za optanou, no, jen tak pořád běhá a shání.“

- 136 -

„Nezlobila se, že jsem k vám ondy zaběhla?" a při té otázce se naň opět zcela upřímně podívala.

„To Pánbůh chraň,“ spustil horlivě, „pročpak by se zlobila, to by bylo pěkné. A Julka měla nějakou radost z panenky, pořád si s ní

hraje!“

„Chudáček, a jen jsem jí to tak honem spíchla.“

„A holky jak byly učesané — tuze se mi ty hlavičky líbily!“ a směje se, sám si přikyvoval.

„Musím jim zas nějakou panenku ušít, ale nějakou kloudnější!“

„I načpak takovou škodu!“

„To není žádná škoda, mám děti ráda, proč bych jim to neudělala, když mají takovou radost.“

Zas šli mlčky; ale Voralovi pořád se do mysli vracela slova: Mám děti ráda.

„Tak jste kupovali na jarmarce, kupovali?"

„I krávu jsme koupili, teď má moje zas o kus práce víc.“ Voral jindy vždycky říkával „naše máma“ nebo Bára, ale teď řekl „moje“, jak to v Libočanech slýchával.

„To je hospodyně!“ pochválila Haňačka. „Ó, to je,“ kývl a užuž

chtěl dodati: jenom škoda, že si taky víc nevšímá lidí, že jen tomu dření hoví, ale polkl to, napadloť mu, že se s Haňačkou přec jen tak nezná, aby před ní o ženě tak mluvil.

„Však je to dobře,“ velebila, „mně by se bylo taky líbilo dělat po hospodářství a shánět.“

Voral se zasmál: „No, do takové všelijaké práce by paní Haňáková —" Ale tu se naň podívala všecka oživěla a spustila: „Myslíte, že bych byla nedělala? že bych se snad byla styděla?" Voral opět přihlazoval vlasy: „No, to zrovna ne, ale každý přec jen pro každou práci není.“

„Ó, to byste se podíval, jak jsem já se první dva roky, co jsem byla s nebožtíkem mužem, činila. Vázala jsem, nakládala, skládala, mlátila!“ a vypravujíc to, rukama zrovna hrála a oči jí plesaly, jak ji ta vzpomínka všecku oblažila. „Opálena jsem byla, ruce jsem už měla jako pořádná selka.“

- 137 -

Voral vida ji, měl ústa úžasem pootevřena. Tváře jí planuly a z celého těla jí sálalo tolik života!

„Ale u nás to nebylo všecko nic platno,“ pokračovala smutně,

„ano, kdybychom byli bývali třeba na malém, ale na neprodluženém, snad by to bylo všecko jináč dopadlo.“ Potom znova začala horlivě:

„Já byla kolik roků v městě, pořád při jiném živobytí, ale když jsem se tu vdala, přišla jsem jako na nový svět. Bože, to byla má radost, pomáhat v poli, okopávat, trávu trhat, odebírat. A když jsem pro jinou práci musela zůstat doma, aspoň jsem ráda donesla oběd nebo svačinu; poseděli jsme na mezi a popovídali. Jenomže on můj nebožtík už tenkrát do práce nebyl, za ruchadlem chodil jen málokdy, a to ještě jen v prvních dobách. Ó, často si vzpomínám, jak se mi líbívalo, když jsme spolu jezdili do pole — pěkně zrovna z našeho dvora, takže se člověk nemusel strojit, ledaže tu jupku na sebe hodil. Sluníčko kolikrát pražilo, až to v klasech praskalo, jeden byl jako v ohni, ale to bylo přece jenom něco dočista jiného, nežli sedět pořád nad šitím, jak jsem dřív tolik roků sedávala.“

Z té Haňaččiny řeči teplo zrovna dýchalo; Voral usmívaje se, vykračoval jako omladlý. „I toť bych měl říci, aby paní Haňáková

přišla teda v létě pomoci!“

Mávla rukou, v níž si nesla knížky: „To už, pane, není to; když

potom můj stonal, byl konec. Ale kdo ví, jestli přec někdy o žních nepřiběhnu!“ a zasmála se.

To již vcházeli do bysterské návsi.

Stavení, obklopená stromy ještě holými, slunila se v plné polední záři. Lidé, kteří šli z hrubé, rozprchli se již k domovům; někde u zahrádky stál tatík jen bez kabátu a díval se na silnici, nebo ruce maje vzadu složeny, procházel se po záspi. Jemné bělavé čoudy vystupovaly z komínů a leckde od stavení vála teplá vůně dopékajících se buchet. Hospodský Brabínek stál na prahu, a spatřiv Haňačku, zamnul rukama a volal: „I pěkně vítám, pěkně vítám!“ a popoběhl naproti. „Paní Haňáková jako mladice, jako svobodnice! Jestlipak, až

bude muzika, přeci taky přijdete?"

„I kdopak má kdy na takové věci myslet — mě už dávno všecky muziky přešly,“ smála se, ani se nezastavivši.

- 138 -

„I však ono to půjde, ono to půjde, to by bylo pěkné, vdovička jako karafiát,“ a Brabínek řehtaje se, div se nerozsýpal. Haňačka si již ani nevšimla, ale přidala do kroku, takže Váša vedle ní poklusával.

„Pane, na tohle já taky nejsem,“ pravil Voral. „Ne že bych si rád nezatancoval, ale to bývalo, dokud jsem ještě s mojí za svobody chodíval.“

„Taky to neškodí, ale musí býti všecko, aby byla chuť do takové

radovánky.“

Byli ještě kus od starostova baráku, ale Haňačka zvolavši: „Tak spánembohem, dobré chutnání přeju!“ rychle zabočila ze silnice. Voral byl překvapen, že už utíká, sotva se vzpamatoval a opětoval: „Děkuju hezky, taky nápodobně přeju!“ a sehnut mlčky kráčel dál.

Zatrachtilá ženská! táhlo mu hlavou, jak ta všecko poví a jak jí

to dokonale sluší. Paní, selka, všecko dohromady — ale žádná pejcha a přetvářka. Prve mu bylo nevolno, že se k nim přidala, trapno, že nevěděl co a jak hovořiti a jednati, ale teď by s ní byl šel kdovíkam. Vtom za nimi jechal Rozumíš.

„Taky, taky s vdovičkou?“ mhouře oči, šklebil se, když se Voral ohlédl.

„Bodejť!“ s úsměvem kývl Voral.

„Vy ještě nemáte hlavu podle ošatky,“ pokračoval dohazovač, ale vida, že Voral nechápe, breptal: „No, víte, rozumíte, teď už polovice Bystráků, starých mladých bude mít hlavy podle ošatky ostříhané.“

„Proč?“ divil se Voral.

„Proč! Dřív se smáli, že Caromio stříhá ještě po staru, jen podle ošatky, a musel stříhat jiný, teď se všecko táhne do baráku k němu!“

a zachechtav se hřmotně, dodával mírněji: „Počkejte, počkejte, ode mne jste v Hořicích nemohl koupit!“

Voral začal kdesi cosi, ale Rozumíš odvětil krátce: „Nic neříkejte, vždyť se známe. Dobry chutnání!“ a podav ruku, uháněl dále. Voral s Vášou zabočili do branky.

„To je dost, že jdete,“ v síni je vítala hospodyně, „všecko ostatní

je dávno doma.“

- 139 -

„I to snad ne,“ usmál se, a ve světnici svléknuv kabát, šel do chléva. Když se vrátil, Váša už u kamen dojídal z hliňáku polévku a Manka u okna dokusovala placku, hruškovými povidly namazanou. Julka spala na peci. žena nalila do misky drobenku a přisedli.

„Tak se mu zas kluci pošklebovali,“ povídala mezi jídlem. „Pomalu se jich budem muset chodit ptát jak děti ustrojit.“

Voral jen přisvědčil.

Po chvilce začala zas: „Ale ty bys ty svoje kalhoty neměl snad Kulišovi dávat, aby ti to nezkazil, když už to stojí tolik peněz!“

Voral neodpovídal, přemýšlel, ale pak řekl: „Prosím tě, snad mně nedovede kalhoty ušít, já na tu parádu tak hledím!“

„Bodejť bys hleděl,“ zasmála se, ale ta slova jeho ji potěšila, myslila už, že se ho také chytá marnost; pověděla jí Manka, jak ráno bručel na límeček.

„Tak vám prý Haňačka vykládala, jak ráda chodila do pole,“

smála se, přinášejíc mísu s plackami.

„Toť vykládala,“ kývl s úsměvem.

„Ono se to povídá, ale kdyby měla opravdu den za dnem, sotvaže se začne otvírat —"

„I tak se mi opravdu zdálo, že do toho měla chuť.“

„Prosím tě, hochu, takové ony toho napovídají! Takhle na chvíli by dělaly, točily se, až by jim sukně šustily, to ony ty holky správcovy v Libočanech taky chvilku nahrabovaly, aby zčervenaly a aby se o tom povídalo, ale šátky měly vždycky až na nos, aby je sluníčko neopálilo. Ale kdyby měly chodit bosy po strništích, ruce mít rozedrané

nebo jako kámen, hroudy tlouct, pohonět —"

„Vždyť se nemusí každý tak honit z roboty do roboty a odedřít každou práci!“

Voralka se zasmála. „Myslíš, že má dělat jako některé ty zdejší, viď? Někdo to udělat musí, či se má za to radši platit? Povídám, že to všecko jsou jen plané řeči nad lidi — škoda, že to znáš!“

Voral neodpověděl a ženě se zdálo, že souhlasí.

Jedl mlčky, ale nenadále sebou škubl, jako by chtěl vyskočit, a spustil ostře: „Ale jíme my jako cikáni, každý jindy! Jedna už na peci spí, druhá se taky najedla sama a třetí musel jíst zvlášť na lavici. Táta s mámou tuhle jedí sami!“

- 140 -

Voralka nechápala, co ho tak z ničeho nic napadlo; jindy jedl třeba sám a neřekl slova.

„I mělo to už hlad, nevídáno —" odvětila.

„Ale nemá to být,“ huboval, „děti si mají zvykat pořádku, ne jíst, kdy jim napadne. Tuhle mají sedět za stolem a pořádně

obědvat.“

„že bys nehuboval, vždyť nestrojím na kolikero! Julka se najedla už v jedenáct hodin a zalezla na pec, ani jsem si nevšimla; Manka zas, že polévku nebude, a jen placek se držela a Váša, sotvaže to se sebe shodil, už spustil, že má náramný hlad. Proč ho taháš s takovou povídalkou, mohli jste být dávno doma!“

Voralovi zamlaštělo v ústech, ale mlčel.

„A jakpak, až budeme bývat na poli?“ usmála se.

„Právě proto, dokud jsme doma, mají si zvykat. Jen si všimni a zeptej se, jestli tady v pořádném stavení jí každý zvlášť!“ vykládal.

„Nevídáno, Bystráci, půjdeme se po staveních učit, k pánům —"

„Inu, hádat se nebudu!“ řekl hořce.

Jedli mlčky. Poslední slova jeho ženu přece zamrzela, cítila, že muž měl pravdu a že jej zbytečně rozhněvala.

Když potom vstal a nacpával si, obrátila se k dětem: „Ať mi odpoledne nelítáte; Manko s Julou, půjdem potom k Haňačce, aby vám vzala míru!“

„Půjdete? A to bych já mohl ke Kulišovi, ve všední den beztoho není kdy,“ jako by se nebylo nic stalo, pravil Voral.

ženu potěšilo, že ho zas mrzutost tak brzy přešla,

a pravila vlídně: „Jen aby ti to ušil k čemu, musíš si poručit!“

Přikývl a vyšel ven na záhrobeň, potom dál až za stodolu. Díval se na dlouhý lán, do něhož se zítra chtěl pořádně dát, a těšil se, jak to půjde. Pokuřuje, zvolna šel vozovkou podél pole. Vysoké modré nebe se klenulo nad selskými poli, jež se vyhřívala ve vlažnu jarního slunce a ležela ticha, již nedočkavě čekajíce, až se do nich zaboří rádla, až se v nich zas počnou hrabati tvrdé ruce a zahlaholí nad nimi jarý hovor a smích...

Když se Voral vracel, pohleděv k starostovu baráku, maně si vzpomněl na Haňaččinu rozprávku, i co žena potom doma povídala, a pomyslil si: žeť by sotva pohoněla jako Bára a hnůj by taky sotva

- 141 -

rozkejdala — a jak mu tak v duchu připadla v jediné staré modračce plandavé, s nohama až po kolena zamazanýma, polohlasně se zasmál. Za chvíli potom šel se ženou a s oběma děvčaty do baráku; Váša zůstal doma na záspi hlídat. Voralka šla v baráku napravo, muž nalevo zaklepal. Caromio, právě na holé lavici natažen, nejkrásněji chrupal, ale slyše, že někdo vchází, hned byl vzhůru a vítal: „Á, pěkně se vítáme, tak na ty kalhotky — povídala moje —"

Voral mu podal látku.

„Mmm, pěkná, pěkná,“ velebil Kulis, „to každý nemůže mít!“ a vykuluje oči, vztyčil ukazovák.

„Tak jsem dobře koupil?" tou řečí potěšen, usmíval se Voral.

„Po čem loket?"

„Po dvou jednuškách!“

„Aá, to je laciná, to je tuze laciná, a přec látka, že ji každý nemůže mít!“ a mlasknuv, zaluskl prsty. Ustřihnuv si proužky papíru, sešil je na míru, Vorala ostře očima přeměřil a ptal se: „Tak jak si to budete přát?"

„No, pěkné nedělní kalhoty, pohodlné, slušné,“ přihlazuje si vlasy, rozpaky přešlapoval Voral. Kuliš kýval, že rozumí. „Tak je to, tak, pohodlné a slušné, teď to ti panáci nosí, že noha sotva do nohavic vleze, ohnout se v tom nemůže, ale jen když je to podle módy!“ a již měřil.

„Já na marnou parádu nedržím,“ pokračoval Voral, „ale aby to přec bylo aspoň trošku po nynějším, ne zrovna po staru —"

„O to žádnou starost — kdežpak po staru, Vašíček už dělal v novém mundúru parádu!“

„Ale přišel mi, že se mu kluci smáli, že má kabát u krku jako chomout.“

Caromio zrudl a nemohl vypraviti slova, ač se mu ústa pohybovala. „Tady to máte,“ vyhrkl, „to jsou ti panáci, tou módou všecko pokazili, poplašili. Jako chomout — takový kabátek! Až ho bude Váša dotrhávat, potom si povíme!“

Voral neodpověděl, až když si Kuliš všecko důkladně naměřil, řekl: „A tak zas půjdu.“

- 142 -

Kuliš ho vyprovázel.

Na síni se Voral zastavil a pravil:

„Moje je vedle u paní Haňákové, na záspi na ni počkám!“

„I to jen dál, jen dál!“ pobízel krejčí.

Voral váhal, ale vtom se otevřely dveře, a Haňačka smějíc se v nich, volala: „Jsou tady, jsou, jen pojďte dál, pane Vorale!“

Voral smeknuv, přihlazoval si vlasy, a svižně vstoupiv do světnice, živě pozdravoval. Rozhlédnuv se, překvapen stanul u dveří. Haňaččina světnička byla jasná, čistá a pěkná jako pokoj; nikdo by ji nebyl v takovem baráku hledal. Vystlané dvě postele byly pod háčkovanými pokrývkami, stůl pod sněhovým ubrusem; i skleník tu stál, pěkné tvrdé židle, hezké obrazy, okna byla plná zeleně a záclonky je obepínaly.

Haňačka podávajíc židli, pobízela, aby se posadil.

„Děkuju hezky, děkuju — no, abych neodnesl spaní,“ a roztáhnuv šosy, usedl. Haňačka ještě měřila Julku; když byla hotova, objala ji, políbila a pravila:

„Tak, děvenko, to ti to bude v nových šatech slušet!“

Voralka seděvši na lavičce u kamen zamračena, teď vstala a pobídla: „Tak zas půjdem!“ „I poseďte, paní Voralová —" Ale Voralka šla ke dveřím.

Když je Haňačka vyprovázela až na náves, Voralka jdouc vedle ní, povídala pořád tak zamyšlena: „Ještě jsem chtěla prosit o nějakou radu, ale když táta vlezl za mnou, musím přijít jindy!“

Haňačka na ni tázavě pohlédla.

„I kvůli košilím jsem chtěla —"

„Jen přijďte, paní Voralová, když tu nejsou učednice, sedím pořád sama doma.“

Haňačka na rozchodu ještě děti pohladila, a děkujíc za návštěvu, zvala: „A zas přijďte!“

Manželé Voralovi šli mlčky vedle sebe, on pořád s úsměvem na rtech. Až doma na záspi promluvil: „Je tam pěkná sednička, viď?" Voralka chvilku mlčela, potom pohodila hlavou a řekla: „Bodejť

by se byla tobě nelíbila! Prosím tě, taková paní, je sama, může si to strojit! Kdyby jí dal tři děti k tomu!“

- 143 -

Voral neodpověděl, ale vešed do světnice, zastavil se hned u dveří a rozhlížel se.

„Inu, u nás to takové není!“ pozorujíc ho, řekla s trpkým úsměvem.

„To vidím taky,“ odvětil zdánlivě klidně, ale Voralka jehličku ucítila.

„Já nejsem taková paní, abych mohla utírat a prostírat — a mluvit taky tak neumím!“

Svléknuv kabát, vzal dýmku a šel si sednout na zásep.

IX

Tmavou jarní noc tichou a vlažnou prolínalo ranní šero. Nejprve tam na východě počalo řidnouti a v temnu zvolna blednoucím se začernalo pozadí starého lesa, potom i dále vnikaly šeré zášlehy, jimiž

pronikaly tmavé postavy velikých stromů; i vesnice se jako černé

ostrovy zatemněly v mlhavu.

Potom se tam na luzích v podlesí počaly zdvíhati šedé, při blednoucím východu modrající postavy z mlžin; výš a výše se zdvíhaly a jedna za druhou se ploužila. Jak se východ víc a víc jasnil, mlhová

roucha bělela i fialověla.

I nebe ve výši a dále k západu bledlo, beránkové čupřiny se na něm zabělely, stříbrně zaleskly a na jejich pokraji počalo svítati růžové lemování. Tu již se mlžné postavy počaly opět skláněti k zemi. Ranní jásot kohoutí se rozléhal tichem čistého jarního jitra. Východ zasvítil bílým žhavem, jež počalo jiskřiti. Jehličnatý les stál před ním v plné nádheře, dole tmavomodrý, ve výši samá rozlitá

zlatá zeleň, mezi níž pronikaly žhavé pruhy.

Rovina polí, mezemi rozsekaná na šedé, hnědé i černé plochy, tichá, dumná ležela pod klenbou nebes. Skřivani z nich vylétli a krajem zazvučely třepetavé jejich zpěvy. V té chvíli Voral již poloustrojen stál na záspi a přes náves hleděl k východu. Jasně se tam díval, protože se den rozvíral čistě, svěže, bez královského roucha zkrvavělého, ale také nezakuklen do mračného pláště; vstával dnešní den v čisté prosté říze a usmíval se mírně a tklivě.

- 144 -

Zakrátko potom zapištěl rumpál, na němž Voral spouštěl okov do studny, aby napojil koně. Voralka také byla vzhůru a chystala dobytku.

Sotvaže slunce vystouplo nad les, z Voralova dvora vyjížděl do polí bílý kůň, zapřažený do ruchadla, položeného na rozpory, a Voral oprati drže v ruce, kráčel vedle něho. Radlice byla čerstvě naložená a zostřená, ještě na ní tkvěl tmavomodrý nádech, s nímž ji před několika dny přinesl z kovárny. V širu bylo dosud placho, nikde ani človíčka; jen někde v dáli po silnici hrčel vůz. A skřivani zpívali; hned tu, hned onde vytryskl některý z hrud, ztrácel se ve výši a jen tóny jeho se rozstřikovaly čistým vzduchem.

Voral dojev k poli, na němž byla rozházena mrva, sundal ruchadlo, a připraviv je k první brázdě, řekl: „Tak spánembohem!“ a opřev se o kleče, pobídl koně. Ukrajovaná půda se počala pokládati na strniště a za ruchadlem se zalesklo dno čerstvé brázdy. Kůň odfrkuje si, bystře vykračoval, takže Voral za ruchadlem chvílemi div neklusal. Brázd přibývalo, dva záhony se víc a více šířily. Vzduchem zafrčelo hejno špačků a spustilo se na blízkém jetelovém strništi. Vesele čiřikajíce, vykračovali si polem a bělavé zobáky jejich klofaly v půdu. Když Voralka asi po hodině nesla do pole snídani, na lánu loňského strniště se již temněl tmavý, čerstvě zoraný pás, v němž jiskřila sklíčka a střípky a po němž vykračovali si špačkové, radujíce se z hojného živobytí.

„Tak jak to jde, jak?" s úsměvem volala na muže.

„Chvála bohu, dobře, jak vidíš, jen se to krájí; kdyby tak šlo všecko, byla by radost ruchat.“ Usednuv na ruchadlo, do notného hliňáku kávy si nadrobil chleba a jedl. Voralka stojíc před ním, rozhlížela se po poli. Již asi na dvou chodily také před ruchadlem strakaté krávy a hlasy oráčů, o kleče opřených, rozléhaly se slunným ránem. Střechy bysterských stavení byly polity sluncem a vrcholky stromů svítily v jeho záři.

Když Voral posnídal, zahřát hodil kabát na mez a již opět chvátal čerstvou brázdou. žena chvilku se za ním dívala, potom se rozveselena vracela domů.

- 145 -

Slunce vystupovalo výš a výš a krůpěje na květech devětsilu a orseje se ztrácely. Země, jež dlouho mrtvě snila, nyní povrchem, čerstvě zoraným, počala zhloubi vydychovati. Voral ruchal až do poledne; až když na svatojanské kapli bysterské zahlaholil zvonek, sklopil zas ruchadlo a jel domů. Byla chvíle odpočinku, ne tak kvůli oráči jako pro koně.

Odpoledne se začalo nanovo. Voral měl z té práce radost a liboval si, jak se v dobré půdě s koněm pěkně dělá, to že je jiné, nežli bývalo na Polánce s kravkami. Když po notném honu zas ustal, došel si k mezi, kde pod kabátem ležel uzlík s notným krajícem chleba s tvarohem; opět usednuv na ruchadlo, svačil. Ukrajuje notná sousta, pozoroval jiné oráče i jejich dílo vykonané. A napadlo mu, že kdyby tu teď místo něho seděl nebožtík Haňák, byla by mu žena sama přinesla svačinu. Stála by tuhle naproti němu a povídali by si. žeť by smutku na pole nepřinesla, musíť každý říci, že je ženská pěkná, jadrná a moudrá; kdyby on nebožtík býval jiný člověk, byli by se přece museli na živnosti udržet, třebaže ji měli prodluženou. Přitom začal počítat, co mohli ročně vydělat, jak uplácet, a dostal se tak opět na své plány, na své naděje hospodářské.

K večeru přiběhl na pole Váša a žadonil, aby směl pohonět. Voral mu opratí nedal, jen bič mu půjčil, a hošek vykračuje vedle koně, pošvihoval ve vzduchu, zapráskal a pořád šimlu pobízel, hladil, popleskával. Otci dával otázku za otázkou, ale tatík odpovídal rád. Jeli domů již za soumraku; Váša měl teď i oprati a vykračoval si vedle šimly. Voral maje ruce vzadu zkříženy, šel vzadu sám. Myslil už na zítřek, co asi za ten druhý den dokáže. Docházeje k stodole, pohleděl na starostův barák a napadlo mu, že se Lojzíčkovi jezdilo vesele domů, když žena tak radostně čekávala; to ono potom bývalo řečí při večeři. A představoval si, jaká bude teď jeho vlastní večeře, nedomyslil však, odplivl si a broukl: „To všichni čerti vědí, co se mi pořád —" Když si po večeři a po práci v chlévě šel sednout před zahrádku na starý, ležící prapisek, obrůstající travou, sotvaže si nacpal, přihnal se Caromio, všecek v oblacích.

„Hovíte si, hovíte?“ volal zdaleka. „Koukal jsem odpoledne, jak jste se na poli honil, pěkně se, myslím, dělalo!“

- 146 -

Voral chválil, že se země krájela jako chléb. „Teď zrovna od nás odešel starosta,“ usedaje vedle Vorala, brnčel Kuliš. „Ale -"

„I tak navečer přicházívá: jednou jako by šel odněkud z pole, jindy zas, jsem-li na záspi, přijde a začne o vojně, ale to je —" a Kuliš odplivl. Voral, jako by byl nerozuměl, obrátil se k němu.

Kuliš přimhouřil oči a tlumeně, ale štiplavě vypravoval: „To on pořád kouká, nevyjde-li naše mladá.

žeť ona se kvůli němu ani neukáže, ale někdy přec nevědomky vyjde; to potom začne tím svým hláskem sladce, oulisně a natahuje to, jako by se chtěl rozezpívat. A jen kde může štípnout nebo aspoň

pohladit.“ Voral rychle bafal.

„Ale kdežpak naše mladá, to si přijde na pravou! ženská, která

ještě pláče po tom, kterého loni pochovala, si snad všimne strejce starého, ženatého, i kdyby byl sebevětší pán.“

„I čerta, věřte ženským,“ broukl Voral.

„Inu, inu, toť známe, ale naše si nic takového nepotřebuje začínat; až bude chtít, přijdou jiní lidé a ve všem pořádku. Vždyť jí

tamhle tetka hradecká už prý kolikrát ve psaní nadhodila, že by tam byl hodný člověk — ale kdežpak naše mladá!“

„A co Vejběrka, nehubuje?“

„To by jí bylo platno, a je beztoho už celá scvrklá a kňouravá.“

Voral se dal do hlasitého smíchu: „Vy jste taky podšívka, mistře!“

„Potom — pan Vejběra — vždyť on je starosta, ten přec musí

lidem poradit, starat se o ně, ne?" a Kuliš stranou zamžoural na Vorala. „Ale, caro mio, v tom Francouzsku to dopadlo, tam to dopadlo!“

zabočil.

Voral se sice o tyto věci málo staral, ale býval přece rád, když

doslechl, co se v světě děje. Teď mu však Kulišova odbočka nebyla právě vhod, ale ten již spustil výklad: „že Prajzi vyhráli, víte, zrada, samá zrada; tuhle už na konci února vmašírovali do Paříže. Jen si tak myslím, jak těm chuďasům Francouzům bylo. Kriste Ježíši, já vím, jak mně bylo, když sem v šestašedesátém přitáhli a když se jich tuhle po zahradách modralo. Ne že by snad ti sprostí byli bývali zlí lidé, já

že ještě z vojny německy umím, dost pěkně jsem s nimi povídával a

- 147 -

také jsem si všiml, že se tuze rádi modlili; rozlezli se po stavení a na knížkách tiše říkali.“

„Taky jsme je měli, taky,“ kýval Voral. „Přihnalo se jich na zahradu hrůza; já byl sám doma, ženu s Vášou a s Mankou jsem poslal na Lhotku k pantátovi, protože jsem nevěděl, co se bude dít. Inu, z počátku křičeli, křičeli, ale že jsem se s nimi přece také smluvil, protože jsem za mlada s tatínkem jezdíval na hora do bělidla, potom jsem byl u těch pánů i na vojně nějaký čásek, a když jsem jim stavení

zotvíral a dal všecko mléko, které ve sklepě bylo, mlčeli. Zrovna na dvoře si rozdělali ohně a topili tam; já se jen křižoval, aby mi chalupu nezapálili.“

„Taky tuhle na tom dvoře jich bylo kolem ohňů jako much!“

skočil mu do řeči Kuliš. „Ale copak to — ale když tam ve Francouzsku vešli do Paříže, to ono těm Francouzům srdce pukalo! V ulicích, kudy jeli, byla všechna okna zavřena, nikde ani človíčka se neukázalo. Prajzský král nejel, tomu se pejcha přeci rozešla, jenom syna poslal — a Bismarck, ten Bismarck!“ a Kuliš zahrozil pěstí. „Já jen se divím, že tam někde z okna —" a Caromio vypouliv oči, namířil ruku.

„I prosím vás, bylo by jim třeba ještě hůř!“

„Co už je horšího mohlo potkat, krásný kus země jim vzali, platit budou, že to svět neslýchal — a ten to všecko spískal!“

„A to vypravuje starosta paní Haňákové?“

Kuliš z kázání vyrušen, mrzutě zabafal. „No, mně to vypravuje, ale je rád, když ona taky poslouchá. Jenomže já to všecko už vím, a on si myslí, že přišel s něčím novým. Jako teď, že máme toho ministra Hohenwarta, starosta pořád prorokuje, jak se všecko změní. Já zas říkám: I kdopak ví!“

„To máte pravdu, nedá nám žádný nic, leda trochu daní!“

„Tenhle by snad, snad, jenom jestli mu do toho něco nevleze. Vždyť si na mou milou český národ taky něco zaslouží — či je nad českého vojáka? Když jsme tak v Itálii stávali v řadách a některý ten velký přehlížel, jak přijel k našemu regimentu, vždycky kýval a říkal:

,Á Češi, naši Češi!'“

„Vždyť jsem to věděla, že zas káže,“ zprava přiletěl ostrý hlas Caromejčin.

- 148 -

Kulis odplivl a broukl: „Můžu-li pak já paty vytáhnout?"

„Ještě málo se za den nalítáš a narozkládáš?" bublala, ale rozuměli, že je to naprázdno... Za časného jitra Voral opět vyjel do pole a jako prvého dne opět se až do soumraku lopotil na své půdě. A tak den za dnem. Denní

práce usilovná, bez oddechu, všecka jej zaujala, bylo mu, jako by prudce, úprkem ubíhal k vzdálenému cíli, k němuž chtěl doraziti co nejdřív, nevida, neslyše, co se kolem něho děje, a necítě potu ni únavy. Cílem tím byla ukončená všecka jarní práce polní. Voral i ve snu vídal ten dlouhý pás svých polí, všechen již vzdělaný, kusy zelenající

se osením, jiné rozlinkované řádky mladé řepy a brambor... Po několika dnech chodila s ním do pole žena; pohoněla, sama vláčela, a když půdu připravili, také sila. Pytel s obilím majíc po boku, chodila polem a rozhazovala boží zrní jako muž. Lidé z jiných polí se na ni dívali jako na něco nevídaného, v Bystrém už hodně

dávno neviděli ženskou síti, to se leda ještě vídalo v zastrčených vískách dále v horách. V Bystrém ženské při setí mnoho práce nedělaly, ledaže některá služebná tloukla hroudy nebo kraje zaseté role uhrabovala. To Voralka také všecko dělala a vedle toho ještě pomáhala jako čeledín. Sluncem ožehlá, zpocená, až se jí košile na zádech lepila k tělu, ale při-tom jako sukovatá, dělala od rána do noci. Dychtivost, všecku tu práci co nejdříve zmoci, hleděla z očí i jí. Děti přišedše ze školy, přicházely za nimi, Váša s Mankou chvílemi pomohli pohonět, sbírat pejřavku i kamení a tlouci hroudy nebo se batolili s Julkou, proháněli se po mezích, dováděli na vozové cestě a výskali na palouku. Stavení

Voralovo bylo v tom čase liduprázdné, stále zamčené, jenom Caromejka, byla-li doma, časem přicházela dohlédnout, poseděla na lavičce na záspi, obešla stavení i stodolu. A Bysterští si povídali, jací

jsou Voralovi dříči, jak se oba i s dětmi v té své zemi hrabou. A dlouhý pás role se měnil den za dnem, pěkně se měnil, takže se Voral rád na něj zadíval.

Asi dvakrát jeda z pole, viděl, že Haňačka chodí po zahradě, a pomyslil si, že se jí as při práci zastesklo a že si vyšla, aby viděla do polí, kam za svým nebožtíkem chodívala. Povídala ondy v podvečer Caromejka, že ta ženská teď pořád sedí nad šitím, v noci že pracuje a

- 149 -

ani v neděli si tuze pokoje nedá; s jarem se jí nahrnulo práce, příští

měsíc bude bysterská pouť, každá holčina, ba i mámy chtějí býti nové a Haňačka že chce všude vyhovět. Také večer, když s Kulišem sedal na prapisku, nejednou mu napadlo, že by Haňačka mohla přijít popovídat, ale když nepřišla, pomyslil si, že má jiné starosti nežli s dvěma strejci hovořit. Přišla k Voralovým o třetí dubnové neděli po ranní; přinesla Mance i Julce šaty a hned je také sama chtěla do kostela ustrojit. Voral nebyl ve světnici, loudal se zas podél svého pole; vyšel, aby přehlédl vykonanou práci, ale také aby si sám na sobě v klidu prohlédl, jak mu Kuliš ušil nové kalhoty a vestu, je-li to přece k světu. Doma se tuze prohlížet nesměl, aby se Bára nevysmívala. Vrátiv se, jak byl bez kabátu, s čepicí v týle, dýmku maje v ústech, překvapen spatřil Haňačku, sedící na lavici u okna a česající

Manku. Trochu zčervenal, ale potom honem strhl čepici a zvolal: „I to jsou k nám hosti, pěkně vítám!“

„Děkuju pěkně,“ zasmála se, „pan Voral se mne až lekl!“

„I to ne, ale kdopak by se nadál, taková návštěva!“

Voralka sedíc na lavici u kamen, po návratu z kostela již odstrojená, mísu opět měla v klíně a vařečkou míchala těsto — dnes na peciválky.

Přistoupiv k posteli, na níž byly rozloženy nové šaty, zadíval se na ně a zálibně si pokyvoval.

„Na mou pravdu,“ povídal, „teď budou naše holky paničky; Julko, to se budeš kroutit!“ a usmívaje se, usedl v čele světnice právě

pod nové obrazy v zlacených rámcích. Spatřiv, že také Haňačka se na ně zadívala, pravil: „To jsme v Hořicích koupili; pane, u nás to nevypadá, jako to bývalo u vás!“

„Jako v hospodářství,“ odvětila klidně, oči majíc zas upřeny na dívčinu hlavu, „kdo celý den dělá, nemůže se starat o světnici.“

Voralka s úsměvem na ni pohlédla a pravila: „I to on náš táta najednou v Bystrém pořád myslí na takové hlouposti; někde něco pochytí a už by to chtěl taky, na Polánce mu ani nenapadlo, tam věděl, že sedlák je sedlák.“

„Mno, jaképak hlouposti, pořádek je pořádek,“ odpovídal naoko lhostejně.

- 150 -

„Kdyby tuhle hospodyně nedělala s vámi, mohla by místo toho tucet světnic vystrojit, viďte, paní Voralová,“ Haňačka stále vesele pokračovala.

„Tu to slyšíš,“ zasmála se Voralka a upřela na něj tmavé oči.

„U nás zas nebylo, co je tady a co je lepší než všecko to hamparátí!“ a ukázala na děti. Voral na ni rychle pohleděl a všecek obličej se mu rozzářil.

„Inu, to je pravda, vždyť jsme taky rádi, je jich tu pořád plno,“

vesele přisvědčoval.

„A to je dobře; u mne, když učednice odejdou, je jako v kostele, ne-li jako v hrobě!“

Dočesavši Manku, vzala za ruku Julku, jež stojíc vedle ní, nemohla se už dočkati, a laskala: „Tak pojď, pojď, maličká!“

„Mmm, Manko, to je hlava,“ zavelebil Voral, „kdypak ty to sama tak dovedeš?" Potom bylo ve světnici ticho.

Voral kouře, díval se, jak Haňačka s dítětem dělá; pozoroval, jak jí ty prsty jenjen hrály, jak se na děvče usmívala — na hlavu se jí

zadíval...

Všecko ostatní mu uteklo z mysli, jen ji viděl, jak se hezká k dítěti skláněla a jak jí to slušelo. I kouřiti zapomněl.

„Pro pána boha, člověče, vždyť oči na ní necháš!“

Voral sebou škubl, rychle přesedl a mračivě se zadíval na smějící se ženu.

„Na kom — na mně?" rozesmála se Haňačka.

„I bodejť!“ vstávajíc, hořce se smála hospodyně.

„Pane, to by měl na kom nechávat oči!“ klidně odpověděla Haňačka a hleděla si zase vlásků.

„To ona naše máma hovoří do větru,“ zčervenalý rozpačitě bručel. Seděl, kouřil hledě do prázdna, potom hlavu skoro líně poobrátil k oknu a díval se na náves.

Přetvařoval se, strojil lhostejnost, aby zakryl, že poznámka ženina trefila. Po chvilce začal nový hovor: „Je, pane, čas sázet bandory, tak jsem se chtěl přeptat, koho bysme nejlíp měli jednat,“ a tázavě pohleděl na Haňačku.

- 151 -

Ta očí nepozvednuvši, vzpomínala: „Naši by vám dozajista pomohli, ne-li oba, aspoň ona, potom byste mohli vzít Zelendu s ní, snad tetku Borovcovou, Šikýřku, nebudou-li zrovna jinde.“

„A ke stravě?" ozvala se žena.

„Brambory sázet je tady nejlépe ke stravě, v poledne by vám běhali domů a kde by tam honem něco sehnali?" radila Haňačka.

„Musíš, Bára, jednat, zejtra, pozejtří aby se vykrajovalo a ve středu začneme.“

„I mnoho toho nenabereme,“ začala zas Voralka, „ono to velké

jednání nedělává kale dobrotu, čím více jich je, tím méně udělají. Když povařím, přiběhnu taky a děti po škole můžou —"

„Tak jen zjednej, zjednej,“ kýval, jako by říkal: Vždyť já vím, že to dobře zařídíš! a povstav, zvolna vycházel ze světnice. Na záspi si vydechl, jako by byl z dusivého těsna vyšel na čerstvo. Všecko, co prve dělal a mluvil, bylo jen proto, aby se ženě ani dost málo nezdálo, že si prvější nenadálé poznámky její tuze povšiml, aby si nemyslila, že ho překvapila a že řekla pravdu. Byl si vědom, že na Haňačku leckdy myslíval, že se mu u ní ledaco líbilo, že byl rád, když pohovořila; i toho si byl vědom, že se na ni dnes —

ač ani nevěděl, jak to přišlo — díval upřeně a dlouho. Ale již si také povídal: Co je na tom zlého? Toť by bylo, aby si člověk nesměl všimnout, jak je jiná ženská pořádná, šikovná, chytrá!

Podívejme se, tohle Bára hned viděla a nedala si ujít! Něčeho jiného by si měla povšimnout: jak je ta Haňačka vždycky pořádně ustrojena, že nekabousí, jaký má doma pořádek, jak o všem dovede promluvit. To jsou věci, které se mu při ní líbí a pro které je rád, že Bára někdy s Haňačkou jedná. Pro nic jiného, pro nic, a tuze rád by byl, aby si Bára všimla, aby u nich doma bylo tak mnohé jinak. Kolikrát už před ženou to ono své přání nadhodil, ale jaktěživa nedbala a ještě se spíš

obroukla. A dnes najednou, aby na Haňačce očí nenechal. Nevídáno!

Či snad si Bára pomyslila, že by on, Voral, táta starý, se chytal divných myšlenek?

Chodě po záspi a zvolna kouře, sám se tomu vzduchu usmíval. Anebo to Bára řekla jen tak pro zasmání a on sám si to vyložil hůř, protože si opravdu všímal trošku víc, než měl?

- 152 -

Nebo se mu chtěla vysmát, že si on, hranatý sedlák, myslí, že by si ho Haňačka všimla? Chtěla snad, aby se mu ta ženská dala do očí

do smíchu? To ať si Bára nemyslí; jestli ona dělá všelijak, on se zahodit nedá!

Konečně si však řekl: Hlouposti, jaké s tím dlouhé myšlení, člověk má jiné starosti. Však ona Bára poznala, že si jejích slov kale nevšiml, že mu jsou docela lhostejná.

V té chvíli jej lákalo, aby se zas do světnice vrátil a hovořil o něčem v hospodářství neb o vesnici, ale nešel, v duchu si předhodil, že chce vlastně proto domů, aby tam Haňačku ještě zastal. Šel za stavení na zahradu, a ačkoliv jej každou chvilku nutkalo k návratu, nešel, nešel. Aby Bára viděla!

Konečně si však přece řekl: Co už budu otálet, je čas do kostela!

a do světnice skoro spěchal.

Děti, ustrojené v růžových šatech, s novými šátečky na hlavách, každá knížky a bílý šáteček v ruce, již čekaly. S radostí se na ně zadíval a hned také na ženu, co ona tomu říká. Jen pochvalně kývala.

„Jestlipak jste paní Haňákové poděkovaly, že to tak pěkně ušila, a mamince, že dobře koupila?" ptal se důrazně.

Vtom Manka přistoupila k němu a řekla: „Pánbůh rač nadělit, tatínku!“ a políbila mu ruku. Julka se také přibatolila a děkovala. Voralovi se to tuze líbilo a dobře tušil, odkud to přišlo, protože se tak u nich ještě nikdy nestalo. Vzav z almary nedělní kabát a klobouk, rychle se oblékl a řekl dětem: „Tak půjdeme, Váša už chodí na návsi.“ A obrátiv se k Haňačce, pravil: „Tak vám taky, paní Haňáková, pěkně děkuju!“ a hned se otočil k ženě, objal ji kolem boků a usmál se: „Tak vidíš, maminko, že jsme to na jarmarce dobře koupili.“ A již vyšli. Voralka s Haňačkou se za nimi dívaly oknem; teprve když zašli, i Haňačka dávala sbohem.

„Tak prosím vás, paní Haňáková, pamatujte na ty košile,“ vyprovázejíc ji, žádala Voralka.

„Budte bez starosti!“

„A kdybyste byla tak dobrá a ukázala mi potom, jak tou cihličkou všecko udělat.“

- 153 -

„S radostí, jak jsem povídala.“

Když Haňačka odešla, Voralka vracejíc se k plotně, vzdychla:

„To je peněz, to je peněz!“ —

V následujícím týdnu při měkkém, jemném deštíku Voral vyorával brázdy, do nichž zjednaní dělníci sázeli bramborové kousky. Po kolenou se šoupali a rukama, vlhkou hlínou obalenýma, brázdy zahrabávali. Všichni tu byli, jak je Haňačka poradila: Caromio i s ní, Zelenda se ženou, Vacková i Šikýřka. Vlhko jim lezlo do těla, ale smích i hovor jejich bystře se rozletovaly poli. Celou ves, dům za domem probírali a přetřásali. A najednou povídala Šikýřka:

„Ale, Caromejko, vždyť vy jste v neděli byla v Libočanech v divadle, povídejte, povídejte!“

„Byla, byla,“ usmála se Caromejka. „Lídynka, že taky hrála, potřebovala trochu šatů a odnesla jsem je tam v nůši.“

„Pěkně hrála, pěkně?"

„No, pěkně, tak trochu sladkohořce a zas chvílemi do pláče; musím říct, že to hezky provedla, každé libočanské se vyrovnala. Toť

ona si dala záležet, když tam seděl ženich!“

Všecky tetky povznesly hlavy a dívaly se na ni.

„Povídali, povídali, že je prej velkej boháč,“ zvolna kývala Zelendová. Caromejka vážně přisvědčovala: „Je prý, je, je —" a hned pokračovala živěji: „Ale žádný jen tak, ale pán, mladý, hezký, samý

prsten, krásně ustrojený —"

„Je prej nějakým tím inžinýrem —-"

„Je, ale co k tomu! V Praze mají několik domů, sama starostka mi to povídala.“

„Taky jsem to slyšela,“ zasmála se Vacková, „ale povídala Rudová, kdo prej ty domy viděl, jestli to nejsou jenom takové z papíru na betlémě!“

Všichni se rozchechtali, jenom Caromejka vážného pohledu nezměnila a pokračovala:

„Inu, tomu rozumíte všichni, proč Rudová tak mluví! Mně zas starostka povídala, že je to jistá věc, ale že Lídy do ničeho nutit nebudou. Jenomže myslím, není potřeba ji nutit, když se sama jen třese. Když byla na divadle, oči měla pořád jenom na tom pánovi; seděl se

- 154 -

starostou i s ní, a musím říct, že tuze krásně s nimi jednal. Ono se hned pozná, když je člověk z velkého města a z lepšího —"

„Toť že je to jináč, než když nějaký takový panák —" Caromejka však muže přerušila: „Má prý tam v Praze ještě matku a snad sestru, povídala starostka, že se mu nabízelo slečen náramných, ale že nechtěl. Ale lidičky, to jste měli vidět oči těch libočanských slečen,“ a Caromejka se zasmála, „ty ony ho Lídy nepřejou, třebaže si mají

pomyslit, že mu žádná z nich nemůže přinést tolik co ona.“

„A byl tu na noc?" rychle se ptal Zelenda.

„Byl, toť víte, že ho starostovi nepustili! V neděli tu prý bude zas.“

„Pánbůh jim požehnej, ale to bude o svatbě slávy!“

„A vaše mladá bude mít šití!“

„Pane, nevím,“ odpovídala Kuliška, „povídala tuhle starostka něco o Jičíně; že prej Haňačka kdesi cosi přec jen tak — Ale to neví, co naše mladá umí!“

„Bodejť by věděla, to máte Bystráky!“ rozkřikl se Caromio,

„kdežpak by dali svatební šít doma, to musí být z velkého města, ať

to stojí co chce a ať je to jaké chce. Jenomže naše mladá bude ráda, protože jí je nafoukanost protivná a natejrali by se jí dost a dost!“

„Inu, ještě nevíš,“ krotila ho žena. „Toť že nevím, možná, že jak panák přišel, tak odejde!“ —

Následujícího rána Šikýřka ani Vacková do pole nepřišly a také

slova nevzkázaly.

„Co se jim stalo, že nemůžou?" divil se Voral.

Zelenda se, pořád kdesi cosi, poškraboval za uchem, špulil svá

blýsknavá ústa, až konečně spustil: „Ale co to budu otáčet, řeknu rovně. Povídala Šikýřka, že takovou vodovou kaši z jáhel, jako hospodyně vaří, žrát nebude. Vacková taky ryla a chleba jí o svačině

nejel, že byl málo namazán, a kořalku že nedáváte, tu že už teď dávají všude. A nezlobte se, že jsem to řekl rovnou.“ Dopovídav, sklonil se zas k brázdě a horlivě sázel. Ostatní mlčíce, také velmi pospíchali. Voral neřekl tak ani tak, jen hlavou pohodil, ale uvnitř se zlobil. A za nějakou chvíli se rozběhl domů, aby Báře všecko pověděl.

- 155 -

Spustila zle, že táta na ty řeči dá, že jsou to beztoho mlsné baby, které by nejraději mnoho nedělaly, ale hodně oblizovaly.

„Bože nebeský, jací jsou to lidé,“ hubovala, „já jsem hospodyně

a můžu to jíst, oni jsou zjednaní a nemůžou. Vidíš, tu je máš, to jsou podruhyně, pak se řekne, že nemají co jíst, a tuhle pohrdají!“

„Nic to platno není,“ rozhodně odporoval, „lidem se musí dát, a potom budou dělat!“

„I bodejť bys ty nebyl při nich; jen dávej, dávej, a shledáš se!

Inu, inu, budu teda zavářet jen samým mlíkem a snad dokonce abych kupovala chleba pekařský, buchty jim pekla, pečeni, rozolku sháněla, ne?"

„Jaká pomoc,“ krčil rameny, „teď teprva rozumím, proč si včera odpoledne přede mnou pořád povídali, co tam a tam měli mlatci.“

„Jen si všímej Bystráků; předhánějí se, jen aby lidé o nich mluvili!“

Voral se již nepřel, ale vracel se do pole rozmrzen.

Bystráci! Pořád se jim jen vysmívá, ačkoli by si ledačeho měla pěkně všimnout. Proč sem mezi ně chodila, proč nestála na svém, aby tedy zůstali na Polánce? Tam arci na práci jednali zřídka, protože sami stačili všecko odedřít, ale zde to možno není a lidé se tu také se vším nespokojí jako ti sprosťáci tam na kopci. A nevídáno pro trochu mléka a másla v hospodářství, jako je Voralovo!

Na dělníky se tak nemrzel jako na ženu, protože pořád a ve všem dělala takovou chudačku. Teď budou pomlouvat, budou se po vsi pošklebovat, jakou Voralka dělá lidem kaši, jak málo chleba přeje a k tomu jakého, omastku taky že pořádně nedá. Pan starosta i pan Ruda mu nedávno zas nadhodili, že by ho při volbách v červnu měsíci taky rádi dostali do obce. Na jedné straně by byla vážnost a na druhé Bára všecko kazí.

Bystráci! Snad měli do smrti zůstati v tom životě na Polánce, aby se na ně přátelstvo pořád dívalo tak svrchu. Jak to Báru mrzívalo, a zatím to teď vede jako dřív! Vždyť nebylo třeba nějak se naparovat, dělat pány, vždyť jsou ve vsi taky slušní lidé a nevedou to tak vysoko jako u starostů; není třeba, aby dělala jako Broulky nebo Mokříška, ale vždyť i ta Caromejka dělá větší paní. A Haňačky by si měla všimnout — a nebýt umíněna, pořád zamračena a na nic lepšího

- 156 -

nedbat! Snad to přivede tak daleko, že k nim žádný nebude chtít do práce, až se rozkřikne, jaké je u nich špatné živobytí. V poledne Voralka přinesla dělníkům placky, jež byly přece k světu; ale jen je rozdělila a hned zas utíkala domů.

Voral vida, že chutnají, ptal se: „No tak, dnes by Vacková a Šikýřka nebručely ?" Když pak Caromio spustil svou velebu, Voral pokračoval:

„Vždyť snad pro jednou nemuselo být tak zle, vždycky se všecko nepovede!“ a o svačině sám tetku Zelendovou poslal pro kořalku. Když si Caromejka navečer přišla pro mléko, jež Voralka dávala dělníkům místo večeře, hospodyně se jí ptala: „Vacková a Šikýřka neumřely? Neotrávily se u nás včera?"

Ale Kuliška se nezarazila a hned vykládala: „I to, hospodyně, nemějte za zlé, tady to chodí jináč než snad na Polánce. Když někdo jde dělat ke stravě, chce se spíš oblíznout, sníst něco lepšího, co doma nemá. Dneska to bylo delegácké, tetky budou litovat.“

Ta pochvala Voralku trochu usmířila, takže s úsměvem řekla:

„Aspoň že jste dnes nehubovali!“

Ale Caromejka se pustila dál: „ó, tady hospodyně musí kaši pořádně posypat cukrem a skořicí, aby tetky neryly; a když se o mlácení jí ve světnici z jediné mísy, pěkně napřed to vrchní seškrábou a hospodyně honem posype ještě jednou.“

„To my kaši cukrovanou mít nemusíme a jede nám,“ usmála se Voralka.

„I vždyť já taky ne a tetky doma taky slupnou, co je, ale jak povídám: Když se jde do práce ke stravě, vybírají, a když to zrovna není, pomluví. Knedlíky musejí být pěkně z bílé mouky, jahelník se švestkami nebo se sušenými hruškami, peciválky notně máslem a sirobem polité, a když práce trvá dýl, bez buchet to zůstat nesmí. Zeptejte se naší mladé, jak bývalo, když ona mívala lidi ke stravě.“

„Však to, pane, taky dopadlo!“

„Ó, tím to není, tím to není; co se na jedné straně dá, na druhé

přibude, lidé potom s větší radostí dělají. A věřte mi, že ta pomluva za to ušetření nestojí; potom se po celé vsi navlas ví, kde je hospodyně skoupá, nebo zas říkají, že nic ukuchtit neumí. Zato je chvály, kde dají víc kořalky nebo kde za parna i pro pivo pošlou. Ale nemyslete

- 157 -

si, hospodyně, že to povídám kvůli sobě, to Pánbůh rač chránit, já se najím všeho. Povídám to, protože nechci, abyste se dostala do lidských hub, protože vás znám, že člověku přejete.“

Kuliška to všecko povídala s velikou horlivostí a náramně sdílně, ale když potom přišla domů, přec jen řekla mužovi: „Tahle Voralka je škormajzlice, u té by lidé dopadli, kdyby mlčeli!“ —

Dni byly stále podmračné a přes tu chvíli se spouštěl drobný, tichý déšť. Lidé se přitom pořád v polích činili jako mravenci; kde nasázeli brambor, začínali s řepami. Radost byla v těch lánech, pod vlahem nebeské rosy rostlo vše vůčihledě. Luka se zdvíhala a v smáčené trávě bylo již rozkvetlých pryskyřníků, jako by ji byl zlatem postříkal. Když pak na vše vysvitlo slunce, celý kraj se zasmál svěžími barvami, jež zrovna jásaly... V sobotu večer, když se Voral vrátil z pole a opatřil koně i vůz zatáhl do stodoly, jda do světnice, podivil se, že se tam svítí. Dveřmi, dokořán otevřenými, válo do síně horko kamen. Maně zavrtěl hlavou a postoupil.

Okna byla dokořán; lampička stála na stole, u něhož Haňačka žehlila. Hospodyně stála u ní a všecky tři děti, za stolem stulené, přihlížely. Voralem projela radost.

„I pro pána krále, copak se to u nás děje?" již ve dveřích zvolal překvapen.

Všichni se usmáli a děti z otce očí nespouštěly; až když přistoupil a pohleděl na stůl, pravila mu žena:

„Pořád jsi huboval, že nemáš ty límečky a všecko, jak se teď nosí, tak jsem tuhle paní Haňákovou poprosila.“

Jindy by byl měl radost, že si Bára přece jeho přání všímá, ale teď ucítil horko v lících. Odkašlával a rozpaky přešlapoval; před Haňačkou se styděl.

„No, no, vždyt to nemuselo být tak hned,“ broukl, očí nepovznášeje.

„Bodejť, snad já tě neznám; před dětmi tu vždycky v neděli kázal, že už tak nikdo nechodí, a teď bude zapírat.“

„Kdopak si mne všimne,“ odvětil, patře na tři nové vyžehlené

náprsenky se sámkami, s tkanicemi na uvázanou kolem těla i v týle a s pořádným límečkem.

- 158 -

„To máš pravdu, kdo by si tě všim — strejce starého — ale jsi ty človíček, myslíš si, že si přec jen ještě všimnou!“ a žena mu podávala večeři.

„Vždyť pan Voral není tak starý,“ ozvala se Haňačka.

„I toť já vím, kdybych umřela, ještě by se kroutil na všecky strany!“

Voralka řekla ta slova smějíc se, ale muž z nich přece cítil smutnou výčitku.

„že bys nemluvila, člověk tuhle celé dni dře a má snad kdy myslet na hlouposti!“ pravil, hlavy od večeře nepovznášeje. Voralka se naň upřeně zadívala a zvolna, ostře odpovídala :

„A vidíš, myslí; to je pořád něco na dětech, na mně, tuhle po sednici a tohle nedělám dobře a zas ono a pořád mu někdo něco povídá, pořád něco slyší!“

Ve Voralovi se začal buditi hněv, že Bára tak vyčítá a posmívá

se mu před Haňačkou.

„A to není nic zlého,“ usmála se tato, „když člověk mezi lidmi žije, musí se také trochu podle nich řídit!“

Ta posila Vorala potěšila.

„Právě,“ kýval, „potom lidé jen pomlouvají.“

„A tobě ty pomluvy dají starosti, já si toho ani nevšimnu! Na nás už něco záleží, my jsme si už svoje odbyli! Já aspoň už zůstanu, jaká

jsem, otrhaná nechodím, líbit se žádnému nechci, a tak co!“

Haňačka jdouc rozpálená od kamen, vesele odvětila: „To neříkejte, hospodyně, že se žádnému nechcete líbit; musíte se líbit, tuhle panu Voralovi! Když jsem byla v Hradci, matka naší paní, už babička hodně stará, vždycky když si paní něco řídila, říkala: ,,žádná zbytečnost není třeba, ale žena se vždycky má starat, aby se muži líbila!'“

Voral se při těch slovech díval na ženu a usmívaje se kýval:

„Slyšíš, Bára, slyšíš?“

Ale Voralka výsměšně ohrnula rty: „I bodejť, na tom mi teď záleží, jestli se ti líbím!“ Po těch slovech se trochu zarazila, ale potom dodala: „Nemusel jsi si mne brát!“

„Však víš, že jsi se mi líbila,“ smál se.

- 159 -

„Breptej, breptej, nevidíš, kdo sedí za stolem,“ připomínala škaredíc, „po tolika letech najednou takové hlouposti.“

„Vždyť nejste ještě tak staří,“ upřímně podotkla Haňačka. Zas bylo chvilku ticho, do něhož jen žehlička cvakala.

„Tohle všecko nám jen Bystrý přinesl,“ začala zas Voralka.

„I toť že Bystrý, ale vždyť jsi na Polánce také zůstat nechtěla!“

„Ale pro marnost jsem sem nešla.“ „No, vždyť snad, mámo, nerozhazujeme!“ Děti si těch hovorů tuze nevšímaly a jen pozorovaly, jak pod žehličkou pěkných sámek přibývalo.

Až když nastalo delší ticho, Manka majíc bradu podepřenu, usmála se: „Ale náš tatínek bude pán!“ „Bodejť by nebyl,“ zasmál se hořce a nacpával večerní pokouření.

„Motejlíka, tatínku, paní Haňáková taky ušila!“ „Abys ty všecko nevykdákla,“ zamračila se na ni Voralka.

Tatík vrtěl hlavou: „Inu, poslouchám, co se do naší maminky dalo!“ a usmál se.

„Co se do mne dalo, nic se do mne nedalo, ale mrzelo mě, že jsi huboval. Člověk tuhle od rána do noci shání, on to vidí, a přec hubuje. Kdežpak jsem já na takové věci mohla myslet, když nebylo kdy; ale když bys měl hubovat, tak se radši starám, jenomže sama těch věcí neumím. Štěstí, že tuhle paní Haňáková je tak dobrá.“

Haňačka poslouchajíc je, jen se usmívala a teprve teď řekla:

„Jaképak dobroty, vždyť jsem tu proto, abych posloužila,“ a chvátala zas k plotně.

Voral vyndav z vesty sirku, šel si ke kamnům zapálit. Když škrtl a sirka zaplála, podíval se na Haňačku.

Ucítil, jak se mu horko vlilo do očí.

Stála tu usmívajíc se, v tváři silně zardělá, s očima planoucíma, s hrdlem trochu rozhaleným, s rukávy nad lokte vyhrnutýma. Plameny, šlehající plotnou, házely na ni zarudlé šlehy. Vzpamatoval se, až když sirka zhasla. Hodil ji pod lavici a chvěje se vyndal jinou. Haňačka již chvátala ke stolu.

„Tak teď vy, paní Voralová; však vy to dávno sama umíte, jenomže si netroufáte!“

- 160 -

Voral ani druhou sirkou nezapálil. Nikdo si ho nevšímal, ale jsa odvrácen a mysle si, zda ho Bára nepozoruje, broukl: „I do kapsy se déšť dostane a sirky smáčí!“ a šel si pro sirku do sirníku. Ode dveří se ještě podíval ke stolu. Voralka byla všecka zaujata žehlením a Haňačka se skláněla, pozorujíc její práci. Světlo lampičky jí padalo do planoucích tváří...

Voral se vymotal ze dveří na síň a dál na zásep.

Usednuv na lavičku, chvilku neviděl nic než Haňačku — ty její

plné tváře a jasné oči!

A zas jako prve stála v koutku u kamen rozpálená, s hrdlem porozhaleným—

Vzpamatoval se, až když maně zabafal a poznal, že nehoří. Odplivnuv, znova si zapálil a počal chodit po záhrobní. Horko mu bylo, čepici strčil do týla a vestu rozepjal.

Bylo silné temno a stále pršelo. Jen ten déšť jemně ševelil, jinak bylo ticho úplné, ani vánek nezadýchl, ani strom nezašuměl. Voral ze záhrobně šel do deště; sem tam chodil a ne a ne se utišit. Jaká je to ženská —jen ji chytit a přimáčknout! Dýchal zhluboka, aby v žilách přestalo hořet a srdce aby nebuchalo hlasitě... Hned jak prve do světnice vešel, celým tělem projela mu radost. I ta světnice se mu zdála celá jiná, jasnější, veselejší!

Tam byly vedle sebe — Bára i Haňačka!

Dobře to řekla: žena se má muži vždycky líbit! Ale kdežpak Bára — chodí, hlavu sehnutou, zamračena, usměje se málokdy a nic na sobě nedá záležet. Když k ní člověk přijde a vezme ji kolem pasu, jenom zabublá: „I bodejť, strejče starý, já na takové věci držím!“

A při tom pomyšlení mu připadlo, jak by se ruka položila kolem Haňačky. Zatřásl se a ruka se maně sevřela v pěst — křečovitě se sevřela.

Vtom v síni uslyšel ženin hlas: „Tak vám děkuju, paní Haňáková, dobrou noc přeju!“ a již Haňačka ve světlých šatech vychvátala na zásep.

Voral stál jako zaražen.

Haňačka rozhlédnuvši se rychle a spatřivši ho, zvolala: „Dobrou noc přeju!“

- 161 -

„Dobrou noc, dobrou noc, a děkujeme hezky!“ honem lapal slova. Haňačka přeběhnuvši zásep, chvátala již podél zahrádky.

„Prší, zmoknete!“ volal zas.

„I to já ráda — májový deštíček — ještě porostu!“ a na návsi zahlaholil její smích. Voral by byl za ní letěl...

Došed k brance, díval se do temna, ale Haňačky již nespatřil; uslyšel jen, jak v baráku klaply dveře.

Prve po celodenním dření šel domů jako rozlámán, ale teď by byl utíkal — — Drobné krůpěje mu hustě padaly do vlasů, stékaly na čelo i na tváře, ale Voral stál nehnutě a pořád ji viděl... Vzpamatoval se, až když žena zavírala okno a volala: „Tak, tak, jen se nech promočit!“

Vrátil se na zásep, ale ty myšlenky ne a ne ho opustit.

„Kriste Ježíši, co se to se mnou děje, vždyť tu rozmejšlím jako hošek!“ říkal si, ale znova tonul.

„Co mi to napadá — kam myslím —"

Déšť pořád jednotvárně šuměl a tma byla již hluboká.

Voral ještě dlouho seděl na lavičce a potom se zrovna bál do světnice vkročit. Když přece šel, žena už byla v lůžku.

„Copak tak ponocuješ a burcuješ?" ptala se, obrátivši se na bok.

„ I je tam vlaho, a člověk po takovém dření — to víš!" Svléknuv se, klekl u lůžka a klečel dlouho. Když se vplížil do postele, žena již hlasitě oddychovala...

V té chvíli Haňačka ještě seděla při práci.

Vrátivši se prve od Voralů, honem snědla kus chleba a dala se do díla. Petrolejovka mdle osvěcovala celou jizbu.

Jak Haňačka na žlutavé látce řadila steh za stehem, s úsměvem na rtech vzpomínala na Voralovy.

Před nějakým čáskem Voralka přiběhla a s velikou tajností, všecka poplašena a stydlava se svěřovala, že tátovi za tu dobu, co jsou v Bystrém, to ono není vhod, tuze rád že si teď zabručí a zahubuje. V sednici že se mu nelíbí, obrazy že si koupil, záclony že by chtěl, přikrývky na postel a všelijakou jinou marnost; děti že mu nejsou dobře ustrojeny, nic že mu neudělají vhod, na ni že buble a dělá, jako by z ní chtěl mít nějakou paní, sám že by se strojil, do hos-162 - pody že by chtěl, v neděli že si cikárko kupuje. Zkrátka, ta zdejší

pejcha že se ho chytá.

Ondy po dvakrát, když nebyla doma, zle huboval i na košili. Už

prý takové plátěnky tlusté nikdo nenosí, škrábe to prý do zad, že by věchet plný písku tak nedřel.

„Tolik roků to ten táta nosí a nikdy ho to nedřelo, až tady v Bystrém,“ vypravovala. Dosud prý nosíval košile jenom z vlastního lnu, ona sama to napředla, na Polánce utkali a táta sám si to donesl do Hostinného do bělidla — a teď najednou! Povídala, jak i na límečky huboval, jak tím škubal a šátek si vázal před zrcadlem dlouho a dlouho jako svobodník. Haňačce byly některé ty marnůstky k smíchu, ale nezazlívala jich. Znala zdejší vesnici a věděla, jak by mnozí byli rádi aspoň půlpány. Nebylo divu, viděli, jak se jinde žije, a zle jim nebylo, proč by tedy nechtěli žít lépe?

Voral také do toho přišel, hloupý nebyl, chytá se, chytá. Rád by pěkně promluvil a ukázal, že se v novějším světě ohlédl, také by si rád aspoň v neděli zahrál na půlpána.

