Skleník

Karel Václav Rais

1

-----------------------------------------------------------------------------Nedaleko velikých vrat do bělčského dvora, před přízemním panským domem, jehož stěny pokrývala uprášená zeleň, z které vyhlížely zardělé meruňky a zelené hrozny, stál vůz naložený nábykem.

Ramenatí, osmahlí, bosí, uprášení čeledínové dvorští již jeden takový žebřiňák složili, a teď

naplivše si znova do rukou, dali se do druhého. Skládali nábytek pana pojezdného, vlastně

jeho ženušky, a hnali se proto do práce jako diví.

Pojezdný Domorázek, snědý, prostředně velký, ulehlý muž s krátkým rozcuchaným plnovousem, s mračivýma očima, oděný ve světlé prací šaty, k práci čeledínů přihlížel. Obcházeje kolem vozu, přes tu chvíli nakazoval, aby byli opatrní. Nadarmo starý nádvorník ujišťoval: "Žádnou starost, milostpane, všecko zůstane jako sklo, jen se to bude svítit!" pojezdného přece měli stále v patách a doprovázel jich i dovnitř domu. Otevřenými okny bylo tam viděti statnou, černovlasou, ruměnou mladou paní, jak z pokoje do pokoje přechází a rozkazuje, kam i jak mají kusy nábytku postaviti. Paní pojezdná včera odpůldne i od božího rána dnešního se svým Karlem sněmovala, jak by si to nejkrásněji a nejpohodlněji zařídili, aby mladá domácnost byla co nejútulnější, aby v ní

bylo jasno i milo, lahodno a teplo. Měřili, kreslili plány, jež opět přeškrtávali a začínali znova, škádlili se, ale konečně se definitivně usnesli:

Tak a tak to bude krásné, že to ani lepší být nemůže! Toto rokování o úpravě manželské klece bývalo jim již před pěti lety z nejmilejších hovorů. Slečna Gusta byla tenkrát v chudém městečku chrudimského kraje podučitelkou a Karel Domorázek hospodářským praktikantem. Po dva roky se bavívali na tamních zábavách, na občasné procházce a nejrozličnějším způsobem si vyměňovali psaníčka, nejprve plná

vzdechů, potom slibů, přísah i výčitek a bouřných projevů mučivé žárlivosti. Muselo se to všecko dít s největší opatrností, protože nad hezkou mladou učitelkou bdělo mnoho očí - od velemoudré, nade všecky takové učitelky rozumné paní řídící až do modlivé kostelníkovy baby -, aby se, probůh, toho nejmenšího nestalo, co by vrhlo stín na vznešený, velebný úřad slečny Gusty!

Po těch dvou krásných (nezapomenutelných!) letech se Karel stal adjunktem na baronském panství v rodném kraji jičínském a ubožka podučitelka se v panenském pokojíku svém mučila horoucí láskou. Od krkonošského předhoří k Železným horám a naopak létaly těžké dopisy každý byl pln žhavé touhy, nářků, ba i slz. Ale neuplynul ani rok a ty listy od severu přicházely řidčeji a řidčeji a proti těm dřívějším byly jako rozmoklé, vetché listí podzimní

proti svěží a vonné jarní zeleni. Karlův jednotvárný, lopotný denní život, bídná vyhlídka do šedé budoucnosti byly hlavní příčinou. Ale snad také - řídké vídání, hotové neznání!

Konečně Karel ustal nadobro a dívka blažené naděje pomalu pohřbívala. O prázdninách u rodičů v Králové Hradci dokonce slyšela, že Karel má jinou. Tuze, tuze se tenkrát naplakala. Darmo ji otec, prostý úředník, konejšil, darmo matka, péčí o řádku dětí ustaraná, říkala: "Buď

ráda, dítě, dobře se tak stalo, darmo se netrap! Co ti schází? O živobytí se nemusíš starat, každý měsíc dostaneš svou gáži, a co s ním - s hospodářským adjunktem? Rozvaž si, co starostí, co těžkých nocí nás tvé studie stály, - a teď by to všecko mělo být pro nic za nic?" Podzimek utíkal za podzimkem, dlouhé, teskné, až k smrti smutné zimy se čtyřikráte vystřídaly s mladými jary. Slečna Gusta již měla po zkouškách a byla definitivní pětistovou učitelkou.

A tu najednou Karel přijel.

Od nového roku byl pojezdným v svém rodišti, v Bělči; byl pánem na velkém dvoře, službu měl sice nevelkou, ale na skromnou domácnost to vždycky mohlo stačiti. Ještě asi půl roku mládencoval a užíval samostatnosti, ale potom ho to chytlo a musel k moravské straně zeptat se, chce-li Gusta býti paní pojezdnou.