Ale ona, Voralka, dříčka, šetřilka, jinak však osoba poctivá, dobračka, jak je už novým okolím ustrašena, poplašena! Vypravuje o všem a stýská, jako by se jednalo o bůhvíco. Táta chce to všecko tuze čerstva a žena se ze zvyku brání. Proto Haňačka byla ráda, že jí v lecčem mohla pomoci, poradit. žeť by ledaco mohlo u nich být jinak, ve světnici, ona sama, děti, ale to by se časem dozajista stalo. Pomalu by to přišlo, ani by nevěděla jak, ale že muž hartusí, jen ji dráždí a zlobí.

Jak se prve styděl, když mu máma vyčítala, že shání parádu, že se ještě chce líbit a jak by se ženil, kdyby ona umřela!

Teď bude Voral v neděli o ranní uvazovat náprsenku a motejlíka bude nositi pod límcem! Haňačka se ještě teď polohlasně zasmála... Po chvíli práce ruční přistavila stroj ke stolu, a již to pod nevysokým stropem jednotvárně hukalo a bzučelo. A zas myslila na Voralovy. Byli jí milejší než někteří zdejší naparovači, kteří se před ní nafukovali, dávajíce znát, že oni jí dávají výdělek, oni že jsou sousedé,

- 163 -

ona teď jen pouhopouhá švadlena. Voralovi se před ní spíš ponižovali, ona za všecko tolik prosila a děkovala, třebaže ji to všecko uvnitř

zlobilo; Haňačka od nich nepocítila hořkosti, že oni teď panují tam, kde dříve ona sama bývala paní.

Byvši od nějakého dvanáctého roku ve světě mezi lepšími lidmi, cítila odpor proti hloupým vypínačům, proti ženským, které se jen honily za městskou parádou, proti dcerkám jejich, jež v neděli nosívaly hlavy vzhůru a mluvily, jak by každé slůvko draze prodávaly, ačkoliv jim venkovské Mařky a Nány hleděly z každého oka, z každé

tváře, z ramen, zad i rukou. Neměla je ráda, ačkoli jí dávaly práci a výdělek, protože se tuze naparovaly.

Dokud bývala hospodyní, šla mezi lidi jen málokdy, leda jen když musila, aby se neřeklo; dávalať jí starostová, Broulky i ta Mokříška dobře znát, že ačkoli sedí v hospodářství, je přec jen z podruží, že v tom nevyrostla jako ony. A zvonily jí, jak jsou s tou kterou libočanskou paničkou zadobře. Poznávala, jak do svého selského života chtějí nachytati trochu panské slávy, jak napodobují řeč, způsoby a zvyky panské. K smíchu jí to bývalo, ale ne k tichému úsměvu, jaký

nyní vzbuzovali Voralovi.

Z těch myšlenek, jež jí nad strojem tekly hlavou, náhle ustala. Vzpřímila se a naslouchala, zdáloť se jí, že někdo zakopl o stěnu světnice.

Ale ticho bylo hluboké.

Stroj opět oživěl a jehlička se kmitala nad látkou.

Ale zakrátko opět ustala — teď se nemýlila — někdo zaťukal do okenního rámu.

Kdo by to byl? Vždyť bylo po deváté a po vsi chodili spat, když

se setmělo, leckde už po jaru ani nesvítili; Kulišovi jsou také oba doma.

Povstavši, hleděla k oknu a naslouchala. Venku někdo pokročil

— a vtom uslyšela tlumená slova: „Paní Haňáková!“

Poznala ostrý hlas Vejběrův a všecka přitom zahořela hněvem. Ani se dále neptala. Už jednou, když spolu před barákem mluvili, řekl jí několik slov, jichž měla dost. A dnes se opováží přijít pod okno — bože, aby to někdo viděl!

- 164 -

Nerozmýšlejíc se, křikla: „Jestli hned nepůjdete a nedáte mi pokoj, zburcuju Kulišovy!“ Chvilku se nic nehnulo.

„Vždyť nic nechci, jen podívat jsem se na vás chtěl, ukažte se přec!“ zaznělo úlisně.

„Jestli hned nepůjdete, budu křičet, ať to zví celá vesnice!“ a ta slova již volala plným rozhněvaným hlasem.

„Tak neotevřete?“ zasípělo za oknem. Haňačka neodpověděla.

„Hledejte si teda sedničku jinde!“ a rychlé kroky se vzdalovaly do návsi.

Haňačka třesouc se, stála jako přikována.

Vtom na síni vrzly dveře, kroky bosých nohou zapleskaly do hliněné podlahy a již nahlédla Caromejčina hlava.

„Copak — něco jste křičela?“ tázala se s úsměvem.

Haňačka pokynula, aby vstoupila a zavřela. Caromejka, vysoká, hubená, oděná jen v jedinou vybledlou, krátkou modračku, vešla. Haňačka jí šla v ústrety a spustila pláč: „Už tu zas byl, na okno klepal —"

„Kdo — starosta?“ a všecky kosti i vrásky v líci Caromejčině se zostřily.

Haňačka přikývla.

Caromejku rozklepala zima; honem usedla u kamen.

„Řekněte mi, proč já tohle mám zkoušet?" naříkala i zlobila se Haňačka. „Cožpak jsem někdy něco udělala, aby si myslil, že smí

přijít ? Kdyby ho někdo viděl, že jde od mého osvětleného okna, jaké

by to mohly být řeči; na mně by potom zůstala hanba! Ale řekla jsem mu, že vzbudím vás a že budeme křičet po vsi —"

„Dobře jste udělala!“

„Potom povídal, abych si teda hledala sedničku jinde.“

Kuliška překvapením pootevřela ústa a zůstala všecka strnulá. Haňačka usedla u stroje, a opřevši hlavu, rozohněnýma očima hleděla do lampy.

„No, vždyť ono ho to přejde, ráno o tom nebude vědět,“ za chvíli se ozvala Kuliška.

„Myslíte kvůli té sedničce?“ a Haňačka ledabyle mávla rukou.

„Já že jste tu přec zvyklá, jako doma —"

- 165 -

„I pořád bych tu zůstat nemohla, chtěla jsem, jen až si trochu pomůžu.“

„A co byste začala?“

„Myslila jsem na krámek někde v městě; do každé služby už

nemůžu jako za mlada,“ a utřela si oči.

Caromejka jen přikyvovala a myslila si, jaká je Haňačka rozumná ženská, co všecko už pro sebe rozmýšlela.

„Snad do Hradce, tetička by mohla —"

„Ví o tom, slibovala, ale teď už podvakrát psala o tom kupci Čelišovi.“

Tetka si zas pokyvovala; chtěla říci, to poslední že by snad bylo nejlepší, ale pomyslila si, že Haňačka není žádná hr a že pořád pamatuje na Lojzíčka.

„Ale snad byste kvůli tomu honem neutíkala,“ začala po chvilce,

„potom byste třeba ještě naříkala. Věřte mi, že budete mít pokoj; ani si už nevšimněte! Ten člověk se třese na každou lepší ženskou, kterou vidí, ale teď si dá pozor!“

„Prosím vás, jen se žádnému nezmiňujte —"

Kuliška přistoupivši k oknu, odhrnula záclonku. Venku byla úplná tma, ani u starostů již nesvítili.

Potom šla na síň a před stavení. Déšť ještě tiše šuměl, ale z topolů již pleskaly těžké kapky. Tma byla, tma na zemi i na nebi.

Přešla zásep, tam — sem, ale nic se nehnulo.

Vrátivši se k Haňačce, dívala se, jak jí zas práce pod rukama hrála; ale brzy se jí počaly oči přivírati.

„Nono, půjdu do Hajan,“ loučila se.

„Jste hodná, že jste přišla, teď už snad bude pokoj!" Když se Kuliška vkrádala doma do postele, Caromio broukl:

„Ty se naburcuješ!“ Ale obrátiv se spal dál.

Haňaččina okna až do půlnoci pohlížela do tmy...

Voralka po ranní vystrojila děti a poslala je na Lhotku navštívit dědečka; povídala v neděli švagrová, že pantáta trošku marodí. Poslala však děti také proto, aby se dědečkovi a všemu přátelstvu ukázaly.

- 166 -

V poledne sedíc s mužem sama u oběda, náhle se naň ostře zadívala a sáhla mu pod nos.

„Prosím tě, prosím tě, co tohle máš?" a usmála se. Chtěl se také usmát, ale neušlo jí, jak se mu v očích zamračilo.

„Snad si nechceš nechat stát vousy?"

Přihladil si oba záhonky ostrých pichláků a řekl: „A proč by ne?" Měl zlost, že se opět vysmívá.

žena spráskla rukama: „Co se to, lidé, děje, náš táta na stará kolena bude nosit kníry!“

„Vždyť snad ještě dědek nejsem a všude to teď panuje,“ bránil se mrzut.

„Inu, inu, když se ti to líbí, spánembohem! Ale budeš to, myslím, mít jako kartáčky!“

Voral zrudl, ale nepromluvil. —

Po třetí hodině se spolu uchystali na cestu naproti dětem. Když

vyšli na zásep, muž přešlapoval, rozmýšlel se a potom pravil: „Ony ještě hned nepřijdou, mohli bysme jít tuhle poli, nahlížíme si!“

Pohlédla naň, jako by mu byla dobře nerozuměla.

„Poli? Proč poli?"

„Povídám, že si nadejdeme, došli bysme dál —" „A děti by nás zatím mohly přes Libočany minout!“ „I tak brzy je domů nepustí!“

„A mokro bude v polích,“ ještě odpírala. „To od rána dávno vyschlo, je takové teplo!“ Voralka zamlklá hleděla k zemi. Po chvilce se upřeně podívala na muže a řekla trpce:

„Ty se, myslím, po vsi a po městě stydíš se mnou jít!“

Vorala jako když bodne — div neposkočil. „Co tě tohle zas,“

zlobil se a všecek zčervenal. „že ty, Báro, pořád něco musíš vymejšlet, čím bys tejrala.“

„Netejrám, jen to tak povídám,“ usmála se, ale smutek hleděl z toho úsměvu.

Voral vykročil k návsi. „No tak, no tak, abych se za tě nestyděl—" smál se rozpáčit.

„Vždyť jsem snad tak mnoho neřekla!“

že se omlouvala, začal znova. „Já se za ni stydím — patnáct let jsme spolu!“

„Ale nikam jsme spolu nechodili!“

- 167 -

„Nechodili, protože jsi nikdy nechtěla; řekni, a budeme chodit!“

„Kam? Snad na procházky jako panstvo z Libočan nebo do hospody, ne?!“

„Tak vidíš, a pak řekneš, že se za tě stydím, protože jsem si chtěl nadejít!“

„Pojďme tedy do polí!“

„Teď už se nevrátím, vím, že bys za nějaký den začala znova!“

Ale Voralka měla prve skoro pravdu; ne že by se byl za ni zrovna styděl, ale ostýchal se s ní jít. Byl v nových kalhotách i vestě, v kabátku, v kulatém kloboučku; měl pořádný límeček naškrobený, vyžehlený, pod ním „motejlíka“ a náprsenku se sámkami. Ruce složil vzadu a vykračoval si hodně mladicky. Jda proti starostovu baráku, pomyslil si, jestli je Haňačka vidí. Jen mu to napadlo, Haňačka vyšla stranou ze zahrady. Honem sklopil hlavu, protože cítil, jak mu v tvářích zahořelo.

„Kampak, kampak?" volala na ně vesele.

„Naproti dětem, poslali jsme je k dědečkovi,“ Voralka odpovídala.

„To je hezké, vidíte, jak vám to spolu pěkně sluší!“ kývala s úsměvem je pozorujíc.

„Bodejť by neslušelo, tátovi a mámě staré!“ trpce se zasmála Voralka.

On jen klobouk posmekl.

Když vyšli ze vsi, několikrát zůstával pozadu jen proto, aby ženu pozoroval. Šla přihnuta, záda měla i pod salupem notně kulatá a na každém kroku byla patrna její upracovanost. Mnoho nemluvili.

Na libočanském náměstí bylo živo: slečny a mladí páni se tu procházeli, několik starších paniček v čepcích, v mantilách a v širokých sukních na krinolínách se vracelo z požehnání a také hloučky vesnických holek se tu pestřily.

Voral zabočil stranou ze silnice a velmi pospíchal.

Když opět byli v širu, řekl: „Ale poslouchej, Bára, vidělas, jak to všecko chodí, přec jen by sis taky měla koupit něco nového na sebe.“

Černé oči se do něho zabodly.

- 168 -

„Vždyť jsem to povídala, že se za mne stydíš!“ přísně odvětila. Olízl se a zamlaskl; lapal po slovech. „Inu, s tebou je těžká řeč!“

hodil zlostně.

„No, tak si koupím na šaty, rukavičky — a snad ten parazonek abych si taky koupila, ne?" a jenjen že se nedala zlostí i lítostí do pláče.

„Nic marného, ale vzpomeň si na Nanku na Pastvinách, jak se strojí, a Bystrý je přec jiná vesnice!“

„Nemá na hospodářství dluh jako my, až ho nebudeme mít, kdo ví, co neudělám — baba ohnutá!“

Šli potom každý po jedné straně silnice.

Nebe bylo vysoké a krásné, na stromech se leskla pukající poupata i nalité pupeny a všechen kraj skvěl se v mladé kráse májové.

X

Toho dne před svatojanským svátkem od samého poledne všecka dětská droboť bysterská dováděla u kaple pod lipami. Sotvaže lžíci položili, hnali se na kopeček a celé odpoledne se jich tam hemžilo. Bylo májové vlaho; v hladké modré obloze třpytily se celé ostrovy jemně kučeravých beránků. Bystrý byl pln svěží vůně bezové. U plotů zahrádek před okny stavení se ty rozkošné

keře skláněly pod záplavou fialového kvítí. Celé baldachýny ho byly, kypré a vonné.

A na zahradách kolem chalup koruny starých třešní, hruší, tu tam i sliv stály jako smetanou polity, rozpěněny; bílé lupínky jako krůpěje kanuly z větví a hojně skrápěly zeleň zahrady. Celá ves zkrásněla.

Svěží trávníky, postříkané zlatem květů, roztáhly se po návsi, topoly byly ověšeny zelenavě žlutými řásněmi mladého listí a každé

stavení stálo, jak by bylo z lázně vyskočilo.

Bysterští si již přes týden chalupy uvnitř i venku krášlili a ještě

dnes leckde natírali stěny a barvili okolky oken.

Včera odpůldne a dnes za jitra podléhala vůně bezová vůni čerstvého pečiva, jež se chvílemi okny i komíny rozlínala nad celou obcí. Dnes již ze stavení vycházely služky nebo dospělejší děti a na talí-169 - řích, zavázaných v bílých šátcích, nosily ocukrované koláče, jež hospodyně posílaly „poutí“ přátelstvu a známým. K páté hodině odpolední vyšel z baráku Caromio, maje na rameni žebříček, a za ním jeho žena, Voralův Váša i Manka nesli dřevěný oblouk, všecek opletený chvojí, v jejíž zeleni svítily narcisky a rděly se petrklíče.

Zamířili ke kapličce.

Děti, jež se prve po kopečku hemžily, schumelily se ted ke kapli, aby zas po čase spatřily její oltář a na něm bysterského patrona, jenž měl zítra svátek.

Okrašlovati kapličku na pouť bylo již mnohaletou prací manželů

Kulišových.

Voralův Váša s Mankou byvše poctěni, že směli nésti slavnostní

oblouk, blahem jenjen zářili. Děti jim ustupovaly a pohlížely na ně

závistivě.

Hned se také přihnal tkadlec Strouhal, zvoník i obecní posílák, při tom každoročním krášlení věrný pomocník; bylo ho trošek, pouhá

kost a kůže, všecko na něm špičatělo, ale byl jako jehla. Caromio přistavil žebřík k oltáři, k soše svatojanské, Kuliška se Strouhalem mu podali oblouk a v malé chvilce byl svatý ovrouben zelení a kvítím.

„A ted, Vášo, skoč pro paní Haňákovou!“ shledav, že dílo je dobře vykonáno, kázal Caromio a Váša utíkal úprkem.

Když Haňačka přichvátala, Kuliš opět vystoupil na žebříček a vdova mu podala bílou látku. Rozhrnul, a diváci spatřili tylový závoj.

„Nahoře ho na oblouk touhle pentlí přivažte a potom se po stranách rozhrne,“ nařizovala Haňačka a Kuliš hned ukazoval:

„Tak? Tak — dobře?"

Ten závoj byl tu novota nebývalá, myšlenka Haňaččina i její

dar.

Některé děti spatřivše tu slávu, rozutíkaly se domů, aby zvěstovaly, jaká bude letos v kapličce krása. A diváků přibývalo. Přiběhl i hospodský Brabínek, a všecek se natřásaje, znalecky velebil: „Tuze hezky, tuze krásně!“ a popleskávaje Haňačce na rameni lichotil: „To vás budou hospodyně chválit, paničko!“

- 170 -

„Bodejť by nechválily,“ usmála se a šla k oltáři. Za svíčky nastavěla květináče s rozvitými balzamínami, obalené zeleným papírem. Potom připevňovala antipendium, čistě vyprané a nažehlené, i polštářky, nově povlečené, položila na oltář.

„Inu, inu, to ono se Kulišoví strojí, když má takovou pomocnici!“

Haňačka slyšíc vyschlý, tahavý hlas, překvapena pohleděla ke dveřím; zapálila se a honem sklopila hlavu. Ostatní pana starostu pozdravovali a vítali.

Čechraje si vousy, mhouřil oko a v koutku úst měl výsměch. Vtom se všichni diváci před kaplí zahleděli do návsi. Tam se hrnula celá družina: paní starostová s Lídynkou nesly pestré vázy s velikými bezovými kyticemi, služebná byla všecka otočena chvojovým věncem a pasák nesl koš s nasekaným listím puškvorcovým. Všecko před nimi ustupovalo.

Starostová pohleděvši na oltář, zůstala překvapena a pohled jí

zkysal.

„Od koho je ten tyl?“ tázala se udiveným, písklavým hlasem.

„Naše mladá, naše mladá!“ rychle ukazoval Kuliš.

„Ale, ale, paní Haňáková, to je hezké, ale škoda, že jste neřekli, Lídynka by k tomu byla přidala krajku, má toho doma, a takhle je to jako utržené.“

Když nikdo nepromluvil, hnaly se k oltáři. Lídy stavěla kytice mezi svícny, a matka pozorujíc ji, volala mazlivě: „Tak, tak — trošku vlevo — níž, dušinko, tak, ach, teď je to krásné!“

Caromio se vyplížil z kaple a Haňačka všecka planouc za ním. Když starostovy ještě ozdobily svíčky papírovými květy, odstoupily a patříce na oltář jen slastně sténaly: „Ach, to je to krásné!“

Starostův čeledín přivezl na trakaři nasekaných větví topolových a Vejběra velel, jak se mají k stěnám rozestaviti a připevniti; přitom přes tu chvíli zamhoural mezi diváky, kde Haňačka mluvila se ženskými. Caromio stranou broukal ženě: „To je rozumu, co? Jindy by byli svatého Jana nechali ve všedním a dnes najednou tolik pomocníků!“

„Jen mlč,“ krotila jej, „víš, že jim přijede —"

- 171 -

„Ale té chlouby co bude: to my, to my, to naše Lídynka, to tuhle naše Lídy!“

„Pánbůh tě chraň, abys něco řekl!“

Když se starostovy hrnuly z kaple, Haňačka chvátala domů.

„Copak paní Haňáková utíká?" rozezpívala se starostka.

„I má moc práce, paničko,“ horlivě odpovídala Caromejka.

„Jojo, tak je to —" zvolna si svědčila starostová. Potom se znova, slastně zahleděla do kaple a blaženě sténala: „To je to hezké, samý věnec, samá kytka —" a obrátivši se k ženským vypravovala:

„To naše Lídynka si letos řekla, že kaplička musí být pěkně ustrojena, a hned taky sháněla, co mohla. že tomu rozumí, hned všecko krásně na oltáři prohlédlo!“ a nahnuvši se ke Kulišce, bzučela:

„Kdožpak ví, jestli ji ještě jednou bude strojit!“ a utvářivši se přeslastně, významně kývala hlavou.

Tetky uslyševše, také se usmívaly a přisvědčovaly.

Lídy se již návsí ploužila k domovu.

Starosta přistoupiv ke Kulišovi, poklepal mu na rameni a chválil: „Pan farář bude mít radost, vždycky se ptá, kdo má o to zásluhu,“

ale vida, že žena poslouchá, ztichl a šel také domů.

„Caromejko, pojďte si pro koláč!“ nade všechen zástup volala starostová.

Tetka se úlisně kroutila: „I Pánbůh zaplať, copak by si dělali škodu —"

„Jen pojďte, pojďte!“ usmívala se panička a odcházely. Po návsi se rozložil mlčelivý, vážný podvečerní stín... Caromio vrátiv se do kaple, ještě všecko přehlížel. „To bude vůně — puškvorec na zemi, bez na oltáři,“ rozplýval se za ním tkadlec. Kuliš neodpověděl, ale ještě mlčky urovnával polštářky, svícny, vázy, ofukoval prach, čechral snětě na stěnách.

„A abych snad zazvonil, ne?“ ptal se Strouhal.

„No, třeba!“

Strouhal si naplil do ruky, chytil provaz, a již se zvonek ve vížce jasným vysokým hlasem rozhlaholil.

Děti smekly a oči jejich upřeně hleděly na zvonek.

Smekali lidé, jedoucí z polí, smekali a křižovali se na dvorech i v zahradách. Pasáci obou Bourů vezli na trakařích soudky piva z li-172 - bočanského pivovaru. Hospodyně nebo děvečky vybíhaly ze stavení, aby umetly svůj kus návsi. Soumrak se snášel nad Bystrý, jarní zádumčivý soumrak; tratila se běl rozkvetlých stromů, temněly husté

koše bezových keřů a můry se počaly nad nimi vznášeti. Poletovali netopýři a každou chvíli se kmitl bručící chroust. Z chlévů se ozýval dobytek, jenž dnes pro samé sháňky dostával později večeři. Bezový

dech silně voněl...

Když se Caromejka od starostů vracela, hned ve dveřích povídala tátovi: „U Voralů na záspi dostávají děti, jenjen vřískají.“

„Copak se stalo?" ptal se bafnuv.

„I křičí tam: ,Budete vy pořád ve větru, dobytek tuhle čeká, člověk neví, nač dřív sáhnout, a oni si lítají po návsi. Manko — k Jule!

Vašku — pro mouku!'“ Caromejka napodobovala Voralku.

„Snad teprva nekupuje mouku na koláče?"

„Bodejť, ta bude péct koláče! Ptala jsem se dětí, budou-li mít hosty, ale koukaly na mne, jako by o tom byly jaktěživy neslyšely. Ptala jsem se, mají-li už koláče, maminka prý povídala, že zejtra upeče buchtu.“ A tu Caromejka nad stolem rozevřela zástěru. Na strejce se zasmála černá očka povidlových i makových koláčů. Hned měl jeden v hrsti.

„Mmm, paní starostová to má dobré!“ liboval si, koláč ze všech stran prohlížeje.

„To se ten tvůj jazyk oblizuje!“ broukla, ale hned zas spěšně vypravovala: „Říkala mi, abych zejtra přišla trochu pomoct, že toho na ni bude mnoho!“

Caromio se na ženu zasmál.

„No, už teď se štiř! Pana faráře budou mít jako každý rok, pana učitele, ale taky doktorovy, správcovy, pana Horáčka i s ní, všecky slečny a ani nevím, koho ještě jmenovala.“

„Takraholte, takraholte,“ bzučel, načínaje nový, takže nevěděla, patří-li ten obdiv jejím zprávám či koláči.

„Povídala mi, že to dělají tak slavné hlavně kvůli panu inžinýrovi a že to snad s Lídynkou půjde už ke konci.“

„To budem brzy mít svatbu, jakou Bystrý neviděl!“

„Ptala jsem se, jestli už byly námluvy, ale povídala, že takové

věci se mezi lepšími lidmi nedělají, to že jen panuje mezi sprostším

- 173 -

lidem; starosta že byl nedávno s Lídy v Bydžově a tam že byli pořád s panem inžinýrem, všude je vodil, ukazoval; už teď hnedle bude svým pánem. Tuze často jezdí do Prahy, kvůli těm domům.“

„Mhm, mhm —" kroutil hlavou, ale poslouchal jenom na půl ucha.

„Jdi, snědl bys všecko, že by ani k snídani nezůstalo!“ zahubovala, a shrnuvši opět koláče do zástěry, odnášela je do police.

„Nevídáno, snědí-li se o chvíli dřív,“ šklebil se.

žena, jak by byla neslyšela, vypravovala: „Ona starostová jen říká, aby Pánbíček dal, aby se pan inžinýr dostal zrovna do Libočan, aby Lídynku měla blízko, že je to přec jen jediná dcera; a jakou úlevu by mladí měli — máslo, vejce, drůbež a třebas i mléko by mohli mít z domu a hromadu by ušetřili.“

„Potřebujou ušetřit, když je kolik domů!“

„Prosím tě, prosím tě, jako bys nevěděl, že kdo má hodně, chce mít ještě víc. Lídy taky dostane kolik tisíc, starostová to sic obtáčí

jen pozdalečí, ale vyrozuměla jsem, že aspoň šest jich bude. A těch věcí, bože! Harampátí budou všecko kupovat v Praze už hotové, budoucí pan zeť tomu tuze dobře rozumí a potom u takových lidí nemůže býti všelico, leckdo přece přijde —"

„Jen je mi divno, že když má v Praze domy, tluče se ještě světem. A zrovna sem — do hloupého Bystrého že si přijde pro holku.“

„No, co bys to říkal, jakýpak hloupý Bystrý! Ale povídala starostová, že už taky takové řeči slýchala a sama prý mu to proto nadhodila. Jen se prý usmál a povídal: ,Kolikrát se dva lidé celý život hledají a nenajdou se, my jsme se na štěstí shledali na hořickém bále, viděla, Lídynko?'“

„Viděla, Lídynko!“ mačkaje tabák do dýmky, dušeně se chechtal. Kuliška hledíc okénkem do temna směrem k starostovým, také

zasykla: „Inu, tak to máš, páni, páni! Ale naše starostová dělá, jako by v tom panství byla odjakživa. Vida — Voral tuhle teprv jede z dráhy.“

Kuliš bafaje, přecházel. „Ten člověk toho dření užije!“

- 174 -

„Ba, a doma má jen bandory nebo nějakou kaši. Naše mladá si upekla jen tak v troubě pár koláčů a každému dítěti Voralovu dala po jednom — to jsi měl vidět!“

Caromio již nepromluviv, vyšel z baráku. Krásný večer rozsejpal hvězdy po nebi. Struha tiše hrčela a z polí táhl jemný, vlažný

šum.

Z Haňaččiných oken padalo do návsi mdlé světlo. Kuliš si vzpomněl, že v poledne povídala: „Dnes musím sedět do rána, aby zejtra nebyl pláč, že šaty o pouti nejsou.“

Z Voralova dvora přiletěl hospodynin hlas: „Vašku, pomoz tatínkovi s vozem!“

Kola sípěla do tvrdé země. Zas okov zahrčel a zapištěl — potom rychlé kroky duněly tmou.

Setmělo se úplně, bysterská stavení již jenom nezřetelně pronikala tmou, světla však blikala ze všech. Někde nahoře se rozštěkali psi. A zase bylo úplné ticho—

Ráno byl Bystrý již zcela slavnostní, pouťově klidný. Za čistými okny se bělely skvělé záclonky, před nimiž kvetly balzamíny a modraly se kytice bezové. Z komínů již od časných hodin bělavý kouř kroužil do čistého vzduchu. Na záspích i na zahradách se počali objevovati hospodáři v nových kalhotách a vestách, s rukávy košil širokými, sněhově bílými, nažehlenými, hladce učesaní, oholení, a svátečně kouřili prvý pouťový doutník. Ačkoli „hrubá“ měla dnes býti v bysterské kapli, hospodyně běžely do Libočan na ranní. O hrubé bude každá mít spoustu práce u kamen, a tak by ani parády neprovětrala. Chvátaly k městu široké, v šustících, vyhrnutých sukních hedvábných, aby bylo viděti i zvonec sukní bílých, vyšívaných, naškrobených. I ty starší měly dnes vlněné

salupy nebo hedvábné šátky.

U kaple hned za jitra vyrostly pernikářské boudy, kožešník rozvěsil čepice, jednu druhé krásnější, se zlatými prýmky a s „růžičkami“, s pásky a kokardami, kulaté sokolky s lvíčky a s dlouhými pery; byl tu kloboučník, dva ševci a krámů s všelijakou drobnější

ženskou parádou několik.

- 175 -

Domácí děti vymóděné, každé v tom, co mělo na pouť nového, přibíhaly sem hned o ranní, žádostivě poulily oči a mačkaly v kapsách krejcary. Zboží pernikářské: hodinky, panáci a panny, husaři a sokolové, brejle i srdce, vše se skvělo nádherným pestrem barev!

Krejcar za krejcarem teď už putoval aspoň za cukrové tyčinky krvavě

rudé, lepkavé, jež hoši potom nosili v prstech a dávali do úst jako doutníky. Vzadu za kaplí se výrostkové skupili kolem stolu, na němž

kramář s navoskovanými kníry, se šístkami při uších, s prýmkovanou čepicí k uchu, rozhazoval karty, volaje: „Červená platí, pánové, červená — tak ta červená, za šestáček pět šestáčků, za dva deset, za tři patnáct!“

A od jiného krámu zněl vypitý, křaplavý hlas: „Tak, pánové a dámy, na ty fíky, na to cukroví a na ořechy — šesták na celý věnec fíků!“ a ruka míchala v plátěném, špinavém váčku, až to chrastilo. Ale to všecko byl jen počátek pouti, zahájení její hejny mladých nedočkavců. Teprve když se hospodyně vrátily z ranní, přicházeli chasníci, vyfintění, navonění, s mašlemi, jež zdaleka svítily, s klobouky na stranu, s doutníky v ruce a se slámkou za uchem; a dívky přicházely v šatech s tunikami, na hlavách s hedvábnými šátečky, jež

se při ranním slunečnu třpytivě leskly.

Vesnické jaro se smálo ze zástupu těch dívek, oděných ve světlé

barvy jásavé, dívek zdravých, kyprých, svítících očí, plných tváří a rtů.

Přicházely i holky služebné, každá v něčem novém nač už od loňského posvícení všecku mzdu skládala.

Bylo však dobře znáti, co je služebného a kdo jsou dcery z hospodářství; kupil se rovný k rovnému. Scházeli se hospodáři, vážně, moudře přicházeli, takže na každém kroku bylo patrno, že oni jsou ti, jimž Bystrý patří a kdož jej řídí

a spravují.

Nahoře u kaple se sešly babky vejměnice a zkoumavými pohledy pátraly v davech; žádné nové šaty, šátky, modlitby jim neušly a dobře spočítaly, kolik tu bylo slunečníků, která ho již má, jíž ještě

loni sluníčko klidně pražilo do tváří, která již stojí na špalíčkách, a loni ještě chodila na plocho. Mnoho řečí vzbudilo, že Bourova Tóny má kolem krku řetěz, těžký zlatý řetěz! Dosud ho zde mívala jen sta-176 - rostova Lídy, ale ta byla vždycky jako opravdová slečna, kdežto Bourova byla přec jen holka vesnická. Povídalo se o tom už dřív, povídalo, ale dnes to byla očitá pravda!

Když hlaholy libočanských zvonů nenadále přeletěly topoly a snesly se až do hukotu kolem kaple, celé zástupy bysterského lidu táhly naproti procesí. Zapestřila se silnice mladými starými a z baráků, chalup i živností se dívaly zpytavé oči hospodyň, jak to komu sluší a zda jejich dítě dává na sobě záležet.

Zavlály rudé korouhve, zasvítil a zatřpytil se zlatý, krvavými růžemi květovaný pluviál pana faráře, jehož zardělá líce pěkně věnčily chumáče hustých bílých vlasů. Vřískala hudba, doprovázející zpěv zástupu.

Blankyt byl bez poskvrny, topoly samá mladá, světlá zeleň, mnohé stromy na zahradách obaleny ještě čistou bělí květů a bez dýchal plnou silou.

Na tu bysterskou pouť šli i lidé z vůkolí, selky až z Topolce a dobrých půl Libočan. Co bylo „to lepší“, šlo až vzadu za hlavním průvodem, kde nebylo třeba míti smeknuto, kde se mohlo žvatlat a smát se. Tu šli páni měšťáci: usedlejší ještě jen s vousy pod skráněmi nebo s věnečkem pod bradou, pan Šestipán ve svém božíhodovém žemlovém kabátě, stará Kastránková ve vikleru a velikém čepci, známém po širém okolí; ale mladší měli již kníry, brady neb i plnovousy, hlavy načesané, klobouky podle módy pomačkané. Na prvý

pohled bylo patrno, že ti majetníci klobouků vědí, jak je pořádně na hlavu posadit, aby nekřičely jako na

vesnických hlavách, na nichž do nedávna sedaly jen čepice. A slečny tu šly jako květy, hlavy samé kudrlinky a loky, kloboučky jako z cukru, šaty jako nadýchané; šveholily, laškovaly, dováděly. Tu kráčel také bysterský pan starosta s Lídy a s panem inženýrem. Lídy se vznášela jako královna, bílé šaty měla s růžovým lemováním, nový klobouk kolem dokola ovinutý hedvábnou bílou stuhou, jež vzadu splývala, a světlý hedvábný sluník nesla nad sebou krásně

jako každá libočanská slečna, i jako doktorova a správcovy. Inženýr byl všecek vymydlen, černé vlasy mu svítily, knírky měl načechrané, tváře čerstvě oholené, ne červené, ne bledé, jenom konec

- 177 -

nosu, jinak pěkného, trochu nápadně se mu zardíval; tmavé šaty jeho nebyly sic už nové, trochu pomačkané byly, ale z pěkné látky a dle módy ušity; vůně z něho táhla kolem dokola.

Bysterská tetka Pětioká, jež šla vzadu s libočanskou kostelnicí, všecku nádheru bedlivě pozorovala a několikráte vzdychla: „Jako zkastle by ji vytáh! Bude to pár pěkných lidí!“

„Ale musí být už o hromadu starší než ona,“ o inženýrovi pověděla kostelnice.

„I tototo, povídala mi paní starostová, že je už člověk usedlý, vážný, žádný hopasinek, takže se zdá starší, ale je prý mu nějakých šestadvacet.“

Kostelnice neodporovala, aby snad Pětioká někde něco nevypleskla, neslať si kostelnice veliký šátek na uzel, do něhož bude po Libočanech skládat koláče.

Vršek u bysterské kaple byl po chvíli pln lidí; z pestra látek vynikaly hlavy staré i mladé, bílé, tmavé i rusé, tváře vrásčité i hladké, svěží, všecky ožehlé jarním sluncem, jež vesele rozhazovalo spoušť

paprsků svítících, hřejících.

Přede dveřmi se vzduchem kmitla ruka libočanského starého pana učitele, a již housle, basa, klarinety, trouby spustily veselou předehru, po níž se rozjásala píseň: „Vroucně vítán budiž, Jene svatý, tys náš velectěný vlastenec!“

Na tu písničku se těšívali staří mladí; všecky pohledy se teď při ní rozveselily, zrovna omládly. Vlaštovky kroužily nad návsí, hlučně

štiřikajíce — drůbež na dvorcích stála nehnutě, hlavu vzhůru a poslouchala. U kaple, vlevo ode dveří se skupili občané starosvětštější: Rozumíš byl mezi nimi, Drholec, Mendlík, Voral, Šatoplet, Munzar. Rozumíš chmuře se, pustil se i do zpěvu a basoval horlivě, takže naň

starý pan učitel zahrozil.

Voral, opřen o stěnu, stál skloněn, jako by všecek byl zaujat svěžími zvuky veselé písně; ruce měl sepjaty a rty se mu chvílemi pohnuly tichou modlitbou. Ale oči Voralovy vždy po několika minutách přeletěly zástup u kaple a zastavily se v světlé skupině bysterských dívek, v níž stála i Haňačka, bylyť ty dívky její zákaznice, jež

na dnešní pouť vystrojila.

- 178 -

Hudba se potom Voralovi chvěla jen hluše kolem hlavy, rty se jen maně pohnuly slovy modliteb — duch se všecek potápěl v myšlenkách na ni, na Haňačku. Zaletěv k ní pohledem, myslil si, kdyby tak i ona sem k němu oči povznesla—

Ví-li o něm? Tuší, že na ni myslí?

Když jásavé zvuky zvonků odcinkaly při požehnání, celý dav se rozlil mezi boudy a krámy. Hlučno bylo, šumno; z hukotu hlasů vytryskovaly zdroje smíchu, ryčné proudy vypitých výkřiků a pronikavé zvuky dětských píšťal i harmonik…

Voral vyšel jeden z posledních; Váša s Mankou hned byli u něho, každé jej chytilo za jednu ruku a hned: „Tatínku, kupte nám něco!“

„A co bych vám koupil?" ptal se, jak by se vzpamatovával, že jsou to jeho vlastní děti, jež tuto škemrají.

„Marcipán, tatínku,“ žádala Manka.

„A já bych chtěl harmoniku,“ a Váša plaše naň pohleděl.

„Harmoniku, podívejme, a co stojí?" „Pět krejcarů,“ ale při těch slovech hošek hlavy nepovznesl.

„I že by tě nemrzelo, a maminka by nás přivítala s harmonikou!

Kousek marcipánu vám koupím, ale takovou hloupost ne!“ a přikročili ke krámu. Manka sem tam ukazujíc, tázavě se ohlížela na otce.

Koupil malý balíček marcipánových tabulek i několik bílých koleček a povídal:

,, Nechte si to až domů a dáte taky Julce a mamince!''

Dětské oči se od pestrých věcí na krámě nemohly ani odvrátiti. Vtom se za nimi ozvalo: „Vášo, Manko, slyšíš, tu máš pouti!“ a Haňačka podávala Vášovi pestrého husara na koni, Mance marcipánovou pannu. „Tohle děťátko dáte Julce, ale ne abys to, Manko, zlámala!“ a pohled Haňaččin byl jediný úsměv. Užaslé dětské oči se dívaly z dárků na Haňačku a zas na otce. Ten planul a rozpaky nevěděl co honem.

„Co by vám tohle napadlo, paní Haňáková, takovou škodu,“

pravil potom a mžikem jí pohleděl do tváří.

„Nevídáno, jakápak škoda,“ usmívala se, „komu jinému mám koupit?"

- 179 -

„Ale to by bylo —" odporoval, „vždyť jsem jim koupil, mají

dost.“ Byl zmaten a nevěděl, co se kolem něho děje.

„To mají od vás, tohle zas ode mne! Mám je ráda —přijdou, popovídají, a kolikrát se zasmějeme.“

Teď Voral teprv nemohl z místa; až když viděl, že se Haňačka s dětmi loučí, vyhrkl:

„Tak děkujem hezky!“ a posmeknuv, zmámen se pletl zástupem. Když se dostali na volnější místo, ještě se ohlédl. Haňačka se za nimi dívala s úsměvem. Usmál se také.

Děti nesouce „pouti“ ve vztyčených rukou, úprkem uháněly k domovu.

Zamyšlen se loudal za nimi.

Byl ještě pod prvějším dojmem z překvapení, jak se nenadále u nich objevila. A jak pěkně mluvila! „Komu jinému mám koupit —

Mám je ráda —"

Komu jinému! Jako by tu nebylo dětí dost a dost, dětí známějších!

Vzpomínka na ta její slova, upřímně pronesená, velmi jej oblažovala. Jenomže sám byl přitom nešika — zas kale nevěděl co promluvit, styděl se jako vesnický chasník. A ty děti také! Vždyť ani nepoděkovaly, sebraly a mlčely. Ruku měly políbit, třebaže nebyla ani tetička, ani kmotra — a snad zas měly něco koupit jí!

Ale tu mu napadlo, co by říkala žena, až by zvěděla, že jí koupili pouti. On, sedlák Voral, vdovičce! Ale vždyť by to koupily děti, na oplátku —

Jenže Bára by neuznala, bublala by, protože na všecko slušné

má zlost!

A rozkyselen stoupal k záhrobni. —

Pan starosta Vejběra si již také svoje hosty ze zástupu odváděl: pana faráře, starého pana učitele, správce s paní a se slečnou, doktora s paní, libočanského pana starostu Valentu, již bělovlasého, ještě ze starého sekula, s věnečkem od uší pod bradu, se šátkem, kolem krku vysoce uvázaným, s bílou vestou a s dlouhým šosákem, a choť jeho, malou stařenku ve velikém krajkovém čepci, v hedvábné mantile a s

- 180 -

modrými, žlutě pruhovanými šaty na krinolíně, konečně i kupce pana Horáčka, čilého, mrštného, na všecky strany pozorného. Lídy s panem inženýrem odešli již před notnou chvílí.

„Ale to mě mrzí, pane doktore, že vaše slečny s námi také

nejdou,“ stýskal Vejběra, „a žanetka pana Horáčka také ne!“

Doktor, vysoký, bezvousý, kostnatý pán, neodpověděl, jenom španělkou si pohrával a hladil tváře, hladce oholené, ale choť jeho, široká, okynulá, horkem tuze zardělá, lahodně se tázala: „A kdo by byl doma, pane starosto?" Jak se zasmála, laloky pod širokou bradou se jí rozvlnily a pootevřená ústa hlasitě dýchala.

„O to přec není starost, jemnostpaní, služka by také uhlídala,“

usmál se pan farář.

„Ach, důstojný pane, to by to dopadalo, ta poletí jako vítr! Už

kolik dní by byla nic jiného nedělala, nežli žehlila šaty k muzice. Ta tu přec musí být taky, a kdyby někdo pro mého přišel —"

„Na bysterskou pouť nikdo nesmí stonat!“ zasmál se pan farář a ostatní hlučně po něm.

Paní doktorová se tím smíchem až rozkašlala a musela chvilku postáti.

„To bude má paní litovat,“ mazlavě vzdychl Vejběra.

„I nic se nestarejte, fotrlínku, vždyť nás jde dost a přičiníme se, aby vám nic nezůstalo!“ hlučel osmahlý, vysoký, ramenatý správce, již notně šedivý, a tahal mohutný knír, jenž jsa hodně probělen, ze zarudlého obličeje velmi vynikal.

„Ale — tati,“ zasténala suchá, bledá jeho dcera.

„No co, já jsem už proto nesnídal a kalhoty jsem si vzal ty v pasu nejširší,“ a dal se do chraplavého smíchu, až zrudl.

„Ale Anton, ty zas mluvíš!“ zazpívala paní správcová, vysoká, houpavě, vznešeně se pohybující dáma.

Pan Horáček se vzadu skoro nepřetržitě chichlal a mnul rukama, jako když doma stával za pultem a selkám vychvaloval své zboží.

„No co, jaké čiry čáry, povídám, jak si to myslím, vždyť jdem na pouť, ne?" chrchlal zas pan správce.

„Tak je to dobře, tak to má být,“ kýval starosta Vejběra.

- 181 -

„Tenhle můj muž má pořád humor, jako když býval kancelářským; ani nepováží, že už není mladík, že má tuhle velkou slečnu a syny.“

„A mám naříkat? Přišlo by to do jednoho!“

„Ano, ano — dobře, pane správce, smutný duch suší kosti,“ kýval pan farář.

„Jen veselou mysl!“ přidal i pan učitel a zálibně šňupal.

„Co oni tomu říkají, pane doktore? Jen poslouchají a neřeknou mé tvé, snad nemyslejí i teď na pacienty? Nestarají se, ti dovedou umřít i bez nich!“ volal správce.

„Vždycky čtverák,“ měkce odpověděl doktor a obličej jeho byl samý lahodný úsměv.

Po návsi stály hloučky lidí bedlivě pozorujících, koho si pan starosta odvádí na pouť. Když hosté došli k Vejběrům, starosta otevřel branku a ustoupiv řekl: „Tak prosím!“

„Prosím, paní doktorová —"

„Prosím, paní správcová —"

„Ale prosím, paní starostová —"

„Prosím, důstojný pane —"

„Jen račte, milostpaní, jen račte — a slečinko — dámy mají

přednost —" „Prosím vás, jenom nedělejte okolky, nebo půjdu napřed sám, aby nám polévka nevystydla,“ do úlisných, pobízejících hlasů broukl správce.

Po záspi chvátala jim naproti paní starostová; ve světlé kartónce byla, nažehlená, opásaná sněhovou zástěrkou.

„Ach, služebnice, služebnice, vítám vás, paní správcová — paní

doktorová — paní starostová — slečinko — to jste hodny!“ podávajíc ruku, mazlivě sténala. Paní správcová i doktorová se s ní objaly a políbily; hubička druhé paní mlaskla tak hlasitě, že se všecky tváře rozvily v úsměv.

„A prosím, paní doktorová, kde zůstaly slečny? Pane Horáčku, kdepak je žanetka?" jako náhle velmi překvapena volala Vejběrka, ačkoliv Lídy jí prve v pokojíku pověděla: „Doktorovy nepřijdou, founěly zas jako hraběnky, žana Horáčkova taky ne, ale ta ať si tam zůstane!“

- 182 -

Doktorka i Horáček vysvětlovali, vymlouvali, ale na paní starostové bylo patrno, že poslouchá jenom na půl ucha, ačkoliv pořád vzdychala: „Ach, to je škoda, to je mi líto!“

Tu také přichvátala Lídy, všecka bílá, již bez klobouku, s hlavou plnou kudrnek a loků.

„Ruce líbám, tak račte dál, račte —"

„Ach, bože, slečinka jako lilie, to je nevěsta!“ zpívala správcová. Ostatní se usmívali, kývali, Horáček mnul dlaněmi a polohlasně

se smál, jenom libočanský starosta si nevšiml a zpytavě přehlížel dvůr.

Služebné ženské, Caromejka mezi nimi, vystrkovaly hlavy ze síně, aby viděly to slavnostní shledání.

U dveří síně se všecko opakovalo jako prve u branky a konečně

celý proud zmizel ve stavení.

Voral stoje již doma na záhrobni, také celý ten výjev pozoroval; teprv když panstvo nadobro zmizelo, šel do světnice. Vida, že je žena u okna, ptal se: „Taky se díváš?"

„Bože, to je na světě přetvářky,“ pravila rozhorlena, „to se to všecko kroutí a klaní, a tuhle jsem u Horáčků poznala, jak pak o sobě

mluví. Tam u starostů bude dnes slávy, Caromejka bude olizovat!

Ale co to Haňačku napadlo dětem kupovat?"

Voral odvrácen svlékal kabát.

„Nevídáno, povídala, že je má ráda,“ suše odpovídal.

„Ještě nás Bystráci pomluví, že jsme z hospodářství a bereme od ní, podruhyně! Snad jste to ani neměli brát!“

„A to bv bvla pěkná utřenost! Kdepak to máte, děti?" Váša plaše pokynul na polici. Za sklem tam byl i husar a panenka i dítě.

„Uložila jsem to, vždyť to nepotřebujou hned sníst nebo rozbít,“

pravila matka, nalévajíc polévku.

„Vždyť je to na to,“ a učiniv kříž přisedl ke stolu.

„Kolikrát si myslívám, jestli Váša s Mankou k Haňačce tuze nedolézají, aby se pak třeba o nás nepovídalo.“

Neodpověděl, jen se chmuříl, až po chvilce spustil: „Co mne zas mrzelo, bylo, že jeden ani druhý nemá kapku utřenosti, aby poděko-183 - vali. Přece vídávají mě, že jsem ke každému zdvořilý, ale to seberou marcipán a neřeknou mé tvé.“

„Nono, snad nebude tak zle —"

„Nebude, protože Haňačka se nenaparuje jako některá, ale jestli si někdo všiml, řekne, že ty děti kouska manýry nemají. Oni jen být ve větru, růst jako divočina. To jsem se ondy potkal s Mokříšem, šel s hochem, ale jak ten synek krásně dal pozdravení a jak pěkně odpovídal, když jsem se ho ptal, co pořád dělá, jak se učí a čím chce být!“

Voral to povídal klidně, ale z mírných slov bylo přece cítiti jeho stesk nad tím, že vlastních dětí takových nemá.

„I bodejť, to se ti řekne,“ odvětila, „Mokříšův může hezky mluvit, vždyť ona nic jiného nemusí dělat, nežli se s nimi mazlit, strojit je a učit moresům. A on se taky nepřetrhne. Tam to není jako tuhle u nás, kde máma s tátou jsou od rána do noci jako v kole.“

„Vždyť nic neříkám, jen si myslím, že by už sami mohli být trochu chytřejší,“ odpověděl.

„Toť vím, že náš Váša a Manka jsou pořád jako diví,“ svědčila.

„Proto si myslím, že jim není na škodu, když někdy k Haňačce zaběhnou, je přec ženská mezi lidmi obeznalá a můžou ledaco pochytit.“ Řekl ta slova klidně, suše, ale co pravil, přál si toužně. Tolik se mu líbilo, že Haňačka s jeho dětmi hezky dělá a ony že ji mají

rády. V nitru však cítil, že té radosti nemá jen proto, že děti získají, ale že i jeho s ní sbližují.

Voralka jeho slova přijala s plnou pravdivostí a neodporovala, protože Haňačka vystupovala vždy skromně a ochotně; dodala pouze:

„Jen aby neomrzely, ona taky mnoho kdy nemá!“

„že neomrzely, vidíme na tom, že jim koupila pouti; kdyby je neměla ráda, proč by kupovala, co je jí po nás?"

„Snad koupila taky jiným, těm, kdo k ní dávají šít.“

„Nevím,“ pokrčil rameny, „ale z nás toho užitku tuze nepochytí.“

Při tom hovoru se již pustili do buchet, velikých, rudých, perníkem nadívaných, jichž vrchovatou mísu Voralka postavila na stůl.

„Bystráci by se divili, kdyby viděli, že o pouti máme jen buchty,“ usmál se.

- 184 -

„A není to jedno?" tázala se.

„Je, ale taky bysme nezchudli. Oni si lidé všimnou, ze všech stavení se ty talíře roznášely, jenom od nás nic.“

„A komu bys posílal? Nám z pouti taky nikdo nepošle. A jenom nech marnotratníky,“ a zahrozila do prázdna, „zrovna omámena jsem se dívala na nůše mouky, které z Libočan nosili. A drůbeže co chystají

— kuřátek, teď na jaře! Mohla bych sousto polknout, když by ani nebylo z mého, když bych je musela koupit jinde, jako tamhle starostová u nás? To jsou mi pěkné hospodyně, když snědí víc, než

jim hospodářství dává!“

Přisvědčoval, ale potom se zasmál: „Aspoň se o pouti olíznou!“

Podívala se naň stranou a kývala: „Pěkně, pěkně —" Ale Voral se smál dál.

Vidouc, že nechce rýt, mlčela a klidně jedli. Když poobědval, zapálil si a přecházel světnicí. „Odpoledne půjdu s dětmi na požehnání,“ pravila, odnášejíc zbytky oběda.

„A na pouť se ani nepodíváš?" ptal se srdečně. „Prosím tě, co bych si vynadívala — bysterská pouť— nevídáno! Darmo by se panstvo na mne ohrnovalo. Já už zůstanu, jaká jsem: všude raději stranou a pamatovat na děti!“ Pravila ta slova důtklivě, ale nepohlédla naň. Voral nepromluviv vyšel; na síni se prudce vyplil do kouta. Mysle na ženinu řeč, pravil si, co mu dávno napadalo: že Bára již nemá pomyšlení na nic, než aby měla hodně! Říká, že pamatuje na děti — ale pro samý shon sotva si jich může všimnout. Potom to roste

jako dříví v lese, kouska slušnosti nemají a každý kluk se jim vyšklíbne.

Schýlen se zas loudal svou nedělní cestou do polí.

Ty děti! Rostou, rostou, a bude pomalu čas myslet, co s nimi dál... Voral si uvědomoval, že se vlastně o ně také nestaral, že je nechal růst, jak rostly, že ho teprve pobyt v Bystrém trochu donutil — a pak Haňačka!

Přec je nenechá, jako to dělají na Polánce: školu aby vyběhaly ledajak a potom se zas jen hrabaly v hrudách, holky jako děvečky,

- 185 -

Váša jako skoták a potom čeledín. Světa si musí všímat, dětí jiných; budou v Bystrém doma, ať tu tedy nejsou pořád jako cizí. Tu si vzpomněl, že Bára vezme dnes děti na požehnání. Zrovna dnes, o pouti! Snad jim nepřeje, aby se aspoň na pouť dívaly. A co pouti dostaly, vzala a uložila! Naposledy myslí, že jim je těch dárků

škoda, chce tím snad podarovat jiných z přátelstva, až přijdou nebo až ona se na návštěvu vypraví.

Ale tu si Voral řekl, že to musí dětem dát; dostaly to, je to jejich!

Ta jim to ráno přinesla všecka radostna, jistě už dřív na ně myslila! A představuje si ranní setkanou, šel rychleji a rychleji. Povídala, že je má ráda, a bylo na ní vidět, že mluví pravdu. Náhle si představil její světnici, jasnou, čistou, spořádanou —

uprostřed stůl a na.něm rozstříhanou látku — Haňačka prostovlasá, jen tak po domácku, s rukávy povyhrnutými, veselá, zdravá, statná

stojí a prohlíží uchystané šití. Děti, jeho děti se točí kolem ní, vypravují, žvatlají, dovádějí, ona se směje, vyptává, náhle se obrátí, tu pleskne, tam pohladí a všichni se smějí.

Maje ten obraz v hlavě, pole si ani nevšiml. Chtěl se vlastně podívat, co bandory dělají, a zatím přešel, ani se nezastaviv. V duchu právě viděl, jak se děti rozdováděly, jak se Haňačka s nimi honí, a najednou byl sám také mezi nimi, honil se také. Teď

nenadále v tom běhu chytil Haňačku odzadu kolem těla — smála se, všichni se smáli, ale on držel, nepouštěl...

Ale vtom se již také vzpamatoval. Otřev si rukávem pot z čela, řekl si, že letěl jako bez rozumu, až se všecek zpotil, tváře že mu planou, srdce prudce bije.

Takové nápady!

Ale kdo za to může, že přicházejí a těší! U nich doma radosti není, není, žena se leda ubroukne, pomazlí se zřídka jenom s nejmladší, a když se Voral vracívá, slýchává jenom žaloby, jak zas dnes zlobily, neposlouchaly, co na sobě roztrhaly, co rozbily. Jak by se potom s nimi mohl těšit? Utrmácen, ulopocen, mrzut se vrací a doma slyší jenom nářky — samé nářky — nic radostného ani vlídného.

- 186 -

Plně pociťoval, že domácnost jeho veselá není, mrzuto že v ní

je, hon a shon za prací. Rozvažuje o tom, řekl si: Toho je Polánka vinna, ta naše vzdálenost světa, tam jsme se naučili mračit, zahlížet a jen se honit po stavení nebo potit se v polích. Tam Bára srostla s dřením, odvykla lidem, ztratila všecku veselost. Jaká bývala! Bože, bože, jak po ní bláznil, kolik nocí kvůli ní

nespal!

žádná fiflena sic nebývala, žádná parádnice, holka jen vesnická, ale jak zdravá, silná, ty snědé, zardělé tváře jak jí slušely pod černými vlasy a oči jak jí krásně svítily. A teď? Sehnuta chodí, lopatky vysedlé, skráně vyvstaly, zuby scházejí. Zasměje se málokdy, a to jen kysele, taková je pořád ustaraná. Čím se to všecko stalo? Pravda, tenkrát doma na Lhotce zle to na ni dopadalo, mnoho zkusila, ale což nezkoušel také on? Nemučil se s ní a necítil všecko jako ona? Vždyť mohla být ráda, že ji tak v srdci nosí, on, Josef Voralů, po kterém by jich bylo dvacet sáhlo! Jen ona byla jeho, jeho Bára, Baruška, které tolikrát upřímně řekl, že bez ní živ býti nemůže. Nemohla, když se potom měli, být jiná? Veselá, šťastná, že ho má, že se jí povedlo? Neměla mu tu jeho lásku teď, když byli svoji, oslazovat?

Zapomínal však, že se tenkrát sám změnil, zchladl, že sám také

znal hlavně jen ten shon. Zdálo se mu, že jen Bára byla vinna, ona že to všecko tak zavedla, jak to potom po léta chodívalo. V té chvíli pociťoval něco jako soustrast sám s sebou, jako lítost, že za všecku šlechetnost, dobrotu, lásku dostalo se mu tak málo štěstí — že se mu Bára neodměnila, jak zasluhoval. Když však dále rozjímal, musel si říci, že Bára dělala, co mohla, že dřela až do krvavých mozolů, že ty oči jí pro nic jiného nehořely, než aby dobyla, co jí na pretenci scházelo a co jí bylo vyčítáno.

A čím dál více dospíval k závěru: Tak je to, když si bohatší

vezme chudou, ale hodnou!

Bára hodná byla, dřela, jen dřela. Chuďas!

Litoval ženy, ale ta lítost nebyla prohřátá láskou, spíše byla almužnou... V té náladě se vracel do dvora.

- 187 -

Když žena s dětmi vyšly ze stavení, vidouce jej na dvoře, zastavily se na záhrobni.

„Tak už jdete do kostelíčka?" usmíval se. „Jděte, jděte a pomodlete se taky za mne; hezky vám to tak sluší s maminkou,“ a pohladil děti i ženu.

Zvolna se naň podívala, ale potom se jí koutky rtů zkřivily v hořký úsměv.

Nepromluvivši již, odcházela s dětmi.

Ten její úsměv Vorala opět podráždil; hladě, myslil, že udělá

neočekávanou radost, a zatím se jen ohrnula. Ani krapet radostného překvapení a vděčnosti v tom úsměvu nebylo. Inu, je to Bára, jež v tom dření také zpaličatěla. Neztvrdly jí jen ruce, ale i hlava a srdce. Nenapadne jí, že si od ní zasluhuje něco jiného, že by si ho měla vážit, když tenkrát tak dodržel. Na Polánce mu takové myšlenky jakživy nenapadly, teprve zde v Bystrém, a tu se zvláště za posledních časů počaly proklubávati... Dohrabav se k brance, ještě se zahleděl za svými. Šly stranou silnice, po níž se opět procházely hloučky nastrojených lidí bysterských i hostí jejich. Jásavé hlasy i smích se proháněly pod topoly, jež

v koupeli z májového vzduchu ani nedutaly.

Tam šla jeho žena ohnutá, prostě oděná — jako ty tetky z pohorských vesnic!

Voral jasně viděl rozdíl života ve své i v jiných domácnostech zdejších...

Vtom dole u hospody zabouchal buben a již i činely zařinčely. Těmi pod topoly to zrovna škublo a již se spěšně vraceli. Břeskná

polka úplné libočanské kapely všecky nohy rozehrála, jenjen to poskakovalo. A do davu u kaple jako když střelí; minutku zůstalo všecko strnulé, ale potom! Kluci se rozletěli jako diví, holky za nimi, děti batolící se ještě spěchaly, jak mohly, i kejklavé babky uháněly, aby užily slavné muziky.

Bujná polka zvučela a ozvěny, ze všech stran přilétající, motaly se s ní v divém chumlu.

Vtom sebou Voral škubl a leknutím couvl. Haňačka, jen v lehkých šatech letních, prostovlasá, odshora chvátala k domovu. Spatři-188 - vši jej, zasmála se: „A vy tu stojíte? Už byste měl být v hospodě i s paní Voralovou.“

Zasmál se, potom pohladil knírek a mávl rukou: „I kdepak my už na tanec!“

„že by vás Pánbůh netrestal, cožpak jste tak staří?" durdila se. Voral jen s úsměvem přikyvoval.

„A vy půjdete?" zeptal se, když se zastavila.

„Navečer se tam musím s naší Kuliškou podívat, ne kvůli sobě, kdežpak já mám pomyšlení na muziku, ale kvůli zdejším holkám, ony se potom ptají, jak jim to slušelo, a to víte, švadlena musí radit a chválit. Ještě teď jsem pomáhala strojit Vincinku!“ a trpce se usmívala. Voral pozoruje ji, cítil, jak ho zas pod očima pálí a zuby div že mu špičku dýmky nepřekously.

„Ale když někdo přijde, přece si taky skočíte!“ Ta slova se mu těžce z jazyku koulela.

„Bodejť, pro mne někdo přijde!“

„Ó, bože, nejeden, řada by jich přišla!“ jektal a očima ji jen hltal. Podívala se naň překvapena a zchmuřila oči.

Zalekl se toho, napadlo mu, aby si snad nemyslila, že jí vyčítá ty všelijaké dotěry.

Ale Haňačka hned se zas klidně tázala: „Co paní Voralová dělá?“

„Šla s dětmi na požehnání.“

„Šla? To bych je sama byla ráda viděla, jak si je hezky vedla. A jak povídám,“ spustila zas veseleji, „nedržte prapisek, a až paní Voralová přijde, vypravte se spolu k muzice.“

„I toť že se vypravíme,“ smál se, a Haňačka pozdravivši, odcházela. Voral omámen hleděl za ní; ale vtom, jako by v něm bylo vyšlehlo, zvolal: „A spolu si taky skočíme!

Ohlédla se a zasmála: „Tak ale jistě!“ Voral z ní nespouštěl očí...

V té chvíli hosté u starostů, rozsazení kolem dlouhého plného stolu, již doobírali kuřata a hleděli si jen sklenic. Domácí paní se

- 189 -

uvelebila mezi dámy, hovoříc s nimi o hospodářství, o dcerách a výbavách jejich, o zábavách i toaletách. Správcova Karli se bavila s Lídynkou a s inženýrem, jenž zasypával Lídy zamilovanými pohledy a prokazoval jí všemožné milůstky. Když Karli zpozorovala, že ženich drží Lídy pod stolem za ruku, že ji hladí, tvářila se velmi unyle a jako by jim říkala: Vidím všecko, ale jen se milujte!

Pan učitel přichvátal se sklenicí i k nim, a podávaje k přiťuknutí, pravil: „Slečno Liduško, na vaše zdraví, a aby se vám každé přání

vyplnilo!“

Všecka společnost si přiťukávala, a Lídy stojíc, všecka se stydlavě kroutila. Pan správce, tuze již plana, také si přiťukl a hned žalostně zavzdychl: „Ach, kde jsou ty časy —" a zakroutiv očima k choti, dodal:

„Viď, má roztomilá rachomejtle!“

Hlučně se chechtali, jenom paní správcová kroutila tělem a hrozíc mazlivě napomínala: „Ty, ty, Anton, mně se zdá, že ti to pivečko tuze chutná!“

Ale správce nedbal, a postaviv se uprostřed jizby, povznesl sklenici, a dupaje do taktu, zpíval: „Hop, hop, ryndy, bryndy, už to nejde jako jindy, hop, hop —"

Nový smích bouřil světnicí; smály se i služebné ženské, jež pootevřenými dveřmi přes tu chvíli nahlížely.

„Ne, ten můj muž má zas humór!“ volala správcová a rozkuckala se do šátečku, jejž k ústům přidržovala.

„Jen veselou mysl, jen veselou mysl!“ upřímně se usmívaje, kýval pan farář. Ve dveřích se objevila hlava Caromejčina a zakývala na paní

starostovou.

„Copak se stalo?" usmála se domácí paní a vyšla. Za chvilku se vrátila, nesouc v ruce psaníčko, a podávala je inženýrovi.

„Byla tu holka z libočanské panské hospody a to prý mám odevzdat,“ usmívala se.

„Pan inženýr ani tady nemá pokoje,“ soucitně pravila doktorka a všecky oči hleděly na inženýra.

Ten jemným pohybem vzal do špiček prstů zalepenou obálku bez nadpisu a mžikem ji rozřízl.

- 190 -

„Snad nějaký kolega,“ kývaje šedou hlavou, pravil farář. Inženýr rozbaliv dopis, trochu zbledl a víčka oční i prsty rukou se mu zachvěly. Přivřev oči, četl; Lídy z něho očí nespustila. Tu se již inženýr měkce zasmál, list podal Lídynce a povstav pravil vesele: „Náhoda, sestřička přijela!“

„Ale, ale, sestřička — a to je náhoda!“ vzdychnuvši, sténavě volala starostová. Celá společnost znova oživěla.

„Ale to je náhoda, viďte, paní správcová,“ usmívala se doktorka a lalůček se jí klepal.

„Ale to je náhoda —"

Lídy přeletěvši dopis, čtla nahlas: „Přijela jsem ráno do Bydžova, ale tam mi řekli, že jsi v Libočanech. Teď tu na tebe čekám. Ema.“

„Ale to je náhoda,“ letělo zas kolem stolu.

„Dám zapřáhnout a dojedu tam,“ honem povstal Vejběra.

„A prosím, to ne, to ne, tomu nedopustím, copak by řekla vážená společnost, kdyby domácí pán odešel,“ oblékaje rukavičky, horlivě odpíral inženýr. „Račte jen, pane starosto, zůstat, doběhnu tam, sestra jistě má příležitost a hned ji přivezu.“

„Jen jeď, starosto, jen jeď,“ rozhodně pobízela starostová a také

Lídy pohledem otce pobízela.

„Ne, ne, prosím, ne, na žádný pád ne, to by bylo zbytečno, ani zapřahat neračte dávat; hned tu budu zas, račte být bez starosti, a když dovolíte, sestřičku přivezu.“

„Půjdu tedy s vámi,“ chystal se starosta.

„Ne, ne, na žádný pád, darmo byste se uhnal!“

„To je pravda, kampak vy mu už, starosto, stačíte,“ přisvědčoval správce.

Inženýr chytiv klobouk i hůlku, přistoupil k Lídy, a podávaje jí

ruku, sladce žvatlal: „Tak zatím pa, Lídynko, pa — vzácná společnosti, zatím se co nejuctivěji poroučím!“ a na všecky strany se kloně, vycházel.

„Tak ale sestřičku přivedl,“ volala za ním Lídy.

Přistoupivši pak k oknu, viděla, jak si na návsi sundal klobouk, a utíraje si pot, uháněl dolů.

- 191 -

„Roztomilý človíček,“ kýval pan farář.

„Roztomilý,“ přidávala paní doktorová a správcová také přisvědčovala.

„Ale vida,“ libočanský starosta se tleskal do čela, „že jsem já neřekl, nebude-li tam příležitost, aby se stavil u nás, aby honem zapřáhli,“ a choť jeho, jež seděla pořád mlčky, ruce majíc v klíně, dolní ret položený na horní, přidala: „Vidíš, Ferdinand, tos měl, ale ty na nic nepamatuješ!“

„Ale to by bylo zbytečno, paní starostová,“ sladce odporovala domácí, „sestřička pana inženýra jistě má příležitost, vždyť píše, že jela z Bydžova,“ a vzavši dopis, podala jej libočanské. Také ostatní paničky do něho nahlížely.

„Tak on má pan inženýr sestřičku,“ z myšlenek si pokyvovala doktorka.

„Ano,“ přisvědčovala domácí, „tuze často nám o ní vypravoval. On je z tuze dobré rodiny, živa je už jen matka a ta sestra, ale v Praze je veliký majetek. Líbí se nám, že se mají dohromady náramně rádi.“

„Ó, to je dobré znamení,“ zavelebila správcová.

„že jim nepsal — mohla užít bysterské pouti,“ mrzel se starosta. Paní starostová se zatvářila výsměšně. „I jdi, starosto, takové

pražské slečně by naše pouť byla vzácná!“ a hleděla na muže, jako by říkala: Ty máš nápady, půjde ona z Prahy do Bystrého na pouť!

„Což je o to, paní starostová,“ velmi vážně se ozval doktor a hladil si lesklou bradu, „Pražáci rádi užijou kusa venkovské radovánky.“

„Vždyť to povídám,“ tence přisvědčoval Vejběra, „mohla přijet už včera.“

„žeť by u nás dobře mohla být, všecko pohodlí by měla,“ zatáčela starostová a dívala se z paničky na paničku.

„Jen když je tady, však ji tak hned nepustíme!“ „Paničky odpustí,“ povstavši, klonila se starostová, „musím v kuchyni všecko připravit, když taková návštěva —"

„O, prosím, prosím, to přestává všecko!“ jásala správcová a ostatní přisvědčovaly.

„A co my budeme jen tak sedět!“ zhurta spustil správce, a mrknuv na Vejběra, obrátil se k doktorovi a dodal: „Nemám pravdu?“

- 192 -

Všichni páni smějíce se, kývali a pan Horáček rychle mnul rukama. Vejběra vzal se skleníku karty a položil je na stůl.

„Prosím, dámy pěkně k sobě a my se sesedneme tuhle k tomu kraji!“ kázal správce.

„Vy jste pěkný, pane správče, vy umíte pěkně bavit!“ hrozila doktorka a celé hrdlo se jí rozvlnilo.

„Už neumím, milostpaní, opravdu neumím,“ přesvědčoval a hned plačtivě notoval: „Kam jste se poděly, kam jste se poděly, moje mladé časy!“

„Pan správce se jenom tak tváří,“ pokračovala doktorka, „ale v každém bále všecky slečinky rozesměje!“

„Stará podšívka!“ potměšile hrozil farář.

„To je pravda, on ten můj muž má pořád humor!“ pravila správcová a unyle na něj pohleděla. Měl doutník v koutku úst a již míchal. Pan učitel s Horáčkem se postavili za hráče. Po chvilce starostová přinesla tác s koníčky černé

kávy a roznášela ji kolem stolu.

„To se musí říct, tady se strojí tabule,“ již po několikáté pochválila paní Valentová a zas položila dolní ret na horní.

„Ó, prosím, prosím, všecko jen tak po venkovsku,“ upejpala se starostová, „kdybych neměla Lídynku, sama bych to nedovedla, ale ona všecko zná, byla při tabulích velikých,“ a usadivši se k dámám, začala o svých starostech o dceřinu výbavu.

Správcova Karli jako dívčí poupátko sladce, stydlavě hovořila a dotazovala se Lídy po krásách její lásky. Každou chvilku zakroutila hlavou, povznesla oči a zatoužila: „Ale šla, Lídy, ale šla!“

Caromejčina hlava se opět objevila ve dveřích.

„Copak, už jedou?“ spěšně se ptala starostová.

Caromejka se vsunula do světnice. „I ne, ale byla tady služka tuhle od pana Horáčka, že panička vzkazuje, jestli by nemohl hned přijít domů.“

„Co se stalo?“ rychle se ptal kupec.

„I neříkala, jen že maji jistě hned přijít!“

„Toť jsem blázen,“ divil se Horáček a sháněl klobouk, „to jistě

něco kvůli obchodu, naposledy jenom nějaký rajzák, a tuhle taková

- 193 -

společnost! Takové já mám radosti, člověk nemůže paty z domova vytáhnout.“

„I tak to odbuďte, ale ať se ještě vrátíte!“

„Prosím, račte se vrátit!“ i panička přidávala.

„Budu hledět, budu hledět — zatrachtilá věc —"

„A to kafe ještě dopijte,“ kázal starosta.

Horáček přisedl a rychle pil.

Starosta dívaje se na hodinky, připomněl: „Už by tu skoro mohli být!“

„Tys, tatínku, přec jen měl jít,“ žalobně se ozvala Lídy, „kdož

ví, jestli slečna bude chtít, bude třeba říkat, že je neznámá —"

„že jsem já neřekl, aby se stavil u nás,“ pravil zas libočanský

starosta a jeho žena rozkývala starou hlavu: „Když ty, Ferdinand, na nic nepamatuješ!“

„Pane Horáčku, prosím vás, pobídněte je za nás a nepovolte!“

„Pobídnu, pobídnu, pane starosto, a jestli je nepotkám, nehnu se od nich, dokud je nevypravím!“ a již kolem stolu podával ruce.

„A přijďte ještě!“

„Pěkné poručení paničce a slečince, a že nám bylo tuze líto,“ volala za ním domácí.

„Prosím, prosím, díky!“ a již se kolébal po záspi.

Venku bylo pořád hlučno; kolem kaple i po celé návsi se pestřily rozjařené hloučky. Ryčná hudba vylétala otevřenými okny sálu a plnila celou ves. Tanečníci a tanečnice rozpáleni vycházeli před hospodu i dále do stínu topolů. Chodily tu dívky vesnické s hlavami hladkými i libočanské slečinky, okudrnacené i v kloboučcích, s chasníky i pány, rozpálené selky domácí i z okolí s muži červenými, obtloustlými, již všichni přišli, aby také užili pouťové muziky. Před hospodou se kupily stařenky i skromnější hospodyně, jež

přichvátaly na podívanou. Mezi tancem se v oknech objevovaly rozohněné hlavy a výkřiky, smích i písně tryskaly z dupotu a hluku... Již se smrákalo, když Caromejka prudce přiletěla domů; ale jedva vstoupila, již se rozkašlala.

„Caro mio, prosím tě, proč tak běháš?" tuze starostlivě se jí ptal tatík,

- 194 -

„Když tu zas máš jako v pekle, nemůžeš otevřít?" pištěla a znovu se rozkašlala.

„I tak jsem se zamyslil, že jsem zapomněl.“ Otevřel okno, a mrak kouře se valil do podvečerního vlaha.

„Je mladá doma?“ ptala se, usednuvši u kamen.

Když přisvědčil, broukla: „Jdi honem pro ni!“ a zas kuckala.

„Toť jsem blázen,“ hučel si odcházeje.

Jedva Caromejka uslyšela, že se po síni vracejí, vstala a proti oběma spínala staré dlouhé, hubené ruce.

„Lidičky, lidičky, to je vám novina!“

„Copak se stalo?“ breptal, všecek se natřásaje, ale Kuliška opět kašlala a písklavě hubovala: „Když jsi tu tolik načudil!“

Upokojivši se, spínala ruce a potom počala důkladně vypravovat, jak se hosté u starostů sešli a jaká byla trachta. Všecko že bylo náramně veselé, pan správce že dupal a zpíval a jak potom přišla holka s tím psaníčkem.

Rozkašlavši se, opět musila usednouti.

„To jste vám, lidičky, měli v kuchyni sháňku, nohy necítím a ruce mám jako přelámané,“ stýskala.

„A co to psaníčko?" nedočkavě vyhrkl.

Jenom se naň zaškaredila a potom zas dlouze vypravovala, jak inženýra a jeho sestru čekali. Pověděla, že také Horáček musel domů, ale inženýr a sestřička že pořád a pořád nešli, takže starosta konečně

dal zapřáhnout a vypravil se do Libočan.

„Ale to nejlepší bylo, že tam uvázl taky.“

„Toť jsem blázen!“ a Caromio odplivnuv do koutka, přešel světnici. Haňačka poslouchajíc, jen se usmívala.

„Toť si můžeme pomyslit, že Lídy byla pořád jako na jehlách, už i sama chtěla běžet a do pláče se dala, že se tam něco stalo. Všichni ji konejšili, co že by se mohlo stát, že by jistě byl někdo přiběhl, ale v tom že to bude, že se pražská slečna ostýchá jíti a starosta že se bez ní vrátit nechce.

Ale když to tak tuze dlouho trvalo, takže už žádný ani nemluvil, pan farář povstal a povídá: Je čas, abychom šli také domů, aspoň je tam pobídneme, aby vás tu už nenechávali v starostech. Starostová je

- 195 -

zdržovala, naříkala, jak se to všecko zkazilo, prosila, aby jen ještě

počkali, ale paničky už taky pospíchaly, protože viděly, že bude líp, když už půjdou, že se jistě něco schumelilo.

Vejběrka dala každé balík koláčů a všecko odešlo. Inu, lidičky, divně, divně se to rozešlo. Lídy a stará byly potom pořád venku a čekaly; holka zas chvílemi zabíhala domů, plakala a rukama lomila.“

„Toť jsem přeci blázen,“ broukal Kuliš, „a přijel starosta, přijel?"

„No, toť víš, že tam nezůstal,“ odbroukla. „Přijel, ale sám!“

„I caro mio!“

„Ale jděte,“ podivila se Haňačka, „a co se stalo?" Caromejka zamyšlena kývala hlavou. „My stály v síni a viděly jsme, když přijel. Hned obě na něj, kde je inžinýr. ,Kde je, kde je!'

rozzloben zrovna pískal a potom pěstí takhle hodil do dálky.“

Kuliš rozkývav se, opět chodil světnicí: „Když jsem já si tohle kolikrát nepomyslil, že kdoví co je zač, a že až se dobře poměje, foukne!“

„I prorokovali proroci!“ odbyla jej a povstavši vypravovala:

„Starosta víc neřekl a šel rovnou do světnice; my jsme honem zas byly pod komínem. Ale jen za sebou zavřeli dveře, už jsme byly za nimi, a tu slyšíme, jak vykřikl: ,To byla pěkná sestra, nějaká i s dítětem za ním přijela!'“

„I pranamoutě —a ústa Kulišova zůstala otevřena a oči vyjeveny.

„Lídy zaječela, až se nám nohy zatřásly, a hned jsme slyšely ránu do podlahy. Utíkaly jsme honem pod komín. Starostová hrozně

zaplakala a křičela o vodu. Chytila jsem džbán a vletěla jsem do světnice.“

Caromejka si zhluboka oddychla a opět usedla. „Přišla k sobě, teď tam leží na posteli, stará u ní; on chodí po zahradě a Bětka musela hned letět pro doktora.“

„Caro mio, caro mio,“ bručel a rychle přecházel.

„I sedni někde!“ oškroukla se.

„A že jsi tam nezůstala — teď —"

„Protože jsem tam už neměla co dělat.“

„A co inžinýr ?"

- 196 -

„Nic, dočista nic dál nevím!“

Kuliše ve světnici všecko tísnilo; vyběhnuv před barák, rychle tam přebíhal a mhoural k starostovým.

Bílý statek stál jako po vymření.

Po návsi bylo stále živo, hudba na sále vřískala a dupot tancujících bylo slyšeti až sem. Bezová vůně plnila vlažný vzduch...

XI

Bysterská stavení se černala v temnu, v němž mizely i vrchy topolů, ale na tmavé obloze bylo hvězd naseto. Jako když jarní louka rozkvete tisícerými pampeliškami.

Byl májový večer tichý a vonný. Zmlkly již řezačky, nezavrzl okov, ani pumpa nezaskřípěla.

Z kaple, jejímiž otevřenými dveřmi šlehala na kopeček bledá

zář, vylétala svatojanská píseň — táž veselá melodie, již tu o pouti provozovali libočanští muzikanti a zpěváci. Hlasy dětské i vyspělé, mladické i vyšeptalé v jediném proudu vylétaly do tmavého ticha. Mezi jednotlivými větami bylo slyšet i Strouhala, tkalce, jak zpěvavým vysokým hlasem předříkával; zvláště na konci veršů smekal se po slabikách a končil, jako by byl uvízl a nemohl dále. Voral seděl na svém prapisku opřen o plot zahrádky a zvolna kouřil. žena prve obslouživši dobytek, vzala všecky tři děti a šla také

na večerní pobožnost; Caromejka ji k tomu přiměla.

Voral měl v hlavě jen včerejší dvojí setkanou s Haňačkou; všecko si znovu představoval a opakoval. Když vzpomínal, jak na ni volal, že půjde k muzice a že si spolu skočí, i jak ona potom vesele a živě odpověděla: „Tak ale jistě!“, přestal kouřit. A sedět nevydržel. S

ní, s Haňačkou, být v kole!

Chodě podél zahrádky, zrovna cítil, jak by se drželi za ruce a jak by ji svíral kolem těla; hlava by byla blízko hlavy, jen svojí trochu pohnout —

V celém těle mu počalo vřít a cítil, že by se neudržel a sevřel ji prudce, divoce, až by snad duši vypustila.

A hned si také řekl, že není vůbec možno, aby s ní tancoval, sic že by se něco stalo, že by vybuchlo, co v sobě zamačkával, co ho však teď stále pronásledovalo.

- 197 -

Chodě včera k večeru doma na záspi, naoko žertem se ptal ženy:

„Tak co, Báro, půjdeme večer k muzice?"

žena přijala to skutečně jako žert a zasmála se: „To víš, že půjdeme!“

„Inu, kdybys chtěla, já bych šel —" usmívaje se, zatáčel dále.

„Jsem do muziky celá blázen, nohy pode mnou zrovna hrajou —

Ač cítil břitkost slov, přec ještě řekl: „Vždyť bysme nemuseli tancovat; nevídáno, když bysme spolu o pouti vypili dvě holby piva. Stálo by přec za to, vidět pěknou bysterskou muziku.“

„Inu, jestli tě táhne, jdi si, ale já děti samotny doma nenechám.“

Vida, že je škoda dalších slov, spustil se myšlenky, že se k muzice podívá, a jen duchem tam zalétal. Sedě večer na záspi, slyšel polku za polkou a představoval si, jak se tam po sále chumel párů točí, poskakuje, nohama šoupe, čmoudu a prachu že je plno, lampy že už bídně blikají, ale ti lidé

zpocení, uhonění že se točí jako diví. Haňačka je jistě taky v kole, provádějí ji jeden za druhým: pan starosta, Brabínek, Bourové, Maťocha krejčí, jeden druhého červenější, divější, všichni zdejší

mladíci i páni z města, protože Haňačka se musí líbit každému. Jak by se, bože, nelíbila — vdovička jako pivoňka, jenjen ji rozmáčknout!

Ne, není možno, aby tam také byl, aby to všecko viděl!

Potom zase vzpomínal, jestli jí přec napadne, co spolu odpoledne mluvili. Myslí-li si naň, kdy už přijde, čeká-li?

Nevyběhne se někdy podívat, nejde-li už Voral s Voralkou?

Večer se dlouho na loži převaloval, nemoha usnouti horkem. Dnes ráno jeda na dráhu, zas jenom na tu muziku myslil. Vida před sebou na silnici Kulise krejčíka, práskl do koně, až ho dohonil a nutil přisednout. Přímo naň spustil, jak se včera u muziky vytancoval. „I pane, ani jsem si neskočil,“ šklebil se Caromio,

„máma přišla od starostů už hezky pozdě, a tak jsme se šli jenom chvilku podívat.“

„žeť jste si přeci šosy provětral,“ smál se Voral.

„I ba ne, ba ne, jen dveřmi jsme s naší mladou chvilku čuměli. Inu, pro ni přišli, zvali, nutili, aby šla taky do kola, zavdanou nosili, ale nešla.“

- 198 -

„Ale, ale, to snad ani není možná,“ naoko lhostejně se podivil Voral, ale v nitru mu bylo sladko.

„Ne, nešla; ó, holečku, to naši mladou neznáte!“ velebil Kuliš. Vida, nešla! A na něj kývala, smála se, když řekl, že si spolu skočí! S ním by jistotně byla šla, proč by to byla říkala, a s těmi nešla, se žádným!

„Starostovi taky byli?" náhle se rychle zeptal.

Ale tu se naň Kuliš udiven zadíval a pozoruje, že Voral o včerejšku nic neví, tajemně počal povídati, co se u Vejběrů šustlo. Voral z počátku poslouchal lhostejně, ale čím dále Kuliš mluvil, tím více ho řečí svou vábil.

„Inu, to se nedivím, že starosta nepřišel!“ na konci řeči se rozesmál, až se naň Kuliš překvapen podíval, divě se, proč on, Voral, to tak starostovi přeje...

Konaje potom své celodenní, jednotvárné jízdy vzhůru do lomů

a zas dolů k stavbě mostu na trati, blažil se vědomím, že Haňačka do kola nešla, ač s ním by byla šla.

Čekala, jistě že ho čekala; bylo by jí stálo za to, jít jen tak dveřmi nahlížet. Hoho, panáčkové, chodili jste vymydleni, vystrojeni, navoněni, a nešla s vámi!

Nahlas se tou radostí zasmál. Kdyby oni byli viděli, na koho si myslila!

Nedočkavě toužil po setkané s ní, zda mu připomene slib, že si s ní při muzice skočí, a vyčte, že nepřišel.

Potom mu však napadlo, aby to snad Haňačka nějak nešikovně

neřekla před Bárou, že ta by se toho jistě chytla a řekla: „Tak proto ty jsi chtěl k muzice!“

Při té myšlence ho začala jímat úzkost a zas zlost měl na sebe, proč se s Haňačkou do takových hovorů dává, že z nich nic kalého vykvést nemůže, hříšno že je to od něho, táty starého. Hned si však vymlouval, že v žertovných slovech o muzice hříchu nebylo; nevídáno, takových slov se řekne a nikdo na nic zlého nepomyslí!

- 199 -

Vždyť snad Haňačce docela nic nepravého nenapadlo, kdež ona dbá na něj, člověka ženatého, udřeného, to jenom on si maluje, maluje. Ale proč by ho byla tak pobízela, proč by byla tak vesele přisvědčila?

Stará poctivost Voralova, vědomí povinnosti stále v něm zápasily s touhou po té ženštině, ale ta touha byla silnější, podléhal jí opět a opět.

Jen si umínil, že všecko vyžene z hlavy, že na ty hlouposti nevzpomene, a již si opět snoval, co jí řekne, až se s ní setká; i tak daleko šel, že si vymýšlel, jak se jí zeptá, zda si naň vzpomněla a čekala-li, že přijde a pustí se s ní do tance. Co odpoví? Řekne-li, že hlavně proto do hospody šla, pořád že čekala a líto že jí to bylo?

V kapli přestali zpívat a modliti se litanie; krátké pomlčky, v nichž Strouhal předříkával, střídaly se s jednozvučným sborem odpovídajících zbožných. Vtom zprava od baráku chvátal Caromio; bílé kusy čmoudu, do nichž z dýmky zašlehávalo, odlétaly mu od hlavy.

Pozdraviv, usedl k Voralovi a hned spustil: „Tak jste slyšeli, slyšeli?"

„Co?“ vyrušen řekl Voral.

„Inu, o tom inžinýrovi!“

„Celý den jsem jezdil a máma byla na poli až za rybníkem, trochu trávy tam vyžínala po mezích, nemáme kale co řezat do řezanky. Seno došlo, jetele nasít nemůžu, louku kazit nechci, a tak to musím stloukat.“

Voral s kýmkoli teď mluvíval, o tom myslil, nepozoruje-li, co se v něm děje a jaké myšlenky nosí v hlavě; proto s takovou důkladností, zvolna vypravoval o denní práci, o hospodářských starostech, aby jen nikomu ani zdání nepřišlo.

Kulišovi byla ta suchá řeč dlouhá, dvakrát přehodil nohu a rychle bafal.

„Já jsem hned ráno slyšel, co a jak bylo,“ začal rychle. „Paní

Horáčková sama mi to povídala, u nich se to vlastně začalo schumlávat, třebaže jsou přitom docela nevinni!“ Zakýval hlavou, zabafal a

- 200 -

pokračoval: „Povídala mi: ,Byly jsme odpoledne s žanetou v krámě; po požehnání přec někdo pro to, pro ono přijde, ačkoli mají v sobotu a v neděli ráno nakoupeno. žanetka u dveří háčkovala a já jsem četla noviny.' (Tu si Kuliš zhluboka oddychl.) Pěkně to teď v Paříži dopadá, samá rebelie, zle, zle; jako by neměli dost na tom, co jim Prajz udělal, rozbíjejí ještě sami!“ a zas chvilku dumal. „Tu najednou zahrčí vozejček a v něm seděla ženská s holčičkou; vozejček zastavil a z něho vylezla ta ženská, ne zrovna mladá, suchá, bledá a ustrojena byla tak tak, žádná nádhera, žádná sláva, všecko jen spícháno a klobouk jistě měla už kolik roků, jak byl sešmaťhaný a podle staré módy.“

„To byla ta inžinýrova,“ vpadl Voral.

Ale Caromio pokračoval po svém: „Vylezla, sundala děvčátko, trochu to na sobě urovnala a rozhlížela se na všecky strany. Povídala paní Horáčková, že jí hned napadlo: Ty tu něco hledáš! Na náměstí

bylo prázdno, protože všecko bylo v Bystrém; neviděla než žanetku. Povídala paní Horáčková: ,K naší žanetce se jí tuze nechtělo, byla by radši viděla něco sprostšího, ale potom přece k ní šla. Pozdravila: Dobry odpoledne přeju! Prosím, jsem tady v Libočanech? žanetka kývla, že je. Paní Horáčková taky zdvihla hlavu od novin a poslouchala. A ta ženská povídala: ,Slečno, odpusťte, že jsem tak smělá, neznáte nějakého inženýra —' Čert by to jméno pamatoval!“

„A všecko pamatujete, jako byste to teď byl slyšel,“ usmál se Voral.

„Ale to jméno nemůžu a povídala paní Horáčková, že ona taky ne. žanetka se usmála a povídala: ,Ó, toho dobře známe, je někde u Bydžova a jezdí sem se šutrovkou.' ,A nevíte, kde bych ho našla?'

ptala se ta cizí. ,Taky vím,' smála se žanetka a povídala: Jsou s naším tatínkem v Bystrém na pouti, pan starosta je pozval a všecky zdejší

lepší pány.'

Ta ženská byla prej pořád celá zaražená, ale po těch slovech se trošku jako rozveselila.

,Tak vida,' povídala, ,přece jsem ho našla, to jsem ráda!' a zrovna radostí oddychovala. Povídala paní Horáčková, že jí připadalo, jako by byl s paničky kámen spadl.

- 201 -

A tu prý jí paní Horáčková povídala: ,Ó pan inžinýr se dnes má

dobře, u starostů čekají, že dnes pořádně řekne o jejich Lídy.' A tu prej ta panička otevřela oči takhle široce!“

„No, vy mistře, vypravujete, jako byste byl býval při tom!“ a Voral zhluboka bafl.

„Povídám, jak jsem slyšel; jen boží pravdu. Teda otevřela oči, zbledla ještě víc a povídá: Jak by o ni mohl říkat!' — Paní Horáčkové

se v té chvíli rozsvětlilo v hlavě. Snad to, na mou milou, není jeho žena nebo nějaká milá a jede za ním! napadlo jí a už neměla chuť dál povídat. Ale že se ta cizí na ni nedočkavě dívala, přec jí řekla: ,No, jezdívá sem — u starostů tomu přejou, už je jako ruka v rukávě.' ,Ale to není možná!' vpadla jí do řeči panička. Inu, paní Horáčkovou to trochu urazilo, a proto řekla už jen krátce a dobře: Jsou v Bystrém, můj je tam taky, chtěli to mít slavné, protože pan inžinýr nějak to už

nadhazoval, že snad o pouti o Lídy požádá; pozvali proto všecko lepší.' Ale teď prej jsme tu osobu měli vidět; zrovna se zamotala, rukama zalomila a vykřikla: ,Vždyť to, pro Krista Pána, není možná, už máme svatbu umluvenou, čekám tolik roků, jen co se trochu přichytí — a tuhle ta chudinka je jeho!' Chytla dítě do náruči, škrtila je a hlasitě plakala. Povídala paní Horáčková, že jí přitom taky veselo nebylo. Dítěti je prej jistě přes tři roky a taky to na něm všecko měla jen tak tak.“

Kuliš se trochu zamlčel, ale Voral ani nedutal; zvolna kouře, zamyšlen hleděl do temna. Až když poznal, že se krejčí dívá, co že tomu říká, rozkýval hlavu a řekl: „I jo jo, dějou se na světě věci, že by nikdo nevěřil!“, ale v duchu si pravil: Ó, kdybyste věděli, kam jsem myslil já — bysterský Voral!

Kuliš spustil zas: „Milá paní Horáčková tomu ani věřit nechtěla a pak si řekla, že oni se do ničeho plést nebudou, protože lidé z obchodu ledaco přeslechnou, ale musí mlčet. Ale když to té nešťastné

trvalo tuze dlouho, přec jen začala: ,A že by si byl opravdu tu slečnu chtěl vzít?' Paní Horáčková jí odpověděla:,My vlastně nic nevíme, jen co jsme slyšeli a viděli: že si prý s Lídy udělal známost v Hořicích na bále, že sem potom jezdil na šutrovce, s Lídy chodil, u starostů býval, i divme se, když se povídalo, že si ji chce vzít!' Tu prý ta ženská zas bědovala: Ještě tohle! Co to stálo starostí a sháněk, než

- 202 -

jsme ho zas k něčemu dostali, vždyť on ještě ani žádný inžinýr není, třebaže by byl mohl být, jen se tak chytil, a teď zas, bože, bože!'

Sotvaže poděkovala a dala sbohem, vyběhla ven a paní Horáčková s žanetkou nic jináč nemyslily, než že se pustí rovnou do Bystrého. Caro mio, to by bývala u starostů mela, aby tam tak byla s tím dítětem vrazila! Běhala prej chvilku sem tam jako pomatena, ale potom řekla kočímu, aby jeli někam do hospody; že panská byla nejblíž, zajeli tam.“

V Kulišově dýmce zarachotilo; vyklepal popel a horlivě zas nacpával. Voral mlčel, ale všecko v něm bylo roztřeseno. V duchu si říkal: Ach, to je jiná věc, to je dočista jiná věc než u mne! Vždyť se nic nestalo, nic, nic — nevídáno, když se někdo někomu líbí, když si na něj jednou za čas vzpomene! Tam u Vejběrů je to zlá věc, hotová zlá

věc, ale u mne? Hloupost, náramná hloupost!

Do ticha pořád ještě vylétaly z kaple jednozvučné prosby zbožných.

„Tak to máte,“ zapáliv si začal zas Kuliš. „Moje byla taky ráno dole a slyšela všecko navlas tak; chtěla to vaší už povědět, ale bylo zavřeno. Teď ona to už paní Voralová taky ví. V hospodě mé staré

vypravovali, že se tam ta osůbka znova na všecko vyptávala a potom začala, jestli by někoho neměli, kdo by jí skočil do Bystrého, že ráda zaplatí. Sehnali děvečku, aby šla s lístkem.“

„A ten panák potom řekl, že je to jeho sestra,“ kýval si Voral.

„Mohl to říci, z lístku nikdo nepoznal, kdo to je. Snad to tak už

sama narafičila, aby u starostů nebyl rámus a s inžinýrem aby nebylo zle. Byla prý potom, chuďas, jako na trní, pořád vybíhala před hospodu, jestli už nejde.“

„A co když přišel?"

„Jen se prej rozsejpal. Inu, vždyť jsme ho vídávali, to on umí. Pořád prej: ,I vítám tě,Eminko, vítám tě,' a hubičkovali se. Jen spolu pár slov promluvili, už prý povídala: ,Pojedeš se mnou, viď a jak se na něj podívala, jenjen se zas roztřásal. Zaplatila a kočí musel zapřáhnout; bručel prej, že ještě pořádně nenakrmil, ale nepovolila. Ve chvilce odjeli.“

„A víckrát nepřijede,“ usmál se Voral.

- 203 -

„Bodejť by přijel! Povídala paní Horáčková, že chtěla pro svého poslat hned, když ta s dítětem zašla do hospody, ale potom si věc rozmyslila, aby Horáček neměl u starostů mrzutost; byla přec pouť a všecko tam bylo pohromadě. Dívaly se jen, co se bude dít. Nejdříve viděly děvečku z hospody běžet k Bystrému a potom přišel on. Zrovna letěl, nevykračoval jako jindy. Teď už paní Horáčková taky nemohla dočkat, co a jak se u starostů odbylo, a poslala pro muže. Toť

se ví, ten že neměl ani tušení, zrovna prý ruce spínal a volal: ,Vždyť

jim ho mám honem poslat!' Ale paní Horáčková se jen smála: Jen jim ho pošli, Franc, když už ujeli!'“

„Potom teda i starosta přijel —"

Kuliš kývl. „V hospodě mu řekli, co se vyptávala, že potom hned odjeli a víc že nevědí, že snad u Horáčků budou vědět, tam že byla dřív. K těm se mu nějak nechtělo, ale potom přeci šel a zvěděl. Dnes ráno jel někam k Bydžovu, ale čerta ono to už bude platno.“

„Co tam ženské říkají?" a Voral kývl směrem k starostovu. Krejčí krčil rameny: „To nevím, to nevím!“, ale zakrátko se nahnul k Voralovi, a vztyčiv ukazovák, bzučel: „Caro mio, tohle by se všecko přeneslo, jenom, jenom jestli nenechal památku!“

Voral vyskočil a rychle přešel: „I vy byste to teprva hnal daleko!“ broukl. Kuliš zas rychle krčil rameny: „Inu, inu, ale takoví panáci! A řekněme, proč by sem vlastně byl chodil?"

„Proč, líbila se mu,“ odvětil Voral přecházeje.

„Líbila, mhm, líbila, bodejť by se nelíbila! Pravda, taky se tu dobře poměl, toť bývalo vždycky slávy. A Lídy se bavila, bavila! To všecky ty nynější holky: Bavila jsem se, bavila!“

Voral se zasmál, protože Kuliš dobře napodoboval.

„A každá pána, jenom ne nic selského. A dělají přece ti panáci, co můžou, u libočanského frizíra jsou přes tu chvíli. Ti, kterým už

před nosem něco roste, běhají, aby jim to pomázl a natáhl do špiček.“

Voral se smál. „A povídáte, že je holky přece nechtějí —"

„Nechtějí, protože se přec jenom na první pohled pozná, kdo v čem rostl a v čem umí chodit. Vždyť ono se ženskými je to vlastně

zrovna tak: i kdyby se sebevíc vystrojila, parazonek si vzala, rukavičky natáhla a třeba si klobouk posadila na hlavu, na první pohled

- 204 -

vidím, z čeho je. Kdo trochu mezi pány — mezi opravdovské pány

— přišel, ty poloviční pozná naráz.“

„I to máte pravdu, ale každý hledí výš.“

„Ale to je marnost, hrozná marnost, protože se za strojením táhne zahálka a co všecko. Mámy ještě chodily s loktušemi na trávu, vozily trakaře trávy, rozkejdaly hnůj — ale dcery! Nic dělat, jen se kroutit před zrcadlem! Proto ani ty vystrojené panáky selské, ani ty s těmi navoskovanými vousy nechtějí. Se zahálkou jde ruku v ruce mlsota, jen by strojily, vařily, pekly, zvaly kamarádky a bavily se, bavily. Hnedle každou neděli by šly do bálu neb aspoň do věnečku, jak tomu teď říkají.“

„U nás bejvaly šejdovce.“

„I vždyť u nás taky; stačila harfa nebo flašinet,

tyhle harmoniky přišly až v pozdější době, a šejdovec byl hned!“

„Ale vždycka jenom v neděli odpoledne.“

„Taky u nás,“ kýval Caromio, „večer musela všecka mladá chasa být pořádně doma. Teď při obyčejné muzice v noci to teprve začne a končí ráno za světla. To se potom jde vesele do práce! A tohle všecko sem leze z kraje. Znám já ty rolníky a statkáře — sedlák mu říci nesmíte, natoť pantáto nebo panímámo. Dřív příkladně chodili do kostela pěkně po svých, přáli koním, aby si aspoň v neděli odpočali, ale přišly časy, že i sedlák musel do kostela jezdit jako vrchnost. Nejdřív kupovali vozejčky jenom s košatinkami a se sedadly, jak je tady ještě leckde vidíme; potom vozejček byl sprostý a kupovaly se bryčky, teď už to začíná jezdit v kočárech.“

„Ale ne do kostela, do hospody!“

Krejčí přisvědčuje, tlumeně se chechtal. „Ba to! Dřív se starali, aby koně na poli něco vydrželi, ale teď se musí kůň taky hodit do kočárku. Všecko jsem pozorovával, když tady jezdili na ty metinky: sedláci jako baroni, selky jako kněžny, koně samá kytka, samý fábor. A hráli páni krajáci bandurskou! Potom doma místo aby orali a kopaíi, nebo aspoň dohlíželi, raději chodili s flintou, mastili karty, a naši se hezky přiučují. Tuhle starosta, že je taky ze zámožnosti a že za mlada přišel taky do čtvrté klasy, začal nejdřív; jiných se to tuze hezky chytá, vždyť vidíme. Ale, ale! Tamhle v Topolci se toho všeho v

- 205 -

našem kraji chytali nejvíc, a jak slyším, mají ti předáci statky už

hodně zamazány a pole zvolna odprodávají.“

„Ti malí, přičinliví zas kupují, to taky není zle,“ vesele odvětil Voral a pohodil si hlavou.

„To je jediné štěstí, hůř by bylo, kdyby kupoval žid!“

Chvilku mlčeli; Voral si z myšlenek tiše pohvizdoval, Kuliš

rychle dýmal.

„Ale náš starosta je snad v pořádku —" promluvil zas Voral.

„Protože je chytřejší, opatrnější, žádný marnotratník ; v tom pádu je ona horší, hlavu má až u nebe — no, teď to má. Cizí člověk přijde a hned se ho tak drželi!“

„Inu, nevěděli —"

„Nevěděli, ale měli vyzvídat, přeptávat se. Ale to jsou ženské: jen když přijde pán a je trochu k světu!“

Modlitby v kapli zmlkly a vesničtí se rozcházeli do tmy. Hlasy, jež nejdřív hlučely jenom kolem kaple, rozstřikovaly se na všecky strany. Zahlaholil dívčí štěbot, smích, i splašený výskot projel nocí. Kuliš i Voral pozorovali, jak se ten ruch od kaple rozléval a ztrácel po vsi. Mezi topoly, jemně šumícími, zněl hlas Caromejčin. Teď půjdou — a Haňačka s nimi! myslil si Voral a umíňoval si, že zastaví-li se, bude s ní hovořit, jak by byl na ni jaktěživ nepomyslil. A dokáže to, musí to dokázat, a nikdy víc se těm myšlenkám nepoddá. Jenom aby nezačala o včerejší muzice, aby naposledy něco nešikovného neřekla.

Přicházely všecky, Voralka i s dětmi.

„Vida, my se modlíme, a oni tu bafají a povídají,“ pravila Voralka.

„To on vám toho můj táta zas nakázal,“ volala Caromejka.

„Nakázal,“ bafl Kuliš, „vypravoval jsem o tom včerejšku tamhle naproti.“

„Když jsem si to nemyslela!“

„Vždyť ty jsi taky nemlčela, viď?“

„Povídala nám, povídala,“ kývala Voralka, „člověk se diví, jaká

na světě panuje špatnost!“

„Tohle?" horlivě spustil Kuliš, „achach, kdo proletěl světem jako já, nedivil by se jiným věcem! Tenhle je přec ještě svoboden, ale

- 206 -

jak kdyby už byl s tou svou oddán? Ó, takových pádů je! Je-li někdo už ženatý, proto má tím radši svobodu!“ a zašklebil se.

„Kdybys ty neplácal!“ zahubovala Caromejka, a Voralka davši dobrou noc, rychle odváděla děti.

„A nemám pravdu?" k Voralovi se obrátil Kuliš. „že by mi nebyla milejší mladá kůstka nežli takováhle bába stará?" Ale žena si nevšimla a jenom vzdychla. „Chudák Lídy!“

„Teď ke všemu se jim i ti nejbližší vysmějou,“ řekla Haňačka.

„Bodejť by nevysmáli,“ broukl Kuliš, „kdo dřív záviděl, bude se teď smát. No, nám je to jedno, ale není dobře, tuze se naparovat!“

„A jak se máte po pouti?" k Voralovi zabočila Haňačka.

„I jako před poutí,“ usmál se, „u nás pouť nepouť!“

„K muzice jste nepřišli —"

„Kdežpak pro nás muzika, my se natancujeme se ženou dost po hrudách,“ odpověděl klidně.

„I trochu veselosti nikdy neuškodí,“ pravila ještě a již obě dávaly dobrou noc. Caromio také povstal, protáhl se, až mu v zádech zachrupalo, a pozdraviv chvátal za nimi.

Voral se nehnul, ani se za nimi nepodíval, do tmy hleděl. A přece dobře pozoroval, jak se vzdalovali, slyšel, když dupali na záspi i když dveře zaklaply.

K muzice jste nepřišli! zvučelo mu hlavou. Vida, nezapomněla!

Se žádným do kola nešla, ale jemu vyčtla, že nepřišel. Ona, Haňačka, ženská ještě jako květ, jemu, sedláku zedřenému, neúhlednému! Inu, konečně, mladá už taky není a on, když na to přijde, taky se ještě

dovede ustrojit a vykročit. A dovedl by, ale to jen Bára z něho dělá

takového strejce selského.

Haňačka polní práci tolik velebila, snad právě proto se jí sedlák líbí — a ve svém bývalém by byla!

Ale tu se zachvěl. Co by jí to, osobě hříšné, napadlo — a kam jej ty myšlenky zase zavádějí!

Ale kdož ví, jestli jí vůbec něco takového napadlo! Řekne: k muzice jste nepřišli, ale jen tak to řekne, ze zdvořilosti, a kdož ví, jestli by s ním byla šla do kola, třebaže kývala, že půjde. Jistě že by šla — šla! — ta darmo nemluví!

- 207 -

Rozjařen počal choditi před zahrádkou; už zas cítil, jak by ji držel v náručí rozpálenou, hezkou s těma pěknýma očima, veselýma a vlídnýma.

Spí? Či snad také na něj myslí?

Zašel až k topolům a díval se, zda z jejího okna září. Nezáří, již tedy spí. Skloněn, rychle dýchaje, upíral oči k baráku. V duchu ji tam viděl...

Ale vtom se dole na silnici ozvaly kroky.

Škubl sebou, a honem strčiv dýmku do úst, loudal se zas k svému kameni a čekal, až chodec přejde. Ať je to kdo chce, co na tom, ale ať vidí, že tu Voral sedí a odpočívá si. Strouhal nesa si na rameni veliký ranec nového díla, uháněl, ani si nepovšimnuv.

Když zašel, Voral zvolna kráčel k záhrobní; tam se znova zastavil a hleděl do tmy. Bože, bože, jaké to trápení!

Ten inženýr byl přece ještě svoboden — Kuliš dobře povídal, že i ženatí se chytí. Kdyby oni věděli, kdyby oni věděli!

Ale co se vlastně stalo? Nic — docela nic — a dobře jí to řekl, výborně. Kdežpak on, ženatý, udřený člověk má kdy myslet na muziku! Takové myšlenky ať si mají všelijaké vdovy, ale on?

Jda do síně, u dveří se přec ještě zastavil a vyčítal si, že se před chvilkou na návsi přec opět zapomněl. Proč nešel domů se ženou! To měl udělat, to a ne—

Bára ještě neležela; klečíc na lavici u okna, ruce měla sepjaty a hleděla do tmy.

„Ty teď zůstáváš v noci jako nějaký chasník!“ povídala nevrle. Ta slova jím ostře projela. Jestli jí něco napadlo a jestli pozorovala —

„I holka, jen tak špekulíruju, co a jak udělat nejlepší; a prve mi tam ten Caromio zvonil.“ Slova se mu drala z hrdla stísněná, suchá.

„Ti se teď napovídají o představených. Ale tady aspoň vidíš; taky míváš oči pro všelijakou zdejší marnost a velebíš.“

„Jaké velebení, to ono se člověku líbí, ale na všecko se taky nechytí. Ostatně, co je nám po nich, ne?"

- 208 -

„I vždyť to vždycky říkám!“

„Jenomže nadobro se člověk zamknout nemůže, když už jsme tady mezi nimi!“ a klekl k posteli.

Voralka vlézajíc do postele, povídala: „Haňačka se dnes vyspí, říkala, jak se už těší. Kolik nocí sotva zdřímla, už se jí prý oči nad šitím zavíraly.“

Voral mlčel. Modlil se, ale ani jediné modlitby v celku nepřeříkal; rozplašené myšlenky mu těkaly hlavou. Blázen — blázen! říkal si. Člověk si ledaco bláznovsky splítá a zatím — Myslil si, že snad vzpomíná, a ona se zatím těšila na spaní; lehla a usnula, jako když ji do vody hodí. Vždyť je to hloupost všecko — ta má jiné starosti! Pokřižovav se, povstal a poslouchal, jak děti pěkně oddychují, jak jim spánek chutná. Ulehl klidně. Ale po chvilce se mu znova a znova všecko chumelilo hlavou a ne a ne usnout. Jedenáctou, dvanáctou slyšel pískat, a oči byly pořád jako před polednem—

Probudiv se, viděl, že ve světnici je již bílé ráno; ale honem zas oči zamkl.

Jaký to měl prve sen!

Večer byl, hodně už tmavý. Voral přijev z pole, koně dovedl do chléva, vůz zavezl do stodoly a zpocen šel do stavení. Všecko ve snu bylo jako živé: branka, náves, topoly ve tmě i temná stavení vzadu. Vešel do černé síně a dveřmi dokořán otevřenými do světnice. Byla v ní tma; zastavil se u dveří a hledí, hledí. Ticho — Najednou pozoruje, že někdo sedí na lavici u okna. Bára? Voral jde blíž — ale tu již povstala a těsně u něho stála Haňačka. Najednou nebyla tma, ale světlý den; Voral pozoroval, že prve seděla u okna a šila. Červená

byla, zpocená, krk měla trochu rozhalený, rukávy vysunuty až nad lokte. A povídá: „Už jsi tady?“ V té chvíli jej chytila kolem krku, tiskla se k němu a on jí ovinul ruce kolem těla. Tma zas byla, hluboká tma a Voral jen cítil, že má Haňačku objatou, ona že ho objímá, a padali spolu — padali tmou hlubokou, bezednou...

Ještě když se probudil, měl pocit, že padá, drže její tělo v náruči. Uslyšev na záhrobni kroky, vyskočil a honem se strojil. Ruce se mu třásly.

- 209 -

Voralka vcházejíc, pravila mu, aby dětí nevzbudila: „Večer zbytečně ponocuješ a ráno zaspíš!“

„Nevídáno, pro chvíli! Copak člověk pořád musí být jako honěné zvíře?" vybuchl.

„Ještě vzbuď Julu! Večer se má jít spat a ráno vstávat!“ dušeně

hubovala.

Hodiv potom čepici na hlavu a odcházeje, zaryl: „Bodejť bys ty člověku nedala ,šťastny dobrytro'!“

Měl zlost. Do líbezna, jež v něm zbylo po ranním snu, vpadla ženina výtka.

Bodejť by Bára dovedla být vlídná, bodejť by se dovedla jasně

podívat!

Když potom zapřáhal a žena šla po záhrobni, všiml si jí a bylo mu kyselo. V té jediné plandavé, vybledlé modračce, v košili pod hrdlem sdrhnuté, kostnatá budila v něm jenom nelibost. Jaká je to žena, ani žádná bysterská děvečka tak nevypadá. Jasně se nepodívá, vlídně nepromluví. Přitom myslí, že tímto způsobem nějak zvláštně

hospodářství prospívá. Kdyby nebylo jeho hlavy, jeho jezdění za výdělkem, málo by její honěnice pomohla. Jeho vydělané zlatky pomáhají a ne její krejcary. Měla by se přičinit, aby muž s radostí jezdil do práce, s radostí z práce, ale zatím škaredí od rána do večera. Koho má potom robota těšit?

Jindy by byl podobné myšlenky zamačkával, dnes však, kdy v sladkou touhu tak prudce padla hořká skutečnost, dal jim volně bujeti. Když vyjížděl z domova, ženě ani sbohem nedal, a čím více se vzdaloval, hřející vzpomínky tím krásněji plynuly v duši. A zcela směle vystupovaly myšlenky: Vždyť nejsem ještě žádný dědek, vždyť jsem ještě nebyl pořádně na světě, pořád jen dřít a dřít, mračit se na svět, kdežto jiní se smějí, chodí veselí, všecko je těší. Také u nich by mohlo být jinak, všecko by se mohlo po stavení smát, všude být jasno... A představoval si, jak by žena měla šukat po dvoře, po světnici, jak by se měla otáčet kolem kamen, jak přivítat z práce, pobídnout k jídlu a navečer posedět.

Ale žena, již si tak představoval, nebyla Bára...

- 210 -

Zatím je všecko jinak! Voral počal sám sebe litovat, sám nad sebou truchlit, jaký má jednotvárný život, v něm žádnou radost, čistě

nic že neužije a léta že utíkají. Vzpomněl na bratra, na sestru, na švagry a na jiné známé a řekl si, že každý z nich má život veselejší, šťastnější. Nikdo z nich neví, jak jemu den za dnem pustě utíká. Nemrzel se na práci, říkal si, že by dělal stejně mnoho, snad i víc a raději, jen kdyby také bylo něco, co by těšilo. Na živnosti by všecko šlo krásně, všecko výborně uvedl do proudu a viděl dobře, že dluh, jenž

uvázl, v několika letech by se urovnal; ale léta utekou, den za dnem stejný, stejně suchý. Než se vzpamatuje, bude zestaralý, odejde na vejměnek a co bude ze všeho? Děti budou sice snad zaopatřeny, ale co on?

Toho dne v poledne nesnědl svých krajíců sedě v stínu skály, jejíž rozdrcené kusy vozil na stavbu mostu, ale zastavil se v kantýně. Pomyslil si: Proč jen já mám takhle poustevničit, kdežto jiní jsou veselí, proč jen já mám dřít a ani se neposilnit.

V dřevěné boudě bylo živo. V kouři i v prachu rojili se zde mladí staří; u hrubých, chatrně stlučených stolů sedláci i partafíři seděli u piva a v chládku mastili karty; po lavičkách i v koutech dováděli dělníci a dělnice, chechtala se, zpívala a výskala mladá chasa. Mladý

Kuliš, syn Rozumíšův, s dlouhýma, v kolenou ohnutýma nohama, hrál na tahací harmoniku a jeho kamarád Tonda Zadrmů, pěst maje vztyčenu a poskakuje, zpíval:

„Jen jsem nebyl tejden doma,

stala se mně škoda,

měl jsem holku namluvenou,

vzala mně ji voda.“

Voral vstoupiv mezi dveře, honem by zas byl utíkal. Ale aby si nemyslili!

Sedl k pivu, zapálil si a myslil, jak zas bude rád, až bude odtud. Boura z kopečka směje se, volal naň, aby si taky šel hodit, a když Voral pěkně děkoval, a že jen na chvilku si zaskočil, Boura se ušklíbl, tady že se nemusí bát, zde že ho máma neuvidí. Vorala to bodlo, ale usmál se a odvětil: „To by bylo zrovna jedno, vidí, nevidí!“

- 211 -

Aby si snad nemyslili, že je nějaký ženin ošlapek, když dopil, dal si ještě jednu. Když však potom z kantýny vyšel, slyšel, jak se za ním všecko rozchechtalo a jak někdo křikl: „Svatoušek!“

Měl zlost, že tam chodil, a říkal si: „Jen vy se smějte, smějte, uvidíme, jak to dlouho vydržíte.“

Rozpustilost, kterou viděl a slyšel, se mu příčila, zvláště že i ženské mluvily a zpívaly hůř než chlapi. Ale když opět jezdil, napadlo mu: Svatoušek — jaký jsem já svatoušek!

Kdyby ti lidé věděli, nač skoro stále myslí! On, Voral z Bystrého, vážný sedlák, jenž nepil, nehrál a jen dřel a šetřil! Kdyby to vědělo přátelstvo, bratr, sestra, švagrová, co by říkali! Bratr, mladší bratr by se naň podíval a řekl by: Ty pěkně vyvádíš, že ti hanba není!

Ale vždyť nevyvádí, nebude vyvádět, nebude a nesmí. Ale to člověka všecko pronásleduje, i ty sny! Proč jen Bára není jiná! Snad se mu v té kantýně chechtali, že ho žena drží na provázku, žena neouhledná, jak ji sám ráno pozoroval. Měl zlost, že tam dnes zašel, ale pak si řekl, že tam přec zas někdy půjde, aby si ještě víc nemyslili, že se ženy bojí nebo že na to pivo nemá.

Když však poklidným večerem jel domů, když se v kraji zvolna zešeřívalo a život zmlkal, padalo na Vorala teskno. Teskno z toho všeho, co se mu zas dnes v hlavě přechumelilo. Kdež mu ještě loni něco

takového vlezlo do kotrby! Co chce? Vždyť už není žádný hošek, vždyť to, nač myslí, všecko má dávno za sebou. Může Bára za to, že už není mladice? Bývala — a jaká bývala, ještě onačejší, než je ted Haňačka! Hřeší Voral, že jí vyčítá, vždyť zestarali spolu, svorně a stejně pracujíce. Dnes jsou oba u čtyřicítky, a tu se již nezpívá jako v dvaceti letech. A musí s ní po dobrotě, pak udělá všecko, vždyť už v ledačem povolila. Ať jen se Boura ušklibuje, kdož ví, co budou jednou říkat jeho děti! Ať jen vyhazují, žádná studánka nemá tolik vody, aby se nedobrala. A jestli jejich ženy jsou víc do světa, jestli se jináč

strojí, nevídáno, kus hadru tolik nestojí. A Voral si umíňoval, že sám ženě něco pořídí, když sama si nic koupit nechce. Když už v Bystrém jsou, ať se jim nepošklebují. Řekl si, že Báři koupí na nedělní šaty, aby zas to obnošenější mohla vzít na všední den. Když se ustrojí, bude taky vypadat jinak.

- 212 -

Ale tento úmysl měl ještě jiný kořínek, silnější, než byl ten, z něhož že vyklíčil, Voral si namlouval.

Koupí Báři na šaty, aby nevěděla, a Haňačka je bude šít, s Haňačkou to všecko projedná, dojde k ní, poví, co a jak by chtěl. Kdo by proti tomu mohl říci slůvko, vždyť tak jedná, aby ženě udělal radost!

Večer na prapisek před zahrádkou nešel, zůstal na lavici u síně. Ale ve chvilce všecko v něm zas zakloktalo. Myslil si: Už ji včera i to mé večerní posezení pálilo, ani toho klidného odpočinku mi nepřála!

Ale nejednalo se o ten odpočinek, to si opět nalhával, ale přicházíval Kuliš se ženou a snad byla by teď, když má v práci polevu, přišla i Haňačka. Aspoň kdyby šla vedle, jistě by se stavila. Bára přinesši mu večeři, zcela klidně vypravovala, že tedy již

jedná lidi na okopávání brambor. Jen přisvědčoval, ale neřekl slova. Ten klid její ho zlobil, říkal si: Vida, hned zrána člověku zkazí den a potom dělá, jako by se nebylo nic stalo.

Myslí ona si, že je mi už všecko jedno a že musím skákat, jak ona hvízdá. Ale aby si myslila, že budu pořád jen ošlapkem, který jen dře a mlčí — nebudu!

Když potom žena šla z chléva domů, volně kouře, povídal: „Slyšíš, dnes si lehnu na půdu!“

Podívala se naň, jako by se ptala: Co ti zas napadá?

„I nemůžu horkem usnout, v noci se jen převaluju a ráno potom spím. Včera jsem usnul až po půlnoci.“

„Protože se večer má hlavě už dát pokoj a má se jít spat. Já zas můžu říct, že bych vždycky po denním honu usnula kdekoliv,“ důrazně odpovídala.

„Aspoň to zkusím; budu vidět —"

„Jak bude ve žních, když už teďje ti horko!“

„Budu chodit hlídat a vyspím se v polích.“

„I pro mne teda! Ještě tam podpálíš. A kdež já vím, co nosíš v hlavě!“ Poslední slova řekla s mrzutou ostrostí, a pohodivši hlavou, šla do stavení.

„Fajfku nechám —" začal odpovídat, ale nedořekl. ženina ostrá

poznámka mu zdusila řeč. Nosíš v hlavě — nosíš v hlavě — opako-213 - val si v duchu a hned přidával: samou radost tam nosím, že mám doma jako v ráji, samé štěstí mi tam kvete, samé veselí; člověk by se pořád smál a zpíval!

Na půdě aspoň budu sám, budu moci myslet, nač budu chtít a jak dlouho budu chtít; když nebudu moci spát, nebudu muset mít strach, že bude hubovat. V pokoji budu, pěkně sám!

Hezky dlouho na záspi poseděl a pokouřil si, ale když potom v černé tmě pod střechou ulehl a mrtvé ticho jej obklopilo, klid nepřišel, ale počaly se mu hlavou honiti celé smečky rozdivělých myšlenek. Začalo to sladce, mile, jako by se pohružoval do svěžího, občerstvujícího proudu: to byly vzpomínky na všecky setkané s Haňačkou, na hovory, které s ní měl, na každý pěkný pohled její. Kouzlil si obrazy nové: jak se s ní setká, co všecko jí poví — co jí musí povědět!

Ale svěží tok vzpomínek brzy se změnil v horký proud, s nímž hned zápasil, hned se mu poddával. Opět prožíval chvíle jako v dnešním ranním snu. Hoře, došoural se tmou k vikýři, a tam lokaje studený

vzduch, vyříznutým okénkem hleděl k baráku, jenž se nehnutě halil v tmavu.

Tam pod tou střechou je — tak blízko, a přec až

běda daleko! Och, kdyby jen věděl— —Později však

duch, bděním a zžíravou touhou zmořený, bránil se zas myšlenkám jiným, vyčítavým, chladným, drtivým. Svědomí zabouřilo a Voral se svíjel úzkostmi. Na kolena klekl, k nebi volal, za nebožku matku i za otce se modlil, prose jich, aby od něho tyto útrapy vzali, aby ho ochránili. Svatě sliboval, umíňoval si, jak se přemůže a bude, jako býval — ale obrátkou schvátily ho zas lítice vzrůstající vášně. Spal méně než včera; za jitra odjížděl z domova, maje hlavu jako zatlučenou... A v poledne se opět klátil do kantýny.

Aby viděli, že nejsem nějaký chudák nebo ženin ošlapek! povídal si a nedbal, že se včera za ním chechtali. Smál se, slyše řeči, jež ho včera zlobily, chechtal se s ostatními, když zpívali a při harmonice mladého Kuliše se pustili i do rozpustilého tance. Boura od topola mu povídal: „Stakra, Vorale, vy se spouštíte!

Kdyby vás tak viděla žena!“

- 214 -

„A co žena, moje jako vaše — já jsem pán ve stavení!“ a práskl si do stolu.

„Nono, vždyť nemusí být tak zle,“ ušklíbl se Boura, „vždyť se snad známe!“

„Však proto,“ zahučel Voral.

„Vždyť taky nanosí domů peněz, ne?“ na Bouru se naoko rozkřikl Kamrádek, náčelník velké rodiny Kamrádků, jež tu byla se ženami i s dětmi. „Totě nějakých for, které tu od zimy navozil, ať to někdo dokáže po něm!“ Ale potom se obrátil na Vorala a povídal úšklebně: „Jenomže by se pan Voral taky mohl jednou dát vidět a dát přec nalejt!“ a vykulil naň velké zvlhlé oči.

„I tak si dejte,“ kývl Voral, „nevídáno!“

„No, to je přeci slovo! Hospodo, kanón sem!“ a Kamrádek usednuv, již si otíral našpulená ústa.

Voral se smál, když mu přinesli pětimazák, aby si taky zavdal, ale když po chvíli vyšel z kantýny, byl opět jako zpražen. Nejraději by byl někam zalezl, usnul a zapomněl na všecko, na všecko. Když se však, jda vedle koně, chůzí i svěžím vzduchem trochu prořídil a hlava zjasněla, říkal si: Nevídáno, člověk mezi to musí a jaképak řeči pro pár šestáků. Aspoň bude pokoj, aspoň nebudou myslet, že je Voral nějaká držgrešle a že neví, co je sedlák v Bystrém. Také mu však napadlo, co by řekla Bára, kdyby ho viděla. I ať

by ho viděla, odpovídal si, nesmí myslet, že to na světě jde, nikoho si nevšímat a jen ty peníze ukládat. Člověk musí být trochu k lidem, sic by mezi nimi neobstál. A dobře to ten brykač Kamrádek řekl: Ať to někdo dokáže po něm! Ano, ať to dokáže!

Během odpoledne si však vyčítal, že se smál mezi lidmi, o nichž

nikdy dobrého slova neslyšel, a že takovým špinavým, rozedraným rváčům a jejich ženským, kteří co vydělají, prolejou hrdlem, tak vyhodil peníze. Ale není divu, když člověka všecko trápí, lecčeho se chytá...

A Voral v následujících dnech ještě víckráte zapadl do kantýny. Jednou navečer, když mu žena přinesla na zásep večeři, zahučel:

„Nebudu jíst!“

„Cožpak jsi jedl?“ ptala se.

„I nejedl, ale je mi nějak nekale!“

- 215 -

Už nejednou si všimla, že přijížděl zardělý, s očima planoucíma, a proto teď stísněna vyjekla: „Prosím tě, člověče, snad se tam nechytáš pití?" Odplivl a odsekl: „Toť víš, já jsem tak na to, třebaže by nebylo divu!“ a ta poslední slova hořce vykřikl.

Zůstala všecka strnulá.

„Nebylo by divu? A co ti kdo dělá?" vydychla. „I co, jaképak řeči, chceš-li, jdi se tam přeptat, co propiju!“ Voralka se mlčky odplížila... Počal se sám na sebe zlobit, vyčítal si, v duchu na sebe klel a byl by se pral. Rychle kouřil, až se mu hlava roztřeštila. Zasloužím, zasloužím! říkal si,

kdyby mě viděla nebožka matka a otec— —Ó však oni by nevyčítali, litovali by a jen by připomínali: Vidíš, my jsme ti to říkali!

A přec zas viděl Báru, jak se beze slova odplížila jako po ráně. Hned si však svědčil: I dobře tak, takhle se na ni musí! —

Byl však rád, že zas přišly dni práce polní. Od rána do noci s ostatními dělníky okopával brambory, potom protrhávali řepu a při jídle sedal mezi nimi jako jeden z nich.

Pod božím nebem, na hrudách, po nichž se již tolik roků plahočil, ještě nejspíše našel klidu. Přicházely do pole i jeho děti; větší se daly do práce a Julka se batolila po mezích. V podvečer zaběhl domů

pro koně a zas vyjel, aby nasekal jetele. život už zmlkal, stíny se natáhly a rozkvétající jetele i květná luka silně voněla. Voral, po denní práci zpocen, přece se radostně rozpřáhal lesklou kosou a pokládal řádky, v nichž se rděly paličky a po nichž skákali koníci. Křepelka volala z pšenice a ze vsi až sem dolétal hvizdot špačkův. Voral naloživ, děti vysazoval na jetel a smál se, když radostí výskaly. Jeti domů s jetelem bývalo jim největší radostí. Vyptával se jich, jak bylo ve škole, co pan učitel povídal nového, i Julky se tázal, jak ona se celý den batolila, zda pomáhala mamince na zahrádce okopávat a rozsazovat řepu. A tu nejednou slyšel, že mluvily s paní Haňákovou

— kde se s ní potkaly, že se u ní stavily a co povídala. Slyšel, že Váša dostal nový míč, Julka zas nové diťátko, Mance že zapletla stužku do vlasů, zástěrku upravila, s úlohou poradila. Při těch slovech div že se nedával do zpěvu...

- 216 -

Doma sedali všickni kolem stolu a večeřeli; ale se ženou Voral mnoho řečí nenadělal. Na prapisek před zahrádku schválně nechodil, ač ho to dost lákalo, jenom na dvoře a kolem stavení se procházel, a když všecko ztichlo, usedal na záspi.

Na půdě spával každodenně. Uléhaje, liboval si, že se toho dne opět šťastně přemohl, že před zahrádku nešel, aby Haňačku uviděl; těšil se, že je konec všem hloupostem, že to bylo jen takové bláznovství, jemuž je teď již pěkně konec. Ale zatím toužil víc a víc... Jak se blížila neděle, říkal si, že s Haňačkou opět musí promluvit — nevídáno pro pár slov — vždyť je přec ženská ze sousedstva a chce s ní

jednati jen o Bářiných nových šatech. Ať žena uvidí, že muž, ač bývá

starostmi mrzut, na ni nazapomíná.

V neděli nečekal, až žena přišla z ranní, ale řekl dětem, že má v Libočanech jednání s inženýrem, a odešel z domu. Zamířil k baráku. Měl již promyšleno, co a jak provede. Nejprve mu sic napadalo, že půjde přímo k ní, ať už je tam kdo nebo ne, protože se chce poradit, co nejlépe koupit a kolik; ale potom si řekl, že by přec někdo mohl po tom brousit, že by Kulišovi před ženou nemlčeli a že by se tak všecko prozradilo, i umínil si, že se staví u Kulišů. Ale potom— —

A ať se nezdrží, ať už se stane cokoli, ať ji třeba těmahle rukama schvátí a stiskne — až třeba duši vypustí! Nemůže za sebe!

Když však vešel ke Kulišovým, krejčík seděl u stolu při starých novinách a Haňačka proti němu na lavici poslouchala.

Voral se překvapen zastavil ve dveřích.

„I pěkně vítám,“ pozdravoval ho Kuliš, „caro mio, to je dost, že se hospodář taky u nás ukáže!“

Také Haňačka ho pěkně přivítala.

Byl všecek poplelen, a jda si sednout, zrovna se motal.