Že je svobodna, věděl, ale když nyní uviděl dvě známá, milá okna, plná zeleně, byla v něm pramalá dušička strachem, jak to dopadne.

Panenský pokoj potom vyslechl proud vysvětlivek, omluv, výčitek, nářků a spatřil i proudy slz.

"Nikdy jsem nezapomněl, a sotvaže mám chleba aspoň pro dva, jedu, ačkoliv mi maminka a starostliví přátelé nabízeli jiné a jiné na vybranou!"

"Byla bych čekala léta - jen jste neměl tak hrozně zapomenout!" vzlykala. Ale konečně si ti dva přece opět padli do náruči. Slečna Gusta byla pilnou učitelkou, děti měla ráda, ale - Karla raději. Byla děvče rodiči pečlivě vychované a po příkladě otcově uměla plniti povinnosti. Ale když si někdy vzpomínala, že tak bude rok za rokem stejně, snad až do smrti, bývalo jí úzko.

Ráda se tedy rozhodla pro manželství.

Když dopsala domů, že se chce provdat, že Karel přece jen nezapomněl, otec jí odpověděl:

"Stálo to mne, matku Tvou i Tebe mnoho přičinění, než jsi přišla na nynější místo, ale když se chceš raději provdat a vidíš v manželství větší své štěstí, bůh mne chraň, abych Ti bránil. Učiním, co budu moci, abys mužovi nepřišla docela s holýma rukama! Pomohu, seč budu!" A dnes se již stěhovali a zařizovali mladou domácnost...

Pod východními lesy se počínalo smrákat. Nad městečkem Bělčí, uloženým v dlouhé kotlině, klenula se vysoká, bledá, tichá obloha; za baňatou vížkou radnice stál malý, sotva viditelný

srpek. Nad těmi stopadesáti bělčskými střechami doškovými i šindelovými, papírovými, taškovými, ba i nad tou pyšnou střechou, pokrytou anglickou břidlou (dům pana Dařbujána!), vznášely se mlčelivé, loudavé proudy kouře. Některý z nich, sotvaže se nad střechami objevil, plazil se po hřebeně, padal na koruny hojných stromů a plížil se jejich zelení. Vysoko ve vzduchu se míhala lesklá křídla i světlé náprsenky čiřivých jiřiček, vrabci a špačkové na topolech se vztekali jako diví.

Vzduch zvlažněl a pronikl jím pach zvlhlého prachu.

Panští čeledínové byli již na dně vozu; z nádvorníka se jenjen lilo. Několik umolousených a poprášených dětí, které, prve celé to stěhování pilně sledovaly a kolem vozu dováděly, dalo se na útěk k domovu. Jenom stará Tercijánka, jež se s punčochou v ruce širokými zády podepřela o zahradní zeď, hned když prvý vůz přijel, stála tam dosud. Šátek měla stažený nad čelem, aby jí nesvítilo do očí, hnědé nohy v sametových střevících pevně vzepřeny o poprášený trávník.

Dvouleté vnouče její, oděné jen v košilce a krátké kanafasové suknici, sedělo v trávě, škubalo i kousalo žebříčky a "knoflíčky" a na tvářích i kolem úst bylo samá zeleň i prach. Tercijánka byla silná, zdravá stařena laločnatých, ubledlých lící, bělavých malých očí; ramena i boky měla ještě jako suky.

Pletouc punčochu, téměř ospale, jen tak zpod víček se rozhlížela po silnici; k pozdravu dělnic, jež nesouce hrábě na ramenou, bosy klusaly z polí, jen zakývala, na "Dobrej večír dej pánbůh!" chalupníka Bartoníčka, jenž si hověl na fůrce jetele, ledaže zakuňkla a na vnouče chvílemi ostře, řezavě broukla.

Čeledínové již odnesli poslední almárku, již i vůz zatlačili na dvůr, ale Tercijánka stála ještě; hubené, prstnaté bílé ruce se jí kmitaly jednotvárným pohybem, ale mdlé oči se přitom nespouštěly z panských oken.

Vtom se na dvoře ukázala nevysoká, široká ženská postava s rukama v kapsách zástěry. Tercijánka rychle sbalila punčochu, strčila ji do zástěry a mroukla:

"Tak pojď, ccikáně!"

Robě se postavilo na hnědé nožky, v kolenou prohnuté, a kolíbalo se vedle babičky, jež se z návrší loudala k městečku.

"Tak neutíkejte, neutíkejte, kmotra, ať se s vámi svezu!" ozvalo se za ní ryčným, zdravým ženským hlasem.