„Vždyť namoutě pro samou práci ani pohovořit nevyjdete!“ lichotil mu Kuliš. Voral přihlazuje si vlasy, hleděl k zemi. „I jdu vlastně k paní

Haňákové —"

„Ke mně?“ podivila se.

Když Voral vykládal, proč přišel, Caromio brejle maje na špičce nosu a hledě přes ně, usmíval se a přikyvoval.

- 217 -

„Tohle je přec hospodář, to je muž!“ velebil potom.

„Je to hezké,“ i Haňačka chválila, „paní Voralová bude mít radost.“

Voral seděl stále skloněn. Povídal, že by rád koupil slušné černé

šaty, protože Bára takových nemá, a že si všiml, že každá zdejší

usedlice nosívá časem černé šaty.

Haňačka to schvalovala a poradila, kde by měl koupit a kolik. Pravila: „Šla bych s vámi, ale někdo by nás viděl, náhodou by se třeba před paní Voralovou zmínil, a měl byste po radosti.“

Povstav, poděkoval a ptal se, může-li tedy s látkou přijít. Haňačka odpovídala, aby jen přišel, míru že potřebovat nebude, protože paní Voralová je s ní asi v stejné velikosti.

„Trochu slabší, trochu slabší!“ šťířil se Caromio. „Tak překvapení, vida, Brabínek s tím taky přišel, ale s látkou se, trvám, neukázal.“

Voralem to škublo; chtěl říci, on že pro nic jiného nejde, že látku přinese, ale byl v přítomnosti Haňaččině již tak popleten, že si pomyslil, že by té odpovědi ani pořádně nesvedl.

Když vyšel z baráku, ohlédl se na všecky strany a uháněl k Libočanům. Caromio se přes brejle podíval na Haňačku a oba se usmáli.

„Dělá, co může, aby se Bystrákům trošku vyrovnal, ale Polánka je na něm vidět pořád.“

Haňačka zamyšlena přisvědčovala: „Po tolika letech na samotě

v samém dření! Povídala mi ona, co se jí všelijakými věcmi napronásledoval. I to prý kázal, že kyselo k snídani už jíst nebude,“ a usmívala se.

„Caro mio, kyselo!“ a Kuliš kroutil rty, až mu v nich mlaštělo,

„kyselo, takové jídlo, a k tomu s bandorami! To je lepší nade všecky bryndy!“

„Musela tedy vařit kafe! A potom zas huboval, že ani pořádné

hrníčky nemá, s těmi hliňáky aby už přestala.“

„Bodejť, v Bystrém kyselo! Každá podruhyně tu už vaří kafe a ne jednou — dvakrát, třikrát denně!“ kázal Kuliš. „A hliněné hrníčky, v Bystrém — to se má Voralka jít podívat po staveních, jaké hr-218 - níčky a s jakým malováním stojí v policích a ve sklenících!“ a dal se do chechtotu.

Haňačka s úsměvem přikyvovala.

„Huboval, že placky dělá tuze veliké, takové že tu nikde jakživ neviděl; jahelník prý mu v neděli také nejede, sám už podvakrát v sobotu koupil maso.“

„Vidíme, vidíme —"

„Na peřiny hubuje, že jsou tuze bachraté, dva velikánské polštáře že už nikde v lepším nedělají, ale všude tři a cíchy že taky všude mají lepší.“

„Inu, chytlo se ho panství!“

„Jenomže ona se už asi nechce předělávat, až umíněna je a to ho zlobí.“

„Ať jen se naparuje jako ti zdejší nafukovači — dopadne!“ a Kuliš se zas dal do čtení.

„Ale trochu by mu povolit mohla, je přičinlivý a rád by taky kolem sebe viděl, že nedřel nadarmo.“ —

Voral jda návsí, byl teď skoro rád, že se s Haňačkou setkal u Kulišů; však s ní potom ještě promluví. Povídala, že by šla s ním, sama od sebe to řekla, bylo vidět, že by šla ráda — ale má pravdu, nač zbytečné řeči. Dobře rozumí, co by povídali, a nechce — Taková

přátelská byla, veselá...

Mysle na ni, uháněl jako vítr. V polích před Libočany potkával ženské chodící z ranní, a věda, že brzy potká i ženu, šel volněji. Zdaleka ji poznal skloněnou, jdoucí volným, těžkým krokem.

„Copak že už běžíš?" ptala se, když se potkali, a ret se jí stáhl k nucenému úsměvu.

„I mám něco s inženýrem.“

Pokývla a šla dál. Když kousek poodešel, zastavil se a hleděl za ní. Voralka se také ohlédla, ale hned se rychle obrátili a šli oba dál. Sama jde, vždycky sama, leda s nějakou babkou nebo s některou z podruží, napadlo mu. Snad s ní ani žádná jiná nechce jít, na každého se mračí, sotva lidi pozdraví. Ne, to ne, pozdravení Bára dá každému i nejposlednějšímu, ačkoli by jako selka nemusela a snad by bylo dobře, kdyby na sobě dala víc záležet. Zdá se potom každému sprostá, chodí taky pořád v stejné nedělní sukni, v jediném salupě a

- 219 -

vědí oni lidé, že s ní kloudná řeč není. Nikam nejde, o jiné se nestará

— pořád jako na Polánce.

Jak jináč chodí Bystračky z kostela, vystrojené, v samém hovoru, smíchu. Já vím, že tátové je už vyhlížejí! My se tuhle potkáme, řeknem dvě tři slova a jdeme zas. Člověk se o ni stará, jak může, na šaty jí jde koupit, ale ona! Možná, že je ani nebude nosit, že bude bručet, nač vyhazuju peníze. Když ona nedbá, musím já dbát, aby byla trochu k světu, je přec na bysterské živnosti, selka!

Obíraje se těmito myšlenkami, cítil dobře, že si všecko jenom namlouvá, že se o Báru nestará kvůli ní samé...

Lidé byli už v Libočanech na hrubé, když se s balíčkem pod paží

vracel k Bystrému.

Mír byl v polích, nikde človíčka. Všecko bujelo, žita stála již

hezky vysoká. Všude po cestách i na trávnících se bělaly lupínky, jež

vánek roznesl z košů dokvétajících třešní i sliv, ale hruše i jabloně

byly dosud květem obaleny.

Slunce se vlídně smálo na celý kraj, jenž byl nedělně klidný. Voral nevšímaje si ničeho, myslil jenom, jak k Haňačce vejde. Teď půjde rovnou. Chtěl si promyslit, co všecko bude mluvit, ale nebyl s to roztěkaných myšlenek uklidnit. Ať to již dopadne jak dopadne —

Ale jen vešel do síně baráku, Caromejka vyrazila ze světnice a úlisně spustila:

„Tak už jste koupil?"

Voral by byl s chutí zaklel, ale kývnuv, hnal se k Haňaččiným dveřím.

Caromejka kašlajíc, šourala se za ním.

V té chvíli již Voralovi bylo, jako když ho poleje.

Haňačka, hezky ustrojená, zardělá, šla mu v ústrety s úsměvem.

„Ukažte, co nesete,“ pravila lahodně.

Caromejka hned také stála vedle ní a prvá měla látku v rukou. S Voralem se zatočil svět. V té světničce bylo tak vlídno, jasno— a potom Haňačka!

Všecek zmaten sedl na lavičku u kamen a hleděl se vzpamatovati.

„Pěkné, tuze pěkné,“ chválila Caromejka.

- 220 -

„Dobře pan Voral koupil,“ i Haňačka posvědčovala, a prohlédnuvši látku, obrátila se k němu: „Jak to tedy budete chtít?" Rozpačitě se usmíval, hladil si kartáček pod nosem, a sotvaže na ni pohleděl, honem zas oči sklopil a byl všecek zmaten.

„No, kdepak já ženské parádě rozumím — inu, vidím to ono, líbí se mi to, ale kdež člověk pamatuje a dovede poručit. Nějak hezky bych prosil, tak jak se to teď nosí.“

Haňačka měříc látku, mlčky svědčila.

„Ty obruče moje nikdy nenosila —"

Caromejka se ušklíbla: „To už teď skoro nadobro přestalo.“

„Přestalo — no, já nevím. Tuhle jsem dole v městě viděl, že to měly.“

„Snad stará Capoušková, vdova, nebo Valentka a takové starší, ty už s tím půjdou do hrobu,“ smála se babka.

Voral nevěděl honem z místa. „I však ona paní Haňáková ví, jak asi —"

„Snad to trefím,“ usmála se.

„Já žádnou velkou parádu nemyslím, takových věcí také nejsem milovník, jen slušné aby to bylo, přec jako v Bystrém; ona moje má

všecko ještě po staru, kdežpak na Polánce!“

„Udělám to, aby paní Voralová nehubovala!“

Voral vida, že není již důvodu, aby ještě zůstával, a nechtěje, aby Caromejka se nějak štířila, povstal, řekl: „Tak se mějte hezky!“ a již byl ze dveří. že lidé ještě z hrubé nechodili, domů nemohl a pustil se ještě jednou k Libočanům.

Caromejka osaměvši s Haňačkou, znova prohlížela látku.

„On by tenhle člověk dost hleděl, aby jí udělal zavděk — ale kdežpak ona —" Haňačka mlčky přikývla.

„Ona jen spíš kabousí — na žádného se kale nepodívá a jen tak do chlíva běhat a potit se na poli.“

„Zvykla tomu, byli tam sami.“

„Ale teď přec vidí, v čem je. Vždyť se jí i ty nejposlednější smějou; povídala ondy tetka Pětioká: ,Tahle hospodyně div že ještě v neděli nechodí v duhové sukni, v špenzru a v bílé loktušce.'"

„I cožpak Pětioká!“

- 221 -

„Nic platno, ono jen co může být! Vždyť s ní ten člověk nikam ani nemůže vyjít!“ Haňačka neodpověděla.

„Pane, kdybyste věděla, jak dnes po ranní ženské jely po starostových,“ horlivě zabočila Caromejka, „hned litovaly, hned se pošklebovaly. On prý starosta byl až v Praze, ale je ono teď platno jezdit!

Smály se, Lídy že bývalo všude plno, ale teď že jí vidět není.“

„Vždyť stůně!“

„Taky jsem to povídala, ale smály se, že nechce jen mezi lidi. Někdo tam povídal, že ji chtějí dát z domu, ale to by teprv bylo úšklebků!“

Vtom Caromejka zahlédla, že Bourové jdou po návsi, a honem štěhotala: „Nono, Bourové jdou z hospody, to už lidé půjdou z hrubé, a já nemám dovařeno!“ a chvátala domů, aby nikoho nepropásla.

XII

V neděli navečer na všech stranách Bystrého klepali kosy; dozrávala sena. Ale do rána se přihnal liják. Z šedivých mračných plachet se vytrvale cedilo, ze střech padaly celé proudy a ze stromů hustě pleskaly veliké kapky. Placho bylo po vsi, prázdno v poli, ale z těch lánů, čerstvými proudy napojených, z luk, jež byly jedinou houštinou bujné trávy a všebarevného kvítí, dýchala zemitá vůně.

Voral nemoha z domu, dělal ve stodole šindele. Do světnice chodil jen v poledne a navečer; řečí mnoho nenadělal.

Ještě v neděli si umínil, že se v tom témdni zas k Haňačce podívá. Proč by nešel, vždyť tam dal ženě ušít šaty! Ale hned v pondělí

povídala Caromejka, že mladá je dole u doktorů, že si ji vzali do domu, aby ženské také mohly při šití pomoci. V úterý k večeru se pustil dolů pro brousek těše se, že ji potká, že s ní aspoň pohovoří, ale ani jí nespatřil.

Večer sedal jenom na záhrobni a zamyšlen prudce kouřil. Jednou, když Bára dala chlív do pořádku a šla již nadobro do stavení, zastavila se před ním a pravila:

„Poslouchej, byla tu odpoledne Caromejka a tak

mezi jinou řečí povídala, že se má Haňačka stěhovat.“

- 222 -

Voral na ni vyjeveně pohleděl; bylo mu, jako když mu srdce smáčkne.

„No, co se stalo, tyť jsi se lekl —" povídala volně a upjala naň

tmavé, chmurné oči.

Rychle zabafal a honem mačkal tabák v dýmce.

„Bodejť, lekl —" prudce vyhrkl a tvářil se přitom, jako by naslouchal.

„Co se tak díváš?" ptala se, hlasu ani pohledu nezměnivši.

„I zdálo se mi, že kůň bouchá.“

Voralka také poslouchala, ale po chvilce broukla: „I nic nebouchá!“

„A proč se má stěhovat?" ptal se mrzutě, ale slyšel vlastní srdce buchat.

„I představený ji už před poutí vypověděl.“

„Ale, to jsme neslyšeli —"

„Šeptala mi Caromejka, že jí tuhle před poutí večer přišel ťukat na okno.“

Voralem to projelo, že div nevyskočil. Zlost jím zalomcovala, že ten člověk jde tak daleko, ačkoli ví, že o něm slyšet nechce.

„Haňačka ani záclonku neodhrnula, ale řekla mu, nepůjde-li, že bude křičet. Potom prej povídal, aby se teda vystěhovala!“

„Tak proto, že mu neotevřela okno, má se stěhovat!“ a Voral se dal do suchého smíchu.

„Ba, jsou teď lidé na světě, že je jednomu hanba, když to slyší!

Představený, táta starý —"

Voral mlčel; cítil sice, že by měl hovořit, ale nebyl s to vypraviti slůvka.

žena před ním stála nepohnutě.

„Dávno na to zapomněl, má on teď jiné starosti —" konečně odpověděl.

„Nezapomněl prej, po Caromejce už zas vzkázal,

a že on ve svém baráku takové všelijaké návštěvy trpět nebude.“

Voral se zas tak suše rozesmál.

„Je to pán, co?" pravila zvolna, ale břitce. „Ještě takovéhle věci jí vyčítá!“

Voral mlčky přisvědčoval.

- 223 -

„Povídala Caromejka, že by Haňačka žádným pádem nezůstala; bude ona trochu pyšná a nechce od něho milosti.“

„A co je nám do toho, ne?" prudce vyrazil, a rychle povstav, šel na dvůr. Hleděl k obloze, jako by pozoroval, zda přestane pršet.

„I toť se ví, chtěla jsem jen říci, s čím Caromejka přišla,“ zvolna pokračovala žena. „Povídala, že jí napadlo, že my tu máme prázdnou sedničku vejměnickou a že jsi jednou povídal, že si tam někoho vezmeme, kdo by dohlédl, když jsme z domu.“

Voral se zvolna vracel k záhrobni.

„Vidím sama, že Haňačka je pořádná ženská, s našimi dětmi dělá pěkně, že jsem se tomu sama kolikrát divila.“

Voral ji překvapen poslouchal. „A ona sem chce?" tázal se, hledě do tmy. „I snad se nezmínila, nevím ani, jestli jí to napadlo, ale Caromejka povídala —" „A co jsi řekla?" „že ti to povím.“

Voral by byl nejraději běžel do návsi nebo do polí, jen aby byl sám. Jak byl prve překvapen zprávou, že se Haňačka má stěhovat, tak jej nyní roztřáslo pomyšlení, že by mohla býti zde u nich, pod společnou střechou s ním. Těmito dveřmi by se chodilo i k ní, přes tu chvíli by snad přišla k nim do světnice nebo na zásep posedět —

vedle něho, kde jinde— —

„Inu, za řeč to stojí,“ začala zas Bára, „spravedlivá je a sama jediná, to je hlavní. Křiku nenadělá, je samý pořádek, všelico by ti tady udělala po chuti, a ty teď na takové věci držíš!“ a upřeně naň pohleděla.

„Na jaké věci — načpak já držím —" broukl.

„Co by ses teď proto zlobil, vždyť jsi každou chvíli s něčím přišel: hned ti postele nebyly vhod, hned zas police, pec, a pokojíček bys chtěl a zrcadlo, a tomu všemu ona rozumí.“

„Všecko dovedeš sama, jen když chceš,“ odbýval ji.

„Pane, já toho dovedu, jsem už jen hloupá ženská, kde jsem měla kdy si všímat; já už jen tak do chlíva a s motykou nebo s hráběmi do pole.“ Pravila to svým obyčejným hlasem, chladným a mrzutým, ale Voral slyšel, jak se jí slova na rtech třesou.

Aha, aha, pomyslil si, obrací!

- 224 -

„Když je s tebou těžká řeč,“ řekl, a jako by se o nic zvláštního nejednalo, přešel sem tam a znova pozoroval nebe. „Zejtra snad už

budeme mít líp,“ pravil potom zcela lhostejně.

„Tak jak myslíš s tou sedničkou?"

„I to je těžká věc — cizí osoba — ty učednice —"

„Vždyť jsi sám říkal —"

„Ani nevím, jestli by sama chtěla,“ rychle vpadl. „Bývala tu paní a teď by sem snad šla na podruží! Kdyby bývala chtěla, mohla se zmínit, než šla odtud.“

„Tomu se zas nedivím; tenkrát bylo krátce po jeho smrti, nás neznala a tam v baráku bývala už s rodiči. Ale teď se má stěhovat!“

„Možná, že by tě dost brzy zlobila.“

„Mne? Proč?" tázala se zdlouha a upřela naň oči.

„Copak já vím! Rozumím já vám, ženským —"

Voralka nehnutě hleděla do tmy.

„Je přec lepší ženská,“ vysvětloval dál, „kdyby potom opravdu radila, nebylo by ti to třeba dost brzo vhod!“

Voralka nedutla.

„A konečně, co bysme si tím už dnes hlavy lámali! Starostu to zas přejde a bude ráda, že se nemusí tunelovat. Ona Caromejka vždycky má plno starostí za jiné!“

Bára zvolna zakývla hlavou a potom tiše šla do světnice. Usednuv, zhluboka vydechl...

Po chvilce slyšel, že ještě jednou bosa vešla do síně — že se blíží — ale vrátila se zas do světnice. Bylo ticho. Napadlo mu, že chtěla snad ještě jednou říkat, aby Haňačku vzali do stavení. Zrovna jako by ho hnala, jako by sama chtěla, aby —

Rychle šel dvorem až za stavení. Tma byla hluboká a hustý dešť

jednotvárně šuměl.

Haňačka sem, do světničky, tam za to okno!

To pomyšlení Vorala rozpalovalo a myslí mu letěly obrazy, jeden druhého vábnější. Proč neřekl rychle, ať se tedy stěhuje?

Ale jestli Bára jen zkoumala? Ne, nezkoumala, ani potuchy nemá o tom, co se v něm děje. Vždyť sama říkala, jak by Haňačka všecko opatrovala, dětí že by si všimla. Ach, všecko by jinak vypadalo, všecko jasně, vesele, do zpívání!

- 225 -

Opět si představoval Haňačku i sebe, jak s dětmi v čisté, úpravné světnici dovádějí, jak se smějí, honí, chytají, ale vtom přišla mezi ně Bára, tichá, zachmuřená. Bára — jeho žena! Jako z hrobu se mezi nimi objevila.

Voral se při těch myšlenkách zachvěl. Ne, není možno, aby zde Haňačka byla!

Ještě v noci na půdě dlouho o tom myslil a vždy dospíval k téže jistotě.

Zle by bylo, bouře v domě, po vsi by se o tom mluvilo, po všem přátelstvu. Ani venku by se nesměl ukázat.

Z poznání však, že není možno, aby v tomto stavení bylo štěstí, jakého si přál, rostl v něm i odpor proti ženě...

Bylo u Voralů den za dnem nejasněji.

Veselejší chvilky Voral měl, když k němu do stodoly přišly děti. Julka se přibatolila a hrála si mezi třískami, jež se pod jeho nožem kroutily ze dřeva jako hádkové a padaly na mlat, pohovořil s Vášou, jenž rád vypravoval, jak bude jednou jezdit s koněm, jak se naň navečer posadí a vesele pojede domů, jak sám všecko tatínkovi zdělá. Zasmál se, když všecky tři po mlatě dováděly, koulejíce se na slámě

jako kuželky. A rád poslouchal, když začínaly o paní Haňákové... Když se Voralka muže v sobotu ptala, co tedy má Caromejce říci, že tetka už zas s tím začala, odbyl ji: „Dělej, jak chceš, ale ať mi potom nekážeš, jestli se taky někdo otře, žes vzala vdovu do domu!“

Voralka se naň zahleděla.

„Vdovu do domu? Proč by se kdo otíral, snad ne kvůli tobě?" to povídala, jako by se dusila, ale náhle se dala do ostrého smíchu:

„Snad nemyslíš, že by někdo byl takový blázen a myslil —" a davši se znova do hlasitého smíchu, odcházela.

Voral div nožem za ní nehodil. Vykřikl: „Ty se máš proč vyšklibovat — ty —" Ani se neohlédla a volně šla do stavení.

Krájeje šindel, pořád ji viděl, jak tu před ním stála s úsměvem na rtech. Je už kostrbatá jako baba, kosti pod očima má vysedlé, opálena je, na nose má celé čmouhy hnědé a dívá se jak čarodějnice!

vztekal se v duchu.

- 226 -

Proč se má vysmívat? Nic hloupého neřekl a je snad nějaký mizera? Ať jen dá pozor! Dřív sama po něm bláznívala a teď leda ret ohrne. Čím dál hůř dělá, jistě všecko naschvál!

Odpoledne, slyše vrznouti branku i dupot na záhrobni, ohlédl se a spatřil pana Rudu. Honem uhodil nožem a chvátal mu naproti. Ruda, polosvátečně oděn, rákosovou hůl maje v ruce, otíral si boty o dlaždice.

„I pěkně vítám, to jsou k nám hosti!“ vítal ho Voral. „A prosím, abyste se nedíval, jak vypadám, tamhle trochu šindele si dělám.“

Ruda blahosklonně mávl rukou: „To nic, práce je práce!“ a rozhlížeje se dvorem, pokyvoval na pochvalu.

„I jen to tak vedeme, člověk vkrátku mnoho nedokáže,“ usmíval se Voral.

„Ale pořádek je hned vidět!“

„Tak jen dál, jen dál!“ pobízel Voral.

„Nebudu dlouho zdržovat,“ odvětil Ruda a šel do síně.

Důkladně zaťukal na dveře, ale Voral sám volal: „Jen dál, jen dál!“

Host zvolna otevřev, jadrně pozdravil: „Pozdrav Pánbůh, dobry odpoledne!“

Za kamny vyhlédla Voralčina hlava.

„Pěkně vítám,“ trpce ho vítala a povstala z lavičky. Byla bosa a jen tak, jak doma běhávala. Na lavičce i po zemi ležely kusy starého šatstva, jež prve spravovala.

„Ó, paní Voralová pořád v práci!“ hlásal Ruda a vážně si pokyvoval.

„Posaděj se u nás,“ všecka splašena pobídla a podala mu židli. Potom honem vyběhla ze světnice.

Ruda položil klobouk i hůl na lavici a usedl. Voral si honem oblékl kabát. Host se mlčky rozhlížel po světnici; až když všecko zkoumavě

prohlédl, pravil vážně:

„Tak abysme, sousede, dlouho nemluvili, jdu kvůli našim volbám!“

Voral se rozpačitě usmál.

- 227 -

Tu se vbatolila Julka; byla, jak se prve ve stodole hrabala v třískách. Zastavivši se u dveří, dívala se na hosta.

„Ty vypadáš, Julko, ty vypadáš,“ vítal ji otec, a obrátiv se k hosti, dodal: „Pořád si to hraje u mne ve stodole!“

„I to jináč není,“ přisvědčoval Ruda.

Julka cítíc se bezpečnou uháněla do svého koutka u postele; odtamtud však z hosta očí nespustila.

„Jak jsem vám už kolikrát povídal, smluvili jsme se, že vás taky budem volit,“ a Ruda tahaje široký svůj knír, lichotivě se usmíval.

„A pane, to já nevím, jak to bude,“ stoje uprostřed světnice, zasmál se Voral a poškraboval se za uchem.

„Proč byste nechtěl, je to přec jen čest; víte, že každého nevolíme a že si v Bystrém můžeme vybrat. Ale jedná se o to, aby výbor nebyl jen tak!“

„Když ono, pane, je té práce u nás až nad hlavu — a nikdy jsem v tom nebyl!“

„To nic, to nic,“ zamítavě mával rukou Ruda, „všecko se poddá; a jaké s tím trampoty, ledaže se někdy v neděli odpoledne sejdeme!“

Voralka přehodivši si v komoře sukni a vzavši si halenu i střevíce, vracela se, nesouc bochník chleba a talíř s máslem i s tvarohem. Uchystavši to na stůl, přinesla nůž a pobídla: „Ukrojej si u nás!“ a šla si opět sednout na lavičku u kamen, kde se dala do šití.

„Musím přec taky paní Voralové povědět, proč jsem přišel,“ pořád se laskavě usmívaje, o něco sladčeji začal zas Ruda. Poslouchala, hlavy od práce nepozvedajíc, a když dopověděl, řekla: „I to pro mne a za mne ať si dělá, jak chce!“

„To snad přece ne,“ usmál se Ruda, „vždyť to taky pro ženu není žádná hanba, když je muž v obci!“

„I to mi věřej, že je mi to jedno,“ odpovídala pořád tak hořce,

„když myslí, že to zastane a že nemá doma a v poli co dělat, pro mne a za mne!“

Voral přešlapuje, nuceně se usmíval a kýval na Rudu, jako by říkal: Mám to ženskou!

„Bude tam pan Munzar, Budina, snad mlynář, Mrázek, Mendlík, Škutina, Drholec a jiní, všecko vážní sousedé.“

- 228 -

„A co pan starosta?" zeptal se Voral.

Ruda vážně pokrčil rameny. „Nevím, všecko se mně zdá, že už

o to nedbá; aspoň povídal, že je rád, že to bude moci složit!“

„I to snad ne —"

Tu se přihnali Váša s Mankou; ve dveřích davše pozdravení, kale nepřivítali a hned se tlačili k matce, aby jim dala jíst.

„Vy taky máte móresy,“ zahuboval Voral, „co se do vás namluvím, co se dělá, když u nás někdo je!“

„No, no, nehubujte, vždyť jsou to děti,“ krotil jej Ruda.

„Takoví klazani velcí už by mohli mít kapku rozumu!“

Děti obdrževše od matky po krajíci s tvarohem, postavily se k posteli.

„Už to se starostou takové bude,“ pokračoval Ruda. „Prosím vás, ta věc s dcerou — koho by to nerozzlobilo? Slyšeli jsme dokonce, že si shání někde něco jiného, za mlýn prej to chce vyměnit —

někde až u Hradce —"

Ruda vypravoval zvolna, slovo za slovem, a tvářil se tuze starostlivě. Ale nenadále začal živěji: „Nic platno, ona se hlava nemá nosit vejš, než narostla! Já to vždycky říkal a moje taky. Nikdo tu pro Lídy nebyl, všecko jim bylo málo, pán musel přijít. No, chytili ho a teď ho mají. To byl ptáček! Tam v kraji měl prej ještě jednu, taky takovou selskou slečnu —" a Ruda se suše rozesmál.

„To snad ne,“ zadivil se Voral a žena broukla na děti: „Teď si jděte ven, jindy lítáte pořád!“ a Váša s Mankou uháněli.

„Povídal mi to ondy Horáček,“ vysvětloval Ruda. „že je pořád v obchodě, zná všecko široko daleko. Ta pražská i její matka měly prej už s tím panákem hrozné starosti; sotva ho někde usadily, už něco provedl. Dluhů prej má jako kvítí. A tady bylo pořád: inženýr inženýr — kolik domů a kdesi cosi. Vejběrka už viděla, jak se lidé

budou dceři kořit a říkat jí jemnostpaní.“

„Tak to bejvá,“ svědčila Voralka.

„Teď mají pěknou radost, každý se jim vyšklebuje. Lídy z domu nevyleze a povídá se, že ji chtějí poslat do Prahy, aby se u přátelstva zotavila. A zavažme lidem huby! žeť je lepší, když ji někam pošlou, kdopak teď o ni zavadí?"

- 229 -

„Však oni ji odbudou, jen když jsou peníze!“ ozvala se zas Voralka. „Teď je dost a dost lidí na světě, kterým je všecko jedno!“

„Jsou, ale tím spíš by se u starostů mohli znova napálit. Ó, kdyby mohli, teď by rádi všecko smazali. Vždyť už ondy k nám někdo přišel a nadhazoval, že by jako náš syn — ale já s mojí jsme se jen smáli; bodejť, náš snad zavadí o něco, co jiný nechal!“

„Však on někdo přijde! Vždyť tu člověk nic jiného neslyšel než

pořád: pan starosta — paní starostová, a mluvilo se o nich jako o panstvu ze zámku!“ pokračovala Bára.

„Povídám, hospodyně, pejcha náramná!“

„Všecko se jim kořilo, a kdyby chtěli, bude se jim kořit zas,“

dodala hořce.

„Nevím, nevím,“ hlasem hodně vyšším protahoval Ruda a povstal.

„I poseďte, pane Rudo, poseďte,“ zdvořile pobízel Voral.

„Pověděl jsem vám, proč jsem přišel, a tak zas půjdu. Zejtra odpoledne po požehnání přijďte k Brabínkovi mezi nás. Musíme přec dbát, abysme v tom byli vážní rolníci — pejcha a ludráctví ať jde stranou!“

„Tak, tak,“ přisvědčoval Voral.

„Mějte se tu hezky, paní Voralová!“ a Ruda podával ruku. Voralka mu chladně vložila prsty do dlaně a povstavši šla za ním až ke dveřím.

„Myslím, že by paní Voralová byla raději, kdybyste se nedal volit,“ na záspi se usmál Ruda. Voral mávl rukou: „Jaká řeč se ženskými!“

„Co je platno, když člověk něco má, ale sám nic není!“ a Ruda vypjal hlavu.

U branky se zastavil, zahleděl se na zahrádku, plnou bandor a řepy, a potom opět začal vážně: „Abysme domluvili! Jak jsem povídal: Vejběra starostou být nechce a prosit nebudem, není proč; někomu, kdo s tím ještě neměl co dělat, to dát nemůžeme, tak jsme si povídali, že to přijmu!“ a zchmuřiv oči, zkoumavě hleděl Voralovi do tváří.

Ten svědčil, říkaje: „Tak, tak — bodejť, bodejť —"

- 230 -

„Já sic o to zrovna nestojím, ale koho budete volit, koho? Je přec potřeba volit člověka, aby se ve vůkolních vesnicích Bystrému nepošklebovali. Starosta přec musí k ouřadům a leckam jinam a je potom ostuda, když nedovede promluvit. Nebo volit někoho, kdo ani německy neumí, jako tamhle Mokříš, aby potom s každou německou cedulkou musel běhat po staveních nebo až do Libočan, jako to chloumecký představený dělá?“

Voral kývaje, nutil smích.

„Taky je potřeba, aby měl trochu kloudnou ruku, aby ty cedulky, oběžníky, napsal tak, aby je po chalupách přečtli. Já sic mám už ruku trochu těžkou, ale je doma syn, študovaný člověk. Potom by zas mohl můj nynější ouřad, myslím to obecenství, přijít k vám, leda by snad mlynář tuze chtěl!“

Voral přešlapoval a zdráhal se, že kdesi cosi, ale bodlo jej, že o mlynáři Ruda dřív nemluvíval.

„Je potřeba, aby to bylo v pořádném stavení a uprostřed vsi. Ale to si ještě povíme! Tak přijďte v neděli, přijďte! S kým jsem mluvil, každý je s tím vším srozuměn. Vždyť ona vaše taky bude ráda, až

vám po volbě tuhle na dvoře zahrajou!“ a směje se, podal ruku. Voral ho vyprovodil až na náves a hleděl za ním, dokud nedošel do svého.

Když se sám vracel domů, začala se v něm roztěkat zadržená

zlost.

Zlost na ženu!

Seděla ještě u kamen mezi těmi hadry a hleděla si jen šití. Rychle přešel světnici, vrátil se zas ke dveřím, jako by chtěl odejít, ale přec ještě šel zpátky a uprostřed světnice spustil: „To je pravda, ty člověku přidáš cti!“ a zlostně odplivl.

Obrátila k němu oči a vidouc, že jenjen hoří, jen pohnula rty.

„Ještě se ohrnuj, hanba k nám vejít do stavení!“

„Nevídáno,“ odvětila zvolna, hlavy nepozvednuvši.

„No co — nevídáno!“

„Pan Ruda z Bystrého, to je slávy!“

„žádná sláva, ale má se jednat, jak se patří. Ale u nás je to jako—" „A co jsem udělala?"

- 231 -

„Celé dni tu sedáš mezi těmi hadry bosa, v jedné sukni, žádná

podruhyně tak nevypadá!“

„Mohl jsi si vzít lepší, panštější, která by se strojila a uměla se stavět na lidi!“

„Vždyť se člověk musí stydět!“

„Za mne se stydět nemusíš, ale za sebe!“

„Proč bych se za sebe styděl!“ vykřikl. „Ke mně mají všecku vážnost!“

„Za tu si toho, pane, koupíš!“

Voral na ni dušeně zaklel.

„Hřeš ještě, naparovači, kdo ví, co si o sobě myslíš!“

Voral rychle přiskočil a zdvihl pěst.

žena povznesla hlavu. Všecka krev jí vběhla do tváří a oči zahořely.

„Tak jen uhoď, a hodně! Však já vím, že ti tu už překážím!“

Spustil pěst a začal opět rychle přecházet.

„Všecko naschvál mi děláš!“ spustil trochu mírněji.

„Já dělám naschvál? že si od rána do noci hledím jen svého?" a utírala si oči.

„Taky nezahálím, ale u nás je to jako mezi cikány. Děti vrazí do světnice jako divé a čumí potom, že se promluvit nemůže. A ty v těch hadrech sedíš jako —"

„No, jen to řekni!“ A když mlčel, přidala: „Každá nemá kdy se strojit!“

„Pleteš se do věcí, do kterých ti nic není!“ honem pokračoval.

„I dělej si pro mne, co chceš; hraj si na pána, choď mezi to, mně

se smát nebudou!“

„že mě chtějí volit, to je ti smích? Naší Nance jsi záviděla, jaká

je paní, a teď sotva jsi přišla mezi lidi, děláš ze sebe takovou tetku hloupou!“

Bára zaškytla: „Jsem pořád stejná, ale ty se nafukuješ. Když se ti nezdám, přiveď si jinou a já půjdu!“

„že tě — Já si chci někoho přivádět?“ vyjekl, ale sotva to dořekl, zarazil se, cítě, to že pověděti neměl.

- 232 -

žena naň upřela hluboké oči, rty se jí rozklepaly, něco zablábolily. Voral se vyklátil na síň; slyšel, že se děti vracejí.— Teprve po chvíli si všimly, že matka má oči zapálené.

„Co je vám, maminko?" ptal se Váša, ale matka mu neodpověděla. Běžel do stodoly zvěstovat, že maminka plakala, a ptal se: „Co je jí, tatínku?“

„I copak já vím!“ odbyl ho Voral.

Všecko v něm kvasilo: hněv i žalost, láska i nenávist a těžké

myšlenky, že počínají hrozné doby...

U nás je život! vzdychal, to má člověk za všecko!

Ale cítil, že si nalhává.

Všecko naschvál! I ten černý bochník panu Rudovi přinesla, aby si ukrojil. Co si ten člověk pomyslil?

Přijde soused ne ledajaký, zdvořile přijde, pěkně mluví, a ona se jen všemu vysmívá, místo aby měla radost, jaká čest se jí děje. Pořád Bára z Polánky a škoda každého slova.

Nechal práce, zavřel stodolu a šel zapřáhat, aby přivezl krmení

na neděli.

Již nepršelo, ale podmračno bylo dosud; šedé plachty mraků se nahoře ploužily a nad lesy se vlekly i choulily bělavé chumle mlh. V

polních cestách stály špinavé kaluže; koně se jimi cachtali a kola se v nich bořila. Všecko obilí i tráva v lukách byly skloněny proudy, jež

se v minulých dnech na ně cedily, a na stvolech dosud svítily těžké

krůpěje. Bujný byl všechen luh; dosyta napojený zhluboka oddychoval. Křepelka v něm zas radostně volala a přes tu chvíli se rozlehl jarý bukot dobytka.

Voral se prudce rozpřáhal do hustého jetele, z jehož stvolů, listí

a paliček stříkala mu voda až do obličeje. Pokosené řady, z nichž

vyhlížely i žhavé vlčí máky, silně voněly. Šimla pohružujíc tlamu do svěžích stonků, radostně si odfrkovala...

V té době Haňačka složila doma Voralčiny šaty, jež za večerů

po práci v městě a dnes s učednicemi ušila, uložila je do bílého prostěradla a šla odvádět. Šla ráda, věděla, že nese překvapení.

- 233 -

Voralka jsouc sama ve světnici, dosud seděla spravujíc. Vidouc, kdo vešel, chladně pozdravila: „Pěkně vítám!“ a zardělé oči upřela na uzel, jejž Haňačka nesla v náručí.

Příchozí položila uzel na stůl a s úsměvem se zahleděla na hospodyni; teprve teď si všimla, že je uplakána. Chvíli stály proti sobě mlčky, Haňačka hospodyni pozorujíc, tato s hlavou skloněnou.

„Copak nám nesete, paní Haňáková?" a Voralka povznesši hlavu, nutila se do úsměvu. Haňačka rozhodila prostěradlo.

„Paní Voralová, tady jsou nové šaty.“

„Komupak?“ tázala se Voralka a opět se zachmuřila.

„Komu? Vám!“

„Mně?" vyjekla Voralka.

„Vám, vám!“ ještě více překvapena, ale klidně odpovídala Haňačka, „pan Voral sám na ně koupil a přinesl, abych je ušila. Přiběhl, že by rád, abyste nevěděla!“

Voralka stála jako zaryta.

,,On sám to k vám přinesl?" ptala se potom a hleděla jí do očí. Haňačka jen s úsměvem přikývla.

Voralka ještě chvilku tak hleděla, ale nenadále slzy byly v očích a hlasitě zaštkala. Usedla na lavici a zástěru tiskla k očím.

„Ale to jsem si nepomyslila,“ všecka udivena pravila Haňačka. Voralka zamávala rukou.

„Co se vám stalo?" a Haňačka přistoupivši, důvěrně se k ní

sklonila.

Voralka se nehnula. Haňačka ji sdílně pozorovala.

„Mně to můžete říci, paní Voralová, kdo ledaco zkusil jako já, ten dále nepovídá!“

Voralka pozdvihla hlavu, z očí jí zasršelo a přímo jí pohleděla do tváře.

„A potom, dlouho tu už nebudu, proto se nemusíte bát přede mnou promluvit —"

„Proč nebudete?" sjelo z Voralčiných rtů.

- 234 -

„Tetka z Hradce pořád píše, abych šla k ní. že tu nezůstanu, věděla jsem, ale nemohla jsem se jen tak pustit, tady přec bylo živobytí. Teď mi tu zle není, ale neveselo; jsem tu sama, tak půjdu!“

Voralka ji ještě mlčky pozorovala.

„Když on můj je pořád takový divný,“ teprve potom zastýskala,

„chodí, zahlíží, nemluví a jen vyčítá.“

„Ale jděte, snad není tak zle,“ mírně se usmála Haňačka. „Jako tohle — sháněl pro vás radost, a vy mě vítáte pláčem. Já za to nemůžu, kdybych byla věděla—“

„Jakou radost,“ hořce vpadla Voralka, „hadr není pro mne žádná

radost!“

Haňačce kmitla hlavou myšlenka, že se opět zlobí, protože Voral kupoval.

„A věřte mi, paní Haňáková, já si to jednání od něho nezasluhuju, já jsem dělala a dělám, jak můžu!“

„Vždyť to snad uznává, tuhle vidíte —"

Voralka mávla rukou.

„Nic mu neudělám vhod! Inu, já vím,“ začala rozhorleněji, „jeho se chytá svět a já mu jsem teď sprostá!“

Haňačka vrtěla hlavou.

„Přiběhl, radil se, co by koupil, a pořád jen, aby to bylo hezké.“

„Beztoho se už za mne stydí!“ „Ale jděte —"

„Vy mi nevěříte?" a zas na Haňačku upřela hluboké oči. „Já nevím, co se to do něho dalo, ale už to není k životu!“

„Vždyť dělá od rána do večera, sama pozoruju, že tu není druhého, aby se tak honil!“

„I to on dělá, ale co nosí v hlavě! Jsem už udřená, žádná mladice dávno nejsem a strojit se a kroutit se před ním už nebudu!“

Haňačka stála zamyšlena; potom pokrčila rameny.

„Milá hospodyně,“ začala mírně, „nevím a nechci se plést, ale myslím, že trochu máte vyhovět. Jako dnes, když už ty šaty koupil—

" a došedši ke stolu, vzala šaty a povznesla je, až se pěkně rozhrnuly. Voralka se malinko usmála. Šaty byly krásné.

„Zkusíte si je, viďte?“ ptala se Haňačka.

„Věřte mi, že bych to nejraději pověsila tamhle do komory.“

- 235 -

„Kvůli mně si je zkuste, do noci jsem o nich dělala, aby byly, jak si pan Voral přál!“

Voralka přemýšlela; potom mlčky svlékla halenu a Haňačka jí

pomohla šaty obléknout.

Tu se po záspi hnaly děti.

„Paní Haňáková je u nás!“ volal Váša, spatřiv ji oknem.

„A, naše maminka má nové šaty!“ ve dveřích vydechla Manka.

„Vidíš,“ usmála se Haňačka, „tatínek jí je koupil.“ Děti přistoupivše, prohlížely si matku ze všech stran. I Julka se přibatolila a s údivem se dívala na maminku.

„A to jsou ty, paní Haňáková, které jste šily! Proto vy jste nechtěla povědět,“ smála se Manka.

„Bodejť bych ti pověděla, abys to napřed řekla mamince. A tatínek by se byl zlobil. Snad bysme ho měly zavolat —"

„Já půjdu!“ a Váša již chtěl utíkat.

„I neleť, jel pro jetel!“ broukla matka.

„To je škoda, přec bych byla ráda slyšela, jestli jsem to ušila podle chuti,“ usmála se Haňačka.

Voralčiny rty se hořce zkroutily.

„Zejtra si je vezmete, maminko?" tázala se Manka.

„I to víš, že vezmu,“ ledově ji odbyla matka a šaty rychle svlékala.

„Tak co jsem dlužna, paní Haňáková?" zeptala se, když šaty opět ležely na stole.

Haňačka se zasmála: „To vám přec povídat nesmím, kdo objednal, ať platí!“

Voralka pohodila hlavou.

„Já to půjdu říct tatínkovi!“ a Váša vyrazil ze světnice.

„Já jdu taky naproti!“ a Manka letěla za ním.

„Nelítejte jako diví!“ křikla Voralka, „a ty už buď doma, Julo!“

„Na mne se už, paní Voralová, nemrzte,“ chystajíc se k odchodu, pravila Haňačka. Voralka se nuceně usmála: „I proč bych se mrzela!“

„Uvidíte, že si v těch šatech ráda pochodíte, krásně vám sluší!“

Voralka mlčky zakývala.

- 236 -

„Šťastnou dobrou noc přeju, a kdybyste něco potřebovala, já

vždycky ráda posloužím!“

Hospodyně vzavši šaty, šla za ní na síň.

„Pěkně děkuju, že jste si s tím dala takovou práci,“ řekla a šla rovnou do komory. Pověsivši šaty do černé jarmary, mlčky se na ně

ještě zahleděla a potom přibouchla dvířka.

„Je to všecko jenom naoko!“ zahučelo jí v hlavě.—

Voral zvěděv od dětí, že Haňačka již šaty přinesla, byl překvapen; nenadál se, že v tom témdni jich došije. Od neděle jí neviděl a teď zrovna musel být v poli!

Když děti vypravovaly, že maminka byla uplakána a že ani neřekla, jestli se jí šaty líbí, zabouřilo mu v duši: Nestalo-li se tam něco! Nedělala-li Bára zle, když odpoledne tak divně mluvila!

Vyptával se, co žena s Haňačkou povídaly, ale nic zvláštního nezvěděl.

Domů přišel zamračen, nemluvil, ale byl jako na jehlách. žena se slovem nezmínila.

Děti při večeři matku stále pozorovaly.

„Proč jste plakala, maminko?" konečně se tázala Manka. Voralka neodpověděla, až když Manka znova začala a očí z matky nespustila, řekla: „I vzpomněla jsem si, holka, na nebožku maminku!“ —

Voral již se ženou nepromluvil. Večer sedě na záspi, pořád si jen myslil, tuší-li Bára pravdu, či mluvila-li jen tak, na Haňačku nemyslíc. Stalo se tu něco mezi nimi? Hanobila ho snad?

Řekl si, že jak jen bude moci, půjde Haňačce platit a tam zví

všecko. Jen jestli Bára nekázala, jestli té ženské nějak zle nepohně-vala! Co by Haňačka říkala? Tušila-li už, co se v něm děje?

Ráno, když se Bára chystala do kostela, byl žádostiv, vezme-li si noyé šaty.

Venku bylo zrovna krásně, východní slunce házelo do světnice celé proudy jasna a celá náves se smála v jeho záři.

Voral sedě u stolu a hole se, přec jen ženu bedlivě pozoroval. Brala si zas ty své černé šaty, po matce zděděné a stářím již hrající do hněda.

- 237 -

Dělal však, jako by neviděl. Teprve když byla úplně ustrojena a již na odchodu povídala Mance, jak má připraviti na oběd, postavil se před ní a tázal se s mírnou výčitkou:

„Tak si nové šaty nevezmeš?"

„I bodejť, já mám myšlenky zrovna na to!“ mrzutě odvětila. Voral rozkýval hlavou: „Když člověk chce udělat radost —"

„O takovou radost já nedbám,“ nevrle odvětila a potom ještě ode dveří se naň obrátila, a hledíc mu přímo do očí, dodala: „Vždyť já ti rozumím!“

Voral udělal za ní prudký krok, ale dále nepostoupil; pohodiv hlavou, zlostně se vyplil do kouta a loudal se k oknu. Tam na návsi šla přihnutá, ošumělá. Všecek pohled mu zhořkl...

XIII

Když byl Voral odpoledne v hospodě na sousedské schůzi, a Bára sedíc v svátečním tichu světnice, říkala z knížek, všecek uřícen vešel do světnice lhoteckých Věchtů synek, Pepík. Políbiv tetičce ruku, vyřizoval pěkné pozdravení, a že tatínek s maminkou vzkazují, že s dědečkem je nějak špatně.

Vyskočila celá polekaná. „Co dělá?" vyjekla.

„Teď už dva dni leží. Dnes jel Lhotkou libočanský

pan doktor a tatínek ho zavolal, aby se na dědečka podíval.“

„Co říkal?“ tázala se dychtivě.

„Dědečkovi povídal, že bude běhat zas, ale dědeček, že ne a aby mu naši poslali pro pana pátera. Pan doktor povídal, to že můžou, a tatínek potom šel k Voralovým, aby strejček pro pana pátera po požehnání dojel.“

„Ježíši Kriste!“ zasténala, „a že jste nám dřív nevzkázali!“

„Dědeček leží dva dni, dřív jen tak marodil, to vám naši říkali a maminka po překupnici ještě vzkázala; vyřídila to prý strejčkovi na železnici,“ vykládal hoch.

Voralka zalomila rukama. Davši hochovi placku, vyběhla na zásep, aby z návsi svolala děti. Vášu hned hnala do hospody pro tatínka, sama běžela do baráku, aby Caromejka byla tak dobrá a šla k nim do stavení k dětem, protože neví, kdy se s Voralem ze Lhotky vrátí.

- 238 -

Na drnovém sedátku před barákem seděla Haňačka, šijíc nějakou maličkost. Voralka ji suše pozdravila a šla ke dveřím.

„Nejsou doma,“ s úsměvem volala vdova.

„I propána!“ vzdechla Voralka.

„Šli do Javorce k sestřenici a povídali, že přijdou s večerem.“

„I bože, a já ji chtěla prosit —" a Voralka vyprávěla, co se stalo.

„Inu, kdybyste chtěla, jáť bych vám taky hlídala.“ Haňačka se sama nabízela.

Voralka majíc oči sklopeny, chvilku přemýšlela.

„A co tady?" zeptala se potom.

„Zamknu síň, naši taky mají klíč.“

„Když byste teda byla tak dobrá —" a na tvářích Voralčiných se ukázal nucený úsměv.

„Já s radostí, když nemáte jiného, jen si to tu všecko uchystám.“

„Tak buďte tak dobrá!“ a Voralka těžkým klusem chvátala domů. Voral dosud nepřišel. Zato lhotecký poslíček neměl stání, a že poběhne napřed; vědomí, že k nim přijde s „Pánem Bohem“, bylo příčinou toho spěchu.

Voralka Vášu znova poslala do hospody, že má tatínek jít s maminkou na Lhotku, protože s dědečkem je snad zle. Přišel zardělý, udychtěný. žena jej čekala na záspi již ustrojena a plačíc.

„No mlč, Báro, mlč,“ povídal srdečně, „vždyť snad — A kde je Pepík?"

„Když jsi nešel, běžel sám; přijde tam pan páter.“

Voral překvapen chvilku mlčel. „Inu, že jsem nepřišel — Váša jen přiběhl, že mám jít domů, a toť víš, že se v takovém pádu jen vyšklíbnou, že máma zas vzkazuje.“

Voralka se zachmuřena odvrátila a šla na dvůr.

Když prve chvátal domů, myslil si, nač že potřebují chodit na Lhotku oba, ale vida ženu všecku roztřesenu, jen se tázal: „Mám jít s tebou? A kdo tady —"

Neodpověděvši, jen hlavou kývla k návsi.

Obrátiv se, zůstal omámen. Haňačka prostovlasá chvátala k nim.

- 239 -

„Dobrý odpoledne přeju,“ s úsměvem ho pozdravovala a na Voralku volala: „Tak už jsem tu!“

„I bože, paní Haňáková — vy — to jste hodná,“ jektal.

Děti již se k ní taky hnaly, volajíce: „Budeme u nás, viďte, v naší sednici!“

„Tak buďte tak dobrá, paní Haňáková,“ Voralka se k ní teskně

obrátila „a o večeři, a čeho by snad bylo potřeba, Manka ví.“

„Jen buďte bez starosti, však my budeme dobře hospodařit, viďte, děti,“ těšila ji Haňačka. Voralka přehlédnuvši stavení, zakývala na rozloučenou, tupě

řekla: „Tak půjdeme!“ a již skloněna šla k polím.

Muž otálel, otálel— —Jeho oči se radostně upínaly na milé skupení. Bože, jaká to je ženská, v těch světlých, lehkých šatech zrovna kvete!

„Tak paní Haňáková u nás — a to bude radosti —" sladce velebil, vpíjeje obrysy jejího statného, zdravého těla.

„Chudák paní Voralová,“ hledíc za hospodyní, upřímně politovala Haňačka, „je z toho zrovna zmatená, musíte ji pamatovat.“

Voral svědčil. „Ani jsem ještě nepřišel vypořádat, co jsem dlužen; chtěl jsem po schůzi, k večeru —"

„1 na to je času, teď jen tamhle běžte za paní Voralovou!“

„Tak opatruj Pánbůh,“ pozdravil, a jako by se byl tam z toho místa, z něhož ji pohledem polykal, násilně vytrhl, chvátal za ženou. Voralka šla již mezi vybujelými poli; slyšíc muže za sebou, ani hlavou nehnula. Nad návrším, po němž se již rýsovala nová trať železniční, sklánělo se slunce. Stálo v zarudlém, trochu do modra kaleném nebi klidné, tmavě červené, krvavé, bez sršících paprsků. Hledělo strnule, nehnutě, jako by se chystalo navždy zhasnouti. žírný kraj ležel bez dechu, polit bledě červeným nádechem, jenž

se zvláště zardíval na některých hruších, dosud kvetoucích. Tu tam po mezích chodili vesničtí, svátečně odění, ale ticho bylo, vlažno, svato. Voralovi šli mlčky. Jeho všecko myšlení bylo doma — jak rád byl by tam zůstal! Ale také si pomyslil, že kdyby se ženou nešel, nebylo by třeba, aby u nich někdo cizí hlídal. Jak krásně bude teď na dvoře i ve stavení, co řečí, veselí, smíchu; jaktěživo se tam tolik ra-240 - dostí nerozlévá! Ty děti jsou kolem ní jako kuřata, ona samý úsměv, samé pěkné slovo. Jak jí to slušelo — tváře zardělé, oči, že by člověk za nimi do vody skočil...

Ve vsi už začínají pěkně jednat, přestávají se na poláneckého přistěhovalce dívat skrz prsty — ach, jak by to mohlo být!

Několikrát se plaše ohlédl, ale nespatřil nikoho; až z planinky —

„Podívej, dívají se za námi,“ rychle upozorňoval.

Za stodolou stála Haňačka s dětmi; světlé šaty její svítily v zeleni. Zčervenal, pot ho polil a nejraději by byl na ně zahoukl i rozběhl se k nim; snad by mu byli také letěli naproti.

Voralka se také ohlédla, chmurně pohleděla, ale hned šla dál. Povznesl klobouk a ve vzduchu jím zatřepal; Váša také tak odpovídal. Vida, že žena opět kus poodešla, pospíchal za ní. Ale opět se ohlížel. Když Haňačka s dětmi zmizely na dvoře, čekal doufaje, že se opět objeví, že aspoň na minutku přiběhne. Ale nadarmo vyhlížel. Když opět zpocen chvátal za ženou, napadlo mu, že by s ní přec jenom měl trochu pohovořit, aby si nemyslila— —

A začal: „Tak jsme se u Brabínka sešli, všecko usedlejší tam bylo, a musím říct, že se tuze krásně pojednalo. Ruda arci všecko vede. Ještě se neví, co a jak bude, aspoň po tu chvíli se to nedojednalo a Vydra mlynář začal kdesi cosi, že by se přec jen s Vejběrou mělo promluvit; když to nechce, aby se mu aspoň naoko řeklo. Zas taky řekli, že toho není potřeba, že nač a proč.“

Tu viděl, že si Bára utírá oči. Pláče, a on jí tu vykládá, co snad ani neposlouchá. Proč zrovna v tenhle čas, kdy je hlava plna jiných věcí, musel ten vzkaz ze Lhotky přijít. Všecko se mu zkazí, všecko ho pronásleduje.

„Co se tak najednou stalo?“ začal zas po chvíli. žena naň zvolna pohlédla. „No, tatínkovi —"

Sklonila hlavu, mlčela, oči i tváře utírala. Ale náhle žalně vybuchla: „Jestli mně tatínek umře!“ a zalomila rukama. Voral byl překvapen, toho prudkého žalu opravdu nechápal; vždyť jindy o tatínkovi mluvila zřídka, vzpomněla naň málokdy. Je přec už starý člověk, co jiného se dalo očekávati?

- 241 -

„Vždyť snad nemusí ještě být tak zle,“ pravil jí mírně, „snad to bude přeháňka, jak to u starých lidí bývá.“

„Povídal Pepík, že už ondy vzkázali, překupnice že ti to vyřizovala na železnici.“

Voral si rukávem utřel čelo; jedvaže žena začala mluvit, vzpomněl, že mu lhotecká máslařka nedávno na cestě o tom povídala, ale kdež teď jeho hlava!

„I vzpomněl jsem si, vzpomněl,“ pravil hledě k zemi, „ale povídala to jen tak, člověku nenapadne, že by bylo tak zle. Myslil jsem, že je, jako když tam onehdy byly děti.“

„A já nevěděla nic!“ zavzlykala.

Cítil výčitku a měl zlost. Proč nevzkázali jí, kdež má on na všecko vzpomenout; jako by neměl dost jiných starostí!

Lhotka seděla před nimi klidná, při červeni západu skoro usmívavá. Lístky hruší, kvetoucí sněhem, i jabloně, polité růžovem, třpytily se jako porosené; mladé, svítící, nadechnuté zeleně byly mezi staveními i nad střechami jejich celé závěje. V polích stály řady sliv, také zlatou zelení osypané; pěnkavy na nich hlučně jásaly. Chrástal se řehtal v lukách u struhy a z topolů při silnici pronikal vlahým, čistým vzduchem táhlý, měkký hvizdot špačků. Západní

obloha se ještě více zkalila tmavou modří a krvavé slunce utkvělo v ní nehybně.

Voralka, čím blíže k Lhotce, tím více uháněla; všecka planula a husto drobných krůpějí jí vyrazilo na lících i na skráni. Muž byl zas už myšlenkami doma. Teprve u samé vsi povídal:

„Slyšíš, musíš se pamatovat, co je platno, stáří je stáří, abys ještě

nepřitížila.“

Šla, jako by ho byla ani neslyšela, ač dobře poznávala, že to povídá dost srdečně.

„Víš, že jsem už taky všecko zkusil — maminka odešla, tatínek!“

Bára uháněla návsí, že div za ní neklusal.

„Člověk si musí pomyslit, že jináč na světě není —"

- 242 -

žena již chvatně otevřela branku a šla na zásep. Bratr jim právě

ze síně vycházel naproti. Když sestře mlčky podával ruku, Bára se prudce rozeštkala.

„Copak se stalo, pro pána boha?" vyráželo jí z hrdla. Váša krčil rameny: „Prosím vás, stáří se hlásí —"

„že jste mi dřív nevzkázali!“

Vášu výčitka bodla; znaje sestru, domníval se, že to praví, jako by snad schválně byli nevzkazovali a tajili, že s otcem je chatrně.

„Vždyť jsi taky tatínka vídala,“ odvětil, „mohla jsi spíš než my poznat, že se tratí, protože my jsme ho měli stále na očích. Vždyť to je sotva týden, co začal polehávat a jídlo mu nešlo jako jindy. Ale pomyslil jsem si, že to bude jenom na čas, protože už jindy kolikrát říkával: ,I to je mi nějak nekalo — slabo —' a

nejednou řekl: ,Už tu s vámi, děti, dlouho nebudu.' Ale když to trvalo dva dni, tři dni, vzkázali jsme po překupnici,“ a pohleděl na Vorala.

Ten posvědčoval pravě: „I taky jsem si nepomyslil —" Bára stojíc zhroucena, utírala si oči.

„Tuhle jsem asi dvakrát povídal: Tatínku, snad abych šel pro pana doktora,“ začal zas Váša, „ale hned volal: ,I tototo, co by ti, hochu, napadlo, doktora! Jsem starý člověk, a jestli si nátura sama nepomůže, doktor by to nespravil.' A ani slyšet, huboval, takže jsem se bál doktora přivést, abych ještě nepohoršil. Dnes v poledne tu byl, Hovorků mladých dítě má tuze silný božec, tak mu pro něj dojeli a to se mi dobře hodilo. Povídal jsem: Když už je, tatínku, tady, zavolám ho, snad přeci poradí.“

Bára upřela na bratra zardělé oči.

Váša však pokrčil rameny a také stíral slzu. „Jak jsem vám vzkázal,“ pokračoval tlumeně, „tatínka těšil, že to nic není, že bude běhat zas; tatínek takhle stranou poslouchal, chvilkami skoro jako by se usmíval, a potom povídal: ,Ale pro pana pátera mi snad přeci můžou poslat —' Pan doktor se trochu jako zamyslil a potom povídal:

,Inu, inu, když si to přejete, proč by nemohli, ale že by to snad muselo být, to ne. Toť je jistá věc, že taková útěcha vždycky dodá síly!'"

„Už jste poslali?" tázala se.

- 243 -

„Ptal jsem se, mám-li hned nebo až ráno, ale tatínek hned povídal, že co je odbyto dřív, je všecko jistší. Došel jsem tedy potom k Toníkovi, k švaříčkovi, a ten slíbil, že po požehnání do Libočan dojede. Nepotkali jste ho?"

„Šli jsme pěšinami,“ rychle řekl Voral. Při prvější švagrově řeči stál zamyšlen, jen vlasy přihlazoval a smutně pokyvoval. Bára všecka rozechvěna usedla na práh.

„A co tobě doktor říkal?" ptala se ustrašeně.

Váša mávl rukou. „I holka, to veselé nebylo,“ šeptal, „abych ti pravdu řekl, povídal, že myslí, že už je to k poslednímu —" Zalomila rukama. Potom chvilku všichni němě upínali oči do dvora, po němž se natahovaly stíny. Pěnkava na slívě jednotvárně

vykřikovala svou štěbetavou melodii.

Náhle Voralka rychle vstala, a všedši do velké světnice, odhodila salup i jupku. Vrátivši se, ptala se bratra: „Co tatínek teď dělá?“

„Myslím, že dříme; žena tam u něho sedí a kluci taky.“

Bára se po špičkách vplížila do vejměnku.

Okénkem, za nímž svítila ozářená běl kvetoucích snětí hrušových, plynulo do světničky přirůžovělé světlo západu; stěny měly jeho nádech a chatrná skla okenní se leskla zlatově.

Bylo tu patrno, že sem má přijíti „s Pánem Bohem“: stůl byl pokryt a stál na něm kříž se svíčkami po stranách. V posteli, na čistých kanafasových peřinách, ležela starcova hlava. Drobná byla, tváří a úst vpadlých; husté šediny plynuly na ní

hluboko do čela. Nespal, oči se mu leskly. Vida, kdo vchází, usmál se: „Bára — i vítám tě, holka —" a sedal. Ale šlo mu to perně, Věchtová sedíc u hlav postele, musela pomoci; podávaje dceři hubenou, promodralou ruku, tuze se klepal.

Když i Voral s Věchtem vešli, oba hoškové se vyplížili ze světničky.

„Á Josef,“ s úsměvem kýval dědeček, „tak jste přišli — no, to jste hodni — a sedněte si, sedněte!“ Slova se mu drala suše z hrdla, na němž se třásl každý sval. Věchtová hned udělala Voralce místo a také odešla,

aby přátele něčím přivítala. Voral s Vášou se postavili v nohách lože.

- 244 -

„Copak, pantáto, že nám stůněte?" zeptal se Voral. žena svírala otcovu ruku a žalostně mu hleděla do tváří.

Stařec se snažil usmáti: „Ale hochu, vždyť jsem snad byl dost dlouho chlapík, jaký div, že si taky trošku zastůňu. Jenom aby Pánbůh dal, aby to se mnou dlouho netrvalo, aby snad nebylo velké trápení.“

Bára majíc oči plny slz, sklonila se k němu níže a snažila se potěšit: „Ale jděte, tatínku, vždyť budete běhat zas!“

„Běhat? Pane, nevím, nevím; inu, možná, ale dlouho už běhat nebudu, vždyť už, holka, mnoho lotů masa na mně není!“

„Taky ho zas přibude!“

Stařec chtěl odpověděti, ale ústa i hrdlo se tak roztřásly, že nemohl pronésti slova. Honem se sklonil a peřinu si přitahoval až po bradu.

„Zima?“ tázal se Voral.

„I to tak přeběhne,“ krčil se stařec, „jináč spíš hlava trochu pálí.“

„Snad obkladek abysme dali?“ a Věchet pro něj chtěl běžeti.

„Nene, leda až potom.“

„že jsme my dřív nevěděli, byla bych něco přinesla pro posilu,“

hledíc na bratra, pravila Bára.

„Jdi, co bys nosila,“ honem šeptal nemocný, „vždyť mám všecko, čeho si jen přeju, ba i čeho si nepřeju. Ó, to všecka čest Toníkovi i hospodyni, mazlili by se, až to člověka mrzí. Tuhle po dvě noci se ode mne nehnuli. A co by byli vzkazovali, sám jsem říkal, aby vás zbytečně neplašili. Vždyť já takhle oupadem dlouho neležím, pořád jsem se šoural. Tak to najednou padlo, slabo a slabo —" Chvilku bylo ticho, takže sem pronikl smích, jenž se na návsi rozléhal.

„A jak se pořád máte?" opět šeplal stařec.

Voral čekal, že odpoví žena, ale mlčela.

„Děkujeme pěkně, děkujeme,“ s úsměvem potom přikyvoval,

„tak po vůli boží pomalu hospodaříme.“

Stařec se usmál a jenom na Báru zamrkl, jako by řekl: Vždyť já

vím, cožpak vy!

- 245 -

Vtom vletěl do jizby hukot vozu a zvuk kol, skřípajících v kamení.

„Pan páter,“ vydechl hospodář a s Voralem po špičkách vyšli duchovního přivítat.

Báře neušlo, jak se tatínek při Vášových slovech skrčil; sklonila se k němu a hladila jej po vlasech.