"I dej pánbůh dddobrej večír! Aaani jsem se nnnenadála!" pokud mohla sladce, úlisně

odpovídala Tercijánka. Trvalo jí to hezkou chvíli. Pravila, že se nenadála, ale zatím dobře viděla šafářku po dvoře přicházeti a jenom naoko se vydala napřed; věděla, že jí šafářka dojde a že si porozprávějí.

"Už vám to dítě hezky běhá, můžete s dcerou mít radost," hlučně hovořila šafářka a z kapsáře podala dítěti několik třešní.

"No, jjjakpak říkáš? Ještě to kkkouska mravů nemá! Dá to s takovým klazanem starostí bbbóže, to dá starostí!" koktala Tercijánka, a oči obracejíc k nebi, zdvíhala paže jako kazatel.

"I jojo, to jináč není," přisvědčovala šafářka. Obě ruce měla v kapsářích a vykračovala si jako voják.

"Tak vám mladou paničku přivezli - přivezli," po chvilce se zas tak drtivě, ale sladce drala slova ze stařeniných zdravých zubů.

"Přivezli - bude veseleji! Pán přestane kabousit, a v těch pokojích se přestanou houpat pavouci - nahoupali se dost. Ženskou má jako květinu! Toť jsem pořád říkala, že má náš pán oči jako jelen a že si pořádnou laň vybere, třebaže mu tady kdekdo nějakou strkal. Radost se na ni podívat!"

"A já ji kale neviděla, tak nevím!" lhostejně, polohlasitě a jak jen mohla spěšně koktala Tercijánka.

"Ženská, která vychodila tolik škol, - a jaká je přec k lidem! S každým čeledínem a s děvečkou umí promluvit a nestydí se za to. No, jsem taky zdejší jako pan pojezdný, ale jen božskou pravdu povídám, když řeknu, tak jednat že ani jediná tady nedovede!" Šafářka to povídala úsečnými slovy, řečí, jíž se neodporuje.

"Tak vidíme, tak vidíme," sevřeným hrdlem pištěla Tercijánka, "a ta stará Domorázková měla takovou starost."

Šafářka prudce máchla rukou.

"A tak si to tam všecko sestavili, že budou jako v ráji. Co je pravda, má všeho, radost podívat!"

"I jděte, šafářko, to sssnad ne? Kkoukala jsem dobře, ale byly jen dvě fůrky! Taková paní

pppojezdná! To snad přec nemusel pro ni jezdit tak dddaleko!" Tercijánka počala tence, špičatě, ale úlisně; čím dál ke konci byla pichlavější a konečně se ostře zasmála. Sotva však dopověděla, loudala se lhostejně, jako by jí bylo docela na ničem nezáleželo.

"Ach, to nepovídejte, kmotra, co byste tohle povídala, hrůzu věcí má, a jakých - jen to všecko září a svítí. Inu, mají tady leckde ledaco, ale naše panička - nó, aspoň jim nezadá."

"A ccco byste pppovídala! Dyť jsem všecko vlastníma očima viďala. To si, pane, Kadlíček Domorázků pochytil, ten bude jistě naříkat, co si to vzal za ženskou, dyť ani skleník nnnemá!" ostře hrkala Tercijánka a na konci se dala do sípavého smíchu.

"To snad ne?" překvapena, nyní mnohem mírněji se zadivila šafářka.

"Nnnemá! Nnnemá!" házela tetka a na důraz úsměšně, ale důkladně kývala hlavou.

"No, vidíte, musím říct, toho že jsem si nevšimla. Inu pravda, jen jsem to tak pozdálečí

přehlédla, protože člověk nechce být dotěra. Snad tam někde přece bude, jakpak by ani skleník neměla," poplašeně odpovídala šafářka.

"Nnnení tam, nnnení - tak vidíte! Proto povídám, že pro ni tak daleko chodit nemusel. Tady u nás po chalupách je skleník všude, každá děvečka si ho už teď před svatbou pořídí, a taková

panička ho nnnemá!" a na šafářku nehledíc, tiše se smála.

"Ale jináč krásné věci - židle vyřezávané, postele vysoké -," chválila ještě šafářka, ale znělo to nejistě.

Tercijánka odmítavě kývala rukou.

"Iii - začpak to stojí! Ale co byste se divila, kmotra! Bylo to nějakou prej učitelkou, to už je to poslední! Kde by co vzala? Která něco má, ta k tomu nejde! Nnno, ten bude litovat, že si vzal kde nic tu nic, a staré Domorázkové spadne koruna - teď bylo pořád: Náš pojezdný - náš

pojezdný! Chuděra panička, ani skleník to nnnemá!" a ta řeč byla jediný štiplavý výsměch.