Na síni se rozvlnil šum a ruch; hospodyně vběhla, rychle rozsvítila svíčky, rozhlédla se, je-li všecko všude v pořádku, a vyběhla zas. Bára otce zvolna hladila. Měl ruce sepjaty a oči mu planuly. Když se ozval cinkot zvonku, Voralka šla k nohám postele. A již

mladý duchovní, oděný v kleriku, žehnaje vcházel. Starý ohnutý kostelník se plížil za ním. Bára se bila do prsou a křižujíc se po špičkách vycházela. Pootevřenými dveřmi nahlédly do světničky hlavy vesnických ženských, jichž byla plná síň.

Voralka vykročivši mezi ně, zamotala se a div div že nepadla. Voral to viděl, honem ji vzal za ruku a napomínal: „Pamatuj se, vždyť dá Pánbůh, že bude zas dobře!“

Vysunula mu ruku a vstoupila do světnice. Hospodyně stála u plotny, ruce majíc sepjaty. Bára jí beze slova padla kolem krku a rozplakala se hlasitě.

Zaslzeli všichni, kdož to viděli; i Voral stoje u okna, utíral si oči. Ale duše jeho opravdovým soucitem rozechvěna nebyla, ano, myšlenky mu i v této chvíli zabíhaly jinam a provázelo je leda vědomí, že Bára je tuze zhroucena. Dupot v síni i na záspi ztichl; hluboké ticho vládlo stavením. Růžový svit západu na návsi zřidl, jen poslední, mdlý zbytek jeho tkvěl na prkenných lomenicích. Věchtovi i Voralovi vyšli také pokleknout v síni...

Když bvl posvátný obřad vykonán, duchovní sám otevřel dveře, a pokleknuv před Ukřižovaným, počal se hlasitě modliti otčenáš; na síni odpovídali.

Bářiny hlasité vzlyky přes tu chvíli projely dušeným sborem se modlících.

„Pamatuj se, holka,“ šeptal jí bratr, „nepřidávej ještě, aby se tatínkovi nepohoršilo.“

- 246 -

Když se duchovní domodlil a povstal, Váša i Bára vešli do sedničky. Vesničtí se tuze tísnili, aby viděli nemocného i kněze, jenž se chystal k odchodu. Hospodář slze, děkoval mu za svatou službu a kněz těšil: „Dá Pánbůh, že bude zas dobře, vždyť dědeček je ještě

chlapík!“

Bára již opět seděla u starcova lůžka a šeptem se ptala: „Jak je vám, tatínku?“

Usmál se, zamrkal, ale v ústech mu zamlaštělo.

Kněz ho ještě požehnal, podal mu ruku, a s úsměvem pokynuv, vycházel.

Na síni povstal dupot i hluk; lidé se tlačili políbit ruku. Voral stál na dvoře u bratra Toníka, jenž tu u povozu čekal.

„Pane, mně se zdá, že pantáta dlouho nebude,“ povídal Josef.

„I jo jo,“ kýval lhotecký, „jaká už pomoc — však si tu dost dlouho pobyl. A jak to pořád v Bystrém chodí?"

„To víš, dření dost,“ bratr chladně odvětil.

„Povídali, co jsi od zimy naflákal peněz na té železnici —" a třebaže se lhotecký usmíval, kyselého pohledu při té své řeči nezastřel. Josef mávl rukou.

„Já vím, že už máte hromadu poplaceno,“ stále tak vyzvídal Toník.

„Pane, kdyby ono to šlo tak čerstva!“

„Bodejť, jste vy rasi na práci, Bára se už notně ohýbá!“

Tu již duchovní, vesničany provázen, vycházel; několik babiček se k němu tuze tlačilo.

Voral odstoupiv na zásep, pozoroval, jak kněz vstupoval na vůz. Usadiv se, smekl, řekl: „Spánembohem!“ a již vyjížděli ze dvora. Děti běžely za vozem až do návsi.

Lhotečtí se zastavovali u Vorala, pověděli několik suchých slov o nemocném, jež všecka vyznívala v pravdě, že na světě to jináč nechodí, že musíme tam všichni, že si starý Věchet pěkně pobyl, a hned zabočovali na hospodářství, chválíce přitom, že se starému chalupníkovi povedlo, synovi že se tuhle dobře vede a dcera jak je slavně

vdána.

- 247 -

„Jenomže je taky nějaká maroda,“ povídala kostnatá, osmáhlá

baráčnice, taky Věchtová, přátelská z Bářiny strany.

„I to snad není, jen se tuze polekala, nic jsme nevěděli,“ vymlouval to Voral.

„Ale jděte, tak oni vám nevzkázali?" tuze se zadivila tetka a oči jí div z důlku nevyletěly.

„I povídala mi tuhle máslařka, ale kdežpak bych si byl pomyslil, že bude tak špatně; přišlo to najednou —"

„Jako na takové staré lidi vždycky,“ kývala jiná.

„Ale pořádně vám vzkázat mohli,“ ta přátelská opět zabočovala,

„vždyť vaše je přec taky dcera, má na všecko právo!“

„I my nic nechceme,“ suše se usmál Voral.

„To já vím, to já vím, no, ono něco přec ještě bude, jak jsem slyšela, ale cožpak vám se vede! Pánbůh dej, aby se ještě sebral!“ a podavši ruku, pospíchala odtud, jako by ji honil. Voral rozuměl, že to všechno schválně povídala, aby ho popíchla, protože nepřála, že se chalupským Věchtovým dobře vede; ale dnes mu to bylo lhostejno, ani se neusmál. Když se všecko rozešlo, šel opět do světničky.

Hospodyně zatím již odnesla kříž i svíce, ubrus se stolu uložila, takže ve světničce nezůstalo památky, že se tu nedávno odbýval výjev vážný a dojemný. Hoši opět stáli v nohách dědova lůžka, Bára mu seděla u hlavy, syn ho od stolu pozoroval.

Když Voral vešel, Bára šeptem povídala: „My tady dnes, tatínku, u vás zůstaneme, o doma starost mít nemusíme a vaši si zas můžou odpočinout.“

„Ale švagrová, to byste nemuseli, vždyť nám, chvála bohu, nic není,“ vymlouvala jí to Věchtová. Bylo jí to divno, ale tuze bránit nechtěla, aby se nezdálo, že kdovíjakou má příčinu.

„Jen vy si dnes lehněte, posedíme u tatínka a všecko uděláme, vždyť je to snad naše povinnost!“

Váša slyše, jak horlivě to praví, domníval se zas, že Bára při veškeré lítosti má přec jenom také jiné myšlení, a proto řekl: „Jak chceš — když hodláš u tatínka zůstat, jen zůstaň, ale že bysme to snad už nezaslali, o to by starost nebyla!“

- 248 -

„Vždyť já vím, ale nevěděla bych starostí co počít, proto zůstaneme rádi, dá Pánbůh, že do rána bude tatínkovi líp, spaní ho posilní, a jak se rozední, můžeme běžet.“

Voral užuž měl na jazyku, že by on tu snad zůstávat nemusel, ale neřekl toho.

Starý Věchet ležel s očima zavřenýma, ale nespal; jednou i víčka rozevřel, tupě pohleděl do světnice a po minutce se znánko usmál. Stmívalo se...

Když se všem zdálo, že stařec pořádně usnul, vycházeli ze světnice: nejdřív Věchtová, aby spravila hospodářství, potom Váša i děti; když Bára nemluvila, vyšel i Voral, aby si na záspi zakouřil. Voralka měla sepjaté ruce v klíně a poslouchala otcův zrychlený

dech.

Duše její byla těžce rozbolestněna...

V minulých dobách, v horku práce, v starostech stále těžkých, nemívala ani kale kdy na otce vzpomínati. Vlastní domácnost ji všecku zabírala. Dětinné city se jevívaly jen řídkou a klidnou, skoro chladnou vzpomínkou na výměnickou světničku, kde tatínek žije. Ale dnešni zpráva, že s otcem je zle, nenadále ji hluboce rozechvěla. Duše její, nespokojenostmi v domácnosti již delší dobu stonavá, srdce její odstrkované i ta hlava zdánlivě ztvrdlá, necitelná, náhle se zatřásly zprávou: Tatínek zle stůně — dává se zaopatřovat!

Tatínek! V nitru Bářině, jež se po léta zdálo ztvrdlé, ozvaly se náhle měkké city, vzpomínky tklivé, jak večerní píseň vzdálených zvonů. Potom ji schvátila prudká touha, aby již byla u otce, u tatínka; pudilo ji to k němu jako děcko žitím ještě neotlučené, vlastními starostmi neodcizené. Pocítila náhle, že starý otec je jediný, o něhož v každé době bezpečně mohla opříti hlavu, že jedině v jeho prsou hoří

k ní čistá, upřímná láska. Uvědomila si, že v řadě roků jejího manželství, i když na otce nevzpomněla ani, on tu na Lhotce ještě na ni myslíval, modlil se za ni a přál jí všeho štěstí.

Vzpomínajíc na některé hovory s ním, jasně to nyní poznávala. Vzpomínal, i když ona po něm ani nevzdechla. Teprve žaly, v nichž

doma tonula, a zvěst, jež dnes přiletěla, náhle ji k němu vrátila.

- 249 -

A když otce našla sešlého, vetchého, zalila ji těžká lítost, jež teď

v samotě víc a více rostla: Jak jen jsem tak mohla zapomenout, sotva jednou za dlouhý čas k němu přicházet, zlhostejnět! A mohla u něho být přes tu chvíli, ba mohla jej vždycky aspoň na čas stále míti u sebe. Cítila, že by všecko bylo bývalo jinak, všecko šťastnější, jasnější. Byl by popovídal, usmíval se, radil, potěšil. Ale nevolala ho, ba, když na skok přicházel, bývala dost nevrlá. Ó, kdyby se ještě sebral, musel by k ní, musel...

A jak tu zamyšlena seděla, náhle pocítila, že tatínek rukou hledá

ruku její. A ucítila, jak jí svou vyhublou, chladnou, na dlani ztvrdlou rukou její ruku slabě stiskl. I hlavou pohnul a zašeptal: „Tak, tak, Báro!“

Rozchvělé, vlhké rty přitiskla na otcovu ruku a slzy se jí valem hrnuly z očí.

Ale vtom dle třaslavého sykotu poznala, že otec se také rozplakal. Honem povznesla hlavu, utřela si oči a otce na skráních hladila.

„Něco se ti stalo?" tázal se šeptem.

„I nic, tatínku, nic, byla bych už přiběhla, stejskalo se mi po vás,“ třaslavě vypravovala, přemáhajíc se, aby opět nevybuchla.

„Jdi, dětino, máš děti —"

Bára mu opět líbala ruku.

„Vždyť já vím, to tak chodí — táta s mámou svoje děti, ty zas svoje a tak pořád —" Stařec mluvil ta slova

slabě, úryvkovitě a namáhavě, jako by se na každé ztěžka rozpomínal. Potom bylo ticho. Když Voralka po chvilce zvedla hlavu a otce pozorovala, poznala, že opět usnul. Slabost, veliká slabost! tkvělo jí

na mysli.

Přikryvši mu ruce, své sepjala, a sedíc nehybně, zapadala opět do svých neblahých myšlenek.

Jaká nespokojenost se na tom jejich hospodářství v Bystrém rozmohla! Kdež by si byla na Polánce pomyslila, co na ni čeká; všeho spíš by se byla nadála, než těchto divných trestů božích. Jistě že to bude za to, že na rodiče tak zapomínala, odchod matčin že lehce snesla a po otci potom nezatoužila. Ti dva docela jinak žívali; mno-250 - hem méně měli než nyní ona, a přece bývala v chalupě svatá spokojenost — až do té doby, než si ona začala s Josefem. Tomu teď za všecko pořád nebylo něco vhod, pořád na všecko huboval! Chtěl, aby u nich bylo jako u pánů, světnice aby byla vystrojena, děti i sebe aby parádila, ona, stará osoba zedřená. A vtom si představila Haňačku, jak s dětmi sedí u stolu a hloupost za hloupostí jim spichuje, jak chodí u nich po světnici, všecko prohlíží, zkoumá, uklízí, rovná a zas dětem upravuje hlavičky. Ach, Haňačka to všecko může dělat, žádných starostí nemá, mezi pány bývala, je ještě mladá a umí se strojit!

Dveře se s lehkým šumem pootevřely a mladý Věchet se vploužil. Bára upřela oči do temna, pozorujíc, kdo vešel.

„Tatínek spí?" šeptal.

Přistoupila k němu odpovídajíc: „Spí. Kde je Josef?

„I seděli jsme venku a najednou ho popadla starost, a že musí

domů —"

Bára hlasitě vyjekla: „Kam?" a chytila jej za rámě.

„Snad by ses o něj nebála?“ usmál se jí bratr. „Měl starost a starost, já darmo říkal: Vždyť jste sami povídali, že ta ženská je spolehlivá; Bára to říkala a ta je ještě opatrnější než ty! Pořád vedl svou, že tam děti a všecko jen tak přes noc nenechá, tady že beztoho nic platen není. Ale holka — ty jsi dnes — svítíš na mne očima, že z tebe jde zrovna strach!“ a udiven vrtěl hlavou.

Voralka stála jako zkamenělá.

„A šel?" vyjekla zas.

„Marné řeči s ním byly, pořád o tom začínal. Abych pravdu řekl, nic se mu nedivím, mně by jinde bylo zrovna tak, starost je starost, proto jsem hned zvečera povídal, že bysme to zastali sami. Sebral se a šel, máš si jen u tatínka zůstat, žádnou starost nemít, doma že ráno všecko dá do pořádku.“

Bára stála ještě chvilku jako zarostlá; potom nepromluvivši, tupě

šla ze sedničky i z chalupy.

Venku bylo vlažné šero podletní noci, do níž hleděly zamlklé

hvězdy.

Po vsi bylo dosud živo, od stavení přilétaly hovory a pod lipou zněl smích i tlumený zpěv.

- 251 -

Voralka stála u branky a vyjevena hleděla směrem k Bystrému.

„Šel — tak přece, přece — k ní, k Haňačce letěl — vždyť byl už

doma jako ztřeštěný. Můj Kriste Ježíši!“

Ruce se jí sevřely, zuby se zaryly do rtů a nohy chtěly utíkat za ním.

Náhle se zděšeně rozhlédla kolem.

„Tatínek mi snad umře — a on si letí!“

Zhroutila se na zásep a plakala, jak nezaplakala, co byla živa. Bratr pozorovav ji od síně, šel do světnice a povídal tam ženě:

„Ta naše Bára venku zas hrozně pláče, ani bych byl neřekl, že měla tatínka tak ráda!!“

„A mně se, hochu, zdálo, jako by taky nebyla v dobré kůži a měla stonat.“

„Zrovna divně dělá —"

„Od noci do noci se honí a člověk přec jen všecko nevydrží!“

Bára, na zásep zhroucená, chvíli ležela jako po těžké ráně do hlavy. Ostrý, křečovitý škytot jí vyrážel z úst.

Ptáci se poplašeni zachruli v koši stromu, slepice na hřádě vykřikla, kočka se shoupla z podstřeší na zásep a žhavé oči její hleděly k Voralce.

Ta povznesši hlavu, zalomila rukama, až zapraštěly. V hlavě již

měla jasno, rázem se tam úplně rozbřesklo. Již zcela rozuměla, proč

muž v posledních dobách tak dělal. Nejednou jí divné věci napadaly, hlavně tenkrát, když se mu zmínila, že by Haňačku mohli vzít do sedničky, potom když ondy Ruda odešel ; ale že by Josef tak daleko myslil a že by Haňačka tohle dovedla— —Proto — proto — proto!

Ach, vždycky, když s tou ženskou mluvíval, býval celý jiný; smávala se mu Voralka, ale že by tak byl ztřeštil!

Proto ona se mu vlastní žena nelíbila, proto si ji stranou tak prohlížíval — tohle nosil v hlavě! A znova se bolestně rozplakala. Přišel Váša, vzal ji za ruku a žádal: „Pojď, holka, k večeři, pojď, snad bys takhle nedělala, vždyť dá Pánbůh, že tatínkovi bude zas lepší.“

Šla s ním, ale v síni řekla za večeři zaplať Pánbůh, že jíst nemůže a že půjde k tatínkovi.

- 252 -

„Tak jen se taky pamatuj,“ káral ji, „a nezapomeň, že máš doma muže a děti.“

Všedši do sedničky, usedla zas u otcova lože. Na stole již svítila olejová lampička a plnila jizbu žlutavým světlem. Báři byl ten svit nepříjemný, byla by raději zapadla do tiché, hluboké tmy. Nezapomeň, že máš doma muže a děti!

Ta bratrova slova vyvábila vzpomínání, jak as je tam doma, co se tam děje.

Děti snad už spí — ale co Haňačka — co Josef? Snad už dochází... Položivši hlavu na kraj lůžka, jen se při té myšlence svíjela. To je za vše — to je za vše!

ženu tady nechal a k té běžel jako blázen.

Proto jí vyčítával, že žádná podruhyně nevypadá tak jako ona, tetku hloupou že ze sebe dělá. Ustaraná je, už chatrná, a on měl zatím takové myšlenky v hlavě.

Starý otec pohnul trochu hlavou a zhluboka, suše zakašlal. Voralka se honem vzpřímila, aby mu posloužila; ale ani očí neotevřel. Byla ráda, že v té chvíli spí dál, že jí nevidí; cítila, že kdyby bděl, nepřemohla by se a pověděla by mu všecku hrůzu, jež na ni padla.

Proto on se Josef strojil, proto se před zrcadlem kroutíval; proto se ona nabízela s těmi límečky, žehlit k nim chodila, děti česala, panenky dělala a kdesi cosi. Z kostela spolu chodili, o pouti chtěl k muzice jistě jen kvůli ní, o hospodářství mu šplechtala, mámila ho, a on, táta starý, zapomněl, že má ženu, samým Bohem mu danou. A Voralka, osoba bludná, neviděla, ač byla tam mezi nimi prodaná, snad už dávno prodaná; snad dokonce už proto chtěl z Polánky do Bystrého a Pánbůh sám jen ví, co se za ní dělo a jak se jí snad potají

smáli. Opět si představovala, že teď snad přišel domů, Haňačka že ho čekala — jistě že jí nějak řekl, že se vrátí. V té chvilce ji srdce nutilo k letu odtud, ale v hlavě zamrazilo pomyšlení, jaký by to byl příchod domů a co že by tam dělala. Z těžké bolesti ruce spínala vzdychajíc:

„Panenko Maria, co jsi to na mne dopustila!“

- 253 -

Vzpomínala, jak za ní před lety chodíval, co se spolu tuhle na zahradě za chalupou nastávali, co se proň naplakala a co všecko byla by pro něj udělala. Jaké dni pod touto střechou přestála, co všecko vyslechla, kolik časů prožila v bolestech na půdě — a přec by byla pro něj skočila do vody, do horoucího ohně. A on jaký býval! Kde by si byla pomyslila, že se mu znelíbí, že se chytí jiné. Sama nikdy na nic hříšného ani nepomyslila, jen a jen se lopotila, aby on i všichni jeho byli s ní spokojeni.

Co on zatím nosil v hlavě? Pravda, staral se, dřel jako ona, zlého slova jí na Polánce neřekl, ale kdo ví, co se mu v hlavě pletlo. Hned tenkrát, když u soudu koupili, musel se v Bystrém staviti; když stará výměnice umřela, byl tam zas, a kdo ví, kdy ještě, aniž

žena jeho o tom zvěděla. Přes tu chvíli o té ženské začínal a vždycky byl samá veleba. Ó, ten dávno, dávno na nic jiného nemyslil než na ni. Voralka dobře cítívala, že jí ty hadry a trety nechce kupovati ze žádné lásky, ale myslívala jen, že činí tak z marnosti pro ty bysterské

lidi: zatím to dělal, aby ji opentlil, aby si myslila, jak na ni myslí, jak ji v srdci nosí. O Brabínkovi a Vejběrovi to poslouchával a tvářil se zlobivě, zatím sám byl snad stokrát horší. Co jen se v něm dělo a kam to s ním až došlo!

Jaké hrůzy padly na tu bysterskou střechu, a to strašné jistě teprve začne, protože se jí, vlastní ženě jeho, teprve dnes úplně rozsvětlilo... Zas přišel do sedničky Váša, usedl v nohách postele,

opřel hlavu a poslouchal krátký, trhaný otcův dech.

„Má trochu horkost,“ šeptal sestře.

Ta jen přisvědčila; až po chvilce zajíkavě pravila: „Josef zbytečně běžel, mohl na mne počkat!“ To však řekla, jen aby uslyšela, co bratr poví.

Váša svědčil: „I vždyť jsem mu to taky povídal, ale to kdesi cosi, že je tam ve stavení přec jen cizí osoba a tu že pokoje nemá.“ Voral mluvil také o pádu ohně nebo o zlodějích, ale to Váša sestře zamlčel, aby jí darmo neplašil. Báři bylo, jako by se byla, tonouc, nenadále zachytila keře na břehu; podemlet byl, sotva se sám držel, ale přece útočiště, byť jenom na chvíli. Řekl, že je tam cizí osoba— —

- 254 -

Smýšlel-li tak doopravdy, neřekl-li to „cizí osoba“ jenom naoko, aby nikomu nejmenšího nenapadlo? Jestli si přec jen zbytečně nedělala všecko horší, než bylo?

žeť o Haňačce vždycky pěkně mluvil, tuze se na ni díval, ale nečinil to jenom proto, že se mu bysterská panskost tolik líbila, že by byl rád také všecko tak vedl? Snad opravdu Báru jen proto tak odbýval, že Polánku nesvlékala, že ho v těch všelijakých hloupostech nechtěla poslechnout? Ach, vždyť by byla v ledačem povolila, jen kdyby toho dluhu nebylo, ten kdyby jí jako můra netlačil. Taková obtíž

na živnosti zůstala a již hned po začátku, když ještě nevěděli, jak jim všecko půjde, měla začít světačit, aby přišli snad o všecko?

A že by mu nebyla v ničem, docela v ničem povolila, také říci nemohl, vždyť se všelico u nich změnilo, a kdyby nebyl býval hned tak urputný, kdyby jí byl hned tak zle neodbýval, ledaco by ještě byla udělala k vůli; ale to hned taková slova, takové zahlížení! Také spat na půdu jenom pro horko nechodil...

A tu již zas rozpálena myslila, co se v Bystrém děje.

„Co dělají děti, Báro?" tlumeně se ptal bratr.

Rozpomínala se, co by honem řekla. V první chvíli po otázce div že mu neodvětila: Byly tam s Haňačkou, ta s nimi krásně dělá, a teď, co přišel táta, nevím— —

Až ji zima roztřásla.

„Děti? Děti? No, zaplať Pánbůh, zdrávy jsou,“ šeptala, sama si přisvědčujíc.

„To je dobře, jen když je to zdravé. Naši jsou taky pořád jako ouborci, však jsi je viděla. Vášu bych po prázdninách rád dal do Jičína, třebaže se nám bude stýskat.“

Bára naň upřela planoucí oči. „Přec?“ tázala se zdlouha.

„Prosím tě, co jiného; kdyby zůstali doma oba, co bych mohl každému dát? Tak si myslím, že když pomůžeme taky tím, co hospodářství dá, když tam ty bochníky, máslo, mléko, bandory, nějaký

hrách, čočku odnosím, že hoch živ bude.“

„Ale těch let!“

„Inu, na tuze velkého pána nesmíme myslit, vždyť doktorem být nemusí. A co vy s vašimi?"

- 255 -

Zamyslila se. Co s našimi, povídala si v duchu, co bysme chtěli jiného, než co se v selském s dětmi dělá: hoch aby zůstal doma, holky aby se vdaly. Jaké jiné hazarty! Nahlas řekla: „Nevím, co Josef myslí, poví vždycky, až už to má dobře rozmyšleno: tuhle jednou povídal, že dá Vášu a po něm Manku na handl do Němec.“

Věchet zamyšlen přisvědčoval.

„Říkal, že to v Bystrém a v Libočanech každý, kdo jen trochu může, tak dělá, že je přec jen hezké, když holka umí také německy, každý se na ni nemůže ohrnout. Já jsem řekla hned, že nač to naše Manka bude potřebovat — řekni, že nemám pravdu! Potřebovala jsem to já? Nevídáno, jestli některé to panstvo libočanské rádo tak mluví! My mezi to nepolezem!“

Věchet jen zvolna přikyvoval.

„Ale to on Voral, co tam kde vidí, hned by taky rád měl a dělal!“ a z těch slov zas již zněl odpor, jejž Bára proti těm choutkám měla.

„I má on, pane, všude oči, chytrý je, šikovný,“ s úsměvem pochvaloval. Bára mávla rukou. „Prosím tě, nač si všímat hloupostí, za ty mu nikdo nic nedá, radši skládat, aby nebyl dluh.“

„Toť je pravda, ale zas nadobro všemu se vyhnout není dobře, svět to chce, tady se juž taky ledaco děje, co za našich dob nebylo. A Josef je přec ještě člověk v nejlepších letech, chlapík, proč by se jiným nepostavil?" Řekl vše v nejlepším úmyslu, pravdivě, jak myslil; nepomyslil, že sestřino nitro znova rozjitří.

Je přec člověk v nejlepších letech, chlapík — ta slova padala jako žhavé krůpěje v bolavé srdce. Představila si muže, jak v neděli chodíval do kostela. Opravdu, jako mladík — ano, ano, proč by se jiným nepostavil?

Vzpomněla si, jak se ondy, když šla z ranní, potkali; inu, kdo by jich byl neznal, sotva by byl hádal, že jsou muž a žena. Vykračoval si ustrojen — oh, ten by ještě vyváděl, kdyby ona nebyla, za tím by ještě ženské běhaly a bláznily hůř než ona za svobody. Už i fousky si nechal, cigárko napaloval a kdesi cosi o hodinkách začal, že je na té

železnici potřebuje. Jistě že to všecko dělal jenom kvůli té — vždyť

- 256 -

na Polánce byl mladší a kdež si tenkrát dával na sobě tak záležet!

Ohnut chodil, zamyšlen, pořád zkoumaje co a jak dělat, aby to co nejlíp dopadlo. Až ted najednou — —

„žeť by si ještě namlouval, kdybych umřela,“ nahlas řekla bratrovi. Ten se nepokojně pohnul: „Co bys tohle mluvila!“

„Inu, jsem už stará baba, jsem starší než on!“

„I to jsou hlouposti! Ale abych ti zrovna řekl, je to chyba, že tak docela chceš býti stranou světa, vždyť se na mou pravdu můžeš každé druhé postavit, nejsi o nic míň, o nic horší nežli jiné Bystračky.“

Bára hodila rukou. „Nač by to bylo, k muzice už chodit nebudu!“

„Kdožpak mluví o muzice, ale taky nemáš říkat: Kdybych umřela!“

„Povídala jsem, že by si namlouval jako mladík,“ a hořce se zasmála.

„Zatím to nepotřebuje dělat, má tebe a žádný blázen není. Rozumím já mu dobře: Za všecko dření, za všecko přičinění chce být jako druzí, nač by to všecko bylo bývalo?"

Bára již ho kale neposlouchala; držela ji myšlenka, již si prve ponejprv v tom smyslu uvědomila.

Je starší než muž!

Věděla to přec vždycky, věděla to, když za ní začal chodit, když

si ji bral, ale kdež jí napadlo, že se ten rozdíl stáří jednou ukáže zle, že se příšerně postaví mezi ni a muže. Kdež tenkrát rozvažovala, že ten rozdíl bude později vidět víc a víc.

Tady slyšela, jaký je Josef chlapík — a ona? Vždyť to bratr sám napověděl! Vzpomněla si, že jí to tatínek i maminka připomněli, ale ani si toho nevšimla, hloupostí se jí to zdálo. Takový nepatrný rozdíl!

Jak si mohla pomyslit, že by Josefa mohlo po letech posednout něco jiného! Tatínek i maminka na všecko pamatovali, všecko jim napadlo, co by snad mohlo přijít. Zkušenosti měli, všemu rozuměli!

Bratr vida, jak sedí pořád všecka zhroucena, povídal jí: „Báro, pojď si lehnout; vidíš, že tatínek pěkně spí, a posedím tady, žena potom taky.“

- 257 -

Ale rychle mávala rukou, že je škoda řeči. „Zůstanu u tatínka,“

šeptala, „mám mu ještě mnoho oplácet!“

„Zdá se mi, že ti není dobře,“ pravil dojat.

„Řekni tedy švaříčkové, aby mi dala studené na hlavu, mám ji trochu rozpálenou.“

Odešel a po chvilce se vrátil se ženou, jež nesla obvaz. Dávajíc jí ho na hlavu, opět upřímně pobízela, aby si šla zdřímnout.

„Kluci už spí, jako když je do vody hodí,“ usmál se.

„Vždyť jsem se naspala,“ pravila též s úsměvem, „nevídáno, když taky posedím. Vy jste už dost a dost dělali!“

Bářina pochvala, v té chvíli pronesená, oba potěšila, i přestali ji nutit. Usednuvše, začali zas tichý hovor. O hospodářství povídali, o všem přátelstvu, o tatínkovi, co který den dělal. A povídala Věchtová: „Tenhle spánek ho zas posílí, jsou ony to jen přeháňky, jak u starých lidí bývá.“

Tu otec opět suše zakašlal a otevřel oči. Bára se honem ptala:

„Něco byste chtěl, tatínku?" Oči jeho hleděly tupě, skoro přísně, víčka jejich byla zarudlá. Ten otcův pohled zúžil dceři hrdlo.

„Pít!“ zaševelilo ze starcových rtů a víčka se zas přivřela. Podali mu hrnek s mlékem, ale jedvaže okusil, vydechl: „Vodu!“

Věchtová honem uháněla pro čerstvou; ale když se opět vrátila, stařec již spal, a když ho zticha oslovili, ani neodpověděl. Je sláb, tuze sláb! v duchu zatesknila Bára a hleděla naň úzkostně. Ale spal opět jako prve. Voralčina hlava se pod studeným obvazem uklidňovala, rozdivělé myšlenky se usazovaly, ale nevyjasňovaly se, nepřestávaly trápit. Ba doléhaly tím větší tíhou. Ne, nemýlila se, marno si to vymlouvat, Voralovi byla už docela jistě protivná, dozajista myslil na jinou. Znelíbila se mu Bára, protože byla nešikovná, hloupá a neuměla to po bystersku vést — a stará

byla...

Ale že by ho Haňačka chtěla — že by se jí líbil? Vždyť bývala mezi pány, na všem jejím jednání to bylo vidět, třebaže schválně nic ze sebe nedělá; její Lojzíček býval také daleko panštější než Voral, študovaný byl, a Voral přec jen sedláka nezapře.

- 258 -

Brabínka krátce odbyla, před panem Vejběrou, starostou, zamykala, a teď že by — Oh, bezpochyby že všecko u ní byla faleš, všecko jenom naoko — ó, kdož takovým ženským, městem prohnaným, rozumí. Vždyť Váša povídal, že Voral je chlapík, v nejlepších letech

— Ó, kdo takové ženské prohlédne!

Stavěla se tak dobrá, mluvívala rozvážně, o vdavkách slyšet nechtěla, a zatím se chytře vtírala k nim do stavení, mámila ho, až ho omámila. Ale co si jen myslila, nač špekulírovala, když je tu přec Voralka, jeho žena! Ó, ta jí jistě zle překážela, třebaže bývala tak oulisna.

Ale tu se myšlenky přec jen zastavily: nemohla věřit, že by jednání Haňaččino bylo bývalo přetvářkou. Myšlenkami úplně zaujata, ani si nevšimla, že ji bratr i švagrová

několikráte oslovili, že hospodyně odešla, bratr že mdlou hlavu položil na stůl a usnul... Venku plula noc, tmavá, vlahá, dýšící pokoj a mír. Ticho bylo hluboké, ve stavení se nic nepohnulo.

I Voralka se chvílemi uklidňovala a modlitby šeptala, ale zakrátko nová prudká vlna divě v lebce bouřila. Běžel-li tam kvůli Haňačce, co se stane dál? Och, až jen tatínkovi bude trochu lépe, až se zas bude jasně dívat a usmívat, jak se usmívával, všecko mu poví, ze všech bolestí se mu vyzpovídá. Ještě několikráte za noc otevřel oči, jež se však jako skleněné

upíraly do prázdna. Nahnula se k němu, šeptala, ale neodpověděl a oči se po chvíli opět přivřely.

Úzkost ji přepadla a strach a jižjiž chtěla budit bratra, ale hned se zas posilovala pomyšlením: Vždyť je to tatínek, náš tatínek! a nad jeho pohledem zaslzela.

Když bratr povstal, aby pohleděl, jak je, úzkostně šeptala, že se otec několikrát díval, ale tak, jak by ani o sobě nevěděl.

„Slabost, holka, slabost — už na včerejšek v noci měl takové

hodiny!“

Zalomila rukama a duše její vzdychala: Jaká je to noc plná hrůzy! Domů pomysliti nesmím a tady otec leží zmučený. A říkala si, jestli se doma všecko jinak objeví, než jak si černými myšlenkami malovala, jestli Josef přec jen není takový, jak o něm

- 259 -

myslí, že se přičiní, aby mu s těmi všelijakými hloupostmi v domácnosti i s trochou parády a se vsím vyhověla, aby u nich opět byla spokojenost...

Voral rozloučiv se navečer se švagrem, plaše pospíchal a byl rád, když byl z branky; návsí zrovna letěl, boje se, aby ho někdo nezastavil aneb aby ještě někdo nepřiběhl z chalupy, že se má vrátit. Chtěl co nejdřív býti hodně daleko.

Po bělavé cestě zvolna šustila kola vozu, před nímž klidně dupal tmavý kůň. Voral poznal, to že se již bratr vrací z Libočan, a honem zahnul stranou.

Ves byla ještě hodně živa; před zahrádkami se bělaly šaty sedících lidí, tu a tam stály hovořící hloučky, po záspi se kmitla postava, dupaly kroky, vrzaly a hrkaly okovy, buchaly dveře stodol i chlévů, ozval se ženský hlas, volající dítě, muž něco hlučně rozkazoval, hvízdaná písnička proletěla šerem.

Jak Voral ze vsi pospíchal, všecky ty zvuky za ním splývaly v jediný chumel. I bratrův hlučný hlas ještě uslyšel, potom hlučnější

křik, letící z hospody, dívčí smích a zas kus písničky. V širu bylo pokojno, směsice zvuků ze vsi již jen jednotvárně, slaběji a slaběji plynula do ticha.

Nenadále před Voralovou duší vyplynul obraz: On, Josef Voral, ještě svoboden, jede také v podvečer z pole domů. Dojíždí, dojíždí

— a tu se již domácí vrata otvírají, v nich stojí starý otec jen po domácku, bez kabátu, bez vesty, a kývá šedivou hlavou. Ale jak kývá!

Jindy spokojeně vítával, ale dnes se mu pohled chmuří a jako by mluvil: Pěkně, synku, pěkně!

Obraz zmizel; ale tu kývající, vyčítající hlavu otcovu Voral ještě

viděl — a ještě— —Zpocen sundal klobouk a rychle si utíral čelo. Všecka nádhera jara plně rozvitého, všecky ty kulovaté koše stromů, husté, svěže zelené, tu tam ještě dokvétající, bujnost rozvitých luk i polí s pestrém květů, houští obilí, všecka zeleň, pěšiny i cesty ztemněly v šeru. Dech země, kypící životem, sálající jarem, plnil podletní noc. Hvězd prokmitávala již celá hejna, jako by jich neviditelná ruka hned tu, hned onde rozhodila plnou hrst. Potok v louce šplíchal a v dáli se ozval i ptačí hlas.

„Kam letím — co myslím?“ zahučelo Voralovou hlavou.

- 260 -

Ale nerozvažoval a jen uháněl. Až když měl k Bystrému blíž

než na Lhotku, umírnil v chodu a pustil se polní cestou. Sotvaže vstoupil do úvozu mezi huňatým kožichem obilným, vlhčí chlad mu zadýchal do tváří. Ticho bylo kolem, jenom vršky obilí se chvílemi lehynce rozčeřily a jemně zašeptaly. Rosa počala chladiti do nohou. Vtom leknutím poskočil — úzkostlivý pískot myší se mu ozval pod špičkou nohy. Již to v trávě zašustilo.

Kopl stranou a zahučel zlostné slovo. Jak se člověk i takové myši někdy lekne, napadlo mu, jindy by si ani nevšiml. V té chvíli se mu v hlavě vyhouply vzpomínky na vejminkářskou světničku. Vetchý, bídný stařec leží tam na lůžku a Bára, sedíc u něho, žalostně naň pohlíží.

Pantáta dlouho nebude, říkají to všichni a je to vidět. Ale co je platno, když už je tak starý. Vždyť Bára, dcera, je už pomalu jako babka, hubená, ohnutá. A tohle jí teprve dodá! Ani by si byl nepomyslil, že má tatíka tak ráda: neběhala za ním, jen tuze zřídka, nesnášela mu, a teď je najednou jako po ráně do hlavy. A on, její muž, utíká od ní, nechávají samotnu v bolesti a starostech. žeť ona snad taky trochu dělá jenom před lidmi, aby viděli, i jemu snad ukazuje, jak pro otce běduje a jeho si nevšímá. Budou starosti, a zrovna teď to muselo přijít, teď, kdy mu hlava jen hoří. Ale jaké starosti! Jaké má tak dalece povinnosti ke všem Věchtovým, co dobrého od nich dostal a užil? že dceru uvedl do živobytí, v jakém by byla jaktěživa nebývala. že Bára nic neužila, že si nepopřála a jen se honila jako divá? Kdo za to, on jí k tomu nenutil. Ta její pomoc je tuze nevytrhla. Jednal s ní slušně, ani rodičů nedbal a vzal si ji, potom se k ní choval pořádně — a jak mu splácela?

Ještě dokud byli na Polánce, nic neříkal, ale teď mu nic po vůli udělati nechtěla. A přec nemůže říci, že by ji nějak odstrkoval, vždyť jí

kupoval a byl by kupoval ještě víc, jen kdyby byla chtěla. žádné radosti neužil, pořád byl jako utlučen, v chalupě se všecko mračilo. Jak jsou jiní veselí, co se nasmějí, světa naužívají, a přec se jim také dobře vede, také jim neubývá. Vždyť snad nebylo potřeba, aby u nich stále bylo jako v postě.

- 261 -

Jaké tedy starosti, jaké zvláštní povinnosti! Nic od nich nechce, udělá, co se sluší a patří, na nějakou zlatku výlohy hledět nebude —

už kvůli ženě ne, aby viděla, že muž má srdce v těle a ví, co je slušno. Je bídná, sešlá, a tohle jí teprve dodá. Voral si umíňoval, že v těchto dnech zármutku bude se ženou jednati co nejšetrněji, při jednání o pohřeb i při ostatním že jí ukáže, jakým je zetěm i mužem. Všecko přátelstvo a každý jiný musí vidět, jak on se k ženě má, ačkoliv je chatrna a mračiva. Jenom dnes ještě zůstat nemohl, jenom dnes ne...

Ale při všech těch úmyslech mnoho soucitu se ženou neměl, spíše radost se v hloubi duše ozývala, ačkoliv ji stále potlačoval. I napadlo mu, co as Bára říkala, zvěděvši, že odešel, že sám běžel domů. Přec jí řeknou, co povídal, vyloží jí, že měl starost o děti, o celé hospodářství, že nechtěl, aby celou noc bylo vše jen tak ponecháno. Je tam Haňačka, ale což kdyby se něco stalo, kdyby na příklad, Pánbůh nedopouštěj, vypukl oheň! Pravda, nehořelo tu široko daleko dávno a dávno, ale člověk neví. A jiné a jiné pády se mohou stát, zloději mohou přijít, dítě se může rozstonat. Dobře to švagrovi řekl a ten to sám uznával; Bára, není-li už nadobro nerozumná, musí

to také uznat a pochválit.

A kdyby se dělo co dělo, dnes domů musí, dnes by se zdržet nedal, vždyť Haňačka je u nich, sama —

Či snad Caromejka přišla? Kdyby i přišla, zas by odešla, na noc by nezůstala. Haňačka zůstane sama s dětmi — děti ulehnou... Neměl by raději zůstat v polích a přijíti později, až bude spáti ves, až usne celé jeho stavení?

Při té myšlence se zastavil, oči mu svítily do tmy, všecky nitky byly v něm rozechvěny, prsty rukou se samy stále prudce otvíraly i zavíraly a zuby se zakusovaly do rtů.

Ne, ne, tak to nejde, vždyť by tu ženskou třeba vyděsil, vyletěla by z postele! A hezké by to nebylo, aby jen tak nenadále vrazil. Vždyť nejde jako loupežník, ale má ji tolik rád, tolik, že už sám o sobě ani kale neví, má-li ještě zdravý rozum. Na nic jiného nemyslí, nic jiného nevidí než ji, jen ji!

Chce jí všecko říci, všecko, jak to u něho začalo a jak už není

svůj. Kéž by také ona— —

- 262 -

Vzpomíná naň? Je jí přec něčím?

Proč by k nim byla chodívala, proč by byla šla ještě dnes, po té

včerejší ženině mrzutosti? Ó, jistě že jen proto, aby se jemu zavděčila!

Ale čím více se blížil, tím větší úzkost naň padala a tím šel volněji. Co řekne? Zda se ho nezhrozí, nevzkřikne, až by děti vyletěly poplašeny?

Byla tma.

V dalekém nebi tichém, hlubokém jiskřila a kmitala houšť

hvězd; mírně, tiše se dívaly k zemi, tisíce a tisíce jich bylo na všech stranách, kam jen oko dohlédlo. Z větších se chvěly jemné, třaslavé

paprsky, jako by do pozemské tmy chtěly rozsypati drobných jisker, ale všecko zhasínalo, tratilo se hned tam ve výši, a dole byla tma tichá, vlahá, a vlhko zrosených luk do ní mile dýchalo. Ze vsi jenom několikráte přiletěl úryvek lidského hlasu, potom i zvuky harmoniky projely tichem. — Snad u Brabínka je tak veselo neb u Bourů nějaký šejdovec, při němž se hrdla prolévají. Voral zvolna docházel k své stodole.

Svítí ještě — okno ve stavení září.

Stál hledě k tomu osvětlenému oknu; nohy mu dřevěněly a rychle dýchal. Opřev se o pilíř, utíral si pot a udýchán, rozehřát polykal vlhký dech zrosené země. V hrdle jej pálilo a cítil, jak by jím prolil dlouhý doušek ledové vody.

Na návsi se ozvaly loudavé i zmatené kroky a rozkřapaný mužský hlas si do ticha pobručíval. Rozumíš! Jde z hospody, motá se a bručí — napadlo Voralovi. Když kroky ztichly, loudal se do dvora. Na okně proti stolu byla záclonka úplně shrnuta, ale Voral přece poznával, že světlo posud hoří na stole. Jistě že ona tam ještě sedí.

Druhé okno nebylo zcela zakryto — jenom uvidí-li jím až ke stolu?

Doplížil se na zásep, levým ramenem se opřel o stěnu a nahlížel. Ve světnici bylo ticho, děti patrně již usnuly. A ona, Haňačka, sedí u stolu.

Co dělá, šije nebo čte, či se modlí?

- 263 -

Viděl jen levou část těla, bok, rameno, kus paže. Ustrojena je, jistě něco kutí.

Vtom leknutím povznesl hlavu— —ach, nikdo nepřichází, to mu vlastní srdce tak hlasitě tluče.

Co počít—čekat? Vzpřímuje se, hleděl nabrat dechu a trochu se vzpamatovat. Ale vtom slyšel, že ve světnici zahrkala židle. Snad hlasitěji dupl, snad o stěnu silněji zavadil a Haňačka uslyšela. Či půjde spat?

Udělal dva tiché kroky ze záspi na dvůr. Všecek zmaten, myšlenek ovládnouti nemoha, stál hledě na okno. Haňačka poodhrnula záclonku a hleděla do tmy... A již záclonku spouštěla.

Půjdu! rozhodl se Voral a šel již přímo. Lehce zatáhl za klapku a zvolna otvíral.

Ale tu již v otevřených dveřích do světnice, v světle, jež padalo na síň, stála Haňačka.

Šátek měla na hlavě, ještě jej spěšně pod bradu poutala. Užaslá se naň zahleděla.

„Šel jsem domů —" zachraptěl.

„Přec, já nemyslela —"

Ale tu zpozorovala, že mu oči svítí a ruce že se rozpínají.

„Co chcete!“ vyjekla, ale vtom již ji schvátil plnou silou selských paží svých, v nichž teď hořelo. Sevřel ji kolem těla, druhou paží kolem krku, i hlavu její přitom semkl k sobě a líbal ji na tvář, na skráň i na vlasy.

Tělo její se mu však plnou silou kroutilo a bránilo v náručí —

cítil je, jak se vzpíná a zápasí. „Buďte má!“ vášnivě šeptal.

„Pusťte, pusťte,“ soptila dušeně, „hanba — křiknu, až děti vyletí

— hanba!“ a již hlasitě vykřikla.

Ale Voral nepouštěl, svíral ji, jako by jí chtěl duši z těla vymáčknout, vlekl ji dál do tmy a chroptěl: „Mám vás rád — paní

Haňáková — nepustím —"

Vtom vymkla pravici, a vzepjavši ji, plnou silou třískla mu pěstí

mezi oči a křikla:

„Sprosťáku!“ a hned mu také vrazila do prsou.

- 264 -

„Vždyť já —" ale již zavrávoral, a Haňačka nadobro se mu vyškubnuvši, vyrazila ze síně. Skočil za ní, ale již letěla k brance.

„Paní Haňáková — pro Krista, já nejsem žádný —" sténal za ní, ale již zmizela ve tmě.

Vymotal se až na náves.

U baráku zapadly dveře.

Všecko se s ním zatočilo.

Klesl na trávník, hlavu zaryl do země a hlasitě zaštkal...

XIV

Voralka hodlala z jitra, až se tatínek probudí, zaskočiti si domů, ale starý výminkář se neprobouzel. Ležel stále s očima zavřenýma a dýchal krátce, sípavě.

Chodili světničkou po špičkách, tlumeně hovořili, do tváře se mu dívali, ruce hladili, ale očí neotevřel. Jenom několikráte ruku přesunul anebo hlavou pohnul.

Oba synkové odcházejíce do školy, políbili Voralce ruku; domnívaliť se, že jí v poledne již nezastihnou. Ale když po deváté hodině všecka již nepokojná chtěla odejíti, bratr s ní vyšel ven a pravil:

„Myslím, holka, abys nechodila —"

Překvapena naň pohleděla a z úst jí vyplynulo: „Proč?"

„Vždyť tatínka vidíš!“ a oči se mu zalily.

„Dýchá líp než v noci, ne tak trhaně —"

Bratr přikyvoval a pravil smutně: „Ale slaběji; a nepozorovala jsi, že mu ruce stydnou?"

Bára spěchala do sedničky. Usednuvši zas u hlavy otcovy, poslouchala nedýchajíc. Potom mu vzala ruku — a již si žalostně přitiskla ruce k očím. Hospodář na ni zahrozil naznačuje, aby mlčela.

Palčivými myšlenkami, žalem a pronásledováním zmučena, choulila se k pelesti. Od rána nedočkavě čekala, brzo-li se na síni ozve známý hlas a Voral přijde, aby se aspoň pozeptal, jak je. Proč aspoň Caromejku neposlal, nechtěl-li odejíti sám! Což mu nebylo divno, že žena hned za jitra nepřišla? Či si již na ni ani nevzpomněl? Bylo mu docela jedno, co se tu děje, nebo neměl ani kdy

- 265 -

vzpomenout? Nebo proč Vášu s Mankou neposlal, aspoň by byl s tou osobou zůstal doma sám.

Ale tu se zas těšila, že mu snad nic zlého ani nenapadlo, že Haňačka po jeho příchodu snad hned odešla; vždyť se za jitra nestaral, aby děti byly z domu. Či je poslal do školy, aby byl jist, že nepřijdou až v poledne?

Nejistotou mučena vzdychala k nebi, aby jí dalo síly, všecko trápení, jež už číhá, přestáti.

A starý výměník pobledlý, jenom kolem očí slabě zardělý, ležel stále v tom tupém spánku.

Bože, bože, jak s ní všecko bude, jestli jí dokoná?

Několikráte, chtějíc jej proříditi, zašeptala: „Tatínku!“ — Ale ani se nehnul.

Školáci přišedše v poledne domů, našli tetičku i děda, jako když

odcházeli.

A Bára stýskala bratrovi: „V takových jsem úzkostech, co jen se u nás děje!“

„Co by se dělo?“ klidně odvětil.

„že nikdo nepřišel — nikoho neposlal.“

„Jistě že tě od rána každou chvilku čekají, a co by ti kdo byl platen?"

„Mám starosti, jestli se něco nestalo —"

„Jdi, dětino, toť jak bys byla hromadu mil daleko!“

Mlčela nechtějíc nitra odhalovati; nemohla vykládati, že snáší

dvojí bolest a že potěchou z domova by aspoň jedna ze srdce odlehla. Výminkář dýchal slaběji a slaběji. Věchet i jeho žena již také

stále seděli u lůžka, pohled z hlavy starcovy nespouštějíce. Ruce měl již úplně studeny, sinavěl, ale jinak byl jako v nejpěknějším spánku. Bylo po třetí hodině, když se mu hlava malinko pohnula, oči se pootevřely, prsa se třikrát znatelně pozvedla; chrčivě zadýchal jednou — po druhé— —

A najednou bylo v sedničce hluboké ticho.

Bára ustrašena pohlédla na bratra a jenjen že úzkostí nevykřikla; ale bratr jí přísným, výrazným pohledem dal najevo, aby se ani nehnula a starce, tiše skonavšího, neprobudila. Seděla jako strnulá... Věchtová se po špičkách došourala k oknu a otevřela vyhlídku.

- 266 -

Konec kvetoucí snítky hrušové maje uvolněnou cestu, vplynul dovnitř.

Svěží vůně zavanula do sedničky a vznesla se nad úmrtním lůžkem starého rolníka, jenž dlouhou řadu let býval i těch stromů věrným pěstitelem. A ticho bylo, hrozné ticho...

Asi po pěti minutách hospodář přistoupil k otci a lehce mu přitiskl víčka. V peřinách leželo mrtvé, stydnoucí tělo starého otce, výměníka. Za malou hodinku potom šla Voralka k domovu. To již starý

otec ležel na prkně, položeném na dvou židlích; ustrojen byl do svého nejlepšího, bílé ruce měl na prsou složeny a obtočeny růžencem, památkou po nebožce ženě. Ležel, jako by spal.

Voralka v těch hrozných chvílích, kdy otce umývali a strojili, neplakala; jak by jí bylo na tu dobu srdce v prsou ustydlo. Vidouc však, jak bratr se švagrovou pěkně, jemně, laskavě otce strojí, jak klidně všecko konají, jako by byl živ, říkala si: Ti ho měli tuze rádi, až do konce pěkně mu slouží, jinak než já, na niž padla úzkost z blízkosti mrtvoly, třebaže je to otec, vlastní tatínek... Teď, když už kráčela k domovu a byla kus za Lhotkou, v polích, na jejichž žitech už běhali „beránci“, a houšť širokých, temně zelených pentlí pšeničních se leskla v slunečnu, těžká vlna hoře se jí

vzedmula v prsou, takže zaplakala hlasitě, usedavě.

Tak ten tatínek odešel krásně a lehce — ale co platno, když přece odešel, když už není! Zas jí připadalo, že to vše, co se prve v rodné chalupě její dělo, byl jen sen, hrůzný sen. Šla, jedva šla, a přepadalo ji přání, aby také ležela v hlubokém spánku, aby usnulo všecko, co ji nevýslovně bolelo a tížilo. To když o mysl zavadily vzpomínky na domov. Spatřivši Bystrý a v něm známou střechu, usedla na mez, hlavu opřela o dlaň. Ta hlava byla těžká, tupá, myšlenky se v ní nemohly náležitě proříditi. Jen jedno cítila: ouzkost přede vším, co po ní tam doma rozpíná ledové ruce — hrůzu před tím stavením, v němž

měla doma.

A opět se ploužila ouvozem, v jehož trávě cvrček vrzal na své

skřipky a modráčkové poletovali z květu na květ. Pod teplem odpoledního slunce mateřídouška silně voněla, jinde dech bílého jetýlku

- 267 -

zdaleka zavíval a skřivani jásali pod oblohou čistou, modrou jako zvonky.

Na starostově poli za úvozem pracovalo několik ženských; plely a okopávaly brambory.

Voralka tam poznala Caromejku a babka ji také zhlédla i šla jí

naproti.

„Tak už jdete, paní Voralová, tak už jdete?" volala jí v ústrety.

„Už, už,“ kývala Voralka a spustila pláč.

„Copak — snad tatínek —"

Voralka přikývla: „Umřel.“

„Umřel, i chudáček!“ a Caromejka se trochu zamyslila. „No, dej mu Pánbůh věčnou slávu! Když mi váš v poledne povídal, že jste dosud nepřišla, hned jsem si myslila, že je zle. Lehce umřel, viďte!“

Voralka vzlykajíc, krátce pověděla, jak otec skonal.

„Ach, to je štěstí, buďte ráda, proti věku není léku a blahoslavený každý, kdo tak lehce odejde a dlouho neskonává.“

Voralka stála skloněna. ženy v poli také ustaly v práci a dívaly se k cestě, tušíce, o čem ty dvě si povídají.

„Ale když tatínek tak najednou —" a Voralka opět hlasitě plakala. Také Caromejka si utírala oči. Když se hospodyně utišila a opět vykročila, stařena ji doprovázela.

„Povídala jsem vašemu, že mohl být včera bez starosti, na naši mladou jste se mohli spolehnout.“

Voralka přestala dýchat; čekala, že teď snad stařena, ani nevědouc, řekne něco, co jí až do kořenů otřese. Ale Caromejka mlčela.

„Měl starost, to víte, člověk nikdy neví, co se může stát,“ vydechla Voralka.

„Tomu jsem rozuměla, je už takový, pořád plný starostí, a povídal taky, že viděl, že tam nic platen není, a že by ještě snad byl zůstal, kdybych já byla bývala u vás. Ale to se nemusel starat, naše mladá je moudrá osoba a ráda udělá něco k vůli.“

Z řeči Caromejčiny bylo patrno, jak jí lahodilo, že ji Voral za její spolehlivost tak pochválil. Voralka mlčky přikyvovala.

- 268 -

„Ale vy jste si asi myslili, že je přec jako trošku paní a že kdo ví, jak jí to bylo milé, třebaže se nabídla —"

„Kdy jste se vrátili?" rychle se zeptala Voralka.

„Kdy? Ale zvečera; Tonka Ježkova vedle z baráku nám hned cestou povídala, kde naše mladá je, tak jsem se rovnou běžela podívat. Byla mezi těmi vašimi dětmi jako vlastní máma, jen se to k ní

tlačilo. Povídala jsem, že bych zůstala místo ní, ale děti ani slyšet nechtěly a sama taky povídala, že už dnes pobude. Zatím jsme oba jen lehli, přišla domů. Já si ještě myslila, že jen tak na skok pro něco přiběhla, ale povídala, že pan Voral přišel. A skoro se mi podle řeči zdálo, že ji mrzelo, když se tak nabídla, že to jako nebylo přijato beze strachu.“

„I to ne,“ usmála se Voralka, klidněji oddychujíc, „ale jak jste povídala, on už je takový, hned má starosti na všecky strany,“ a zasmála se přitom tak živě a upřímně, že se Caromejka překvapena na ni podívala.

„Tak děti jí nezlobily?" po chvilce se ještě s úsměvem tázala Voralka. „Vždyť jsem povídala, jenjen obskakovaly.“

„Stavte se navečer pro trochu mlíka!“

„Zaplať Pánbůh, to stavím; plejeme a okopáváme starostovy rané bandory, hřbet mě pořádně bolí. Tak potěš vás Pánbůh, a kdybyste potřebovala, jen řekněte, víte, že ráda, jen když můžu; včera jsme si zas po čase vyšli na Javorec, sestřenice je už taky nějak darebná!“

„I jojo, je to všecko na tom světě —" Caromejka těžkým stařeckým poklusem chvátala zas do pole. —

Voral nebyl toho dne docela k ničemu; valnou část noci probděv na záhrobni, ostatek proválel na žhoucím lůžku. Znova a znova prožíval divokou chvíli večerní. Všecky pocity, jež jím v bouřných minutách zalomcovaly, opět a opět cítil. Teprve později si blíže uvědomoval Haňaččina slova, jež jektala, zuřivě se bráníc. To poslední se mu prudce zabodlo do hlavy. „Sprosťáku!“

Slyšel je stále a stále, ale také si je počal vymlouvati: Polekala se, nevěděla, kdo jde, a najednou byla v náruči. Na začátku nic takového zlého neřekla, až když se nemohla ubránit. Proč se bránila — jediné dobré slovo kdyby byla řekla, a Voral by ji byl pustil, leda za ruku že by ji byl podržel, pohladil. A byl by

- 269 -

povídal, co se v něm stále dělo, jak na ni myslil, že byl jako blázen. Mohli sedět na lavičce na záhrobni a povídati si dlouho a dlouho.

„Sprosťáku!“

Ach, v takové chvíli všelijaké slovo vyletí a snad si dokonce myslila, že Voral je jenom takový chtivec jako jiní; snad neví, že ji nosí v srdci jako nikdy nikoho na světě!

Ráno chodil jako na cizích nohou a myšlenky měl pořád vedle v baráku.

„Sprosťáku!“ se přes tu chvíli ozvalo, ale jiné žhavé pomyšlení

tvrdost toho slova přemáhalo.

Ach, jaká to byla chvíle! Ani nelitoval, že šel tak z divoka, že ji měl v objetí, že ji tiskl a líbal. Cítil, že se ve své touze, aby ta ženská

byla jeho, dostal hodně daleko; Haňačka mu nyní byla bližší, už skoro jako jeho. Vždyť ani není možno, aby jí to ani dost málo nepohnulo. že jej odrazila — že řekla to slovo?

Až jen zví, až jí všecko poví!

Ale to je to, že není možno, aby ji přivedl pod svou střechu!

Vždyť Voral není žádný neotesek, žádný doliza, všecko myslí

dobře, a kdyby Bůh dal, pomyšlení by jí hleděl učinit. Jako paní by tu žila, bezstarostněji nežli za Lojzíčka. Sloužil by jí jako hošek, jako mladík by k ní chvátal z práce. Štěstí by tu bylo, jehož sám nikdy nezažil, jež si však dnes jasně představoval.

Jak pěkně seděla v té osvětlené světnici a modlila se. Ještě když

sám zadlouho potom vešel do světnice, lampička dosud hořela a rozevřené modlitby ležely na stole. ženiny modlitby si vyhledala a říkala na nich. Ještě potom ji zde tušil — Ó, kdyby tak mohlo býti pořád!

Na práci neměl pomyšlení a zmateně bloudil stavením. Lákalo jej, k Haňačce se podívat, aspoň by viděl, jak by naň pohleděla. I kdyby tam všecky učednice byly, jen oni dva by si rozuměli, vědouce jen sami, co se večer stalo.

A příčinu k návštěvě měl, vždyť má platit za ty šaty.

Ale nemohl si dodati odvahy — to zlé slovo se vždycky zas ozvalo.

Kdyby jej nějak hrozně odbyla!

- 270 -

Před polednem se přec plížil, ale již na cestě potkav Caromejku, zvěděl, že Haňačka odešla. Pověděl, nač se chtěl zeptat, ale babka se smála, že mladá na to jistě nečeká a že se u Voralů o peníze nebojí. Přecházel po návsi, čekal, ale nadarmo. Vystrčiv vůz ze stodoly na dvůr, počal mazat loukoti, ale každou chvilku odbíhal k brance. že žena nepřicházela, byl rád, ani na to kale nevzpomínal, a když si vzpomněl, cítil, jak by mu nyní její blízkost byla protivná, jak odporné její studené, zkoumavé, přísné oči. Napadlo mu sic, že na Lhotce není as dobře, že tam ženě není veselo, ale nelitoval jí, tvrdost v něm byla proti ní, ledová nečitelnost, z níž pučela tichá naděje, že ji to zedřenou, zbídnělou ještě více zkruší.

A může on za to? Nemůže, ani dost málo nemůže. A již si opět kouzlil obrazy, jak by tu bylo potom...

Chodě kolem vozu, nenadále spatřil, že se žena polní cestou plouží k domovu. Bylo mu hořko, ale potom jí přece šel zvolna v ústrety. Vida ji shrbenou, v lících kostnatou, bledou, pocítil uspokojení, jež v něm mrzutost z jejího návratu zmírňovalo.

„Tak jak je?" tázal se, jako by se o nic zvláštního nejednalo. Povznesla k němu zardělé oči, zakotvila jimi v očích jeho a pravila: „Tatínek teď po třetí hodině umřel!“

Překvapen se vzpřímil. Zpráva o smrti tchánově ho přec jen zarazila.

„Umřel —" opakoval si zvolna a z myšlenek si pokyvoval. „Inu, co platno, bylo vidět, že pomoci už není.“

žena stála před ním opět shrbena, s hlavou schýlenou. Čekala teplejší slovo, jež by trochu rozpustilo ledovou hrůzu, jíž měla plná

prsa.

Ale mlčel... Když však stála pořád nehnutě, cítil, že by přec jenom měl něco říci, a proto se zeptal: „Kdy bude funus?“

Zas naň pohleděla, ale ten pohled byl již jiný; svit vroucí nedočkavosti, jenž jí ještě prve tkvěl v zraku, zhasl, i řekla: „Toť víš, pozejtří; dává tě Váša prosit, abys ráno přišel do Libočan, abyste po mši šli na faru a všecko ostatní obstarali. Tatínek má stovku nechanou na funus, bratr tedy chce, abys o všem věděl.“ Vyřizovala jen, co jí bratr pověděl.

Cítil, jak jí hlas přeskakuje a že pláč div div nevybuchne.

- 271 -

„Toť se rozumí, že půjdu, bodejť bych nešel,“ řekl trochu citelněji.

„Co děti?" tázala se.

„Váša s Mankou jsou ve škole a Julka v sednici spí,“ a opět šel k vozu. Zmínka ženina o stovce mu pravila: To je zas ta Bára! a jenjen že jí neřekl: Já se vás o něco prosím!

Plížila se za ním.

„že jsi včera tak z ničeho nic odešel—" začala třaslavě. Pokrčil rameny. „Viděl jsem, že pomoci nemůžu; a jak jsem to tu měl všecko jen tak nechat!“ odpověděl již zas úplně studeně.

„Ale jak mně bylo —"

Mžikem na ni pohleděl a řekl: „Inu, inu — taky mi tatínek a maminka umřeli!“ a zas natíral loukoť.

Bára zaškytla, ale honem semkla rty a mlčky šla do stavení. Ze slov mužových ucítila výčitku.

Usednuvši, tak jak byla, na lavici u kamen, tupě hleděla do světnice. Tak divno jí tu všecko připadalo, studeno, nevlídno. Jak by byla přišla do cizího. Nenadále se jí vynořila vzpomínka na prvou návštěvu tohoto hospodářství, jak se sem tenkrát v neděli odpoledne s mužem přišli podívat a jak ze záhrobně nahlížela do Haňákovy světnice. To byla tato světnice — a Voralce se zdálo, že ta světnice není její, že ta, která tu bývala paní, jen před jejím příchodem odešla. Po řeči Caromejčině sic věděla, že Haňačka odtud odešla hned večer, ale ze setkané s mužem poznala, že je docela jiný, že o ni nestojí. Co se to s ním stalo! Ó, ne nadarmo sem tak těžce z Polánky kráčela! Zato on se vesele a rád stěhoval! Tatínek tenkrát ještě vyprovázel jejich vůz, nábytkem naložený, a z poláneckého dvorku za nimi volal: „Tak spánembohem a dej vám tam Pánbůh štěstí!“

Teď v duchu viděla tatínka drobného, svátečně oděného, na prkně. A Voral jí řekl: Taky mi tatínek a maminka umřeli—

Vzpomínky na všecky ty zesnulé zvolna jí táhly hlavou a tížily výčitkami, že všecko to lhostejně přehlížela, pro samý hon sotva si povšimla. O všem, co se za manželství jejího v rodině Voralově i Věchtově přihodilo, přemýšlela, ale docela jinak nežli dosud. Dřív se

- 272 -

jí den za dnem zdával skoro stejný a uplývaly jí beze všech větších otřesů, ale teď najednou poznávala, že se přece stalo kolik vážných událostí, při nichž její srdce zůstávalo skoro chladné... Teprve příchod dětí vyrušil ji že vzpomínek, jež budily úzkost. Manka s Vášou, spěchem zardělí, všedše rychle pozdravili, políbili ruku, pohleděli matce do očí a již se ptali: „Maminko, co dědeček?“

V té chvilce se i Julka posadila na lůžko a rozespale se rozhlížela.

„Dědeček umřel —"

Větší stály chvilku nehnutě; potom odkládajíce učení, tiše se rozplakaly. A již se na matku počaly sypati otázky o dědově smrti i pohřbu jeho.

Voralka odstrojujíc se, smutná odpovídala.

„Byly jste včera hodny?" zeptala se také.

Děti hledíce na ni slzavýma očima, rozpačitě se usmívaly.

„Paní Haňáková si s námi povídala, až jsme šli spat,“ řekl potom Váša.

„Ani snad nevíte, kdy tatínek přišel?“ Děti zas mlčely; nevěděly. Když Voralka potom chodila za každodenní prací, děti ji sledovaly a stále se doptávaly... Voral dav vůz do pořádku, zapřáhl a jel pro jetel. V širu polí

chtěl býti volný, aby myšlenky mohly klidně téci; chtěl býti bezpečen, že ho stranou nepozorují dvě přísné, studené, zpytavé oči. Když večer po návratu z pole na lavičce povečeřel a pokuřuje hleděl do šera, přišla Caromejka.

Voralka jdouc právě z chléva do stavení, volala na ni: „Už jdu!“

„Trochu mléka mi hospodyně slíbila,“ pozdravivši, Voralovi vysvětlovala stařena. Jen přikývl, ale náhle si vzpomněl: „Tak jste se zeptala?"

„I zeptala, bodejť že zeptala, totě starostí pro tři jednušky,“ smála se Caromejka.

„A copak dělá paní Haňáková, nenaříkala si na naše cikáňata?" ptal se jako ze zdvořilosti.

„Co dělá? Ale najednou se rozhodla, že ráno pojede do Hradce.“

- 273 -

Voral div nevyskočil; přestav kouřit, vyjeven se zahleděl na stařenu. Ale té hospodyně právě podávala hrnec mléka.

„Kolikrát už o tom mluvila, že tetka tuze píše a zve, ale dnes najednou, že hned zejtra pojede s libočanským strejcem formanem. Proto po poledni letěla dolů.“

Voral vší sílou dmychal do dýmky, až z ní jiskry lítaly.

„Snad se nebude vdávat?“ pronesl písklavě, jako by mu někdo hrdlo svíral, a hned se suše zasmál.

„I to snad ne,“ zasmála se i Caromejka, „třebaže — kdopak ví!

Tak zaplať Pánbůh, paní Voralová, a kdybyste něco potřebovala, jen vzkažte!“ a Caromejka nesouc hrnec v obou rukou, opatrně odcházela. Voral prudce povstav, počal rychle přecházeti dvorem.

Krátce se rozhodl, že děj se co děj Haňačku ještě musí vidět a mluvit že s ní musí. Proč by odjížděla, ne-li pro včerejší setkanou?

Rozhněvala se a snad se stydí! Ale neuteče, neujede, všecko musí

dříve zvědět!

Opět usednuv, klidněji si počal snovat zítřejší hovor. Již bylo temno. Na bledém západním nebi stál jemný srpek měsíce; hvězd se probíralo jenom několik. Listí topolů do ticha jednotvárně mlaštělo. Chalupy v návsi zčernaly, zahrady jejich zapadaly do temna, jež tam vzadu v polích bylo zcela neproniknutelno. V síni u Voralů se ozvaly volné kroky bosých nohou; že bylo stavení už zcela tiché, hodně duněly a podlaha pod nimi vrzala. Ze síně se vyplížila Voralka; vykročivši na zásep, chvilku hleděla k obloze. Potom přistoupila blíže k muži a upřeně se naň zahleděla. Překvapen čekal, co chce; viděl, že z hloubky očí jí plane.

„Poslouchej, tys včera běžel domů kvůli Haňačce —" a z očí

ještě více zajiskřilo. Vyskočil jako bodnut.

„Ještě teď máš chuť na pronásledek ?" zlostně vybuchl a odplivnuv šel k brance a dále na náves. Voralka chvíli stála jako po těžké ráně do hlavy. Po chvíli shrbená, hmatajíc kolem sebe, motala se do světnice. Voral divě kouře, prudce chodil po návsi. Zlost v něm kypěla, horký vztek na ženu! že běžel domů kvůli Haňačce?

- 274 -

Ano, ano, kvůli ní! Pro ni je už jako blázen, pro ni dávno nemá

pokojného spánku, pro ni je mu na světě všecko jedno. Všecko, všecko! Bára mu celý život otrávila, zkazila; tak ho omámila, zpitomila, že si ani nebyl vědom, jaký má mizerný život. Až tady se mu rozevřel pohled, kde a jak mohl žít!

Nic s ní na tom světě neužil, den za dnem šel za stejným dřením, domácnost měl až hanba a ještě teď pokoje nedá a pořád pronásleduje. Ať ho aspoň nechá, ať k němu schválně neleze, když ví, že ji vidět nemůže.

A Haňačku musí ještě vidět a s ní mluvit děj se co děj!

Zpozdálí pozoroval její okna; byla tmavá. Lákalo ho to k nim, ale vzpomněv si na Vejběru, řekl si, že takového dotěru ze sebe dělat nebude.

Rty ho pálily a v hrdle mu zrovna hořelo, jak prudce kouřil. Z libočanské věže přiletěla jedenáctá, když se po schodech hrabal na půdu. Lehl na slámu, jak byl, ale spát nechtěl. Srdce mu buchalo a protivný chladný pot ho stále poléval.

Na ženu již ani nepomyslil, ale na Haňačku, jenom na ni... O půlnoci seděl u vikýře, hlavu maje v dlaních; jenom chvílemi zhluboka vydychuje, tupě pohlížel do noci, na tmavou oblohu, tichými hvězdami zrosenou. Tak klidná, mlčelivá, chladná se rozpínala nad tmavým krajem a hvězdy se ospale mhouřily. Hluboké

ticho bylo, jen struha jednotvárně šuměla a topoly šeptaly sotva slyšitelně.

Když krajem zaduněl dvojí úder libočanských hodin, Voral vrátky, jimiž se nakládávalo seno, skočil do mokré trávy. Chvilku zůstal ležeti poslouchaje; nikde nic se nehnulo. Zahradou se plížil k návsi.

I tiché, volné kroky jeho na vyschlé půdě duněly a jejich ohlas přilétal od protějších chalup, šel na silnici, aby pod topoly byl v největším temnu. Haňačka svítila. Chystá se. Dočká se jí tedy, dočká, uvidí ji, promluví s ní.

Zas ho to lákalo k oknu — aspoň zpozdálí kdyby viděl, jak se chystá! Ale což, kdyby Kuliška nebo Caromio uslyšeli, mají beztoho spaní jako na vodě; a kdo ví, není-li Caromejka u ní.

- 275 -

Volně se loudal dále; v širu mezi Bystrým a Libočany chtěl čekati, tam, nikým nerušen, pod vysokým nebem, v tichu s ní chtěl promluviti. Po vsi se nic nehnulo, nikde jinde světélko nekmitlo; jenom pes tu tam zavrčel, několik ostrých hafů vyrazil do noci, a zase spala celá obec, temnem obalená.

A jestli bude vlídná, jestli podá ruku, půjde s ní třeba až do Hradce a třeba kraj světa!

Všecko jí poví, všecka muka svá, o všech nocech, jež pro ni probděl, všecko trápení, jež v sobě nosil, když láska k ní bojovala s povinnostmi. A řekne jí, že bez ní ani živ býti nemůže!

Tato myšlenka jej zvláště plnila od chvíle, kdy Haňačku svíral v náruči.

Kus za Bystrým se zastavil a přemýšlel, dost-li poodešel; potom se sklonil na břeh silniční a natáhl se po husté, zrosené trávě. Čepici položil vedle sebe a hlavu zabořil do měkkých stvolů, jež mu smáčely vlasy, skráně i líce. Smáčknuté lístky mu ševelily kolem uší a dech mateřídoušky ucítil. Hleděl k nebi,

k těm zřidlým, mlčelivým hvězdám, drobounkým, mizícím. Nitro se trochu uklidňovalo, myšlenky počaly jasněji téci. Co chci, co čekám? pravil si v duchu.

Muž, jenž tolik let se ženou žije, táta starý, hospodář, čekám tady na cizí ženštinu — a musím čekat, musím, není pomoci. Jako mladík na holčinu čekám, hůř dělám než za mladosti. Ale dostat ji, mít ji — Pane na nebi!

Nic jsem na tom světě neměl, radosti mi zhořkly hned, ale tady by začaly, všecko by bylo krásné, samé štěstí. Dětem by hůře nebylo, ba líp, stokrát líp!

Maloval si celou domácnost: pěknou, spořádanou, úpravnou světnici, asi jako u Vejběrů, vedle pokojíček skoro panský, ne plný

starého haraburdí, krámů, hadrů, hrnců jako teď. V těch světnicích panuje Haňačka, zdravá, červená, usměvavá; s úsměvem ho vyprovází z domu, s úsměvem jej vítá, na pole za ním chodí, večer krásně

spolu besedují. Děti hezky rostou, Manka si chodí pěkně jako všecky zdejší lepší, Váša už byl v Němcích, Julka vesele běhá do školy. Všecko kvete, všecko je šťastno.

- 276 -

Ale kde je Bára? Ach, Bára už dnes je udřená, schvácená, schází, tuze schází — dlouho-li to může trvat, a budou i jí kopat hrob. Pohřeb jí vystrojí, krásný, slavný pohřeb, aby Bystrý i celé okolí viděly, jak Voral na svou ženu za to velké dření její pamatuje; a chodit k ní budou, každou neděli se u ní zastaví, a až Haňačka bude paní

Voralová, bude taky chodit, hrob pěkně držet v pořádku. Což Haňačka, ženská tak dobrá, srdečná, po každé si u hrobu Voralčina zapláče... Obrátiv se, hlavu podepřel dlaněmi a naslouchal; zdálo se mu, že zdaleka slyšel kroky. Už musí jít, má přec nejvyšší čas, libočanský

strejc jezdí k Hradci už kolem třetí. Tma zřidla, hvězdy na nebi se téměř ztratily; kohouti se ozývali na všech stranách. Jen kdyby už šla

— kdyby šla, než se rozsvětlí; Voral by rád všecko upřímně pověděl, ale za světla, když by viděl líce, oči její, neví, zda by toho dokázal. A šla— —

Napjal hlavu stranou a bez dechu naslouchal. Zima mu prolinula tělem, úzkost jím zalomcovala.

Šla, šla — víc a více se blížily její rázné, spěšné kroky. Kriste Ježíši, co řekne, co odpoví?

Ještě minutku seděl v hrozné úzkosti, potom shrben, aby ho hned nepoznala, šel jí naproti; čekat a objevit se nenadále nechtěl, aby nekřičela a neutíkala.

Haňačka ho v šeru ani nepoznala, až byl téměř u ní a roztřeseným hlasem pozdravil:

„Dobrýtro, paní Haňáková!“

„Ježíš Maria!“ vyjekla. Minutku stála jako přimražena, potom se měla k útěku. Ale Voral honem pravil: „Neutíkejte a nebojte se, paní

Haňáková — odpusťte, ani o vás nezavadím.“

Zůstala stát; jeho úpěnlivý hlas, úzkostí i žalem prochvělý, pravil jí, že Voral nelže. Ale hlavy k němu neobrátila.

„Jen pár slov jsem chtěl,“ začal zas, „proto jsem čekal —"

„Schválně — na mne —ještě po všem!“ prudce odpovídala.

„Nekřičte, vždyť vám mám platit —" a strkal jí peníze.

„Proto? Ach, na to bylo času!“ řekla mrzutě a ostře se zasmála.

- 277 -

„Nehněvejte se pro to, co se tuhle u nás stalo, člověk za sebe nemůže. Kdybyste věděla, co jsem už zkusil! Jako blázen dělám, nespím, všecko mi padá z ruky a jenom na vás myslím! Nevěděla jste to?"

„I kde by mi bylo napadlo,“ nevlídně odvětila a vykročila. Sehnut se plížil vedle ní.

„Nenapadlo, a já myslil, že to dávno víte, že si taky vzpomenete—"

„Nač?“

Voral užuž chtěl říci: Na mne! — ale neřekl toho, přepadla jej bázeň, že by se snad dala do smíchu.

„Každé slovíčko, které jsem kdy od vás slyšel, jsem si pamatoval, pořád opakoval — a já myslel, že když ty naše děti — a tak ve všem jednání — tenkráte k té muzice jak jste zvala — tak že —" Haňačka obrátila k němu hlavu.

„Tak že mě taky máte —"

Haňačka zas hlavu sklonila a šla mlčky.

„A vy nemáte, ani trochu nemáte —"

Ještě chvilku mlčela, ale potom začala hlasitě: „Pane Vorale, neměla bych s vámi vlastně mluvit, protože, co jste ondy udělal —

brr!“ a otřásla se. „Měla bych se obrátit a utéct, ale tolik vám aspoň

řeknu, že bych se byla všeho jiného nadála než toho; vždycky jsem si přec myslívala, že vy jste jinačí než ti tady, třebaže jste snad naoko sprostší.“

Poslední slovo Vorala tuze píchlo, ale po chvilce začal opět:

„Tak vy si myslíte, že já jsem jako ti — že taky jen tak dolézám!

Kdybyste znala moje trápení!“

„Jaké trápení?"

„že už dlouhou dobu jenom na vás myslím, že jsem nadarmo k Bohu volal, přemáhal se, zaklínal —"

„Kdybyste se mi byl slovíčkem zmínil, hned bych vás byla z toho vyvedla. Co jste si to jenom mohl myslet! Byla bych na vaši usedlost a spořádanost stavěla, vždyť proto jen jsem ráda s vámi jednala!“

„Však mě to stálo dost přemáhání, ale všecko nadarmo. Do pekla bych za vámi šel, do vody bych za vámi skočil, všecko, všecko bych udělal!“

- 278 -

„Cožpak nemáte ženu?" řekla hlasitěji. Voral prudce hodil rukou.

„Vždyť ji znáte, víte, jaký mám s ní život, co jsem na světě užil, z čeho můžu mít radost. Všecko by mohlo být jináč!“

„Když jste tolik let spolu, když vám děti dorůstají, když se za ta léta zedřela, teď byste ji odkopával, teď byste takhle chtěl vyvádět?" Voralovi zachrčelo v hrdle a nemohl chvíli vypravit slova: „Nevyvádím, nic nevyvádím, jenom vás chci!“ a chytal ji za ruku.

„Chcete-li, abych vedle vás šla, ani nezačínejte!“

„Vždyť ono s Bárou je špatně, ta dlouho nebude—" suše se mu dralo z úst.

Haňačka se zastavila užaslá: „Proboha,“ zvolala, „takovéhle má

myšlenky!“

„Ne, ne, jen se nezlobte, paní Haňáková,“ už zmaten jektal Voral, „co platno všecko, když já bez vás být nemůžu!“

Stál před ní, všecek se třesa.

Již se velmi zešeřilo a z bledého východu se blížilo víc a více světla.

„Vorale,“ rozhodně začala Haňačka, „poslouchejte, co vám řeknu. Svítá, Libočany jsou od nás pár kroků a musím si pospíšit. Už

jsem vám povídala, že jsem vás všecky měla ráda, protože nejste žádní naparovači, žádní oulisníci. Věděla jsem, že u vás všecko v pořádku není, že vás všelico zlobí, paní Voralová že není, jak byste si přál. Ale že byste vy si mohl o mně myslit dál — a bože, snad to už i vaše myslila, když ondy tak se mnou mluvila, to mi přec nenapadlo. Myslila jsem, že na mne je mrzuta, jako bych vás měla k tomu, abyste kupoval. Vy jste chtěl, aby u vás bylo líp, to je dobře, ale zas i hlouposti jste dělal, ženu jste tím zlobil, a teď ještě tohle! Zlobte se na mne nebo nezlobte, ale ještě jednou vám povídám rovnou: Ráda jsem s vámi se všemi jednávala, ale že bych si mohla jináč jen pomyslit, že bych vás mohla jenom dost málo chtít, to mi jaktěživo ani dost malinko nenapadlo a nenapadne.!“

„A proč ne?" vykřikl.

„Proč, nekřičte — protože mi to zkrátka ani nenapadlo!“

„Zdám se vám sprostý, viďte, ale já bych taky dovedl jináč —"

- 279 -

„Sprostý — ondy večer — pravda — Já taky nejsem žádná paní!“

„Nebo že mám ženu — A co kdyby —" a upřeně se na ni zadíval.

„Nezahazujte se tak přede mnou a nehřešte, je to hanba. Pročpak jste ženu nechal takhle zedřít? Nikdy, nikdy bych vás neznala jináč

než jako dosud, není to krátce možno, co vám budu víc vykládat —

nikdy bych vedle vás nemohla být.“

„Vy máte jiného!“ vyhrkl.

Hořce se pousmála: „Mám, tamhle u kostela!“

„Bože nebeský, tak už jsem jako pes odkopnutý!“

„Nemluvte, nejste žádný mladík! Hospodařte, jako jste hospodařil, myslete na děti, je hleďte dovést tam, kam jste sám teď chtěl, ale starejte se o pokoj v domě a na ženu se nezlobte, že se zedřela a ustarala; pomyslete si, že už svoje máte odbyto. A vždyť já taky budu stará, co mi do toho chybí?" Všecko to mluvila hlasem sice rozchvěným, ale studenějším než jindy. Stáli nablízku prvého domku libočanského.

„Tak a teď se pěkně vraťte —" mírně, skoro srdečně řekla Haňačka, „vždyť se skoro stydím, že mám k vám, k takovému rozvážnému člověku, takto mluvit!“

„Půjdu s vámi, kam chcete, všude!“

„Nepůjdete! Či chcete, abych nesměla věřit ani tomu, co jsem si o vás myslila?"

„Myslete si, co chcete, ale nemůžu bez vás být!“

„Už jsem vám řekla, že nikdy, za nic, ale vy to chcete slyšet jináč, vy se chcete zprotivit!“ a pohleděvši naň hněvivýma očima, dala se do chvatu.

Stál chvilku jako zmámen, ale potom divě skočil za ní a natahoval ruce. Zdvihla paži.

„Všecky lidi zburcuji, jestli se mne dotknete!“ zasoptila roztřesena. A v té chvíli, při prvém bílém světle ranním Voral v očích i lících jejích viděl tolik odporu, ba ošklivosti proti sobě — —

Beze slova se schlípil a hleděl za ní jako zbitý pes.

- 280 -

Téměř letěla, ve chvilce zmizela mezi domky.

Voral už zas měl v hlavě všecko zdrhnuto, jen ten pohled viděl... Chvíli se motal po silnici zpátky, potom znova padl na břeh do zrosené trávy.

Vášeň, jež jím v posledních dobách tak lomcovala, byla ta tam, duch i tělo byly jako ztřískány.

Pohružuje hlavu do zrosených lístků, jen ten její pohled viděl... Teprve když mu ranní život z bysterských stavení pronikl k uším, loudal se domů.

Nad lesy se ploužily mlhy; útržky jejich se třásly i níže nad poli. Všechen kraj už nadobro shodil noční kukli, ale vše v něm bylo jako bez ducha, mdlé, neveselé — to že se východ dosud jen sotva znatelně rozhoříval ... Voral přešed domácí dvůr, vkročil na zásep.

A tu ze síně vyšla proti němu Bára.

Oděna jenom nejnutnějším, jak vždycky po ránu bývala, stála zardělá, s očima i lícemi opuchlými. Upřela na muže hrozný pohled. Popatřiv na ni, odporně se zachmuřil a tělo se mu shrbilo.

„Kdes už byl?" ptala se drsně.

Zas na ni vztekle pohleděl, ale neodpovídal.

Voralka zasykla bolestí. „Tys čekal na Haňačku!“ dralo se jí z hrdla a oči div se jí nevzňaly.

„A co ti po tom, čekal, abys věděla!“

Tělo Voralčino se zhroutilo na práh, jako by je křeče lámaly. Ruce, bolestí zkřivené, spínaly se k nebi a z úst se draly děsivé výkřiky: „Ježíši Kriste, nic jsem už na tom světě neměla, než to, že je můj muž, a teď— —Ježíš, Maria, tak pro tohle jsem se dřela, proto jsem se uplahočila, proto jsem mu dala ty své krvavé mozouly —"

„E, kaž někomu jinému — ty mě vytrhly — a pořád to vyslipuj!

Kdybych já byl nevydělával desítky, ty tvé krejcary by čerta byly pomohly!“

Voralčiny úpěnlivé vzlyky projely ranním tichem.

„Řvi, aby se lidé sbíhali,“ vztekal se, zatínaje zuby, „mně je to už docela jedno. A abys věděla — vidět tě nemůžu, zrovna hrůza mi z tebe je!“

- 281 -

Ta slova byla vztekem, hořem, nenávistí, odporem přesycena. A stoje před ní, díval se na ni, jako by rozvažoval, nemá-li ji, než odejde, kopnout. Voralka po každém jeho slově jen vyjekla, jak by ji zabodával. Vmotal se do síně a již lezl na půdu.

Voralka seděla na prahu schoulena, prsty si ryla ve vlasech a jen dušeně, žalem škrcena úpěla: „Můj Ježíši, co už — co už— —Nic už

tu nejsem — hrůza je ze mne — vidět mne nemůže —" Tělo majíc jako pošlapané, hlavu zatlučenou, opírala ji o veřej a pořád muže viděla, jak tu před ní stál rozvzteklený a s jakým odporem se na ni díval. Již se jí jen tichý vzlykot prodíral z úst — duch nemyslil, nerozvažoval a jen ta Voralova hrozná slova se tu vznášela. Teď již východ hořel růžemi, jejichž září se zardívalo i listí na kyprých koších stromů, v návsi zrosená tráva, a v korunách topolů se kmitaly všecky barvy duhové. Růžové páry se ploužily pod lesy, fialové nad rybníkem i nad lukami; zeleň polí svítila jako ošplíchnutá a celá vesnice se koupala v kouzelné ranní lázni světelné. Do těch polí bujných, třpytících se velikými krůpějemi, v nichž

se rozlévaly barvy duhové, mezi lány obilí, vykoupaného v rose, mezi lučiny, smějící se rozvitým kvítím, v širo, po němž jenom málokde se plížil měkký chumáč mlhy, pod boží oblohou bělavou, ohnivými beránky zkrvavělou, ubíhaly Voralčiny nohy. Chvátala, nevědouc kam. Zoufalost ji hnala...

Mokrá tráva ji líbezně chladila do tvrdých, kornatých, rozsedaných nohou, chlad, vystupující z vlhké trávy, dýchal jí do rozpálených tváří, v nichž černé oči ještě více zapadly a lícní kosti ostřeji vystoupily.

Až když doběhla na vršek, z něhož spatřila Lhotku, myslí se jí

kmitl mrtvý otec, ležící na lavici, a trochu se vzpamatovala. Kam jdu? pomyslila si a klesla na vysokou mez.

Upřeně hledíc na rodnou ves, viděla se v domácím výměnku, kde otec leží chladný, nevidomý, necitelný ke všemu.

Z bouře a bolesti, jichž měla plná prsa, vyrůstalo bílé, tklivé

kvítko myšlenky: Bože, bože, kéž bych mohla také tak tvrdě, kamenně spát, nic nemyslit, nic nevidět!

A Lhotka se tak pěkně, známě dívala k ní.

- 282 -

Pod tím pohledem zmučené srdce žalem usedalo.

Tam bývalo štěstí, povídala si v duchu, tam v naší chalupě, dokud ten Voralů o ni nezavadil. Jak se po něm třásla, co všecko by byla pro něj udělala, jak si všecko jináč představovala! Když rodiče zrázeli, prosili, plakali, domnívala se, že všecko dělají pouze kvůli starým Voralovým, aby byl pokoj. Ale otec a matka jistě viděli dál, viděli, jak to chodívá, znali, co všecko bujívá v takových manželstvích nerovných. Proto on tatínek nikdy zvláštní radosti nad štěstím dceřiným nejevil, proto nikdy nevelebil, ale spíše se těma svýma věrnýma očima zkoumavě díval. Kdež tenkráte na počátku manželství rozvažovala, že uteče trochu roků a ona že bude zedřená, ohnutá, s vysedlýma lopatkama, kostnatá v obličeji, vlasů prořidlých, rukou zkornatělých; kdež jí napadlo, že by se potom Josef, jsa v plné síle, mohl od ní odvrátiti k jiné!

A při té myšlence se rozplakala měkkým, usedavým, lítostivým pláčem, jejž ronilo bolestné zklamání. Ale tím pláčem se jí poněkud ulevilo.

Vždyť za nic nemůžu, říkala si, co jsem mohla, dělala jsem a všecko mohlo býti dobře, kdyby ho „ta" nebyla omámila. V té chvíli s velkou nenávistí hleděla do prázdna, kde duchem viděla Haňačku, ne jak ji obyčejně vídala, ale pyšnou, odporného, vysměvačného pohledu. To je ta paní chytrá, dělající se nad lidi hodnou, milou, a zatím chytračka podvodná...

Když do jasného, svěžího kraje z libočanské věže vylétalo klekání, když se brzy potom rozezpívaly i zvonky v Bystrém a ve vůkolních vesnicích, Voralka pokřižovavši se a ruce majíc v klíně sepjaty, chtěla se modlit; ale otčenášku nepřeříkala, vlny myšlenek se zmateně válely hlavou. Upřeně hledíc na stavení, kde teď měla doma, plně cítila, že tam pod tou střechou jsou jako po hrozné bouři všecky trsy života s řídkými kvítky štěstí nadobro zpřelámány, roztlučeny, že tam padla úplná zkáza, po níž není života... I z Polánky zazněl zvonek. Voralka majíc hlavu schýlenu, oči zavřeny, poslouchala známé zvuky. Kolikrát jí znívaly tam na těch lánech, kde se po léta trmácela! Bože, kde jsou ta prvá léta manželství — ty doby, kdy se v chalupě uhnízdovali? A kde jsou ty prvé

dvě děti?

- 283 -

V hlavě její tichounce počaly plovati vzpomínky na Jozífka i na Anču. Chvilky, jichž si nikdy nepřipomínala, vrátily se krásné, tklivé, až srdce při nich usedalo. A najednou viděla obě děti v rakvičkách, obrázky zasypané; teď se posadily, otevřely oči a dívaly se na ni smutným, vyčítavým pohledem.

„Kriste Ježíši, tak jsem na ně zapomněla,“ vyčítala si, „jako by nikdy nebyly bývaly!“

Rozchvěna se rozhlédla ranním širem, krásným, skvělým, dosud tichým, a prudká tesklivost jí sevřela hruď. Chvátala domů, aby živé

děti spatřila a aby se podívala i k těm mrtvým. Několikrát se cestou zastavila, aby utřela oči, jimiž neviděla pro slzy, jež se z nich valily...

XV

Když se Váša s Mankou uchystali do školy, Voral šel s nimi, aby se dole v Libočanech setkal se švagrem a pomohl vyjednati pohřeb. Ačkoli dnešní noc tak divě s ním řádila, ačkoliv teprve za bílého rána umořen chvíli pospal, přece se plnou silou přemáhal, aby si tak počínal, jako by se nebylo nic stalo. To se v něm zas ozýval Voral, bysterský soused, jenž před švagrem chtěl ukázat, že zná svou povinnost, že ví, co se naň sluší a patří. Každý švagrův návrh tuze schvaloval a rozkládal přitom, že se Věchet divil, kde se dnes v tom spekulantovi málomluvném tolik řečí bere.

Když se však k poledni rozešli, Voral nešel domů, ale zastavil se v libočanské panské hospodě. Usadiv se v koutě, ničeho se nevšímaje, myslil jenom na Haňačku. Ten poslední její pohled stále viděl a nitro jeho bylo plno hořké bolesti. Čím bylo předvčerejší zlé slovo proti tomu pohledu, jenž kypěl odporem k Voralovi!

Tady v hospodě, všeho protivného vzdálen, chtěl spláchnout, utopit všecku bolest, jež jím lomcovala...

Maje chvilky klidnější, rozvažoval, proč Haňačka odešla a co bude dál. Kdy se vrátí? Jistě že brzo, co by v Hradci dělala? Navštíví

tetku a půjde. Ale co potom?

Při tom pomyšlení div se zklamáním nerozplakal.

Ó, kdyby tady nebyl přivázán, kdyby k ní svobodně mohl přijít, nevěří tomu, že by tak dělala. Proč se, blázen, tenkrát Báry tak chytil! Jaké mohl mít živobytí, kdyby se byl tak neplašil, kdyby byl vy-284 - čkal, až najde tu pravou a uvede si ji doma do živnosti. Všeho toho hrozného dření nemuselo být, kdyby byl doma jenom polovici toho dělal, všecko by tam bylo rostlo, kvetlo. Na větším se mohlo všecko jinak dělat, jmění by bylo jinak přibývalo; teď mohl na Lhotce, kdyby se mu tam bylo přestalo líbit, živnost prodat a odstěhovat se třeba sem do Libočan anebo v Bystrém koupit ještě něco většího — snad se naposledy mohl i na Vejběru zeptat a přejmout teď po něm všecko, i ten úřad! A to neposlechl, jako vrtohlavý dělal a všecko štěstí

života si hloupě zašlapal. Ó, však ona ho Bára znala, ta s ním dobře uměla! Takové holky jednoduché se chytil, mysle, bůhvíjak bude šťasten, a co za všecko měl? Vždyť už před svatbou cítil, že mu Bára není tím, čím byla na počátku, kdy ho tak omámila, ale když potom měla toho hoška, všecka se zjinačila. Jaký nastal potom život!

Proč nedostal ženskou, jako je Haňačka — celý život by ji byl více v srdci choval než Báru hned po svatbě; nikdy by nebyly nastaly časy, jaké na Polánce začaly.

žalno mu z toho ze všeho bylo, slzavá lítost v něm rostla, lítost nad samým sebou. Říkal si, jak je nešťasten, nezaslouženě nešťasten, on, člověk ještě ne starý, statný, dovedný, rozumný, jenž mohl přec také něco platit. Slzy mu zalévaly oči; sedě schoulen, hlavu maje v dlaních, na stole opřených, plakal sám nad sebou...

Hostinská, starší kulatá panička, pozorujíc ho, domnívala se, že je tak smuten z lítosti nad úmrtím tchánovým, že pije, aby si v hoři polevil, a divila se, že takový selský, hranatý, ne už mladý člověk teskní jako chlapec, když mu vlastní táta umře. —

Smrákalo se již, když do hospody vešel Kuliš Rozumíš. Čepici hodil do kouta, vyplil se, nemoha se již dočkati doušku, a mhouřil oči, zkoumaje, kdože v koutě spí.

Poznav Vorala, podivem kroutil hlavou, co toho sem zavedlo. Když mu hostinská pověděla, schválně chodil hřmotně světnicí, aby sedláka vzbudil; ale Voral chrupal hlasitě.

A když se Rozumíš pořádně napil, přistoupil k spícímu a pohnul mu rukou.

Voral chrče, povznesl hlavu a na očích mu bylo patrno, že se nemůže vzpamatovat.

„Copak vy tady?" oulisně zabreptal Rozumíš.

- 285 -

Voral měl zlost, že ten brykač protivný ho ruší, že se mu vtírá do myšlenek, a mrzutě zahučel: „Pantáta umřel —"

„A, to jo, to jo,“ kýval si Rozumíš, jak by to byl slyšel po prvé,

„inu, inu, byl dost starý, jaká už pomoc, musíme tam všickni — a snad ještě budete dědit!“

Voral mávl rukou, jež na stůl těžce dopadla, a nesrozumitelně

hučel.

„A tak vy jen proto nejste u starosty, viďte! Vzkázal vám přec taky! Ale všecko je tam, všecko, pány sousedy si pozval, celý výbor

— žeť ona je tam debužírka!“ a laskominatě se vyplil. „Ó, rozumíte, to jsem já hned věděl, Vejběra že moc z ruky nepustí!“

Voral si z počátku sotva všímal, ale potom přece chápaje, povznášel hlavu a rudé, veliké oči upínal na Kuliše.

„No, přeci vám taky vzkázal, ne? Či proč se tak díváte?“ strejc se jen úlisně štířil. „Kdo?"

„Kdo, starosta — povídám, že jsou tam všichni: Mokříš, mlynář, Budina, Munzar, Bourové, Drholec, Pácal, Mrázek — inu zkrátka všecka vážnost. Povídalo se přec, že vás taky budou volit, jste přeci jeden z největších!“

Voral se napil, a otřev si promočené vousy, zapaloval nedopalek doutníku.

„Cigáro!“ rozkřikl se, zapalovav nadarmo.

Když hostinská přinesla doutníky a Voral si vybral, Rozumíš

šklíbě se, vzal si také dva a žvatlal:

„No, hospodáři, zaplatíte je nebo ne?"

Voral jen pohodil hlavou.

„A ještě jednu!“ dopiv, poroučel si Rozumíš. Potom důvěrně

usedl proti Voralovi a začal znova: „Já to, rozumíte, říkal! Vejběra a vzdát se představenství — proč — nač? Ale to on Ruda —" a zasmál se.

„I Vejběra nechce, odstěhuje se někam —" bručel Voral.

„Achacha, snad byste nevěřil, proč by se stěhoval, proč by nechtěl? Inu, možná, možná, že hned po pouti něco takového řekl, ale to přejde, když odtrne. Z takové živnosti aby šel — z takových časů

— proč?

- 286 -

Kvůli tomu inžinýrkovi? Kdo za to může — a nevídáno! Ale to on pan Ruda, ten má na to dávno chuť, a tak vás svolával. Ale dnes jsou u starostů všickni.“

„Ruda taky?" hlučně ptal se Voral.

Kulis krčil rameny. „To zrovna říct nemůžu, to nevím, ale kampak stačí Ruda Vejběrovi!“ a rozchechtal se.

„Říkal, že on o to nestojí, ale že když Vejběra nechce — jináč

nic —" těžce blábolil Voral.

Rozumíš potutelně mhouřil oči.

„Zkoumal, zkoušel, vždyť ho znám. Už po posledních volbách ťukal tuhle, tamhle — jenomže Vejběra a — Ruda! Kam by se hrabal, uvidíte, že jestli tam zrovna dnes není, přileze brzy.“

„No vždyť já — a mně je to jedno — Vejběra — Ruda —" a Voral poule oči, pyšně tahal kníry a odfukoval kouř.

„I to já vím, to mi nemusíte povídat,“ lahodil Rozumíš.

„Vždyť snad člověk tuhle taky za něco stojí, ne?“ uhodiv se do prsou, rozkřikoval se Voral. „Vždyť snad taky něco jsem?"

„I cožpak bysme o tom mluvili,“ strejc ho sladce konejšil, „to, rozumíte, ví každý. Povídal jsem prve, že jste přeci jeden z předních, a o vás se tu nejedná, já jsem jako myslel, že jste tam taky. Ale to oni jistě vědí, že vám umřel pantáta.“

Voral kývaje, chtěl odpověděti, ale nevypravil pořádného slova; podepřev hlavu, snažil se všecko, co tu slyšel, rozmyslit, ale všecko mu v ní kolotalo.

Kuliš ho již nerušil; bafaje, klidně popíjel. —

Když se Voral s dětmi toho dne ráno vybral z domova, Voralka chtějíc ve stavení všecko přivést do pořádku, chytala se hned toho, hned onoho, ale všecko jí padalo z ruky. Jako poplašena běhala z místa na místo a úzko jí bylo. Na samé mrtvé jenom myslila a před sebou je viděla: děti své, matku, i nebožtíka Lojzíčka Haňáka si představovala bledého, smutného bloudit stavením. Teskno jí bylo, hrozně úzko, a proto sebravši Julku, běžela si pro Caromejku. Potom se stařenou opravovala dětem šaty, Šila i žehlila a hovorem hleděla rozbouřenou mysl trochu uklidnit. Povídaly si vzpomínky z prchlých dob, vzpomínky na známé a přátele, kteří již dříve odešli navždy. Voralka vypravovala o Jozífkovi a o Ančce, oči jí hořely a dívala se,

- 287 -

jak by tam někde před oknem ty dva svoje andělíčky viděla. Mluvila o těch dětech teplými, pěknými slovy, takže Caromejka s údivem poslouchala, jak Voralka mrtvé děti své, o nichž nikdy jindy nemluvila, má dosud ráda. Voralka v sobě cítila touhu po těch dětech, po hrobečkách jejich; zdálo se jí, tam že by se potěšila, u nich že by našla úlevy. A Voral domů nešel...

Když hospodyně počala své staré šaty upravovati, povídala Caromejka:

„Vy si přec vezmete ty nové —"

Ale Voralka zavrtěla hlavou.

„A to by bylo pěkné — tatínkovi na pohřeb —"

„Právě proto ne! V takovou chvíli ještě pejchu, a tyhle mám po mamince.“

Caromejka ještě vymlouvala, ale hospodyně jen mlčky vrtěla hlavou. A musila se přemoci, aby stařeně v tu chvíli nepověděla, co jí

tuhle v prsou leží, mučí, co ji honí z místa na místo, pálí, bolí, štve. Jak by mohla ty šaty obléci, šaty, které ta ženská šila, které jí dali jen tak pro oko a po straně se jí snad smáli. Pálily by ji a dusily, studem by se v nich propadla, rozervati by je na sobě musila... Když Voral ani v poledne domů nepřišel a Caromejka se divila, co kde tak dlouho dělá, Voralka vymlouvala, že bezpochyby šel s bratrem až na Lhotku, poněvadž se tuze upřímně stará, aby tatínek měl pohřeb co nejlepší a aby lhoteckým ulevil, protože již tak dost starostí zkusili.

Ale zanedlouho potom, všecka již nepokojna, pravila, že si musí

ještě zaskočit dolů do Libočan.

Caromejka se nevyptávala, ale myslila si: Povídej, povídej, žene ona tě nedočkavost, že muž nejde!

Sotvaže se Voralka trochu upravila, již chvátala. Ale Caromejka se mýlila, že běží pátrat po tátovi; jiná touha, dříve nepocítěná, ji hnala do Libočan. Na hřbitov běžela, k mrtvým dětem a k matce. Myšlenka, že Bůh jí ty děti vzal, protože pro Josefa na nic jiného nedbala, ozvala se v ní silou, jakou se ani po jejich smrti neozývala. Ano, ano, smrt těch drobečků byla počátkem trestů, jež se teď tak hrozně přivalily; trestů za to, že svévolně, proti vůli rodičů a tedy i

- 288 -

proti vůli boží chtěla člověka, jehož míti neměla; trestů za to, že pro muže svého na vše ostatní i na vlastní rodiče zapomínala. A když jí

Bůh tyto dvě děti vzal, hned měla honem za mamonem mysl tak plnou, že i na ty dva chudáčky málo vzpomínala, ledaže za ně večer dost ledabyle přeříkala otčenášek.

V plném podletním slunečnu jako hnaná pospíchala na hřbitov k dětem, jak by je tam teprve včera byla pochovala...

Zeleň a kvítí hřbitovní byly v plné bujnosti. Rovů urovnaných, obložených bylo na tom kusu země kolem kostelních stěn málo, ale zato byla všecka půda krabata slehlými pahrbky, porostlými divokou travou, rozkleslými keři bílých růží, rozbujelými trsy karafiátů, nočních fial, měsíčků. Ze zelené trávy svítily celé ostrůvky stejnobarevného kvítí, tu bílého, jinde krvavě rudého, onde zas žluť zářila, nebo se temněla modř.

V odpoledním teple tráva se chlípila k půdě, na starých dřevěných křížích seděl mdlý šedý prach a dva kamenní andělé se znaveni chýlili.

Voralka rovnou zaměřila k místu, kde měla pochované děti i matku.

Už zpodálí spatřila hromady žluté hlíny, vyházené z hrobu nově

vykopaného.

Hrob pro otce— —Již má poslední lůžko uchystáno! Oči se jí

zalily.

Pokleknuvši na suché hrudy, počala se šeptem modliti.

Otevřevši oči, nahlížela hloub, až ke dnu hrobovému ; potom se zadívala na hromady hlíny.

Hle — tu je kost — zde opět kus — a tam se drobné kousky bělají a šedají se v hlíně.

„Kriste Ježíši!“ zaúpěla, zdvihnuvši jich několik, a hleděla na ně, přemýšlejíc, jsou-li to snad kosti jejích drahých. Opět povstavši, obcházela hrob, chtějíc vypozorovati, je-li právě na tom místě, kde pochovala děti, či vedle, kde uložili matku. Ale nadarmo zkoumala, vyházená hlína zakrývala mnoho a ostatní bylo již tuze slehnuto. Tak na ně zapomněla, že za celý dlouhý čas nedbala, aby rov aspoň trochu byl urovnán. Ale ne, ne, zde uloženy nebyly, trochu dále vlevo spí, hrobník dobře pamatuje, kdy a kde hrob vykopal.

- 289 -

Tam dále v zemi je truhla s matkou a ještě dále dvě truhličky s dětmi. Představovala si je všecky, jak tam hluboko nehnutě leží, a pociťovala, jaká slast by byla, jaký pokoj, kdyby tam ležela vedle nich. Jak jen tak mohla na ně zapomínat! Teď si byla vědoma, že v té sháňce mamonu, v honu po práci přeháněla, že byla necitelná k sobě i k jiným, že zapomínala na všecko, na Boha i na lidi a toužila jen, aby brzy měla co nejvíc. Co teď za všecko měla —jakým trestem ji Bůh zasáhl!

Vzpomněla si, že když maminka postonávala, Bára ji přišla několikrát na Lhotku navštívit; ale nepřišla, aby se s nemocnou potěšila, aby jí něco přinesla pro posilu, spíš toužila, aby sama z domova odnášela. Jednou přišedši domů na Polánku, dokonce před mužem na vlastní matku hubovala: „Vždyť ona si ještě strojí, kafe každodenně

vaří a placek měla napečených!“ A matka zanedlouho potom umřela. Dcera teprve dnes, po tolika letech cítila, jaké měla tenkrát necitelné

srdce...

Ach, kdyby teď maminka byla, kdyby tam s tatínkem ještě žila na vejměnku, běžela by k nim, hlavu by u nich složila, na jejich prsou by všecko své trápení vypověděla a vyplakala by se tam nad svým neštěstím. Tam jedině bylo by místo, kde by mohla srdce otevřít. Ale co by jí pověděli? Hladili by, zaplakali, ale potom by řekli:

„Co je platno, holka, co my můžeme dělat, u nás doma být nemůžeš

a jsi přec jeho žena. Měla jsi tenkrát poslechnout, teď už není rady ani pomoci. Jak se jednou žena provdá, musí mít doma tam, kde má

doma muž, děj se co děj!“ Na kus cesty by ji vyprovodili, těšili by ji, aby jen šla domů s pokojem, že snad ještě není tak zle, trpělivostí že se všecko zmůže, a slíbili by, že k ní brzy přijdou.

V duchu je viděla staré, shrbené, jak jdou zpátky na Lhotku a ona jak plačíc putuje k Bystrému.

Třebas by pomoci nemohli, ó, jen kdyby tu byli, všecko by se líp snášelo, protože by si měla komu postěžovat. Ale teď je sama se svým nářkem, se svým hrozným neštěstím.

Vracela se domů stejně rozechvěna, se srdcem bolestí sevřeným... Voral se ani do večera nevrátil; i když žena šla spat, ještě doma nebyl.

- 290 -

Ulehla tuze zmořena, s duší jako v ohni.

Zato jí dnešní odpoledne vybujela v mysli a všecku ji vyplnila myšlenka, že Voral běžel za Haňačkou. Na všecko zapomněl, na mrtvého otce jejího, na zítřejší pohřeb, na všecko přátelstvo, jež se zítra sejde, všecken stud pustil již do větru a běžel za tou ženskou marnivou.

Když ta myšlenka zapouštěla do hlavy prvý kořínek, Voralka se až bolestí svíjela, ale teď už byla jako utlučena. Ležíc, myslila, jak ráno s dětmi sama půjde na otcův pohřeb. Nanka Juklíčková tam bude vystrojena, lhotecká švagrová taky a všecky sestřenice, tetky; vyptávat se budou a napovídají toho, až hlava rozbolí. A Voralka by raději ani nikoho neviděla, s nikým nemluvila, a tak bude ještě muset lhát a lhát.

Užuž se potápěla do spánku, začínalo se jí zdát, ale vtom sebou škubla a povznesla hlavu.

Voral vraceje se po návsi domů, motal se již k brance; ale tu se zastavil. Nohy se pod ním zakolébaly a byl by padl na tvrdou půdu, kdyby se byl nechytil plotu. Stoje prohnut, díval se k starostovým; poslouchal.

Okna tam byla otevřena a plna světla. Hosté právě po záspi odcházeli; jejich kroky hlučně duněly do noci. Voral dobře poznával smích Boury od topola i mlynářovy rozklady.

„Aha — obec — obec,“ vrčel si, „páni — vejbor — Bystráci —" ale náhle spustil hlučněji: „A já jsem Voral, bysterský Voral, žádný z Polánky!“

Před starostovými všecko ztichlo; Voral i v opilosti srozuměv, že poslouchají, zase si jenom bručel a vešel do branky. Do noci zazněl smích vypitého Bourova hrdla...

Voralka uslyševši, že muž se vrací, rovnýma nohama vyskočila z postele a naslouchala. Hned byla jista, že za Haňačkou nebyl —

kdež by se byl již vrátil! Slyšíc, že si pobručuje a vedle zahrádky zmateně dupe i klopýtá, věděla, kde byl, odkud přichází. Zima ji přejela a srdce se rozbuchalo. Stála nedýchajíc. Opět těžce dupal, hučel — a teď — Kriste Ježíši! Až to stavením zadunělo, jak sebou před záspí třískl.

- 291 -

Voralka se schýlila, paže se jí úzkostně napjaly vpřed, pěstě se křečovitě sevřely a do očí vhrkly slzy.

A Voral venku zas hučel, huboval a jako zvíře se hrabal po zemi. Voralka již vykročila, chtějíc chvátat ke dveřím, ale vtom druhá

noha patu pevně přitiskla k podlaze, a již se tělo zase zvrátilo zpátky na lůžko. Přikryla se až po ústa.

Lítost, jež se v ní prve nad hrozným stavem mužovým ozvala, byla náhle přemožena vzpomínkou na ranní slova jeho: „Ani vidět tě

nemůžu — zrovna hrůza mi z tebe je —"

Třesouc se zimou, přec ještě poslouchala, jak se Voral na zemi hrabe, rukama záspi a stěny se chytá, vstává — a již opět bruče, dále se vleče. Vešed do síně, několikrát narazil a již se škrábal na schody. Ani nedýchala.

Kroky zaduněly na půdě; a již bylo ticho hluboké.

Voralka myslíc ještě na mužův stav, v duchu stýskala, jakou dělá hanbu a co by děti říkaly, kdyby byly viděly a slyšely... Když Caromejka ráno přišla do stavení, hospodyně měla již

hospodářství v pořádku a děti ustrojeny. Hned se chystaly na cestu.

„Hospodář s vámi nepůjde?“ ptala se stařena.

„I přišel pozdě a bylo mu nějak nekalo, šel si lehnout na půdu a povídal, že mu snad ráno bude lepší a že přijde za námi.“ Při té řeči kolem kamen to ono rovnala a na stařenu se bála pohledět, aby Caromejka nepochopila veliké její hanby. Svěžím ránem, jehož čistým slunečnem se leskl všechen kraj, putovala Voralka s dětmi na otcův pohřeb. Julku si vedla za ruku, Váša s Mankou klusali za nimi. Dětem, svátečně vystrojeným, a že tak všecky tři šly s matkou, byla ta cesta velmi sváteční, takže jim spíše připadalo, že jdou někam na pouť, a ne na dědečkův pohřeb. Matce se zas chvílemi zdálo, že náhle osiřela, že je vdova, že nemá

nikoho než ty děti a že jde s nimi tátu jejich doprovodit ke hrobu. Oči se maně obracely k nebi, jež se bez poskvrny, vysoko klenulo nad zemí, a slzy je zvolna zalily.

Ale již ji děti zasypávaly otázkami: chtěly vědět, co a jak na Lhotce najdou, kdo tam bude, jak je dědeček ustrojen, kolik bude muzikantů, kdo bude zpívat a přijde-li pan páter nebo farář. Manka

- 292 -

se svěřila, že se bude děda bát; Váša zas, že ani dost málo, a Julka doptávajíc se, proč matka opět pláče, nemohla dobře pochopit, že pláče pro tatínka, když přece jejich tatínek je doma a přijde za nimi. Voralka odpovídala tupými slovy a myslila na včerejší noc... Děti také vzpomínaly na paní Haňákovou, ptaly se, kdy zas přijde, ví-li již, že jim dědeček umřel, a povídaly si, jak jí o tom budou povídat. Každou chvilku se k ní řečmi vracely a matka vyciťovala, jak tu osobu mají rády. Myslíc na to, v duchu si řekla, že Haňačka s dětmi uměla, že s nimi krásně jednávala, že se k nim měla jako přátelská — líp než vlastní matka. Voralka nikdy neslyšela, že by Haňačka byla její děti odbyla, vždycky ráda je uvítala; s úlohami pomáhala, hračky chystala, pohádky vypravovala, dováděla, smála se. A ona — Voralka? Co odrostly, nikdy se s nimi nemazlila, a když

se k ní lichotívaly, v honu práce je odbývala ledajak, obyčejně hojně

nevrle.

Přišlo pomyšlení, že se její otec a matka taky notně nahonili, že se měli hůř, než se ona mohla mít, ale dost a dost se s dětmi natěšili. Patříc na Lhotku, rozpomínala se na dětská léta svá, na časy, kdy se kolem matky batolívala, jak si s otcem povídávali, zvláště takhle k večeru jaké bývaly pěkné chvilky! A v neděli odpoledne, o svátcích, o pouti, na posvícení jak bývalo u nich hezky — veselo! Do kostela vždy chodila jen s otcem nebo s matkou a celou cestu si povídávali. Zrovna se viděla, jak po jejich boku poskakovala, švitořila, smála se. Na roráty chodívala ještě za tmy, na Zelený čtvrtek, na Velký pátek a na Bílou sobotu na křížovou cestu a na líbání— —a jiné a jiné

vzpomínky na pěkné chvilky jí poletovaly hlavou. Zdálo se jí, že to tenkrát nebyla ani ona, to děvčátko že byl někdo docela jiný než ona, to že dávno a dávno ze světa zmizelo.

Když děti znova o Haňačce začínaly, přepadala ji zlost, že děti tu ženskou mají snad raději než ji, vlastní mámu. Mrzela se na ně, že se jim líbí takové všelijaké mazlení, hra, hlouposti, že neuznávají, jak ona se krvavě pro ně dřela a to že je docela jinačí láska!

Vzpomínky na vlastní mladost se však ozývaly vyčítavě, ona že tak s dětmi neuměla, u nich že tak není, ba ani na Polánce, když ty dvě byly malé, že tak nebývalo. Ale odháněla je říkajíc si: U nás

- 293 -

všecko bylo jiné — jak jsem já mohla — kam bysme byli přišli —

zas jiné žalosti by byly nastaly, kdybych se tak byla nepřičiňovala. Ale vtom zaduněla slova: Pořád mi to vyslipuj, kdybych já nebyl vydělával desítky, ty tvé krejcárky by mi byly čerta platny!

Vlastní muž tak jejího dření neuznal — a ty děti také neuznávaly! Tam u té viděli všecko dobré, všecko krásné, u vlastní ženy a mámy i krvavé mozoly i zedřené tělo byly nadarmo.

Nenávist, studenou nenávist měla proti té ženštině!

A povídala si: Ó, kdybych já byla, dokud jsem ještě měla tuhle na Lhotce doma, věděla, co na mne čeká, kdybych byla jen znánko tušila!

Drtilo ji, že nikdo s ní nemá uznání a nikdo že ji nemá rád — ten poslední leží v rakvi a jde mu na pohřeb. A cítila, že jediné štěstí by pro ni bylo, kdyby ležela jako otec její, kdyby ji nic nebolelo, o ničem kdyby nevěděla... Když potom otce spatřila v síni spícího v rakvi, když viděla jej tak drobounkého, s klidnou odevzdaností v ztuhlých tvářích, nová

mocná vlna žalu navalila se jí do prsou a do hrdla. Povznášejíc Julku, aby dědečkovu studenou hlavu pokřižovala, div že neklesla. Ale když klečela u rakve, stále pozorujíc klidný, strnulý obličej, bouře ňader se tišila a zůstávala jenom touha, aby jí bylo také tak jako otci. Ke všemu, co se dělo ve stavení, byla lhostejná; ani si teď nevšimla, jak se všecky přátelské ženy scházely vystrojené, smutečně

sic, ale přec aby každá ukázala, jak se jí vede. Nedbala, že si ji Juklíčková přehlédla od hlavy k nohám, ústa že se jí protáhla a z očí

vytryskl výsměch, že Voralka je zas jenom, jako bývala na Polánce, že na ní žádné bysterské panství vidět není. Pastvinská tu mezi vším přátelstvem byla prvá a ukazovala, že je si toho vědoma; dceru přivedla vystrojenu a měla radost, že ji všecky závistivě pozorovaly. Když si ženské povídaly, jak je Bára špatná a zedřenější že je, než

bývala na Polánce, Juklíčková jen přikyvovala, jako by říkala: To jsem já věděla!

Děti pobíhaly s domácími hošky dvorkem, po zahradě, do chléva i do stodoly zašly; dnešek přinesl tolik zajímavých novot, že se jim spíše zdálo, že přišly na posvícení nebo na pouť. Ani když hudba na dvorku truchlivě spustila a pohřební zpěv se rozlehl, ani když pan

- 294 -

páter přišel, neschvátila jich žalost, protože si byly vědomy, ony že dnes také patří k těm, kdo strojí funus, že jsou na tom všem účastny víc než děti jiné.

Voral přišel jenom o minutku dřív než kněz; zardělý byl, upocen, a když přišel mezi přátelstvo, rozpačitě všecky přehlédl, podával ruce, pozdravoval a přes tu chvíli se šátkem utíral. Juklíčková si pomyslila, jindy že by se byl otíral rukou nebo rukávem, a neušlo jí, že je na něm Bystrý vidět. Na síni již počaly pohřební obřady a všecka pozornost se obrátila tam. Za chvíli potom starého výminkáře Věchta nesli k Libočanům. Nevelký průvod po bílé silnici dost pospíchal. Lidé, pracující v poli, ustávali, zpřímovali se, smekali a vzpomínkou starce vyprovázeli. Chvílemi zavřeštěl pochod, hraný šesti muzikanty, již kráčeli před knězem a před starým panem učitelem, nebo se teskná sloha žalmu vznesla nad zelenými poli, nad nimiž ve výši se i skřivani tuze rozezpívávali. Rakev nesli muži z přátelstva, Voral mezi nimi; vzadu šel mladý hospodář se ženou i s hochy, Voralka se všemi třemi dětmi, ostatní přátelstvo, hlavně ženské, potom vesničtí

starci a stařeny, již ještě nejspíše mohli od práce odejíti. Starý Karásek, bělohlavý lhotecký zvoník a předřikavač, uprostřed zástupu se šeplavě modlil růženec, dokud jej zas hudba nebo zpěv nepřerušily. Nikdo, ani z přátelstva, neplakal, všichni říkali po Karáskovi, pospíchali za rakví a dívali se poli. Zrcadlové nebe klenulo se vysoko, lány svítily zelení, houšť

pšeničných pentlí jemně ševelila, stromy u cesty stály němy — a jak by se byly také před tím průvodem trošku ukláněly.

Když se při mši v kostele mělo jít ofěrou, Juklíčková vykročila prvá, před oltářem v chodu přiklonila kolena, ostatní ženské po ní, a na cínový talíř hodila dvacetník; zašla hned také do sakristie, aby dala na modlení za živé i za mrtvé přátelstvo.

Po mši vynášeli rakev na hřbitov; klarinet ječivě kvílel a sloha žalmu se pochmurně vznášela k čistému nebi. Rakev položili na kůly nad hrobem, pohřebníci se shrnuli v chumáč, a sotvaže se ozval knězův dušený hlas, ze středu jejich se rozechvěl pláč; teď se i děti rozkvílely. Voralka majíc všecky tři oběma rukama objaty, stála skloněna, třesoucí se a z očí jí hrkaly veliké slzy.

- 295 -

Voral také spouštěl do hrobu; byl ještě tak zardělý a z očí se mu rozlévalo po několika stružkách. Když rakev zahrkala na dně hrobu a kněz ještě třikráte do jeho hloubi střikl, syn nebožtíkův Váša plače volal: „Zaplať vám všem Kristus Ježíš, kdo jste našeho tatínka k hrobu doprovodili!“

V té chvíli Voralka sklesla na hrudy, ruce tiskla k očím a štkala usedavě. Julka ji chytala za sukně a volala: „Neplačte — neplačte, maminko naše!“

Pastvinská starostka utřevši si oči, pohleděla na všecko přátelstvo, a potom vzavši Voralku za rámě, napomínala: „Pamatujte se, švagrová, už je mu lepší—"

Voralčina hruď křečovitě sebou škubala a z úst vyrážely prudké

vzlyky. Když prvé hrudy zabuchaly na rakev, bylo Voralce, jak by tu zahrabávaly všecko — všecko štěstí její. Zástup se roztrušoval hřbitovem, u hrobu, nad nímž svištěla hrobníkova lopata, zůstávala skupina stále menší a menší. Starosta Juklíček pokyvoval hlavou a říkal: „Tak jsme ho už

uložili —"

A lhotecký Voral přidával: „I jojo, tak to na světě chodí!“

„A nevíme, kdo půjde teď,“ kýval si Voral bysterský. Když i mladý Věchet od hrobu poodešel, šli s Voralem ještě do sakristie, aby dodělali pořádnost; ostatní zvolna kráčeli do města, aby se po zvyku stavěli v hospodě. Jen Voralka s dětmi zbyla u hrobu; již neplakala, ale zrudlýma očima upjatě pozorovala, jak hrob víc a více mizí. Když povstala, pravila dětem, že tu taky leží babička a jejich Jozífek i Aninka, aby se vždycky, když půjdou do kostela, u nich stavily a se pomodlily.

Pokřižovavše zdupaný drn, šly rovnou k domovu.

Zato Voral se teprve po poledni kolébal k Bystrému. Přišed po pohřbu se švagrem do hospody, naříkal si, že je mu nějak nekalo, a poručil si skleničku pro žaludek; ale potom se přece pustil zas do piva. Teď šel notně zardělý, zpocen a přes tu chvíli si utíral zalité oči. Tupě vzpomínaje na hovory, jež se v hospodě vedly, pomyslil si, že pastvinská si přec jenom nedala ujít, aby nepotejrala.

„Copak že se Bára nestavila?" ptala se ho hned, když do hospody vešel.

- 296 -

Rozhlédl se, a ženy nevida, pohodil hlavou a řekl lhostejně:

„Prosím tě, tři děti s sebou, zvláště s tou malou!“

„Vždyť tuhle jsou taky děti! Já myslela, jestli snad už nedělá

Bystračku a jestli jí nejsme málo!“ a na všecky pohleděvši, potměšile se usmívala.

Vorala to bodlo.

„Bodejť, je to na ní vidět,“ broukl a na sestru ostře pohleděl.

„Ale švaříček cikárko, cikárko,“ šklebil se Juklíček, „to je vidět

—" a přimhuřuje oči, hrozil.

Voral se přitom jen usmál, ale teď si povídal: Nevídáno, snad musím bejt na Pastvinách představeným, abych směl dělat člověka!

A Juklíčková se potřebuje vypínat! Ó, však dobře rozuměl, že se jen vysmívala, protože Bára je pořád jako na Polánce, ba snad ještě horší. V těch lidech je fúrie a snad si myslí, že není nad ně; tu Nanynku přivedli, jako by ji chtěli ukazovat, a holka se pořád dívala jako vznešenost, se žádným nic. Toť oni se ještě budou vyšklibovat, co bylo řečí, když Voralovi chtěli z Polánky do Bystrého, a teď že jsou, jako byli. A zase pocítil odpor proti ženě, protože si dosud na sobě

nic nedá záležet a že opravdu mezi přátelstvem vypadala nejhůř; žádná se při takové příležitosti nechce dát zahanbit, ale ona je pořád stejná tetka. Naschvál přišla zas jen v těch starých hadrech. Ale hned ty myšlenky odehnal, protože mu bylo odporno na ženu myslet. Zato jemu se nikdo smát nemůže, takových deset Juklíčků by se vedle něho mohlo postavit a Voral by všecky strčil do kapsy. Vždyť

oni se přestanou chechtat, to se ještě podívají, že Josef je přece jenom první z voralovského rodu, třebaže se dost dlouho musel ohýbat. Ó, jen kdyby — a již zas viděl, jak včera s Haňačkou stáli proti sobě. Maně se zastavil a hleděl na cestu, po níž naposledy spolu šli... Kroky jej vyrušily z myšlenek; zprava po vozovce mířil k němu Ruda. Vzpřímen šel mezi dvěma vymetanými žity, a potahuje kníry, volal: ,,I byl jsem se podívat tamhle u lidí, mám je na řepě.“ Došed a podávaje ruku, ptal se: „Tak jste slyšel — slyšel?" Voral na něm utkvěl zardělýma očima; přemýšlel. „A — jako o té schůzi?" tázal se pohrdavě.

Ruda přisvědčoval a na rtech měl výsměch.

- 297 -

„Povídali mi,“ zase tak řekl Voral, snaže se, aby na něm ani dost málo nebylo patrno, že se podnapil.

„Tak vidíte, Vejběra se přece zas rozmyslil,“ pozdvihnuv ukazovák výsměšně vypravoval Ruda, „inu, odtrnulo, odtrnulo a z dobrého se nikdy nechce. Jářku, pročpak ne, když máš chuť, zůstaň si, ale nebylo potřeba se naparovat, že kdesi cosi!“

„Byl jste taky?" tázal se Voral.

„Já?“ a Ruda vztyčiv se, stál chvilku beze slova. „Já? Ba ne!“ a pohrdavě vrtěl hlavou.

„Ale přece vám před tou schůzí řekli?" tuze hlučně, slovo za slovem vyrážel Voral.

Ruda chvilku mlčel, rozvažoval. „Mně?" ptal se potom prudce,

„holečku, mně neříkali!“

„Ne!“ vpadl Voral a zahvízdl si.

Ruda zčervenal a prudce tahal vousy. „Milý pane Vorale,“ začal zvysoka, „vy to nevíte, ale myslím, že největší hněv byl proto, že jsem jednal s vámi.“

Voral couvl, vytřeštil oči a v tvářích ucítil pal.

„Vás mají nějak tuze v nelásce,“ Ruda špičatě pokračoval,

„zvláště prý tihle Bourové a Mokříš!“

Voral výsměšně odfoukl.

„Kázali tam prý, co že chci s takovým karhanem selským, s tím přílezlíkem —"

Voralovy rty se sice nuceně usmívaly, ale hněv i lítost mu zabouřily v prsou. Přešlapoval, hladil si tváře, utíral pot a náhle jej zapálilo v očích a jenjen slzy vyhrknout.

„že prý jaktěživ o bysterskou obec nedbáte, mezi nás nechodíte

— a takové všelijaké řeči.“

„Vždyť mi starosta o tom sám říkal — tenkrát na konec zejmy, jak jsem vám o tom povídal,“ dušeně se zadivil Voral, přemáhaje se, aby hněv a lítost nepropukly.

Ruda pokrčil rameny a mávl rukou.

„Každému se, příteli, nesmí věřit, to máte faleš, faleš náramnou; a jiní jsou taky takoví, ne-li horší. V neděli jste slyšel, a v úterý tam už byli všichni —" a ostře se zachechtal. „Tenkrát v zimě vás starosta jistě jen zkoušel, vyzvídal, co ve vás je.“

- 298 -

Voral posmeknuv klobouček, přihlazoval si zpocené vlasy. Při Rudově řeči přikyvoval, potom spustil

hlasitěji: „Inu, abych pravdu řekl, mně se to v neděli hned tuze nelíbilo, toť bylo nějakých vejkladů — vezměme Vydru —" Ruda mával rukou: „Kdežpak ten a spolehnout se —"

„Však proto, a druzí taky, ledaže Škutina mlčel.“

„I což ten, šel by do obce leda proto, že si myslí, že by se někdy zadarmo napil. Inu, ať dělají, jak rozumějí, však ještě nevíme, co se ukáže.“ Voral naň tázavě pohleděl.

„Ona je přec jen taky chyba, že jste nikdy mezi nás nechodil,“

důrazněji začal Ruda, „aby vás poznali a viděli, že jste přeci slušný

člověk.“

Voral už měl na jazyku zaklení na ženu, ta že je všeho vinna se svým kázáním a vysmíváním, ale štastně mu napadlo, že by si před tímto člověkem zadal, kdyby ukázal, jak Báru poslouchal, jak se pro ni všeho zříkal a na sebe zapomínal. Honem polkl a mlčel.

„Toť se rozumí —jakýpak přílezlík,“ kázal zas Ruda, „copak je starosta vlastně jiného? Zrovna tak sem přišel odjinud — no, že se přiženil, ale zato vy jste sám koupil a nešel do cizího. A potom že je tu už hromadu let. Ale jak jsem prve povídal a jak jsem vám už kolikrát říkal: Jáť bych se mu do toho nepletl, kdyby sám byl pořád nedával na buben, že už toho má dost a dokonce že se z Bystrého vystěhuje. Vždyť člověk uznává, že je šikovný, hospodář rozumný, že to dobře vede — třebaže tak všelicos — ale nějakou chybičku máme každý. Kdyby byl nemluvil, ani bych byl nemukl. A teď najednou má zlost, dělá, jak by nás neznal, vědět nedá — a sám jste povídal, jak vás taky k tomu měl!“

Voralovi při chvalořeči o starostovi hořklo v ústech. Když Ruda domluvil, Voral přešlapoval, vyplil se, a potom vzpřímiv hlavu, odpovídal pohrdlivě: „žeť bych se neprosil, vždyť snad taky něco mám, ledaco jsem taky prodělal, s leckým mluvil, to ať si žádný nemyslí, že se může proti mně naparovat, to bych jim ukázal — " víc a více křičel.

Ruda poslouchaje, jak se Voralovi slova nepoddajně válejí na jazyku, jak zadrhuje, poznal, že je napilý; proto jenom mlčky přisvědčoval, potom mu podal ruku a řekl chladně: „Nono, ještě není

- 299 -

všecko odbyto, kdo ví, co se nestane, do voleb máme ještě hromadu dní. Tak spánembohem, jdu se ještě tamhle podívat, co louka dělá.“

Voral schlípen podal ruku, posmekl a kolébal se dál do Bystrého. Všecko se v něm třáslo.

Přílezlík — karhan selský —

Rozbíraje ta palčivá slova, několikrát se zastavil, zadíval se k starostovým, k Mokříšům, vždycky odplivl a bručel si: „Já — Voral

— já že se s nimi nemůžu rovnat!“

Ale hned také na svou domácnost pomyslil a na Haňačku. Bože, jak by všecko bylo mohlo být jinak — a teď takhle!

Také mu však připadlo, že s Rudou neměl nic začínat. Vejběry že se měl držet. Jenomže ten zas je doliza.

A ta pyšná — tak se naň podívala! Všickni s ním tak jednají, každý se jen ohrne, každý kopne.

A proč, proč má být každému jen pro pošklebek!

Když zamračen přišel doma do světnice a přestrojoval se, Voralka postavila na stůl hrnec kávy a přinesla bochník. Ustrojiv se trochu, nedbale vypustil z úst: „Nebudu — není mi kalo —" a šel ze světnice. Přeloudav zásep, vešel do stodoly, zavřel za sebou a klesl na slámu. Chtěl si po všem oddechnout a být sám se svým trápením ...

Téhož dne navečer Ruda v zahradě za stavením číhal; vida, že starosta, klobouk maje v týle, vestu rozhalenou, vrací se po mezi z polí domů, přihladil si vlasy, potáhl kníry a šel mu naproti. Kráčel zvolna a obličej víc a více zlaďoval k přátelskému úsměvu— —

XVI

Voral zas jezdil na dráhu; za jitra vyjížděl a nevracel se až za šera. Už ani pro ten jetel do polí nedojížděl a Voralka ho musela sama nasekat a na trakaři odvozit.

Doma Voral nemluvil, a když z ženiny strany padlo nejnutnější

plaché slovo, ledabyle pohodil hlavou, a řekl-li přece něco, bývalo to studené nebo řezavé.

I když se s ním děti navečer dávaly do hovorů, odpovídal ledajak a slova se mu divně koulela na jazyku. Dle mdlých, zalitých očí,

- 300 -

způsobu řeči, nechuti k jídlu a dle všeho jednání Voralka určitě poznávala, že muž na té železnici pije. Všimla si, že chodí umazán, postříkán blátem, všecek rozhajdačilý a že na sebe nedbá ani tolik, jako na Polánce na sebe dbával. Ve světnici se nezdržel, večery sám a sám proseděl na záspi nebo se vyklátil až za stodolu do polí, a tam sedě na mezi, kouřil dlouho do noci. Ba, zdálo se Voralce, že už asi po dvakráte v noci ani na půdu nešel a že se snad tam venku vyspal na trávě. Poznávala, že se mu domácnost nadobro zprotivila, že z ní

utíká a na dráhu že pořád jezdí jen proto, aby byl z domu. A soudila, že na nic jiného nemyslí než na tu v kraji, na tu ženštinu, jež byla příčinou všeho neštěstí.

Váša s Mankou již také věděli, že se mezi rodiči něco zlého děje; za přítomnosti otcovy bývali poplašeni, přestávali mluvit a v koutech sedali zamlklí. Jindy mrzoutili, když jim matka po škole nakázala vyhnat krávy na palouk za stodolou nebo je na mezi napást: teď

rádi vyháněli, protože tam byli volni a mohli si podovádět... Byly pochmurné dni, o nichž chumle mraků buď větrem hnány rychle se honily v širu pod oblohou, nebo nebylo-li větru, visely jako popelavé plachty a přes tu chvíli z nich krápalo. V polích bylo bujno: šedoklasnatá žita již zaváněla květem, pšenice vymetávaly a jeteliště

bylo jediná růžová plocha, z níž planuly jen ohnivé vlčí máky. Kulovaté koše stromů byly neproniknutelně husté, svěže zelené, a když je skrápěly vlahé kapky, bylo cítiti, jak si listí i mladé snítky blaženě

vydechují.

Bysterští protrhávali řepy a na některých polích lezla celá hejna lidí. Voralka robotila nejčastěji sama, ledaže Caromejku a tátu jejího, nebylo-li šití, pojednávala. Režnou plachtu travnou majíc přehozenu na zádech, hrabala se na té zemi jako honěna; dřela sama, ne z lakomství, ale aby s cizími lidmi ani mluvit nemusila, aby byla sama s sebou a měla pokoj. Všichni lidé jí byli protivní. Lezouc po hrudách, v nichž se zelenaly řádky mladé řepy, pospíchala, jak by se bála, že každou minutkou něco velikého zmešká: tím chvatem dusila v sobě

všecku bolest i lítost, hoře i hněv.

A ještě nebyl konec práce na řepništích, již celým libočanským dolem prolinula vůně pokosené trávy; počalo se dělat o senách. Zakrátko bylo na všech lukách živo; někde břitké, blýsknavé kosy seká-301 - čů sršely do houšti trávy, plné bujného kvítí, a tvořily vysoké řady, z nichž dýchala čpavá vůně pařících se listů, jinde již shrabovali do okopišť neb i do kup, z nichž čišelo až omamně. Vál slabý větřík a každou chvíli přinesl proud vůně usychající trávy. Po cestách k Bystrému i k Libočanům se počaly plížiti vozy, senem vysoce naložené; plížily se v úvozech, jak by na zelené, rozčeřené hladině polní plovaly. Město i ves voněly tou omamnou suchou vůní, všude v lomenicích zely tmavé poklopy půd a na cestách, na střechách, na stromech i na plotech se chvěly chumáče sena.

Voralka všecko to pozorujíc, byla plna úzkostné starosti, protože muž dělal, jak by ani nevěděl, že také jeho luka čekají. Co ho tam dolů každodenně tak táhne, myslila si, a Bůh sám ví, zda tam vůbec něco dělá, vydělá-li nebo tam jen utrácí a snad přisazuje dluhů. Všude v sousedstvu měli už sena doma, Voralova luka stála dosud netknuta. Konečně se ho optala: „Mám přec taky jednat na sena?“ Řekla to zcela chladně, ale hlas se jí chvěl a očí od práce u kamen nepozvedla.

„I pro mne a za mne,“ odvětil a šel ze stavení.

Všecka se v koutku schoulila. Totě přece hrozno, co se s tím člověkem najednou děje, zrovna jako by to ani nebyl on. Jiná léta s takovou radostí vycházel kosit a dni, kdy se pracovalo o senách, bývaly u Voralů z nejmilejších v roce: a dnes!

Ale když odjel, byla aspoň ráda, že má to slovo odbyto, a běžela shánět sekáče, aby ráno louku položili.

Za jitra, ještě před slunce východem, byla s nimi v lukách a kypré řady přehrabovala. Z východu táhly prvé vlny denního tepla, před nímž se fialové

mlhy rozptylovaly, rosa máčela bosé nohy a vonná vlhkost dýchala z trávy do tváří.

Voralce při té práci bylo jako nemocnému po uzdravujícím léku. Když sekáči snídali, zaskočila domů, aby Vášu s Mankou odbyla, a Julku si potom vzala do louky. Celý den pod parným sluncem pracovala, a když Váša s Mankou odpoledne přišli ze školy, pomáhali jako

- 302 -

pořádní dělníci. I smích a písnička na těch lukách zazněly a Voralka, prací i švitorem dětí zaujatá, užila několika hodin, jakých dávno neměla. A jen si přes tu chvíli myslila: Odvozí-li přece to seno?

V duši se jí třáslo přání, aby odvozil; zimomřivý kvítek naděje šeptal, že by snad ta práce i jej poněkud pozdravila.

Když Voral večer přijel, poslala Vášu pomoci s koněm a zeptat se, kdy bude tatínek vozit. Ale tatík odpověděl krátce: „Mám já dole jinou práci, ta dá víc, na tohle můžete zjednat — nevídáno pro půl dne nebo pro dva!“

Voralka uslyševši potom, co otec řekl, zamyšlena jen pokývla, ale v nitru jí zabouřilo: Zjednat — na živnosti jednat na vožení sena!

Kdo to jakživ slyšel a co by tomu kolem dokola řekli? Či snad Bystráci i takhle vyvádějí?

A nemohla ani pochopit, že tohle mohl říci Josef Voral, takový

hospodář, jenž s brázdami svými býval zrovna srostlý! Totě jak by se mu už v hlavě pletlo! Mívala chvilky, kdy si přec trošku myslívala, že když „ta" je vzdálena, muž se snad přece trochu vzpamatuje, zatím den za dnem viděla a slyšela takové věci! Dlouho do noci rozvažovala co počít; aby zjednala, na to nechtěla ani pomyslit a umínila si, že bude shánět vůz, že jej vypůjčí nebo koupí, že zapřáhne krávy, jako na Polánce bývalo, a vozit že bude sama. Povídala si, že vozu je beztoho nevyhnutelně třeba, když táta z té železnice nechce a ani jetele na den nepřiveze.

Ráno chvátala ke Kulišovým s prosbou, nevědí-li kam se obrátit. Tetka byla dole v městě, a Caromio všecko vyslechnuv, byl překvapen. Vykládala mu, že by Josef přec jenom nerad slušný výdělek opustil a páni že nemají rádi, když jednou přijede, po druhé nikoli. Krejčí neřekl tak ani tak, vzpomínal a konečně pravil, že by snad Škutina půjčil nebo prodal; také se nabídl, že k němu doskočí. Ve chvilce byl na návsi a oblak dýmu se táhl za ním.

Škutina, půjčit že ne, ale že prodá. A Voralka koupila. V poledne měla již všecko na odpolední vozbu uchystáno. Zrovna když s dojením vycházela z chléva, šla po záspi Caromejka a zvěstovala, že dostala psaníčko z Hradce, Haňačka že prosí, aby Kuliška byla tak dobrá a její sedničku opatrovala, protože ji tetka nechce pustit.

- 303 -

Dala Haňačka taky Voralku pozdravovat; když to Caromejka ve světnici vyřizovala, Voralka vypukla v pláč.

Stařena překvapena k ní přistoupila a ptala se, co se stalo.

„Ba, je potřeba, aby mě Pánbůh pozdravil,“ hořce vzlykala hospodyně. Babka se dále nevyptávala, ale také nekonejšila. Všimlať si už

nejednou, že Voralka mívá oči zardělé, i dovtipovala se, že to bude pro Vorala, protože už i po vsi sem tam proskočilo, že se rád napije. To ta železnice! říkávala doma. Dostane se tam mezi jiné lidi, kteří

co vydělají, prolijou hrdlem, a není divu, když se taky chytí. Také si stařena pomyslila, že si Voralka pořád ještě tu otcovu smrt tuze bere k srdci, vždyť od toho dne, kdy umřel, byla všecka zestaralejší, pořád zamyšlena a nemluvnější nežli dřív; také si však řekla, že hospodyně

proti dřívějšku nevlídnější není a také uznalejší že je, vždyť ke mzdě

přidávala brambor i mléka a žádnou pomoc nechtěla zadarmo. Váša s Mankou přišli v poledne ze školy, aby s Caromejkou matce pomohli; ta potom celé odpoledne vozila a krejčík pomáhal skládat, aby seno bylo na neděli doma.

Lidé vidouce ji jezditi, říkali si, že ta osoba neměla ani být ženskou, ale mužským, protože tu práci zrovna trhá a jezdit že umí jako čeledín.

Voralka zatím při těch jízdách v odpoledním červnovém horku myslila na hradecký dopis a na zprávu v něm, že Haňačka ještě nepřijede. Caromejka sama povídala dětem: „Nono, mně se zdá, že naše mladá v Bystrém už tuze dlouho nepobude!“ A ta slova Voralku zablažila. Děti se stařeny vyptávaly po každém slově v dopisu a říkaly si nadějně, že se paní Haňáková snad přece vrátí a proč že by se nevrátila, co že by v tom Hradci dělala. Ale Caromejka vykládala, že tam Haňačka má tetičku, každý že je rád u někoho blízkého, a tetička že ji má podle všeho ráda; že by tam mladé bylo líp než tady, že by se tam jistě tolik nenaponocovala. Povídala jim, že si tu už Haňačka nejednou posteskla, že stojí tak sama na světě.

Ale děti hned: „Vždyť my ji máme taky rády a vy taky!“

- 304 -

Caromejka se honem zasmála: „Inu, inu, ale jsme jí přec jenom cizí, vy máte tuhle svou maminku a já zas toho našeho hnidopicha!“

Voralka poslouchajíc, v duchu se zase s Haňačkou trochu smiřovala a napadlo jí, že snad přece jenom za všecko nemůže a že hlavní vina je snad na Voralovi, toho že ve všem chytla divná panská

ztřeštěnost, že dělal jako posedlý nejdřív v maličkostech a pořád víc a víc. Snad že Haňačka o tom jeho bláznění neví!

Ale jak by nevěděla, vždyť za ní v noci běžel a potom ráno ještě

za tmy na ni čekal..

Ale kdo ví, zdali ho neodbyla, jako prý odbývala jiné! Starosta byl přece starosta a jinačí pán nežli Voral!

Ten snad pije jenom ze vzteku a pálí jej, že se Haňačka k němu neměla.

I zatoužila s tou ženštinou promluvit a všecko jí povědět... Ale jen o tom začala rozvažovat, již ji horko rozpalovalo hanbou, že by se jí měla zpovídat, jak Voral ji, vlastní ženu, jež už za svobody všecka se mu oddala a dost a dost pro něj zakusila, s níž

potom měl pět dětí, odkopl pro ni — pro Haňačku! A měla by ji snad prositi, aby se nad ní smilovala?

Ne — ne! Ach, kéž by ji tam v Hradci Pánbůh osvítil, aby zůstala a nevracela se... Když na louce všecka zpocena i udýchána odbírala seno s podávek a rovnala je na voze i když je zas doma Kulišovi na půdu podávala, myslila si, co Voral řekne, až zví, že všecko seno je doma i jak toho dokázala.

Ale Voral přijel hodně pozdě a žena dle chůze jeho po záspi, dle hovorů jeho s koněm poznávala, že opět není svůj.

Dlouho do noci plakala a k Rodičce boží vzdychala, aby Ona, jež tolik na světě zkusila, Ona, věrná matka všech žen, svou přímluvou ráčila pomoci.

Ráno Voralka spěchala do kostela, ale ani do něho nevkročila, přes celou mši i výklad seděla na zapadlém, zarostlém rově vedle rovu otcova a všecky starosti tu vyvzdychala. Zas ji držela myšlenka, že klidu a míru nebude pro ni již nikde než tady v zemi po boku otcově i matčině, u mrtvých dětí. Teprv když zvonek zvěstoval požeh-305 - nání, vstala a ploužila se stranou, aby vyčkala bratra. Vidouc jej vycházeti, pospíšila k němu a plaše jej zatáhla za rukáv. Spatřiv ji, usmál se: „A — Bára! Pozdrav nás Pánbůh!“

Zakývala a vydechla: „Čekala jsem na tebe —" V slovech bratrových zazněl k ní kus otcovského hlasu...

„To jsi hodná,“ usmál se a šli spolu z hlavní cesty k milým rovům. Voralce se bratr zdál dnes starší, usedlejší a tuze jí tatínka připomínal; to všecko jistě proto, že nebožtík otec nestál vedle něho, že jich tu neviděla pospolu, jak je v posledních dobách na Lhotce vídávala. Tiše se modlili; až když lidé odešli, Bára povznesla k bratrovi hlavu a slzy se jí vyvalily na tváře.

„Copak, holka?“ ptal se všecek poplašen.

Zas usedla na rov, hlavu opřela o dlaň a pravila žalobně: „Ty, hochu, nevíš, jaké já mám trápení!“

Váša soucitně na ni hledě, mlčel.

Když se neozýval, vybuchla: „Vždyť on se mi opíjí!“ a utkvěla na bratrovi vytřeštěným pohledem.

Věchet jen přikyvoval.

„Ty to víš?" ptala se.

„Slyšel jsem to, slyšel,“ přisvědčoval, „a abych ti řekl pravdu, divil jsem se, že ho necháš na tu železnici jezdit. Vždyť tam každý

všecko utratí a je to samá různice.“

„Když já, hochu, nic říct nesmím —" vydechla.

„Samý karban je to a pije se zle. Kdo tam jezdí? Teď už skoro nikdo, protože si už skoro všecko odvozí sami na těch vozejkách, leda Bourové že vozí ze své skály, a s těmi se přec Josef měřit nemá. žeť jsem se mu už dřív divil, že mezi ně jde!“ hořce vykládal.

„Vždyť on nechodil, hromadu peněz nosil, nikde by se to nevydělalo; je to teprva pár neděl, co se to do něho tak dalo!“

Váša zamyšlen přisvědčoval. „Nechodil — snad ne tolik jako teď, ale chytal se víc a víc. A takoví, jako jsou Bourové, mají z něho jen smích. Vždyť mi už i náš lhotecký Voral povídal, že se Josef tuhle v té kantýně pohádal — a tejral prý, až ho vyhodili. V prachu se tam potom válel jako nějaký— —" a Váša si utíral čelo i skráně.

- 306 -

Voralce opět vyhrkly slzy. Každé bratrovo slovo o tom, jak se o Voralovi mluví, bolelo. Takové řeči o Josefovi, o člověku vždycky hodném, pořádném, moudrém!

„Můžeš si pomyslit, co si asi náš Voral i Juklíček o tom myslí a že nad Josefem nepláčou — znáš je!“ Bára štkajíc, přisvědčovala. Bratr chvilku zamyšlen přecházel; zastaviv se u sestry, pravil srdečně: „Vidíš, Báro, tatínek to vždycky říkal, aby ses jenom nehonila za tím, abyste hodně nahrabali. Ještě v posledních časech mi kolikrát povídal : ,Nic se mi to nelíbí — takové tuze velké shánění, jako Bára provádí, nebývá k dobrému.“'

„A prosím tě, co jsem měla dělat — víš, jak se na mne dívali!“

Bratr mávl rukou: „To jsi, holka, dávno dohonila!“

Přestala plakat a rozčilena pravila: „Snad jsem se měla jako Bystráci strojit, dělat paní, bát se na něco sáhnout, aby nám všude utíkalo! Jen si přec považ, jaký nám taky zůstal dluh!“

Bratr přikyvoval: „Inu, inu, na žádnou marnost nemyslím, ale přec jen, co může být; jakpak kdybys umřela, co by potom bylo?

Nebo dlouhá nemoc kdyby přišla? Teď také vidíš, čeho se Josef chytil, ale to samo sebou není, na tom máš, holka, pořádnou vinu, třebaže vyčítat nechci. Jen se rozpomeň, kolikrát za rok jsi se zasmála —

takový život pořád pod mrakem taky omrzí!“

Bára tiše štkala. Slova bratrova přijímala již trpělivě; v duchu uznávala, že je také vinna, ale pomyslila si, že bratr přece jenom neví, co hlavního se stalo. Ale o tom by mu ani za nic nebyla řekla slůvka, protože se hanbila sama před sebou, že Josef, jenž ji za mlada tak míval rád, teď ji tak opustil.

„A co mám dělat, hochu, řekni?“ pravila, těžce vstávajíc. Ptala se tak, ačkoliv dobře věděla, že jí rada, jež by pomohla, ani dána býti nemůže.

„Musíš s ním jednat pěkně, po dobrotě, všecko udělej, čeho si přeje.“

Plačky přisvědčovala, ale náhle si rychle utírala oči, bratra chytla za ruku a pravila s úzkostným spěchem: „A nebyl bys tak dobrý, nešel bys k tomu inžinýrovi, aby to nějak udělal, aby Josef už na dráhu nejezdil? Má to v moci, řekne, že už pro našeho nic nemá, a bude to.“

- 307 -

Věchet stál zamyšlen; sestřina řeč ho netěšila.

„Či nezdá se ti to? Kdybys byl tak dobrý —"

Povznesl oči, přikyvoval si a pravil: „Je to těžká věc, Báro, myslím, že by z toho byla velká mrzutost. Josefa znám, bude se zlobit, do čeho se pletu!“

Voralčiny teskné, chmurné oči upjatě hleděly do širých polí za hřbitovem.

„Aspoň teda pojď se mnou a já poprosím,“ lítostně žádala.

„Inu, když myslíš, půjdu, abys teda neřekla.“ A šli rovnou na dráhu.

Inženýr, osmahlý, plešatý muž, probělených černých vousů, v kanceláři, plné nejpodivnějšího zboží, kouře doutník, hleděl do velikých lejster. Slyše, že někdo vchází, ani hlavou nepohnul a jen zahučel: „Co si přejete?" Voralka bázlivým, rozechvělým hlasem počala vypravovati, co se s Josefem stalo, a přednášela potom své prosby.

Inženýr seděl, hlavu maje položenou v dlani, a zdálo se, že ani neposlouchá.

Když dopověděla, bylo chvilku ticho. Tu se ještě Věchet ozval a pár slov přidal.

Inženýr teprve potom obrátil na ně malé černé oči a řekl ostře:

„Inu, víte, mně je to jedno, jezdí, nejezdí;

dostává jen za to, co odvozí — za mnoho to teď už nestojí. Spánembohem, dám mu výpověď, za peníze dostaneme jiného.“

Voralka přisvědčovala jako na pochvalu a povzdychla si: „Vozíval pěkné peníze!“

„Však proto!“ broukl inženýr.

„Býval vždycky pořádný člověk, až tady se spustil,“ vmísil se Věchet, jehož Bářin vzdech po penězích rozmrzel.

Inženýr rychle naň pohleděl, zachmuřil se a řekl: „Inu, víte, není

už hošek, já ho napomínat nemůžu, mám jiné starosti!“

„Jen za to bych prosila, aby nezvěděl, že jsme za to žádali.“

Inženýr pohleděv jí do tváře, pravil vlídněji: „Nemějte starosti, vždyť já takový pořádek taky nemám rád, ale pomozte si, člověk se nalítá jako blázen.“

- 308 -

Voralka rozloučivši se s bratrem, šla domů uspokojenější, že snad přece bude líp...

Té neděle k večeru byly celé Libočany poplašeny.

Po požehnání jako o každé letní neděli hejno mladíků šlo do nedalekého lesíku Zlámanin. Zpívali, chechtali se a bílé kusy čmoudu se nad nimi rozptylovaly v jasném, teplém vzduchu. Honili se, dováděli, potýkali se — jeden nad druhého hleděl vyniknouti, protože nedaleko za nimi, v hustém slívovém stromořadí svítil bělavými šaty zástup dívek.

Hoši šli po hrázi rybníka, na jehož tmavé hladi stále ležel stín, přicházeli k lesu, když se jeden z nich nenadále zastavil, a vyjeveně

patře do rybníka, křikl: „Ježíš Maria — ruka!“ Z tůně, nedaleko břehu, na samém blízku puškvorcové houšti se z vody tyčila ruka, sepjatá v pěst. Mladíci stáli chvilku zbledlí, strnulí.

Potom se jeden z nich plazil až na samý pokraj hráze a jiní jej drželi; sáhl po ruce, ale hned utrhl, jak jej zastudila, sáhl opět, zatáhl

— a nad vodu vyplynula mladá ženština, nedělně ustrojená.

„Mladá Brožka — zámečnice —"

Dva mladíci již utíkali k Libočanům; kde kdo byl v polích, každému zdaleka zvěstovali hrozný nález, a po čtvrt hodině táhly k Zlámaninám zástupy lidí. Tu již utopená mladá žena ležela na břehu na trávě...

Voralka o tom neštěstí zvěděla teprve v pondělí navečer; měla zas den plný starosti a hrůzy, přepadalyť ji teprv teď obavy, co se stane, zví-li Josef, že s bratrem byla u inženýra. Ó, dobře on to Váša tušil, a proto váhal jít; dnes to být, nebyla by ani ona šla. Jak jen bude — co se stane— —

Navečer přišla Caromejka povědět, co nového zvěděla. Při prvé

zvěsti o tom, že se mladá Brožka utopila, a to dozajista schválně utopila, pojala Voralku hrůza. A když babka vypravovala dále, naslouchala nedutajíc.

„Taková mladá ženská, vždyť byli sotva šest neděl spolu!“ litovala stařena. „Ale teď už se všecko může domyslit, co a jak se asi stalo,“ a pokračovala tajemněji: „Brož nebyl doma, hned po ranní šel do Hořic. A tu se o hrubé něco přihodilo. Teprve když mladou při-309 - nesli do stavení utopenou, staří Brožovi našli psaní — kus papíru, v polici za sklem byl — a na něm stálo: Jdu a nepřijdu. Byla tady ta Anna od Nymburka, děťátko měla s sebou. To ti povídám, ať si ji vezmeš. Spánembohem!“

„Kriste Ježíši!“ teprve teď vyděšeně vydechla Voralka a zalomila rukama.

„Zamkla světnici a šla — nikdo by si byl nepomyslil. Ale je to, viďte,“ rozkývala hlavu stařena, a jsouc také opravdu dojata, utírala si oči. „Ta mladá musela být

tuze hodná ženská. Pravda, nevíme, co jí ta cizí všecko pověděla, ale jen si považte: pravá žena se kvůli jiné a jejímu dítěti jde utopit!“

Voralka stála jako strnulá; veliké chmurné oči její hleděly do stěny.

Stařena se také zamlčela, a v duchu o všem rozjímajíc, jen si přikyvovala.

„A co on — když zvěděl —" splynulo z Voralčiných úst a oči její rychle utkvěly na rtech stařeniných.

„Přiletěl až samý večer, už cestou zvěděl a dělal prý kusy,“ odvětila Caromejka, ale z mrzutého hlasu bylo patrno, co o Brožovi soudí.

„Když to psaní přečetl —" kývla zas Voralka.

„Inu, ku podivu, ku podivu, tak jim jít z cesty! Ale lidé na mladého tuze láteří, ženské mu to do očí křičely, on že je všeho vinen, on že tu chudinku dobrou připravil do hrobu, protože si ji neměl brát, když už nebyl svůj a tam měl jinou, že ji podvedl — no, zle, zle mu činily!“

Hospodyně musela usednout, jak smrt na ni sáhla.

Pane na nebi — žena mladičká, pár neděl byla s mužem, a sotvaže slyší, že muž měl jinou, s dítětem že ji zanechal, jde a skočí

do vody. A napíše mu: To ti povídám, ať si ji vezmeš!

Jak se tyto myšlenky ryly ve Voralčině hlavě, ucítila zároveň

všechen svůj žal, všecko své domácí neštěstí...

Caromejka povídala ještě to a ono, ale vidouc, že s Voralkou není hovoru, odešla domů.

Voralka zůstala sama se svými myšlenkami...

- 310 -

Brožka jen zvěděla a — šla. Ona, Voralka, tuhle takové trápení

již tak dlouho prožívá! Brož byl snad na mladou ženu hodný, pomyšlení jí udělal, všecko snad u nich bylo pěkné — ale Voral! Mladý

zámečník onu tam u Nymburka sám nechal, kdo ví, proč jí nechtěl. ale mladá žena jeho, sotvaže uslyšela, jakou měl známost s jinou, šla ze světa. Nemusela — proč by byla musela? Kdo ji mohl od něho odehnat, když byla s ním před oltářem spojena! Ale to pomyšlení, to pomyšlení, jak byl s jinou a že nebyl jen její! I napadalo Voralce, co že by byla mladá Brožka dělala, kdyby byla na jejím místě!

Kdyby se jí byly otevřely oči a poznala, v jaké žila falši, kdyby byla viděla, co muž dělá, kdyby ji byl odkopl, jako Voral jí to učinil.

,,— vidět tě nemůžu, zrovna hrůza mi z tebe je —" Vlastní ženu nemůže vidět, hrůza mu z ní je — a každým dnem znova a znova ukazuje, že co tenkrát v hrozném vzteku řekl, je opravdovská pravda!

Jaký je tady život, to by byla měla Brožka poznat!

Kdyby viděla, jak tu všude překáží, teprve by cítila, co je veliká

bolest pro ženu. Kdyby na mužových očích čtla, jak zrovna čeká, aby se uhnula, aby udělala místo— —

Dlouho do noci se horká hlava Voralčina obírala mladou Brožkou. Myslila si a představovala, co se as v neděli před polednem u Brožů dělo, jaké řeči ty dvě mladé ženské spolu vedly, a v duchu proti sobě viděla — Haňačku.

Odešla odtud, pravda, kdo ví, kdy se vrátí, snad opravdu za nic nemůže, ale všecko neštěstí je přec jen pro ni, musela to dávno pozorovat, snad jí to dělalo radost a lekla se teprve, když viděla, co se děje.

Pravé ženě muže zrovna ukradla!

V lítosti své si zas představovala, jak asi mladé Brožce bylo, když všecko zvěděla a když mu ty poslední řádky psala. Co se jí dělo v hlavě, když chvátala k Zlámaninám? A nenadále Voralka viděla samu sebe, jak divě letí poli, na hráz jak vybíhá, a chystajíc se skočit do hloubi, ještě na muže vzpomíná.

Tak ji odstrčil, a přec ho má tolik ráda! Než jí ho jiná brala, ani sama nevěděla, že ještě tolik lásky v ní hoří.

Ty myšlenky ji rozplakaly...

- 311 -

I když k ránu usnula, zdálo se jí pořád o mladé Brožové. A najednou se viděla před chalupou na Polánce. Děti běhaly a výskaly na dvorku, Voralka na zahradě žala chatrnou trávu. Z ničeho nic jí přišlo pohledět na Bystrý — Při plném slunci sršelo tam z hladiny rybničné. A hle, někdo tam stojí na hrázi — totě ona, Brožová — jen tak v košili a v jedné sukni, jak z domu vyletěla, a chystá se k letu do hlubin. Již se rozbíhá — Voralka na zahradě chce křiknout: Neskákej!, ale ta tam na hrázi křižujíc se letí— —

Přitom se Voralka probudila. Usednuvši na loži, vyjevena se rozhlížela světnicí, v níž byl již bílý den. A srdce v prsou divoce buchalo...

Myšlenka na smrt, jakou si mladá Brožka zvolila, Voralky ani za dne neopouštěla. Když dopoledne v poli na mezi žala trávu, vždy po několika secích do zvadlých stvolů ustávala, hleděla do prázdna a hlavou se míhaly obrazy, co a jak by bylo.

Obilí klidně šumělo, skřivani zpívali, slunce se smálo na nebi, Julka vesele cupala po cestě, ale Voralka tonula jen ve svých myšlenkách. Po nočních teskných hodinách, po všech myšlenkách rozchvívajících i rozrývajících byla ochablá, umořená a stále jí bylo do pláče. Což tam u Brožů— —Arciť, hrozné to bylo pro mladou ženu, ale snad, snad by se bylo dalo žít, když by muž na ženu byl hodný, když by tam té v kraji byli nějak pomohli: ale zde u Voralů jaká je naděje?

Josef, takový člověk, už je přátelům pro pošklebek—

Co by se stalo, kdyby ona, Bára, šla z cesty? Co by říkal?

Přivedl by si Haňačku; kdyby jí tu Bára nepřekážela, jistě že by šla a začal by tu jiný život, lepší, Josef by zas byl člověk, jaký býval. A nepojímala by ho hrůza, že on to udělal, pro něj že se žena toho skutku dopustila?

Vzíti si život — utopit se — schválně do vody skočit!

Tu napadalo Voralce vše, co o takových pádech slýchávala. Málokdy se v okolí Lhotky něco podobného stalo: pamatovala, že jednou se cizí žebrák na kraji remízku za Lhotkou pověsil; lidé se potom toho místa báli, ženské dlouho nechtěly na poli v těch končinách samy pracovat. A co se o takových vypravovalo... Šel se kdesi člověk

- 312 -

utopit. Najednou spatřil velikého zajíce, jenž pořád v jeho poblíží

kličkoval, zastavoval se, do očí se mu díval — To byl ďábel, jenž už

čekal na duši samovrahovu. Jinému se zas ukázal černý psík, pořád okolo něho poskakoval, třel se k němu a ne a ne dát se odehnat. V

Pastvinách se taky jednou sedlák na půdě oběsil; o nějaké peníze přišel a hned si tu ránu tuze připustil. Ale jak v živnosti potom bylo

— všichni jako zařezaní, lidem se vyhýbali — a ještě teď se o tom mluvívá a ten jeho skutek pořád nad stavením i nad jeho lidmi visí. Ale co má člověk dělat, když jiné rady není a když Bůh sám naň

snad zapomněl? Může se hněvat, když člověk neznal jiného vyváznutí? Vždyť ona Voralka dělala, co mohla, bránila se, trpěla!

Všecko by bylo lepší, muž by byl šťasten a dětem by také zle nebylo, vždyť Haňačku —

Vtom Voralka pohleděla na Julku.

Holčina na pokraji cesty lezla po kolenou, trhala kvítka a hlasitě

s nimi hovořila.

Matka několika skoky byla u ní, chytila ji do náručí, až se dítě

leklo, chovala, laskala, líbala a slzy se jí přitom válely po tvářích. Julka ustrašena nevydávala ani hlásku a jen úzkostně hleděla z matky do polí.

Zas dítě posadila a běžela pracovat — ale těžké myšlenky se znova vracely.

Co by tatínek a maminka říkali, kdyby udělala, co udělala Brožka?

Co bratr a ostatní přátelstvo?

Ale což když se neuhne, když to zde u nich půjde tak dál, když

bude čím dál hůř? Co bude z Josefa, co bude z dětí, když poznají a porozumějí?

Ne — marno všecko — není jiné pomoci!

Ve středu odpoledne Voralka kázala Mance zůstati doma s Julkou a sama šla plet do řepy na osamělém poli za rybníkem. Myšlenka na smrt v hluboku vodním ležela jí v hlavě...

Plela, plela, ale hned zas hleděla v širo a myšlenky pod čelem bouřily.

- 313 -

Vždycky, když ze zástěry šla vysýpat na mez, kde byla rozprostřena veliká loktuše, zadívala se za hráz, kde rákosí šustilo a vlny pleskaly.

Najednou jí napadla šťastná myšlenka...

Půjdu, půjdu, těžkou loktuši na zádech, na stavidlech odpočinu, loktuši opřu, jak jsem už kolikrát učinila a jak i jiné ženské činívají. Otčenáš se pomodlím, na otce, na matku pomyslím, aby mne neodháněli, když jináč býti nemůže, kříž udělám a— —Přetěžká

loktuše pozpátku mě strhne dolů. Neštěstí se stane, nic než holé

neštěstí.

Až mě potom vytáhnou, kdekdo bude litovat, jak jsem už byla zedřená, slabá, a nikdo dětem nevyčte, že jejich máma celému rodu udělala takovou hanbu —

Ale již ji hrůza pojímala, mráz jí zatřásl a vyděšené oči se rozhlížely, zda i na její duši nablízku nečeká již ten... Usednuvši na mez, do níž západní slunce plně pražilo, ruce sepjala a zas k nebi volala, k Matičce boží vzdychala, aby jí neopouštěla; i nebožku matku za pomoc a za útěchu žádala. Když se opět uklidněnější dala do práce, všecek zármutek, bolest a zoufalost se jako hrozné rány krvavé znova zcela otvíraly. Na Brožku vzpomněla, ta že dnes už má všecko odbyto, že již

od rána leží v zemi. Co asi muž říkal, jak mu bylo, když ji hrudy zasypávaly? Co teď bude dělat? Vezme si tu, pro kterou žena jeho šla ze světa? Bude u nich nějaké štěstí?

A jak by bylo u Voralů?

Tu již zas nepracovala a hleděla do polí, jejichž obilná hladina se vlnila jako její myšlenky.

Svatba by byla, veselá svatba! Voral by byl už ráno vystrojen, cikárko by kouřil a Haňačka by ve své sedničce čekala vypravená

jako panská nevěsta, lepší než kterákoliv Bystračka. Přátelstvo by se scházelo — Váša on by nepřišel, ale z Josefovy strany jistě všecko

— potom by se mu už nevysmívali, nepošklebovali.

A co děti? Co Váša, Manka, Julka by dělali? Byly by taky veselé, nebo by na mámu vzpomínaly? Mnoho by asi nevzpomínaly, protože „tu" mají rády — už teď raději než vlastní matku. A jestli by si

- 314 -

přec aspoň ty dvě větší vzpomněly, po svatbě by den za dnem víc a více zapomínaly. Dobře by se měly, pěkně by si chodily, Haňačka by se o ně starala.

Ale jak by bylo s hospodářstvím, kdyby máma od tmy do tmy nebyla na nohou a kdyby každý groš nemačkala? Jak by bylo s dluhem? Josef by potom taky nedělal, jako dělával, víc po pansku by to vedl, jako to přední Bystráci dělají. Nešlo by tu všecko od desíti k pěti, nerozletovalo by se, čemu první žena tolik roků, ba celý život obětovala? Děvečka by tu byla jistě, kdo ví, ne-li i čeledín, a „ta" by tu dělala paní z Bářiných mozolů a z potu jejího. Bůh jen sám ví, jestli ta ženská přec jenom neměla přání vrátiti se tam, odkud musela odejít, a dělat tam zas paní, jako dělávala?

A už si ji tak Voralka představovala...

Vtom sebou křečovitě pohnula, paže se zkroutily a ruce se zaťaly v pěsti. Oči hleděly vypouleny, pootevřené rty rychle dýchaly. To v duchu viděla, jak u Voralů znova chovají...

Haňačka svoje vlastní, Josef své a její!

Kriste Ježíši! Josef chová, mazlí se, zpívá —

Opět musila usednout. Obraz za obrazem se objevoval před rozbouřenou duší. Viděla, jak to robě koupou, jak je oblékají, chovají, laskají se s ním, kolíbají — zrovna se v něm zhlížejí.

Ó, Voralka vídávala v Libočanech, jak s takovými drobečky dělávali — a s tím tady by také tak dělali, o ničem jiném by nemluvili. A její děti? Ty děti, jimž ona dala život, pro něž se dřela tak, až

byla odkopnuta? Ty stojí tamhle v koutě — všecky tři tam už stojí, i ta Julka malá, a dívají se zpozdalečí, jak se tatínek s druhou maminkou mazlí jenom s tím novým... A což kdyby jich za jedním přišlo ještě více? Ach, potom by těch cizích bylo plno tam, kde ona se dřela pro své, mazlíci by trávili z toho, co ona pro vlastní krvavě nachystala, a těm jejím by bylo jako ptáčkům, když je kukačče v hnízdě.

Viděla světnici — v ní všecko vystrojeno, všecko krásné, Haňačku jako paní, a děti běhají po světnici. Vyparáděné jsou, načesané, výskají, smějí se a máma s nimi. Jak by se nesmála, vždyť měla děti ráda, cizí děti, a teď má tuhle své vlastní! A Váša s Mankou i ta

- 315 -

Julka malá — kde ty jsou? Ach, Váša jistě někde u cizího sedláka čeledínuje — kolik mu mohlo být přiřknuto, když máma kdysi přinesla všeho všudy pár set, když potom umřela a na hospodářství byl dluh? Manka taky jistě musela do služby — a Julka — Julka — ach, to Kristus Ježíš sám ráčí vědět, jak by s tou potom bylo, v kterém koutě by sedala odstrčena!

A tu se Voralka vzchopila, trávu spěšně na loktuši urovnala, zavázala, lehla na ni, připevnila si loktuši kolem krku a povstavši uháněla k domovu, jak by ji honil. Divoká, veliká touha po dětech pojala a hnala ji, aby honem byla u nich. Chvílemi na pěšinu neviděla, jak se jí oči zalévaly, a říkala si: „Nenene, to se nestane, já je nedám a nedopustím! Tak by jim bylo, tak, hůř než kdysi mámě! Ó, já to vždycky říkala a věděla jsem, proč tak sháním!“

Propukla nejen láska její k dětem, jež viděla odstrčené, ale ozvala se zas i její duše shánivá, již pojímala hrůza, že by tam, kde ona se lopotívala, na vše zapomínajíc, panovala jiná se svými a její že by byly jistě odstrčeny!

Z dáli viděla i slyšela, že děti na dvoře dovádějí vesele jako jindy. Mrzelo ji, že posud jí nevidí a neletí jí v ústrety. Spatřily ji, když

už byla blízko stodoly, a teprve teď se rozletěly; dobíhajíce však, zastavovaly se a tajemně zvěstovaly: „Tatínek je doma, přijel!“

Voralka hlasitě vyjekla. Bože nebeský, napadlo jí, jistě že se inženýr už zmínil! Co se teď stane —jak bude se mnou?

Zůstala jako zaražena. „Kde je?" tázala se šeptem.

„Ve světnici kouří,“ také tak odpovídaly.

Voralka prve letěla ty děti chytit do náruči, zlíbat, hladit, v duchu jim slíbit, že jich na žádný způsob neopustí, ale teď strach zaplašil všecko. Třesouc se, šla trávu složit ve stodole... Chvíli tam seděla zamyšlena, potom i do chléva zašla, aby jenjen nemusela hned do světnice. Snažila se přemýšlet, co řekne, všecko uvážit, ale v hlavě měla jeden vír.

Děti již opět na paloučku za stodolou dováděly.

Šla, ani nevědouc po špičkách, přes zásep po síni — a již stála v otevřených dveřích. Dech se jí zastavil.

- 316 -

Voral seděl za stolem a kouřil; tváře mu hořely a oči pravily, že v něm bouří. Vida ji vcházeti, ostře se na ni zahleděl a zrovna sípal:

„Ještě jí bylo málo ostudy, ještě jí chtěla mít víc a s tím baráčníkem lhoteckým táhla hanobit! Lidé to viděli a teď se člověku chechtají, vypravují o tom. Jaktěživ mi nikdo jiný tolik ostudy nenadělal!“ a již

klouby vztekle bušil do stolu.

Voralka klesla na kolena, a ruce proti němu vzpínajíc, volala:

„Pro Krista Ježíše, Josefe, vzpamatuj se už, vždyť máš děti!“

Vyskočil, jako když ho bodne, těmi klouby vrazil do ní a vzkřikl: „Ty— —!" Hlava jí buchla do podlahy.

Uslyšev to bouchnutí, zarazil se a jen paže se mu pohybovaly, jak v nich krev divě hrkala.

Ale Voralka již opět byla na kolenou a plačky úpěla: „Vždyť já

nic nechci, mně je to už jedno, ale takovou mám lítost, protože se ti pošklebujou, povídal bratr, že lhotecký Toník váš a Juklíček se smáli, protože jsi se válel v prachu na dráze —"

Voralka to všecko povídala bez rozmyšlení, ale ta slova do Vorala bušila jako kameny. Ruce, v pěst stále sevřené, jenjen se mu třásly.

„Ti se budou pošklebovat — mně — chchch! Jen se inženýr zmínil, že bych už po neděli nemusel, a hodil jsem mu to s vozu všecko hned, potřebuju já nějaké milosti, chchchch!“ a vyklátil se ze světnice.

Smál se, ale vztek, že ti tam se mohli šklíbit, jím lomcoval— —

Šel na náves a dál k Brabínkovi.

Voralka stojíc uprostřed světnice, hleděla za ním. Tu ránu, kterou jí dal, dosud cítila...

XVII

Voral již na dráhu nejel. Zůstav doma, hned se té, hned oné práce chytal, ale u žádné dlouho nevydržel; začal štípat parízky, ale brzo měl dost, dělal povřísla, ale ani tři mandele jich neuchystal a šel ze stodoly. Práce ho omrzela, všecko mu bylo protivno a duše jeho se kymácela nevědouc, kde pevně stanouti.

- 317 -

Do polí zašel a kouře zvolna obcházel všecka svá. Mezi vysokým obilím mu často jen hlava vynikala; ale Voralka ji dobře viděla. Byla také jako poplašena; zpozorovavši, že neodjel, neměla u žádné práce stání a přes tu chvíli vybíhala na zásep neb aspoň k oknu zašla pohlédnout, co muž dělá. A když vyšel do polí, chvátala do stodoly a skulinou ve vratech hleděla, jak táta zvolna kráčí po mezích, rozhlíží se, pozoruje. A naděje, že ho snad pole opět k sobě

přitáhne, začala klíčit.

Ale Voral si pole kale nevšímal... Jsa opět po čase na svém, v svatém tichu, a maje hlavu trochu jasnější, pocítil divný stesk a připadal si zas hrozně nešťastným i opuštěným. Svět mu byl prázdný, studený, a chvílemi mu připadalo divným, proč a nač se tam ti lidé v poli tolik lopotí, nač se hrabou jako mravenci. Ani nemohl pochopiti, jak se sám mohl po tolik roků tak starat, mozolit — pro nic za nic, ani pro drobeček radosti!

A zas těm lidem pracujícím záviděl; zdálo se mu, že zrovna cítí

jejich radost, s kterou pracují, radost, protože jim je jinak než jemu, život jejich že je šťastnější, veselejší a pak také chuti do práce že je vždy dost. Ale on? Co tu měl a má?

Jen ošlapkem je lidem, každý baráčník a všelijaký půlpán se mu pošklebuje — a proč? Protože byl za mlada takový blázen, že se dal omámit, že neposlechl moudrého tatíka a matky, že si zalíbil holku, na které krom ouhlednosti nebylo docela nic, která se tak divně vybarvila, že jen hamonila a jeho si ovinula kolem malíčku. Nadarmo mu někdy napadlo, že je potřeba z toho života trochu vyrazit, že by neškodilo všimnout si světa a přec taky něčím býti, něco platit: všecko bylo nadarmo, ty její zamračené oči ho pořád poutaly, nepustily, stále se jen v tom denním dření hrabal jako v bahně, z něhož nelze ven. Co si všecko myslil, když se sem do Bystrého stěhoval, jaké

všelijaké plány si ještě v zimě maloval, jak se na to živobytí na lepším těšil, a teď?

Zatopen vůní rozbujelých polí, vůní nalévajících se žitných klasů, pocítil těžký smutek, studené zklamání a stesk — stesk po Haňačce...

Věděl dobře, že už z Hradce psala i co psala, a čekal. Měl chvíle, kdy jej slastí plnila domněnka, že Haňačka naň tam v dáli srdečně

- 318 -

vzpomíná, že jenom naoko byla proti němu, protože je ženská slušná, vážná a nechtěla, aby lidé špatně mluvili. Ale jindy, když si připamatovával, co vše mu řekla, jak se naň při rozchodu podívala a co všecko v tom pohledu stálo, hrozná skleslost jej sklíčila, cítil se poníženým, bídným, zašlapaným, opovrženým — a potom sedával při plných sklenicích a jimi v sobě žalost i hořkost dusil. Sám nad sebou slzy proléval, ale čím více pil, tím více se žaly tišily a naděje se znova ozývala. I začal si zas kouzliti obrazy, při nichž se duše chvěla rozkoší.

ženy si nevšímal, nevzpomínal na ni, ale věděl dobře, jak dře, jak se honí a sama chce všecko strhnout. A nemrzelo ho to... Když ji včera uhodil, stalo se to jen z hrozného hněvu i odporu, jejž jindy v sobě tlumil říkaje si: Nač už ubližovat! Když potom ta hlava buchla do podlahy a když viděl ženu klečící, s pohledem ztrhaným, s vyčouhlými kostmi lícními, a když volala: „Vždyť já už nic nechci —" nemohl ji uhoditi po druhé, ačkoliv jen jí dával vinu, že ho na tahle místa přivedla.

Jako tady v obci! Z počátku byla všecka vážnost, a teď? Ten Ruda se již neukázal, nikdo se již slůvkem nezmínil, volilo se a na Vorala si nevzpomněli víc, než museli. Nikdo o něj nedbal, nikdo oň

nezavadil! Och, toho Voral Bourům nedaroval, všecko jim v kantýně

do očí pověděl, naparovačům, karbaníkům.

Ale při těch myšlenkách již uháněl poli k Libočanům. Hněv i hanba jej hnaly při vzpomínkách, jak se mu vysmáli, jak s ním zacházeli a jak se válel na blátivé zemi. A přátelstvo to ví, bratr se chechtal a Juklíček, ten nemotora, třebaže je představeným... Ale čím teď Voral je — zač tu stojí — kam to po tolika letech přivedl!

A v Libočanech zas do noci všecko utápěl. — Ráno se dlouho ve stodole válel, a když přece povstal, do práce zas kapky chuti nebylo a od jednoho k druhému se potácel. Až když se schylovalo k večeru, zapřáhl a po čase zas jednou jel pro jetel. Podvečerní vlažno, vůně obilí, jetele i heřmánku, ostré světlo západu po lánech rozlité, dech lučin nově žijících ho omamovaly. Bylo mu, jako by vjížděl do jiného světa, a hlava se mu ze všeho motala.

Dojev k poli, na břehu lehl do trávy; tam ho zatopilo pomyšlení, nejlepší úleva a sladkost že by byla, kdyby tu rázem vydechl... A

- 319 -

vzpomněl si zas, jak tenkráte za jitra také tak mezi Bystrým a Libočany ležel v trávě a jak ho mateřídouška omamovala. Slzy se mu vyvalily...

Dal se do práce, ale kosa nešvihala jako jindy, ruce byly těžké a neohebné, jak by v žilách měl rozteklé olovo a ne krev, každou chvilku odpočíval, a na kosu opřen, tupě hleděl na pokosené řady a napadalo mu, že ani toho jetele dnes domů nedoveze.

Tu přiletěl Váša a všecek rozpálen, rozjařen počal nakládati. I Manka přišla, vedouc poskakující Julku. Hovořili, vyptávali se, ale Voral odpovídal mrzutě, kysele, a řekl jen, co musel, protože mu každá otázka byla odporná a každá odpověď obtíží. Děti brzy přestaly a jen němě pomáhaly nakládat. Když potom jely na jeteli domů, nejásaly, nezpívaly, ale šeptaly jen, jako to teď doma v přítomnosti otcově dělávaly.

Po večeři si však Voral vyšel před zahrádku a sedl na prapisek. Kolik neděl tu tak nepobyl. Neseděl však dlouho a již se od starostova baráku táhl úzký provaz kouře, jejž Caromio za sebou soukal.

„Pánbůh dobrej večír!“ pozdravil usmívaje se a přistoupiv důvěrně poklepával Voralovi na rameni a říkal: „No tak, no tak, zas jednou — to je hezky, hospodáři —"

Ale Voral bafaje, mračil se zle. Napadlo mu, že už i takový krejčík mizerný, podruh, z kterého si lidé blázny dělali, přijde a pochvaluje ho jako školáka, jako sobě rovného. Co si myslí? Snad nechce taky dělat milosti, jako ti nafoukanci? Snad si nemyslí, že Voral jakožto přílezlík je roven jen jemu, podruhovi? Či si myslí, že se Voral nějak spustil, a chce ho napomínat k dobrotě? Naposledy už i toho Bára navedla, aby jemu, Voralovi, jenž přec věděl, jak to na tom světě chodí, šel domlouvat, jeho napomínat!

Caromio usednuv, rozpačitě začínal o tom onom: o mladé Brožce, že měla srdce, že by se člověk nenadál, ve Francouzsku že už je ta lepubrika, a zas o starostovi Vejběrovi, že přec jen v Bystrém zůstane a že ho sousedé budou volit —

„I to já vím!“ houkl Voral, až Caromio poposedl. Čertil se, že se ten krejčík snad domnívá, že on, bysterský rolník, soused, neví ani tolik co podruh, že snad nikdo s ním o ničem nemluví!

- 320 -

Krejčík potom ztichl, nohy přehazoval a bafal rychle, až v dýmce supalo. Až z ničeho nic se Voral zeptal: „A co vaše mladá — už se vrátila?" a prsty si strkal za límec košile, jako by mu hrdlo svíral.

„Ale zrovna dnes zas psala, zrovna dnes —" krejčík všecek oživen odpovídal. Vorala po těch slovech roztřásla zima.

„Pane, už se jí sem nechce, nechce — píše sic, že ji tetka nechce pustit, ale myslím, že ono se jí v městě líbí jináč.“

Voral rychle povstal, ale přec se vzpamatovav, počal bručet na chladno a protahoval se, jako by si kříž narovnával.

„Ani jsem si sám nepomyslil, že nám tam nadobro uvízne,“ pokračoval Kuliš.

„I myslí si ona, co v takovém hnízdě!“ a Voral se prudce vyplil. Caromio si rychle olizoval rty; to slovo ho dopálilo. Ale přec ještě dodal: „Píše už o stěhování —"

„Dej Pánbůh dobrou noc!“ broukl Voral a již se klátil do branky. Krejčík sotva zahučel a dejmal zhluboka.

Když potom přišel do baráku, hule do temna světnice, všecko vypravoval a huboval: „Naparovač, s člověkem už kale nepromluví!

Co bude on říkat: v takovém hnízdě! Jak je tomu dávno, co přišel z Polánky — ještě mu sláma z každé boty čouhá!“ a čudil až strach. Babka už byla v posteli, a rozkašlavši se, písklavě hubovala: „I pojď už ležet, co se budeš zlobit! Beztoho se zas napil, a tu pořádně

neví, jak vysoko má hlavu nosit — takoví to všickni tak dělávají. To Bůh ví, co mu vlezlo do hlavy — i ta žena je mu už jiná a dělá, co může.“

„Pán — podívejme se, na mne si bude broukat! Hošíčku, Kuliš

měl s jinými pány co dělat, na mne si nepřijdeš!“

Caromejka obrátivši se, už zas chrupala...

V pátek ráno vyhnala Voralku z pole bouře. Hned za jitra slunce zrovna pálilo a těžké dusno leželo nad zemí. Po osmé hodině byla již

dobrá půle oblohy v mracích; visely tam nehybné, bělošedé, strašlivé, hrozící každou chvíli spadnouti. Nenadále se v nich odshora až

dolů do hlubin rozletěl a rozkrojil je divý, ohnivě modrý had— —

Tu již Voralka utíkala.

- 321 -

Doma jí Manka zvěstovala, že tatínek se po ránu ustrojil a povídal, že musí do Hořic. Voralka zůstala bez dechu; zbledla, oči jí vyjeveně vystoupily a jen rty se třásly.

„A šel?“ ptala se potom roztřesena.

„Šel,“ klidně svědčila Manka.

Šel — do Hořic že šel? Ach, co by tam dělal! Ničeho si nevšímá, o nic se nestará, co by tam sháněl? Ó, jistě že se pustil dál — za

„tou“ —

Viděla, že je s ním čím dál hůř, každá naděje že jí uschne, jedvaže začne klíčit. Sotva slyšel, že sem Haňačka snad už nepřijde, že píše o stěhování, již letěl. Co tam chce? Jde ji snad nutit, aby se sem vrátila? Či běží se s ní potěšit?

A zas ucítila tu jeho ránu pěstí...

Plně poznávala, jaký cit má s ní a jaký s tamtou.

Venku se lily celé proudy. Země tou lázní okřávajíc, blaženě

dýchala; všechen vzduch byl pln obilné vůně. žita již se bělající, pod hojnými proudy dešťovými ohnutá, ani se nehýbala, jako když

dusnem utýraný radostně dává bujné sprše crčeti na horká nahá záda, a stoje nehnutě, jenom oddychuje. A vonělo to zrající žito, voněla i pšenice, na jejichž klasech se třásly jemné zlaté tyčinky. Mladé ječmeny, vystrkující ostré, špičaté vousy, se pod těmito proudy rozčeřívaly a vlny jejich se leskly jako kalený kov. Voralka nemohouc do polí, dělala doma; do povřísel se pustila. Když Caromejka přišla na pobyt, našla hospodyni ve stodole; usedla proti ní na otepi slámy a s údivem pozorovala, jak jí to jde, že umí

uzel zaplést a na koleně stáhnout jako mužský. Dešť vytrvale, jednotvárně bušil do střechy, s níž proudy padaly na rozblácený dvůr.

„Musím, prosím vás,“ odpovídala hospodyně, když se babka nahlas podivila — „když táta najednou nedbá —" ale očí nepovznesla. Caromejka posvědčovala. „To máte tu železnici,“ začala vykládat, „škoda věčná každého, kdo tam zavadil; tam hodí se jen podobní, jako je ta všelijaká cháska, odevšad sběhlá. Čož o to, peníze se tam vydělají, ale co je z nich? Někomu nezbude ani tolik jako tuhle našim lidem, kteří dělají v polích.“

- 322 -

„Inu, sháněl, jak mohl — když nám zůstal ten dluh,“ teskně řekla Voralka, ale v duchu si pomyslila: Milá osobo, kdyby se nebylo nic jiného stalo, ani ta železnice by nebyla Josefovi ublížila. Ale bysterské panství se ho chytalo, já byla tuze sprostá, zedřená, a „ta" tu zrovna byla— —

A vypravovala Caromejka o pohřbu mladé Brožové, ženské že byly na mladého vdovce jako sršně, a kdykoli více zaplakal, že i křičely: „Jen se teď přetvařuj, když jsi ji přivedl ze světa!“ a tak všelijak.

„Je to pravda,“ kývala Voralka, „a ani za mák se jí nedivím.“

„Taky já ne, třebaže jsem stará baba a na ledaco v tom životě se už dívám jináč a myslím si o tom všelicos, ale táta dobře povídal:

,Myslím, že kdyby byla už sama měla děti, že by to nebyla žádným pádem udělala!'“

Voralka ustala v práci a zamyšlena hleděla na stařenu.

„Na muže by se byla třeba víckrát ani nepodívala, ale ty děti by nebyla opustila,“ dál povídala Caromejka.

Voralka opět pracujíc, jen přikyvovala. V duchu si říkala: Nic platno, jen tak zde ty děti nenechám, neodejdu, neopustím je — nesmím, ať už se děje co děje! Budu mlčet, dřít budu na děti, jen Pánbůh rač chránit, aby ten nás člověk dělal nějaké hrůzy. žně jsou za dveřmi, hon bude hrozný — jestli já to jen všecko zastanu a doveduli ourodu dostat z polí do stodoly. Ach, kdyby teď byl tatínek, jak by všecko bylo jinak, i kdyby si Josef ani nevšiml!

V sobotu poprosila Caromejku, aby v neděli hned časně zrána přišla do živnosti, děti aby opatřila, Voralovi, vrátí-li se z Hořic, v jichž okolí má všelijaké sháňky, aby podala oběd, sama že by se ráda podívala do Paky na pouť.

A za jitra již vykoupaným krajem, v lahodném vlahu putovala. Pro posilu si šla a pro pomoc na dni budoucí.

Obloha byla už zas jako veliký luh plný zvonků, po zemi vše čerstvo, svěží, každý stvol i květ ještě pln krůpějí, každý strom lesknoucí se dosud nebeskou rosou. Voralka jdouc skloněna, zas o celém životě svém rozjímala jako tenkrát, když putovala na Lhotku poradit se s otcem, mají-li v Bystrém kupovat. A říkala si: Bože, kdež bych si byla pomyslila, že se u

- 323 -

nás něco takového stane! Všecku jinou starost jsem spíše měla, ale o té, která se přivalila, ani se mi nezdálo!

Z kraje lesnatého návrší ohlédla se na Bystrý, jehož střechy z hustého stromoví sotva vyhledaly, a utkvěla na místě, kde stálo to

„jejich“, to stavení, jež teď bylo skorem bez hospodáře. Představila si děti, jak tam ještě klidně spí, a v duchu si povzdychla: Jak tam bude dál?

A na Polánku se zadívala. V koších stromů se krčila osamělá

chaloupka a hleděla k Voralce jako těžce zamyšlená a jak by z dálky šeptala: Co se to, lidé, s vámi stalo?

Voralka utřevši si oči, vkročila do lesa...

Před mariánským chrámem, před nímž se pestřily davy poutníků, zpívajících jedni přes druhé, česky i německy, v hluku předřikávačů, při sborech modliteb, Voralka se po kolenou šoupala od stupně

k stupni, a hledíc k bílé vypjaté věži, vzdychala a volala k Bohu, aby jí neopouštěl, aby jí pomohl snášet všecka utrpení, jichž si dojista za své náramné hamonění, při němž na vše jiné zapomínala, zasloužila; k Rodičce boží volala, aby ji posílila, zdraví její chránila, aby pro ty děti mohla všecko zastat. V chrámě, v šerém koutku shrbena, plačíc, z celého srdce a ze vší duše slibovala, že bude pro ty děti pracovat, co bude moci, ale že je také bude mít radši, než mívala, že bude o ně

pečovat, jako nebožka matka o ni pečovala; a k Marii Panně o přímluvu sténala, aby chránila těm dětem matku, aby snad na tom světě nebyly odstrčeny. Za všecky drahé mrtvé své se modlila, i za muže prosila, aby ho Duch svatý osvítil a na pravé cesty uvedl. Celé dopoledne v chrámě pobyla, kolika mší byla účastna, kázání vyslechla, a když se potom pod klenbami chrámovými, naplněnými vůní kadidla, rozléhala křiklavá loučení vůdců procesí, o samotě

si také poplakala.

Chrám se víc a více prázdnil, ale zvenčí sem ještě pronikal zpívavý křik: „Ó, mí nejmilejší poutníčkové, vy opuštěné vdovy a sirotci, já vás slyším žalostně plakati, vaše oči vidím slzy vylévati; nermuťte se, milé děti, vždyť jsem já vaše matka nejvěrnější, já vám dám svých sedm bolestí a vy je ukážete mému synu Kristu Ježíši, že jsem to já za vás vytrpěla —"

- 324 -

Voralka uplakaná také již vycházela, aby někde stranou na trávníku si odpočinula a pojedla kus chleba, jejž si z domova v košíčku přinesla.

Vtom ji někdo zatahal za sukni. Ohlédnuvši se, spatřila shrbenou stařenku v horáckém ústroji; trocha jí byla, ale čiperná stála v krátkých suknicích, v pestrém špenzru, s kretkou na hlavě, a s úsměvem podávajíc ruku, smála se i černýma očkama, potopenýma v hojných drobných vráskách.

„I propána — tetičko!“ hodně hlučně zvolala Voralka a podávanou rukou upřímně potřásala. „Kde vy jste se tu vzala?"

„Kde? Ale na pouť jsem, holka, přišla, na pouť, k Panence Marii,“ a div neposkakovala. Byla vlastní sestra nebožky matky Voralčiny; za mlada se provdala až do Podlevínské Olešnice.

„Pojďte, tetičko, pojďte, tamhle si trochu sedneme, když jsme se tak sešly,“ pobízela Voralka, s radostí pozorujíc, jak je stařena, s níž

se od matčiny smrti neviděla, nebožce podobna. Zedřena byla tuze, ale stále plna hybu a pořád se zticha smála.

V plném slunečnu usedly na trávník, každá vyndala svůj krajíc a daly se do jídla.

„Tak jak se pořád máš, holka, jak?“ ptala se stařena. „A co u vás pořád děláte?"

Za dlouhá léta se málokdy vídaly; olešnická tetka, pokud Voralka pamatovala, byla na Lhotce sotva třikrát a ani nebožka stará

Věchtová k ní tam do kopců nechodila. Každá na svém dřely a jen v myšlenkách, pokud vlastní starosti rodinné dovolovaly, i na sebe vzpomněly.

„I milá tetičko, mám se dost zle,“ posteskla si Voralka.

„Ale jdi, holka, to snad ne?" starostlivě se zadivila stařena. „Copak by vám bylo — vždyť sedíte přece na pěkném!“

Voralka počala vyprávět; nepověděla všeho, jenom se zmínila o rozličné domácí nespokojenosti Josefově a něco také řekla o tom, že se teď i světa začíná chytat.

Stařena poslouchala, poslouchala, hlavičkou zakroutila, a potom vzavši Voralku za ruku, mírně vykládala: „Ale jdi, Báro, snad bys neplakala, vždyť už taky nejsi holčice. Všelijaké věci se stanou, ale přiletí to, odletí to. Jenom se o ty děti starej, k němu buď uznalá,

- 325 -

hleď si živobytí a budeš vidět! Co bych já, milá holka, měla říkat!

Tuhle jsem zůstala u docela cizích lidí; inu, pravda, zeť dosud hospodaří, ale jaký je to už přítel, když má dcera mu umřela a má jinou

— tomu rozumíš!“

„Ale podívejte, jaká jsem už udřená, kolikrát si myslívám, že mne to už zmůže a umřu —"

„I tototo,“ stařena prudce vpadla, „kam bys takhle myslila, na to ani nevzpomeň. Člověk se nesmí všemu poddávat. Když jde jeden po práci a pořádně se do ní dá, zapomene trochu na starosti a všecko se tak nějak poddá. A potom — jsi svou paní a odpočinout si taky můžeš. Holečku, něco jsem se taky naplakala, když Ančka umřela, děti zůstaly a když on se zas oženil, a myslívala jsem si kolikrát, že zármutkem a starostmi už musím zahynout, ale vidíš, šestasedmdesát je mi a jsem tu ještě.“

Voralka poslouchala, ale myslila si: Když to všecko povědět nemůžu — však byste mi potom uvěřila —-„Inu, já si taky myslívala: Bože můj, co už tady u cizích —

zvlášť potom, když i všelijaké mrzutosti začaly. Ale přec jsem si zas říkala: Co je platno, když to Pánbůh tak chtěl mít, však on ví, proč

mne dal do takového, jinou do jiného živobytí. A všecko se vždycky zas obrátilo k lepšímu. Jen si vždycky myslívám, abych za čas nebyla tuze bídná, abych se jim nezpromrzela, aby jim to se mnou netrvalo tuze dlouho. Chvála bohu, teď to dosud jde, začínají žně a já přec ještě budu moci pomáhat. Proto jsem si ještě zaběhla k Panence Marii.“

Hovořily potom o všem přátelstvu, o tom, co je slyšet nového, a Voralka také pověděla, co se v Libočanech stalo s mladou Brožkou. Ale tu stařena zle spínala ruce, co to osobu nešťastnou napadlo, takovou věc provést, zdravá ženská! A nedbala nic Bářiných slov, jimiž skutek Brožčin omlouvala, pořád jen se mračila a bublala, to že musela být světačka, která na Boha ani na lidi nedbala. „Pánbůh račiž

chránit každého,“ pravila, „ale hříšník je juž, komu jenom taková

myšlenka připadne. Kdopak to za mých mladých let slýchal — leda nějaký opilec že něco provedl, ale slušný člověk ne, a ženská teprva ne!“

- 326 -

Když si odpočinuly a pojedly, šly spolu mezi boudy koupit dětem nějaký kousek marcipánu. Voralka i do Olešnice něco poslala, ale stařena si také nedala zbránit, aby Bářiným aspoň pár perníkových koleček bílých neuštědřila.

„Nekupujte to,“ napomínala ji Voralka, „zbytečně vydáváte, vždyť sama nemáte na rozházku.“

„Jen mlč, jen mlč, ty dva nebo tři krejcary přeci ještě mám,“

smála se tetka.

Až při loučení se přec jen rozesmutnila; tisknouc Báři ruku, tesklivě jí zírala do očí a pravila žalně: „Jestli tě už neuvidím —"

„A poslouchejte, tetičko,“ Voralka náhle spustila horlivě, „víte co, máme u nás pěknou sedničku prázdnou, přijďte vy k nám napořád; bude nám veseleji.“

Stařenu ta slova velmi překvapila. „I holka, co by ti tohle napadlo,“ podivovala se. „Copak je to možná? Kdekdo by se na to díval; tam u nás mám přec doma a šla bych snad jinam!“

„Tak přijďte aspoň na přástvu, tuze ráda vás uvidím,“ srdečně a důtklivě zvala Voralka.

„No, dá-li Pánbůh zdraví, kdo ví, jestli se na podzim nepřiženu!“

smála se stařenka. „Tátu i ty děti mi pozdravuj, a jak jsem ti povídala: když se něco přihrne, musíš to trpělivě snášet a doufat, že se snad všecko obrátí zase k lepšímu. Milá holka, až budeš tak stará jako já, nad ledačím tě hlava nezabolí!“

Rozešly se a jedna druhé se ztratila v zástupech poutníků. Voralka vracejíc se z pouti, v polích, jež pod pražícím sluncem dýchala suchou, moučnatou vůní, prožívala již budoucí žeň. Viděla se, jak pomáhá séci, jak se mužovou hrabicí ohání, jak kosa v stéblech srčí a jak se s praskotem a šustěním ukládají na strniště; viděla se, jak nahrabuje, nakládá na povřísla, váže, snopy jak se jí od ruky koulejí, jak potom rovná na vůz a vozí domů. Slunce praží, ožíhá, obličej je stále samá krůpěj, oděv se lepí k tělu, ale jen když je v rukou síla — a tu Voralka již teď cítila. Z honu do honu to půjde, v horku i potu... a při tom pomyšlení tuze pospíchala.

Co bude moci odvozit sama, odvozí, nač nestačí, zjedná Škutinu, to je ještě sedlák, který se nebude bát snop zdvihnout, a drahý

- 327 -

snad taky nebude. Pár lidí se zjedná na pomoc — ach, jen když Pánbůh požehná, všecko se dokáže!

Sotvaže vykročila z lesa nad Bystrým, spatřila nedaleko na pěšině své děti. Všecky tři přicházely naproti, a vidouce matku, daly se do běhu.

Polaskala je, podělila a již se ptala: „Tatínek je už doma?"

„Není, ještě nepřišel,“ odpovídaly.

Voralku rázem sklíčila únavná skleslost...

Té chvíle Voral seděl v Libočanech v panské hospodě. Hned po poledni tam přišel v šatech sic nedělních, ale zle zvěděných, pomačkaných, poblácených. Kulatá paní hostinská vítajíc jej, všimla si, že na skráni je potlučen, a pomyslila si: Pane, ten si už někde dopřál!

Ulebediv se v koutě, oběma lokty opřen o stůl, nalitou holbu měl před sebou a v prstech tiskl rozkousaný, užmolený doutník. Líně

pobafuje, mokrýma očima hleděl do prázdna a ústa přes tu chvíli zkřivoval, jak by se byl kyselého napil.

Panička si usedla proti oknu, kde již seděla, než Voral přišel, a pletouc dlouhou punčochu, hleděla ven; jediný človíček jí po silnici neušel. Hosta si nevšímala, až když sklenicí zarachotil, kolébala se nalít. Stavíc ji opět na stůl, ozvala se tahavým, ostrým hlasem:

„Copak že pan Voral není dnes v Bystrém? Tuhle celé Libočany se tam hrnou, hospoda je prázdná, a jen bysterský člověk v ní sedí!“

a již zas pletla.

„I byl jsem ve světě,“ zavrčel hořce a vyplil se pod stůl.

„Ale — daleko?“ zadivila se a hleděla naň velmi vlídně.

„Až někde v Hradci.“

„Proto se divím, že byste nebyl doma, když se dnes v Bystrém volí pan starosta i radní; a vyhrávat jim budou — a u Brabínka na sále se to slavně skončí!“ Mluvila těžce, s přestávkami, jako tuze udýchaná.

„I toť já vím — ale starám já se, co dělají Bystráci — naparovači —" a notně se napil. Paní hostinská opět ztichla a jen dráty jí ťukaly v rukou. Ale po chvilce přec jen spustila zas: „Tak až v Hradci jste byl — jste vy sháněl, pořád na všech stranách hledá a sbírá peníze!“

- 328 -

Voral se rozesmál, panina pochvala mu zalahodila. „No, tam jsem jich mnoho nesehnal, jaképak sháňky pořád — třebaže se před pány Bystráky krčit nepotřebuju — to ne, to se ještě podívají na Vorala!“ mluvil stále volněji a víc a víc jen jako k sobě.

„A vypravovala dnes ráno, když jsme šli z kostela, bába Caromejka, že paní Haňačce se sem už nechce, že se snad bude stěhovat; jestlipak jste se přec u nich stavil, zůstávala vedle vás a byli jste, trvám, dobře?“

„I jo —" nevrle odškroukl a hlavu opřel o dlaň, jako by řekl: Už

mi dejte pokoj!

Do zpitomělé hlavy mu padla těžká vzpomínka. Viděl ulici, dost nevlídnou, se starými domy, s krámky v přízemích. Sám stál na jejím počátku a k jednomu z těch krámů až za prostředkem ulice upínal oči. Včera dopoledne nejméně dvacetkrát na tom místě stál, dychtivě

pozoruje; vždycky si už dodal odvahy a šel — šel — že se aspoň

musí podívat, slovíčko promluvit, a opět se vrátil, spěchal odtud a jako bez rozumu chodil Hradcem. Proč — co bych mluvil, co bych tam dělal — karhan selský u takové— —Ale

znova se vracel...

Až po poledni se tam pustil rovnou. Stoupal na schůdek — jeden — druhý — a tu ji už viděl. Seděla za pultem šijíc. Kdyby byl mohl, teď teprve by byl utíkal zpátky. Ale již vyskočila a polekána se naň zahleděla. Smekl, hladil si vlasy a povídá: „Pánbůh rač dát dobrý

popoledni, paní —" ale dále nemohl. Teprve teď viděl, že není sama. Vlevo u skříně, plné všelijakých tret, seděl mužský, pán, vousatý, kudrnatý — hodně černý, okatý, statný.

„I propána, pane Vorale, kde jste se tu vzal?" náhle zvolala Haňačka. Červená byla jak pivoňka.

„Pane, tobě se tu vedlo,“ kmitlo mu hlavou, „a já tam blázen —" a srdce se mu sevřelo.

Podávala mu ruku a hezky potřásla. Potom se hned obrátila k tomu tam — a povídá:

„Podívejte, pane Čeliši, to je pan Voral z Bystrého, povídala jsem vám, jak jsme vedle sebe zůstávali!“

Pán povstal a taky podával ruku — zdvořile, to jen co je pravda.

- 329 -

A Voral si zas hladil vlasy, přešlapoval a povídá: „Pěkné

pozdravení ode všech —"

„Děkuju krásně, jsou zdrávi? U vás? U Kulišů?" a zas tak pěkně

všecko jako dřív.

„Zdrávi — zdrávi —"

„A pojďte dál, pane Vorale, pojďte, trochu si odpočinout,“ a brala jej za ruku.

„I nene, zas půjdu— —Tak už jako do Bystrého

nic — povídala Caromejka —"

„Ale jen pojďte dál, pana Čeliše se nemusíte ostýchat, vždyť je to můj ženich —"a s tím pánem se na sebe zasmáli.

„Tak, tak — to jo —" zmaten vyrážel Voral, a už se s ním svět točil.

„Pan Voral se diví,“ smál se ten pan Čeliš.

„Má obchod tamhle naproti,“ ukazovala Haňačka.

Voral se obrátil, hleděl, hleděl, ale co tam naproti je, neviděl.

„Trochu kávy pojďte vypít, musíte mi přec něco povědít, vždyť

ráda na vás na všecky vzpomínám a sotva tam už přijdu. Pro to haraburdí si pošlu — či si tam přec vyjedeme?" obrátila se k ženichu.

„Jak bude chtít,“ usmál se.

Jak bude chtít —jak bude chtít — pletlo se Voralovou hlavou.

„Tak pojďte, pojďte, nedejte se pobízet, o dětech mi povíte —"

„Musím běžet, je to dálka — dešť, bláta —"

„Tolik pospícháte — snad se na mne nehněváte? To by mně bylo líto!“

Voral dav spánembohem, již utíkal...

Ta cesta potom — navečer, v noci — hospoda — jedna — druhá— —

Hlava Voralova dopadla na stůl...

Bysterská náves, tonoucí v odpoledním slunečnu, byla plna života; hoši i dívky se procházeli pod topoly, na trávníku se kupili v hloučky, Libočanští se tu proflakovali, ženy byly na zahrádkách nebo před nimi, výminkáři vylézali, babek i tetek bylo u kapličky hejno a drobná cháska na všech stranách hlučně dováděla.

- 330 -

U Brabínka byla všecka okna sálu dokořán, ale ticho tam bylo, jenom zdola hlučelo a čmoudilo do návsi; na oknech tam ležely plechové nástroje hudebníků. Bylo už po čtvrté hodině, když u Vejběrů ze síně vyšli Budina, Ruda, Mokříš, Bourové, Pácal, Podzimek, Munzar, Kuliš, Mendlík, Drholec — všichni slavně oděni a každý kouře cikárko. Vejběra i s ní

je vyprovázeli po záspi, na jejímž konci si všichni podávali ruce a vážně se rozcházeli k domovům. Po návsi byly všecky hlavy obráceny k předním obce, kteří na všecky strany pozdravovali. Od starostů vyletěl tkadlec Kozák, obecní poslíček, a jak mohl, utíkal k hospodě. Tam byla okna plna hlav, dychtivě čekajících. Jen vešel do dveří, ze všech stran k němu letělo: „Tak jak?“

Vydechl, odchrchlal a kázal: „Jak? Slavně! Pan Vejběra je zas jako starosta —"

„No, toť víme, bodejť by nebyl —" „Pan Ruda první radní —"

„Ajajaj, tak přece — Vida, zas to srovnal — kdo by to byl řek!“

„Pan Vydra druhý —"

„Fíí, tak Mokříše shodili —"

„Inu, víte, je to docela v pořádku. Mokříš je přec jenom na malém —"

„Na malém, nemalém, v obci nejsou velcí sami!“

Hudebníci honem dopíjeli, čepice se žlutými „růžičkami“ si posadili na hlavy, brali nástroje, kapelník si je všecky přehlédl, povznesl ruku, jako by chtěl dávat takt, a již v řadě po dvou vycházeli z hospody. Všecka mládež ze všech stran návsi se úprkem hnala k nim a zástupem je doprovázela před Vejběrův statek. Tam se hudebníci rozestavili do kruhu, kapelník rozdal partýsky, kluci se stavěli před hudebníky, aby podrželi partýsky, a za chvilku se návsí rozhlaholila břeskná intráda, zvěstující, že má Bystrý opět starostu, a jej oslavující. Jen dořinčely intrády, hudebníci spustili pochod. Když přehráli tři kousky, táhli k Rudům, potom ke mlýnu a tak až do večera oslavovali celý bysterský výbor. Drobná cháska dováděla a ti větší se tu a tam na trávníku dávali do tance; i stařečkové a stařeny si leckde na dvorku nebo na zahradě poskočili.

- 331 -

Když se pak prvé šero počalo snášeti na ves, z chalup i živností

vycházeli majitelé jejich i se ženami, všichni jako o posvícení neb o pouti, a všecko kráčelo k hospodě...

Caromejka přišedši po Voralčině návratu z pouti domů, jen se na tátu podívala a již uháněla před barák, aby jí ani jedna písnička neušla a aby potom nikoho nepropásla. Dobře věděla, jaké šaty ta která

tetka nebo její dcera oblékly, co která na dnešek měla nového. Nenadále se podívala k Vejběrům a oči se jí široce otevřely i ústa se odemkla, a již uháněla do sednice. Otevřevši, zajíkla se, jak tam měl Caromio nahuleno, a kašlajíc, prudce ukazovala k oknu a vyrážela: „Podívej se — podívej!“

„Copak se stalo?" zabreptal, a chytiv dýmku do ruky, krátkovlasou hlavu strčil do okna. Od Vejběrů vycházela Lídy a s ní mladý Ruda; starostka s mužem se houpali za nimi. Lídy byla v světlých kartounových šatech, Bohoušek v černých a zlatý řetěz mu svítil na vestě, prsteny na rukou.

„Toť jsem přeci blázen —" kejklal se Caromio.

„Podívej, podívej, takhle se to svedlo!“ kývala babka. „Tohle bych si přec jen nebyla pomyslila! Inu, inu, žeť starostovým s tím inžinýrem trochu spadla korunka —"

„A vždyť je to lepší, než aby přinesla peníze nějakému cizímu prodělači, ne? Takhle může být doma a zle jí nebude.“

„Inu toť,“ očí z Vejběrových nespouštějíc, pokračovala, „paní

bude moci dělat dokonalou, staří ještě všecko odbudou sami, s mladými se budou jen pyšnit, v nich se zhlížet. Teď teprva bude Ruda s ní nosit hlavu takhle vysoko, když budou starostovou dceru mít ve stavení. Jenomže, jenomže ten Bohoušek přec jenom není takový, jak oni si o zeti myslívali.“ „Co takový — jak si myslívali —" „Inu, dokonalý pán; to on ten inžinýr —" „Pán, dokonalý pán, copak neštudoval? Neumí se ustrojit?"

„Ale přec jen je vidět —"

„Co je vidět — nic mu nechybí, ledaže se tak nekroutí, nenafukuje!“

Caromejka na to neodpověděla, ale opět ukazovala: „Copak že Váša Voralů tak letí domů?"

- 332 -

„To čerti vědí —"

Váša maje čepici v týle, divým během pádil ze silnice k domovu. „Snad se bojí, že máma bude hubovat,“ povídal ještě Caromio a zas pohledem zamířil za starostovými.

„Já vím, že oni Rudovi doma vyhlížejí a radostí pláčou,“ smála se žena.

Voralka právě stavěla na stůl hrníčky s kávou; slyšíc, jak Váša od branky letí, polekána se zadívala na dveře.

Vraziv, dechu sotva popadaje, jektal: „Maminko, ach, maminko, náš tatínek jde opilý, umazaný, potlučený, všecko se na něj dívá; před hospodou upadl, kluci se sběhli, pošklebují se —" a již srdcelomně plakal.

„Ježíš Maria!“ divě vykřikla Voralka, a padši na kolena, chytila se za vlasy a hrozně se rozplakala.

Julka spustila také a s Vášou matku objímali.

Již i Manka přiletěla, volajíc: „Maminko naše — tatínek —"

„Kriste Ježíši, když on si už z ničeho nic nedělá,“ kvílela Voralka. Kuliš Caromio se ženou stojíce u okna, lítostivě se dívali na náves, po níž se Voral těžce motal. Cháska dětí smějíc se a pokřikujíc, doprovázela ho domů.

„Nonono, Bystráci — naparovači — bastanti — statkáři — nonono, nonono — a to se ještě podíváte na Vorala, já vám dám kar-han selský — přílezlík — to ještě uvidíte!“ vstávaje, zas brykal Voral. U branky, za křiku a chechtotu vesnické chásky, se opět svalil. Hrabal se, hrabal, vrčel, křičel— —a již se těžce klátil po záspi ke stodole.

U Voralů se nikdo neukázal.

„Škoda člověka!“ povzdychla Caromejka a strejc, slzy maje v očích, rychle přebíhal po světnici.

Výskající cháska chechtajíc se, ubíhala zas k hospodě... Té noci Voralka s dětmi spaly maličko a také následujícího dne bylo stavení u Voralů jako po vymření. Stud i rozrývající zármutek nad tím, co se včera navečer stalo před očima celé vesnice, skličovaly jeho obyvatele. Matka měla oči opuchlé, chodila jako zmatena a

- 333 -

děti se schlíple tlačily do koutků. Promlouvati se ostýchaly a všecky dusila myšlenka: Náš tatínek to byl — a celá vesnice se mu smála!

Voralka děti ani do školy neposlala.

Až navečer si přišla do jejich stavení pro mléko Caromejka. O

včerejší slávě na sále u Brabínka měla řečí jako vody: Bohoušek Rudů že Lídy ani z ruky nepustil, pan starosta i s ní a Rudovi oba že seděli pohromadě za jediným stolem, že si přiťukávali a byli už jako svoji; všecko se jim kořilo, každý velebil, jaký z těch dvou mladých lidí bude pěkný párek a že je dobře, že Lídy zůstane doma a nezanese ty tisíce jinam. Jenom Lídy byla prý chvílemi přec jen hodně hořkosladká, ale divme se jí, když on ten Bohoušek je sic mámin mazlík, ale trochu jako nesmělý i znánko nešikovný.

A vypravovala, jak Bourky divoce tancovaly, a když se rosolkami podnapily, co potom dělaly: zpívaly, připíjely si, k ránu jedna s druhou prý skákaly a domů je Brabínek musel dát dovézt. Voralka poslouchala, přisvědčovala, ale co si o tom myslí, neřekla; bylo jí vše úplně lhostejno. Babka čekala, zmíní-li se hospodyně o Voralovi, ale když mlčela, také ani slovem nezavadila. Váša se odpoledne i navečer několikráte přikradl ke stodole a díval se do ní skulinou; ale vždycky přišel povědět, že tatínek tam na slámě spí.

Voral se neukázal.

Zas noc přeplovala nad Bystrým, tichá letní noc, tmavá, s malinkem hvězd v krásné, daleké obloze. Za temnými topoly se již zas východ probělával.

U Voralů ve světnici bylo ticho; děti spaly na peci, Voralka na posteli. Průčelnými okny se vplížily do jizby prvé ranní paprsky, mdlé ještě, jakouž velké dáli přicházející. V té chvíli se od stodoly po záhrobni těžce, opět jako opilý motal Voral. Do síně vešel, a hmataje po stěně, konečně našel kliku.

žena rovnýma nohama vyskočila z postele; upírajíc oči do temna, v první chvíli nevěděla, co se děje. Stál opřen o stěnu — slyšela spěšný jeho dech.

„Báro, se mnou je zle —" zadrkotalo mu z úst.

Nevěděla honem co říci, co počít. Po všem, co se stalo, ještě přichází — Stála jako pomatena.

- 334 -

Udělal krok, dva a již se zamotal. Teprve teď jej vzala za páž a dovedla ho k loži. Těžce padl na polštář.

Voralka mu honem stáhla kabát i boty, sehnala studený obkladek, a zavázavši muži hlavu, počala strouhati křen. Když se ranní klekání z kaple rozhlaholilo do návsi, zalité již

mdle zlatým svitem, v němž na trávě i na stříbrných „husích tlápotách“ svítily ještě velké krůpěje rosné, Voralů Váša letěl do Libočan pro pana doktora...

XVIII

Všechen kraj i vzduch byl pln bělavého světla odpoledního slunce. Okraje obzoru byly v té běli úplně zatopeny, takže jen obruby lesů slabě pronikaly. V polích kolem Libočan, z obilných kožichů

úplně odstrojených, vláčel se líný kouř z dětských ohníčků, čmoudící

pejřavkou a bramborovou natí. Teskno podzimu leželo v širu. Měkkoty a šednoucí strniska se natahovaly rovinou, v níž jen schnoucí

řepy čekaly ještě na lidské ruce; pořídku se jen lidé na brambořiskách ještě hrabali v brázdách. Na žlutých holých lukách se strakatěly krávy; biče pasáků pronikavě práskaly do podzimní hluši. Kuliš Rozumíš uháněje od Libočan, přimhouřenýma očima pozoroval, jak bysterské topoly již notně strakatí. Šel ve svém starodávném šosáku, čepici maje štítkem k uchu a kolem ní hojnou paruku šedin. Na krku mu jako šála visely provazy, na nichž ráno vedl dvě krávy do Hořic na trh. Prodal a teď ještě pospíchal na poslední

zastávku u Brabínka.

Vkročiv do dveří dokořán otevřených, hned poroučel: „Tak jalovcovku, už to tam skoro začíná chladit. A cikáro!“

Brabínek stoje ve výčepu, pohnul čepičkou a již natáčel.

„Tak jak to dnes chodilo?" ptal se.

„I darmo mluvit; myslel jsem, myslel, jak to teď, když jsou plné

půdy otavy, bude platit, ale čerta platilo!“ huboval Rozumíš. Čepici hodil na okno, pačesy shrnul z čela, a usednuv za stůl, dokuřoval nedopalek. Když Brabínek před něj postavil skleničku, strejc se vyplivl, a napiv se pořádně, hlučně si oddechl. Zapáliv si nový doutník, přimhouřenýma očima se díval doprostřed světnice.

- 335 -

Brabínek opět zašel do výčepu a na pultě počítal v umazané knize.

„Jen ty řádky počítejte, počítejte,“ mžiknuv naň, zakýval Kuliš.

„I mnoho toho nenapočítám,“ zašklebil se Brabínek a protáhnuv se zvolal: „Pane, novina, nevím, jestli jste už slyšel —" Kuliš k němu obrátil vrásčitý obličej s laločnatým podbradkem. Hospodský nahnuv se přes pult, pravil tajemně: „Mokříše budou prodávat —" Rozumíš se chmuřil a potom vyhrkl: „Kterého čerta povídáte —"

„Už je to tak,“ kýval Brabínek, „chalupu i pole mu budou prodávat, už je na tom dluhů jako kvítí, libočanský Mokříš, jako strejc, do toho praštil.“

„I čerchmana, ajajajaj —"

„Kdo by to byl řek, ne? Inu, žeť člověka ledaco napadalo; na takové chalupě se flausy, jako tam se dělaly, dlouho dělat nedají!“ rozkládal Brabínek.

„Kakrahnáte — Mokříše — chchchch! Totě bylo slávy s paní

Mokříškou: klobouky, hodinky, rukavičky, parazonky — a do bálů, na vejlety — nonono — Tak ještě jednu!“

Když mu ji Brabínek opět přinesl, strejc napiv se, spustil zas:

„Tak Mokříše, inu, inu, takové panstvo! Tuhle na člověka to koukalo jako na mizeru.“

Brabínek stoje před oknem, hleděl ven, a v kapse cinkaje penězi, přisvědčoval: „I jojo!“

Rozumíš zvolna kouřil a na obličeji mu bylo patrno, že o celé

zprávě uvažuje. Z myšlenek se nenadále hlučně zachechtal a breptal:

„Tak teď můžou jít vždycky v sobotu s tetkou Pětiokou od stavení k stavení, pytel na bandory před sebou, a vždycky nejdřív, rozumíte, k panu starostovi — k našemu panu starostovi!“ a opět se chechtal.

„No, tak zle jim nebude, toť víme, třebaže korunka spadne nadobro. Starosta prý mu juž něco shání u dráhy, takovým tím hlídačem má být, šraňky stahovat, praporeček držet před baráčkem!“

štiplavě vyprávěl Brabínek.

„Praporeček —" a Rozumíš maje oči přivřeny, smál se dušeným smíchem.

- 336 -

Venku zarachotil vůz, až se okna rozdrnčela, a před hospodou prudce zastavil. Po chvilce se přikolébal dovnitř Boura od topola, obtloustlý červený, poručil si za pět rumu, a pohleděv na dohazovače, ptal se:

„Z Hořic?“

Rozumíš přikývl.

Boura přijav od Brabínka sklenku, přičichl, vyplivl se a obrátil ji do hrdla. Zachrčev, utřel si ústa a hřmotně se ptal Kuliše:

„Tak co, hodíme si, strejče?"

„I čmerta,“ ušklíbl se Rozumíš.

„Proč ne, aspoň chvilku, dejte to sem, hospodo!“ a Bourovy oči toužně vystupovaly.

„Jsou zlé časy, koza dojí krev! Tak jste slyšel, jak je s panem Mokříšem?" Tu otázku Rozumíš řekl vysokým, zdlouhavým hlasem a vlhké oči se vysměvačně zahleděly na Bouru. „Vida, vida, tuhle na člověka to koukalo takhle zvysoka a ušklibovalo se to, teď můžou jít, páni, a držet praporeček, chchch! Jako bych já, rozumíte, nebyl býval jako oni; ani se takový Mokříš nedovede živit jako já, Kuliš Rozumíš,“ a bouchal se do prsou. „Však ono dojde ještě na jiné nadejmače, bastanty i na ty jejich krasotinky!“ a hulákal víc a více. Boura pyšně položil peníze na stůl, klobouk posunul stranou, Brabínkovi hodil sbohem a zvolna se kolébal z hospody. Rozumíš tuze se za stolem krče, dušeně se smál.

Brabínek naň zahrozil: „Vy, strejče, vy, v hospodě se netejrá!“

Usedl k oknu, také si zapálil a přes náves hleděl do polí. Světlo v nich zemdlelo a babí léto se lesklo v něm na strništích. Po vozovce Škutinů skoták maje režnou plachtu přes sebe, hnal stádo krav. Praskot jeho biče doléhal až do hospody.

„Inu, to jste mi, rozumíte, pověděl novinu,“ breptal zas Kuliš,

„až já tohle povím mámě!“

Brabínek zvolna pokyvoval: „Musím říct, jeho že lituju, protože za to nemůže —“

„Nemůže, potřebovali se na takové chalupě naparovat!“

Na síni se ozvaly pleskavé kroky bosých nohou a hned také Caromejčin ostrý kašel.

„Á, tetka, tetka —" bručel si Rozumíš.

- 337 -

Vešla vysoká, hubená, v jediné odřené modračce, tuze se mračila a v ruce nesla lahvičku.

„Pěkně vítám, pěkně vítám,“ pozdravoval hospodský, „copak nám paní Kulišová nese —" a pohleděv na lahvičku, ptal se:

,,Vejstřelek?"

„Plnou!“ přikývla, a Brabínek vzav lahvičku, šel nalít.

„Copak, snad nebudete tátu mazat?“ hlučně se tázal Rozumíš, a vykuluje oči, prudce rozfukoval doutník.

„Ba, budu, nevím, co se do člověka dalo, je nějaký celý polámaný, až ho v zádech píchá,“ spěšně, řezavě odpovídala, ale na Kuliše se přitom nepodívala.

„Ajajaj — ale to nic, vyspí se a bude dobře zas!“

„Kdyby Pánbůh dal, nic jiného to nebude než namoženina a možná dost, že se taky nastudil; byli jsme tuhle v tom nečase na starostových bandorách a zrovna to sychravo do jednoho lezlo.“

„Jíst chutná?“ ptal se hospodský.

„I pane, kale nechutná! Vždycky tolik velebíval kyselo a dnes si povídal: ,Uvař to, je v něm síla, snad nemoc ze mne vyžene,' ale mnoho nedokázal, pár lžic snědl; jen trochu čisté bryndy že se časem napije. Mám chvílemi starost s člověkem, nějak tuze se spadá!“ Caromejka to všecko povídala, jako by se durdila, ale pohled měla zasmušený.

„A co kouřit —" šklebil se Rozumíš.

Tetka se naň zase zamračila a odvětila: „Pane, dnes ani to kale ne.“

„Nono, nono, jenom žádnou velkou starost, jaképak spadání, co se ještě na něm může spadnout — Caromio je jako had, šlápni na něj a je mu to jedno. Budete vidět, že vám zejtra zas načoudí, až vás u nás budem slyšet kuckat!“

Caromejce se protáhla ústa a pohled zjasněl.

„Kdybyste, vy strejče, tady nekdákal a radši šel domů,“ zahubovala, ale Rozumíš dobře cítil, že jen bublá, ale nemyslí tak zle.

„A poslouchejte, tetka, že se vás tak ptám,“ když Caromejka sázela krejcary, znova začínal, „copak Voral dělá?“ a doutník držel ve dvou prstech, tuze natažených.

- 338 -

Chtěla již odejít, ale přec se ještě zastavila a odpovídala: „Voral? Pane, myslím, že to za mnoho nestojí!“

„Ajaj — ale snad se z hlavního přec už vykřísal —"

„Trvám, že kale ne!“

„Mhm, mhm, to snad ne!“

„Tak se neptejte, když nevěříte!“

„No, rozumíte, žádnou zlost!“ honem ji krotil. „Ale ta ženská, ta je ze železa!“ a poslední slova tuze brykal.

Brabínek také přisvědčoval a velebivě spustil: „Já o těch žních a potom o otavách vždycky na ni koukával, ale žádný čeledín toho nedokáže! Od rána do noci, z pole na pole!“

Caromejka pokyvovala: „A k tomu táta v posteli na smrt! Ó, lidičky, darmo povídat! Vždycky, když upocená, uhoněná přivezla fůru a když ji složili, přiletěla do světnice podívat se, co dělá. Já z něho očí nespouštěla, to se svatě mohla spolehnout.“

„To vím, to vím,“ rukou mával Rozumíš.

„Hromadu nocí ponocovala a říct si nedala.“

„A síct umí, vozit i orat!“ chechtal se Brabínek. „Hrabicí se oháněla opravdu jako Škutina nebo Drholec —"

„Ó jé, ó jé,“ velebivě vzdychla Caromejka.

„Povídám, ze železa!“ breptal Kulis. „A on že se nemůže sebrat?“

Babka přisvědčovala a Brabínek také dokládal: „Je to nějaké

chatrné, je, tuhle jsem ho viděl, jen se vleče.“

„Inu, po takové nemoci!“

„Po takové nemoci — ale to máte už čtvrt roku, co lehl. Teď už

tuhle hromadu neděl chodí, ale ne a ne se probrat!“ kázala.

„Jestli ono to nesedí také tuhle,“ a Brabínek se klepal do prsou,

„slyšel jsem, že prý doktor povídal: ,Z hlavnice jsem ho dostal, ale mně se zdá —' a taky prý ukazoval na prsa.“

Caromejka zamyšlena přisvědčovala. „Já si vždycky myslívám,“

začala zas, „co se tak do člověka, jako byl on, dalo! Takový pořádný, dříč, a tak se chytil,“ a hněvivě se zadívala na sklenice na stole. Brabínek rychle mával rukou a smál se:

„Kdoví, kdoví, jestli dřív nic, možná, že to dělal potajmu!“

- 339 -

„I tototo, nevěřte tomu, já člověka znám! Skoro každý den jsme bývali pohromadě. Takhle k jaru to začalo — pomalu, pomalu, ale přec nám to neušlo. Říkám: krásných peněz na té železnici vydělal, ale jen ta ho strhla.“

„Myslíte?“ honem se ptal Brabínek.

„I bodejť, zedřel se, upotil, stavil se v té kantýně, a kdo tam jednou zapadne, s tím je konec! Škoda člověka, dobrák, dříč! Pravda, taky on se začal nafukovat, ale to dělají potom všickni!“ a přísně se zahleděla na Kuliše.

Dýmal, jak by byl neporozuměl.

„Nono, kdopak ví, snad to všecko ještě setřese“ breptal hospodský. Caromejka se naň zadívala, chvilku mlčela a potom pravila:

„Nevím, nevím, však vy dobře víte, že si ještě teď posílá.“

Brabínek se rozesmál.

„To mu neublíží, drobínek jalovcovky nebo peluňky, pro žaludek, naříká si prý na něj.“

Caromejka pořád jen přikyvovala: „Bodejť, bodejť, to se povídá, viďte, strejče!“ a ostře mrknuvši na Rozumíše, spustila živěji: „I kolikrát si myslím, kdyby tu ještě byla naše mladá, že by mu snad dovedla něco říct; bejvala na moudré vejklady tuze bystrá, kdo ví, jestli by zrovna jí neposlechl!“

„O jé, ta má teď jiné starosti!“ rozřehtal se Brabínek.

„Nějakého kupčíka si prý vzala!“ ospalé oči násilně otvíraje, žvatlal Rozumíš.

„Tolik pláče pro Lojzíčka, tolik nářku, že by si byl člověk myslel, ta že se na žádného do nejdelší smrti nepodívá, a tu máš!“ a Brabínek se hlučně rozřehtal. Caromejka se zas tuze zaškaredila.

„Co byste jí tohle měl za zlé, ten je už rok zahrabán, ona je mladá a má snad do smrti zůstat jako kůl? Ó, ta na prvního muže nezapomněla, já ji znám. Ale jsem to ženská, baba, baba klepavá — táta se možná doma už probudil, a já tu kdákám!“ a pokynuvši na pozdrav, táhla se ze dveří.

V hospodě zavládlo ticho.

- 340 -

Rozumíš si hlavu opřel o dlaň, a za chvíli zněl šenkovnou jeho řezavý chrůpot. —

Voral jsa s Julkou sám doma, když hodiny odchraptěly čtvrtou, šel do síně do almary pro chléb,

ukrojil dva krajíce, namazal je máslem i tvarohem, zavázal je do šátku a povídal dcerce: „Pojď, půjdeme na pole!“

V jedné ruce nesa uzlíček, druhou vedl Julku a šli. Byla ho sotva polovička: všecek se nějak vytáhl a přitom se ohnul; krk měl hubený, delší než jindy, ramena i lopatky vyčouhly, všecko šatstvo na něm viselo, nohavice se kolem nohou zle plihotaly.

Šli zvolna, mlčky.

Odstrojené lány čpěly hnijící trávou a pejřavkou; meze se jimi táhly šedivé, spleť babího léta se třásla mezi stvoly i na měkkotách. Obloha byla bělavá, jako zamžená, a slunce hřálo mdle. Bára orala. Kůň si švarně vykračoval a hospodyně, o kleče podepřená, za ruchadlem skoro klusala. Voral schýlen, mdlýma, vlhkýma očima z dálky to pozoruje, pomyslil si: Hezky jí to jde, hezky, jako tenkrát mně, když jsem tady začínal— —

Nenadále cítil, že mu skleslým tělem prochvěl teplý pocit, krev se mu v žilách svěžeji rozproudila, hruď zadýchala, jak by byl ze ztuchlého sklepa přišel na slunný den; bylo mu podobně jako tenkrát, když se za jitra po prvé pouštěl do orání.

Julka vidouc matku, pustila mu ruku a běžela napřed.

Vzpřímiv se, hlavu maje vzhůru, pravici v lokti napjatou, v pěst semknutou, rozhlížel se, jak by se byl probudil a nevěděl hned, kde jest. Dívaje se na svá pole, rozpomínal se, co se s kterým od jara dělo, kdy které na jaře připravoval, i připamatovati si chtěl, co a jak tenkrát bylo, ale šlo mu to těžko, takže si v duchu povídal: Toť jsem blázen, člověku je, jak by tomu bylo už kdoví kolik roků! — A hlava opět klesala.

žena vidouc jej nedaleko, zastavila, překlopila ruchadlo a šla mu naproti. Mlčky jí podal uzlík, zvolna šel za ní a usedli na břehu cesty; Bára se dala do jídla. Osmahlá byla, zardělá, a oči jí zhluboka svítily. Hleděla krajem, zatopeným umdleným světlem. Napadlo jí, že se šíř i dálka lánů tuze natáhla, obruba z pahorků i zasedlých lesů

- 341 -

byla tak daleko! Nad vrškem ke Lhotce se rozkrákaly vrány; holá

luka Voralova se černala hejnem špačků, již hlučně švitoříce, vytrvale zobali. Voral seděl, hlavu v dlaních paží, o kolena vzepřených, a oči mu těkaly poli. Měkkoty i strniska ležely před ním němé, studené, vyčítavé. Zvolna povstav, protáhl se a měkkotou se loudal ke koni. Vzal jej u tlamy, pleskal, hladil, do očí se mu díval a povídal: „Pěkně chodíš, dobře, jen co je pravda. A co říkáš, abysme to zas jednou sebrali spolu!“

Usmívaje se, živěji šel k ruchadlu, povznesl kleče, opřel se, pobídl koně a již oral. Spěchal brázdou, klusal a kleče ruchadla se snažil pohroužiti hloub a hloub. Zrovna křečovitě je svíral i tiskl a hlavou mu letělo:

„Ach, bože — bože — zas jednou — tak jen dál — dál, dál a hlouběji! Vidíte, že to zas jde, že Voral ještě ukáže —" Ale na konci brázdy musil zastavit, rukávem si utíral čelo, pootevřená ústa rychle dýchala a nohy se chvěly. Voralka hned prve, když šel ke koni, přestala jísti. Vidouc potom, jak se nad klečemi kloní hubený, kostnatý, jak těžce za ruchadlem poklusává, jak se i několikrát zamotal, velmi se nad ním rozlítostnila. Za dobu těžké Voralovy nemoci i v potomních nedělích se v ní mnohé palčivé, ryjící hroty bolesti již otupily, ale dnes, že jej viděla za ruchadlem, jak jej stokrát vídávala, a že jej viděla tak zbědačelého, žalostně se rozchvěla. Chuďas Josef, takový býval chlapík při práci!

Od stodoly se Váša s Mankou divým úprkem hnali do polí. Jedva spatřili otce za ruchadlem, projela jimi radost a hnala je k němu.

„Já budu tatínkovi pohonět!“ zdaleka křičel Váša a utíkal přímo ke koni.

„Tak, tak, Vášo, ty můj hochu — vidíš, jak se to drolí — ať jde trošku pomaleji — My se spolu, Vášo, ještě naořeme, jen počkej!“

Voral klusaje, přerývavě křičel.

Ale po chvilce se mu nohy pletly, takže byl rád, když byli u konce brázdy. Nevolal však, aby Váša zastavil, hned se pustil do třetí

brázdy.

- 342 -

Tu však žena šla blíž a volala srdečně: „Prosím tě, ať se zas nějak zle nenamůžeš, víš, jak mi bratr i švagr Juklíček kázali, ať tě nenechám na nic sáhnout!“

„Ba ne, ba ne, dobře to jde — nač pořád ty, vždyť snad jsem ještě hospodář! Ne tak čerstva, Vášo, je to místy tvrdé!“ Ale nebyla vinna půda, ruka však a celé tělo vypovídaly službu.

Nebyl ani v polovici páté brázdy, když křikl: „Ou!“ a sklopil ruchadlo. Chvilku stál nehnutě, paže maje svislé, a rychle dýchal. Pod očima mu vykvetla silná červeň. Znaven a schvácen ploužil se k cestě, sklonil se na schnoucí trávu a hlavu položil na ruce. Voralka nespouštějíc z něho oči, konejšivě se usmívala a mírně

vyčítala: „Vidíš, jak tě to zmohlo, nemohls poslechnout?" Voral zaštkal.

„Jdi — snad bys — Copak se ti stalo tak najednou?" tázala se dost klidně, protože plačtivé chvíle se mu v posledních nedělích vracívaly.

„I protože už nic nedokážu!“ vzdychal.

„Snad bys nenaříkal, jen počkej, až za nějaký týden —"

„To mi říkáte, a je to pořád jedno!“ a chytala ho zlost. žena mlčela; byla pravda, co povídal, a sama již pozbyla naděje.

„Je mi hanba, když tě vidím dřít, a sám se jenom válím nebo klátím — aspoň čeledína kdyby sis vzala!“

„Vždyť mi zatím nic nechybí, co bys na to myslil!“

Voral mlčel, zdálo se, že se nadobro uklidnil; ale náhle vyskočil, vzepjal paže a vykřikl: „To je to, že jsem já se od práce odvrátil, a teď mi tělo odplácí; i když chci, nemůžu!“

Voralka jej ustrašena chytla za rámě. „Proboha tě prosím, člověče, co děláš! Snad si nechceš ještě víc ublížit? Mlč a měj trpělivost!“

Stál chvilku zkrušen — potom se znova schýlil na mez a hlavu položil do dlaní. Slzy se mu lily z očí.

Voralka zvolna šla k ruchadlu. Přisvědčovala si v duchu, že Josef o sobě pověděl pravdu, ale také si hned dodávala, že to u něho nic platno není. Už nejednou podobně mluvil, litoval i do pláče se dal, ale přec jenom zase k Brabínkovi posílal a běda, když se jenom ozvala. Tu dovedl vykřiknout: „Ty, jenom ty jsi vším vinna!“

- 343 -

„Tak zas my, Vášo, spolu,“ povídala, a hlavu majíc sklopenu, přistoupila k ruchadlu.

Váša se ohlédl na matku a tiše koně pobídl..

Manka přiklusala, a chvátajíc vedle matky, ptala se dychtivě:

„Bude zas tatínek orat — bude?“

„Toť víš, že bude!“ a Voralka se ještě více sklonila.

Manka šla zvolna, volněji, zastavila se, upřeně hleděla za matkou a potom se tiše, pomalu plížila k Julce. Tu již otec zase povstával a vyschlým hlasem zanaříkal: „Nic platno, zima do mne z té země leze, půjdeme domů!“ a schýlen, ruce maje vzadu složeny, loudal se ke vsi. Manka s Julou batolily se za ním.

Voral schválně tak tiše odešel, ani spánembohem nedal, protože si myslil, že by se mu snad do očí usmála, jak se do té práce hnal, ale brzy jí měl dost. A mrzel se na sebe, na svou úplnou nemožnost, tesknil, že tak od jara zchátral. Hned se však dostavila i lítost, soucit

— nad sebou samým.

„A co, vždyť jsem vždycky byl pořádný člověk, dobrý člověk, dřel jsem od rána do noci a třeba ještě v noci. Kde by se byla vzala taková živnost, kdo by byl dětem takové živobytí připravil! Tak to chodilo, hej, tak to chodilo z pole na pole, z práce do práce, pořád pěkně a najednou takový mizera! Bára dřela, dře, do smrti bude jen dřít, ale nikdy nedokáže, co jsem já, Josef Voral, dokázal! Ale to jen je její: shrabovat peníze — a dost, dost, nic dál, ne k lepšímu, pořád jenom jako tetka z lesů. Proto, proto jen mi všecko zhořklo, všecko mne otrávilo, že jsem viděl, jak si nadarmo palici otloukám, a že jsem začal vidět a rozumět, jak by to mohlo být, kdyby Bára byla jiná!“

A tu se mu v duchu při pomyšlení na ženu, zedřenou, uhoněnou, postavila vedle ní — Haňačka, jak ji tenkrát navečer viděl u kamen... Sedl na lavičku na záspi a skleslý, rozlítostněný volal na Manku:

„Holka zlatá, skoč mi k Brabínkovi za tři pro hořkou, je mi nějak nekalo, trochu se mi poleví; ale dej to pod zástěru!“

Rozhlížeje se potom dvorem, nerad, skoro mrzutě, tupě a jen tak, aby vlastní výčitky zdusil, připomínal si některé své plány a říkal si, co kde je potřeba udělat.

- 344 -

„Nono, všecko se zas udělá, všecko, jenom co se do toho pustím—" Vtom se rychle obrátil do návsi. Kuliš Rozumíš motaje se pod topoly, křičel tam i vrčel: „Panstvo — prodávat vás budou — bastanti, nafukovací!“ Tu se náhle rozpomněl, kde je; zastavil se, a hledě k Voralovým, kázal: „Slyšíte, Vorale, Mokříše budou prodávat, praporeček bude držet!“

Ten praporeček se mu zle pletl na jazyku.

Voral již neseděl na lavičce, do síně se ukryl, ale slova opilcova přec uslyšel a do šera se rozesmál: „Tak vida — naparovači, nafukovači! To jsem byl karhan selský, přílezlík, a zatím tuhle sedím na svém, všecko jde dobře a půjde ještě, to se podívají, kdo je Voral, Josef Voral z Bystrého! Ale že mezi ně jedenkrát vejdu, to nevejdu!“

Vtom si však vzpomněl, jak se na návsi před celým světem válel, cháska bysterská jak se mu chechtala, jak ho vyprovázeli— —a již ho zatopila hanba, v které by se byl nejraději viděl daleko, daleko odtud.

A tu již mu Manka podávala lahvičku.

Světlo západu zežloutlo, kraj ještě více zteskněl. Voralka pořád ještě orala; pásy strniště se úžily, červena měkkoty přibývalo. Po poli se ploužily dlouhé stíny.

Když se od lesů počalo blížiti prvé šero, lány ležely smutně, jak by na nich spočívala všecka tíha toho lidského dření, jež tu od božího jara bylo vykonáno ...

Následujícího dne letělo po vsi, že Caromiovi krejčímu je nějak darebně. O den později se povídalo, že Voralů Váša mu běžel pro doktora a ten že musel pouštět i pijavky dávat...

Bednář Drholec přijev v sobotu odpoledne z pole, na dvoře odpřáhal kravky. Jeho žena, nevysoká, hubená, ostrých rysů, s kretkou na hlavě, vyšedši na pomoc, povídala:

„Poslouchejte, tatínku, tak ono Caromiovi je ňáko pořádně zle; za doktorem tam už byl i pan páter!“

Vykulil na ni oči a ústa mu zůstala pootevřena.

žena však přikyvovala, že co řekla, je pravda. „Povídala Mendlice, že doktor říkal, že se krejčíkovi tuze zapálily plíce.“

- 345 -

Drholec chrchlavě odkašlávaje, vedl krávy do chléva. žena šla zvolna za ním a postavila se ve dveřích. „Všelijakou meducinu mu dávali, ale ňáko se to nelepší, chvílemi ho prej i fantas chytá!“

Strejc vyšed z chléva, rukávem si utřel zčervenalé, zrýhované

čelo, přejel husté vlasy, bílé jako sníh, zapálil krátkou ulmačku a povídal: „Mhm, mhm, vždyť jsem u něho kterýsi den seděl; no, píchání měl, ale nevídáno, sám se tomu šklebil!“ a zle se chmuřil.

„Měl byste se k němu podívat, tatínku, bývali jste kamarádi!“

Kýval, kýval, šel a žena ho vyprovodila až do bran—

Kráčel vysoký, v plecích jenom maličko sražený, s beranicí v týle, bez kabátu, v rozpjaté vestě, s nohavicemi do bot. Vločky bílého dýmu mu odlétaly od hlavy do větrného vzduchu. Slunce stálo ještě

dost vysoko nad západem, po obloze rychle plovala bílá oblaka a v topolech hodně šumělo.

Drholec přede dveřmi baráku přestal kouřit, ohnul se a již vešel. Caromejka shrbena seděla u kamen a hleděla k posteli, na jejímž

kanafasovém polštáři se černala krejčíkova hlava. Drholec vida, že nemocný má oči zavřeny, pohleděl na tetku a z hrdla mu zavrčelo:

„Copak, saframenti, děláte?“

Povstavši, mávala rukou, jak by řekla: Darmo povídat!

Viděl, jak se seschla, kosti jak se zostřily, vrásky prohloubily. Pohleděvši na postel, obrátila se zas k hostu, chtějíc něco povídat, ale honem ubíhala ven, aby před nemocným nevybudila divokým pláčem. Drholec přistoupil k lůžku a usedl. Chmuře se, pozoroval, že krejčíka je na posteli trošek, že zesinavěl a dýchá tuze rychle. Vtom Caromio otevřel oči. Nevelké byly a chvilku tupě, skleněně hleděly do světnice. Pomalinku se rozjasňovaly a již nemocný

hosta poznal; zamrkal a ústa se trošku nakřivila.

„Copak se to do tebe, knote, dalo?" chrchlavě se zasmál Drholec a honem mlaskavě polykal sliny.

Caromio zas tak zamrkal a ústa mu zkřivil studený úsměv. Drholec vida, jak se směje, povstal, přešel světnici a zahleděl se do okna. Ten úsměv jím zatřásl.

- 346 -

Tetka se vracela; vidouc, že muž se dívá, povídala Drholcovi:

„To ho to, kmotře, zkříslo! A pořád píchání, zima a zas horko, dech; takhle— —vždyť on mne, človíčku, už chvílemi ani neznal!“

Drholec vyčítavě kývaje na krejčího, chrčel: „Ty jsi chlapík!

Povídá, povídá a takhle si zůstane ležet!“

Zahleděli se nemocnému na oči: měl je otevřeny, ale zas jako ze skla. Zdálo se, že neposlouchá.

Caromejka nachýlivši se k němu, ptala se mazlivě: „Nedám zas studené?"

Krejčík neodpověděl, ale oči mu oživly; pohleděv na Drholce, zasípěl: „Kuř, Josef, kuř!“

Strejc se zhluboka zasmál: „Bodejť, snad bych ti tu načudil!“

„Jen kuř, Josef, kuř!“ zas vyplynulo ze rtů nemocného.

„I tak si zapalte, kmotře, to on snad, že sám nemůže —" a dál tetka zas už nemohla.

Drholec vrtěl hlavou, ale potom povídal: „Inu, když mermomocí

chceš —" a přimáčknuv tabák v dřevěnce, zapaloval si. Oči krejčíkovy pozorovaly vystupující kusy kouře a ústa se počínala usmívati vlídněji. Caromejka očí z něho nespouštěla.

Zamrkal na ni a tlumeně pravil: „Caro mio, je mi ňák lepší!“, ale zle mu přitom sípalo v hrdle.

„No, zaplať Pánbůh,“ vydychla, „na tahle slova jsem dlouho čekala!“

Krejčík pořád napjatě pozoroval, jak Drholec zvolna dýmá. Najednou se prohnul stranou, usmál se na stařenu a zvolal: „A mohla bys mi taky nacpat!“ a v očích se mu ještě více zjasnilo.

„I bože, co by ti to napadlo a pan doktor co by řekl — teď kouřit!“

„Už zas cukruje!“ skuhral Kuliš.

Drholec se zhluboka rozesmál, ale Caromejka běhala světnicí

jako pomatena.

„Ať nacpe!“ opět hlasitěji žádal nemocný.

„No tak, tetka, co je dělat, vždyť vidíte —" sám nevěda, co moudře začít, pobízel ji bednář.

Běžela k oknu, chytila dýmku a rychle nacpávala.

- 347 -

Ruce se jí přitom třásly— —Co ho to jen napadlo — a jak to chce udělat! myslila si, vědouc dobře, že se táta hnout nemůže; a úzko jí bylo z toho, jak vypadal.

„Tak hodně —je to na cestu —" zhluboka vydechl Caromio a ústa se mu protáhla.

„Panenko Maria — co to mluvíš?" vyjekla vyjevena. Pustila dýmku a již byla u lože.

Nemocný rychle, ale slabě dýchal. Bylo patrno, že se namáhá

něco říci. Oči se mu potahovaly.

Drholec již také stál a vyboulenýma očima hleděl na tu malou, krátkovlasou hlavu.,,— dost jsme se užili— —caro mio —" V hrdle zasténalo, škytlo — oči se obracely v sloup, krk krejčího Kuliše Caromia se protáhl, ohryzek zešpičatěl, hlava zapadla hlouběji... Oči Drholcovy i tetčiny se setkaly; zalomila rukama, až to zapraštělo. Stáli bez hnutí. Do hlubokého ticha hodiny hrčely šest... Za chvíli potom Caromejka s Drholcem nebožtíka strojili. Ale tetka, jež tuto práci po celé vsi léta vykonávala, dnes, strojíc svého tátu, byla jak zmatena, bez vlády, bez paměti. Drholec musil skoro všecko udělati sám.

„Nic ho není, spratka, do malého uzlu by ho svázal!“ povídal si, oblékaje mu nedělní nohavice; ale bílá hlava se mu rozklepala a oči najednou neviděly. Když potom ohnut šel návsí k Strouhalovi, aby tkadlec Caromiovi v kapličce zazvonil, chrchlal celou cestu a přes tu chvíli zdvíhal ruku k očím. Sotva zvonek zazněl, ze všech stavení

vybíhali; zadívali se k baráčku, a aniž by se byli dále ptali, uháněli k jeho dveřím. Okno u Kulišů bylo otevřeno. Nad návsí se vznášel soumrak...

Přišli také od Voralů a všichni se nad drobným krejčíkem upřímně rozplakali. Voralka Caromejku nutila, aby šla na noc k nim, ale babka, že nepůjde. „Proč bych chodila?" povídala. „Až tu nebude, přistěhuju se, když chcete, k vám do sedničky, ale dokud ho tu mám, nepůjdu od něho. Snad bych se ho nebála — vždyť jsme tu spolu byli tolik roků! Ach, bože, bože, už mi tu nebude čudit!“ a tuze plakala.

—Na pohřeb krejčího Kuliše Caromia přicházel z celé vsi, kdo jen

- 348 -

trochu mohl. Každý zašel do síně, kde dětmi obklopen, v nevelké

černé rakvi ležel mužík drobničké hlavy, obrázky všecek poset. Kdo by ho byl neznal, vida ho trošek, nebyl by řekl, jak si ještě nedávno vykračoval, o vojanských časech vypravoval a jak se provaz kouře daleko za ním táhl.

A po návsi si vypravovali, jak si ještě před smrtí chtěl na tu cestu zakouřit... Šla také Voralka, s Vášou šla a Julku si vedla. Manka zůstala s otcem doma; seděli stranou u okna a pozorovali, jak se lidé scházejí. Voralka měla černé šaty, jež jí muž na jaře dal u Haňačky ušíti, a děti také byly slušně oblečeny.

Šla mezi lidmi s hlavou schýlenou, vpravo vlevo nehledíc, ale některé ženské samy volaly: „Dobrytro, paní Voralová! Taky ho, chudáka, jdete vyprovodit?"

Kuliš Rozumíš stoje v hloučku známých, breptavě velebil: „Co tahle ženská dokáže, co ta zmůže a jak všecko sama vede, to, rozumíte, člověk neviděl! Škoda, že krom toho dření —"

„Ale, pane, veselo jí není,“ mrače se, vpadl Drholec, „já vím, že si myslí, jak sama dřív nebo později bude taky svého tátu na takovou cestu vypravovat —"

Vtom po návsi přicházel pan starosta Vejběra s Lídy i s mladým Rudou a všecky oči se obracely k nim.

Voralce při tom celém pohřbu oči neuschly.

VYSVĚTLIVKY

9:štruksky — kalhoty ze štruksu, laciné bavlněné látky; oškrouknout se — nevrle promluvit, utrhnout se, zabručet; 10: zakrabit — sešklebit obličej, rozplakat se;

11: přístodolek — část stodoly, zpravidla po obou stranách mlatu, sloužící k ukládání obilí;

20: hrabice — kosa s dřevěnými kolíky zasazenými do ko-siště k zachycování obilí; koníci — luční kobylky;

- 349 -

24:půlliberní — vážící půl libry, tj. asi 1/4 kg;

jánovky — odrůda raných bramborů, sklízená kolem

svátku Jana Křtitele (24. června);

25: kopist — dřevěná tyč na jednom konci do plocha rozšířená,náčiní užívané k míšení těsta apod.; špenzr — druh kabátku bez šosů;

27: vyučit se rok za rok — aby nemusili chudí rodiče platit za vyučení, trvala učební doba jejich synů déle; mistr měl tak z jejich práce užitek, když už zastali práci tovaryšů; 29: Caromio, od caro mio (vysl. karo mio) — můj milý,

můj drahý (italsky);

holba — nádoba na pití o něco větší než půllitrová; žejdlík —

stará míra na tekutiny a sypké hmoty, o něco méně než půl litru; 31: Macmahon — Patrice Maurice Macmahon (1808—1893), francouzský maršál a později president republiky; v italském tažení

proti Rakousku rozhodl 4. června 1859 bitvu u Magenty, ve válce s Pruskem 1870—71 zastával bez úspěchu několik vysokých velitelských funkcí a byl zajat; v květnu 1871 krvavě potlačil Pařížskou komunu; Turkosové — dřívější lidové pojmenování alžírských střeleckých pluků ve francouzské armádě; 36:kanduš — sukně šitá dohromady se živůtkem, ale bez rukávů; 42: štířit se — zubit se, smát se, usmívat se, šklebit se; 46: kompaniešnajdr — Kompagnieschneider (něm.), krejčí

setniny (roty);

47: prefatyn — sluha, zvl. důstojnický;

zámora — hubený, vyzáblý, neduživý člověk;

48: lifrant — Lieferant (něm.), dodavatel;

56: salup — velký ženský šátek přes celou horní polovinu těla;

58:pretence — věno, podíl po rodičích;

61: popárat se — pohrát si;

66:pelušina — peřina, zvl. špatná, chatrná;

remízek — malý remíz, tj. malý hustý hájek, sloužící

za útulek zvěře;

72: zachrout se — zavrtět se, zahýbat se;

- 350 -

75:praštěnky — kožené kalhoty;

87: leží oupadem ~ nemůže vstát ;

fasuněk, fasuňk — bedněná korba na vůz, často též na

boku otvírací, vůz s takovou korbou;

91: štucek — sklenička;

95: připínák — klíště;

98: kohát — pařez;

braterák — člen pohřebního bratrstva;

102: kavírovat — ručit;

105: výdunek — vyfouknutá vaječná skořápka, prázdná skořápka; 108: rozpravovák — silný hřeben na rozčesávání vlasů;

109: mateřílíčko — lidový název některých léčivých rostlin, zvl. podbělu;

112: pejpa — dýmka;

114: vojna — prusko-francouzská válka 1870—71;

Bazain — Francois Achille Bazaine (1811—1888),

francouzský maršál, ve válce 1870—71 neúspěšný velitel rýnské armády;

17: prsk — otvor pece nebo kamen zavíraný dvířky; ohniště, krb;

118: starý — zde poslední snop o žních, který se okrášlil a slavnostně vezl domů;

125: ve čtvrté škole na latině — ve čtvrté třídě gymnasia; 128: korec — stará plošná míra, 2877 m2, strych;

133: jít fechtem — žebrotou, po žebrotě;

140: satingl, satinglo — druh lehké látky;

142: reglement — pravidla, nařízení, předpisy, zvl. vojenské; 152: graciál — plat z milosti, zvl. vojenskému vysloužilci; 159: kartoun, kartón — bavlněná tkanina s plátnovou vazbou, zprav, barevná nebo potištěná;

kosmonoské šátky — s pestrým tištěným vzorem, nazvané podle továrny v Kosmonosích, kde se vyráběly; kopřiváček — šátek z kopřivové látky;

161: punčmasa — punčovina;

166: kolaturnice — příslušnice kolatury, tj. farního obvodu;

- 351 -

170: šejdovec — vesnická taneční zábava;

171 :figurálka — figurální mše, tj. mše s vícehlasým zpěvem a hudebním doprovodem;

expeditor — úředník vypravující zásilky;

181: loket — stará délková míra, asi 59 cm;

185: radlice — zaostřená ocelová deska, jíž se krájí a zvedá

půda při orání;

187: prapisek — kůl, sloup v plotě;

189: Bismarck — kníže Otto von Bismarck (1815—1898), pruský politik, význačný představitel německého militarismu a imperialismu; vedl válku Pruska s Francií 1870-71 a vytvořil německé

císařství ovládané velkostatkářskou šlechtou (junkery) a buržoazií; ministr Hohenwart — Karl Siegmund Hohenwart (1824 až

1899), rakouský konzervativní politik; jako rakouský ministerský

předseda se marně pokusil o státoprávní vyrovnání s českým národem; 192: peciválka — druh pečiva podobného vdolkům;

200: delegácké — delikátní;

213: nablížit si — nadejít si;

215: mantila — pláštěnka, pláštík;

217: antipendium — ozdobný závěs na přední straně oltářního stolu;

225: vikler — druh ženského vatovaného pláště;

226: hopasinek — lehkomyslný člověk, větroplach;

229: ze starého sekula — ze starých časů;

233: utřenost — zdvořilost, způsobnost, slušnost;

237: zahlížet — dívat se nevraživě, mračit se;

243:příležitost — povoz, obyč. zjednaný;

255: šutrovka — vlak se štěrkem;

272: kanón — velká nádoba na pivo, pětimázák;

pětimázák — (v textu pětimazák) nádoba s obsahem 5 mázů; máz — stará dutá míra, asi 1,41;

brykač — křikloun;

292: obecenství — úřad obecního radního;

309: lot — stará drobná jednotka váhy, 16 g (český lot) nebo 17,5 g (rakouský lot);

- 352 -

336: beránci — zvlnění na obilí způsobené větrem;

371: jít ofěrou — hromadně, postupně odevzdávat dary na církevní účely; 408: kretka — šátek uvázaný na babku, na pokos; 416: partýsek, partýska — partes, notový zápis jednoho hlasu nebo nástroje skladby;

420: husí tlápota — mochna husí, rostlina s dělenými listy a se zlatožlutými květy;

424: vejstřelek — líh (pozn. autorova);

426: hlavnice — tyfus;

434: ulmačka — druh dýmky, který se původně vyráběl v německém městě Ulmu.

- 353 -