"No, dej vám pánbůh dobrou noc, kmotra, musím si ještě tuhle zaskočit -"

"Poslouchejte, šafářko, budete to mít chatrnou pppaničku!" Ale šafářka již uháněla vpravo po bílé stezce, jež se ztrácela mezi temnými zahradami. Tercijánka vcházela na náměstí. Bylo již tak temno, že se v něm ztrácel nový, úplně zlatý, za dne zářící šat Panny Marie, postavené na sloupu uprostřed náměstí. Domy patrové i přízemní

s podsíněmi, kamenné i ze dřeva, zapadaly do zahrad, v nichž se černaly rozklácené štěpy. Téměř ve všech oknech blýskala již světla a na bílých záclonkách se kmitaly stíny. Po silnici, jež protíná dlouhé, lichoběžníkové náměstí, z kopečka šustila kola vozu, taženého párem krav; sem tam se ozval lidský hlas, jednotvárný, srkavý klepot ruční řezačky nebo bukot žíznivého dobytčete, crnkot zvonků u krámových dveří, kousek řezavé písničky, vyluzované dětskou rukou ze strun chatrných houslí.

"Pojď na ruku, ať se nemusím pppořád zastavovat!" broukla Tercijánka, a vzavši děcko na levou ruku, přidala do kroku. Ale neušlo jí, že u starostů mají sice už rozsvíceno, ale panička že dosud stojí v otevřeném okně, u doktorů že je světlo v parádním pokoji. Kohopak tam mají? kmitlo Tercijánčinou hlavou.

"A pppodívej, kluku hloupá, dyť mám přinést cccukr a kafe, ty mi taky na nic nevzpomeneš!" bručela Tercijánka a ještě bystřeji přespříč náměstí zamířila k největšímu domu, k tomu, jehož

střecha se pyšnila pravou anglickou břidlou.

"Dej pánbůh dobrej večír," pozdravovala, vcházejíc do velikého, klenutého krámu, a se stálým úlisným úsměvem, došedši až k pultu, žádala: "Tak za tři kafe a za pět cukru budu prosit!"

"Pěkně vítám, paní Tercijánová, pěkně vítám!" za pultem odpovídala nevelká, obtloustlá, hadce přičesaná panička, na skráních již hodně pobělená. Vzavši váhy, obrátila se k příhradám a chystala, čeho si Tercijánka přála.

"A kdepak se honili, paní Tercijánová, kde?" ptala se, rozfukujíc splasklý kornout.

"Ale to vědí, paní Dařbujánová, chodím tak s tou punčochou a mám tohle klazaně na starosti. A tak jsem se zrovna strefila, když panu pojezdnému přistěhovali paničku," skromně

vykládala Tercijánka.

"Ale - tak už ji má tady?" rychle se tázala Dařbujánová a hned přidala s kyselým výsměchem:

"A ani jsem nepozorovala, že by byli stříleli!"

Tercijánka postavila děcko na zem, a dlaní přidržujíc ústa, nutila se do smíchu. Dařbujánová podala dítěti cukrátko a pravila již zcela klidně: "To jen se tak směju - prosím jich, kdopak by se o pojezdného staral, nám je to jedno, člověk má od rána do noci sám se svým co dělat!"

"I vždyť já taky, od rána do noci nnnesednu! Tu je dítě, zas vaření a jiná a jiná práce - to vědí

- jsem mmáma u vdané dcery! Ale tak jsem se tam strefila, zrovna skládali."

"A dej mu pánbůh štěstí," rychle pokračovala paní Dařbujánová, "my nezávidíme nikomu a přejeme každému to nejlepší. Dobře nám lidé nepřejou - to je závisti, ó, já vím, zvláště co jsme si ten dům postavili - ale proč bysme my nepřáli, ne?"

"I copak o to, to já vím," usmívajíc se přisvědčovala Tercijánka.

"My můžeme, chválabohu, být spokojeni; starostí nám pomalu ubývá, oba synové nám dělají

radost - třebaže takoví dva synátorové stojí na studiích něco peněz! - a pro Málinku mám už

všecko. Dostává, pane, psaní ze všech stran, ale nám se nic nechce líbit; taky si myslíme, nač

spěchat, vždyť má času dost a dost, ať si pohoví doma u rodičů - třebaže ona si nepohoví, je to děvče tuze pracovité, jsem matka, ale tu chválu jí musím dát. Bude z ní dobrá hospodyně, dobrá - musím si říct, že jsme si to dítě krásně vychovali."

Tercijánka se mdle usmívala, přisvědčovala a jen vzdychala: "Ó, to já vím - a ten dům!"

"Tak má paní pojezdná všeho! No, my mu to z celého srdce přejeme!" pokračovala kupcová a mezi tou řečí položila na pult objednané zboží i přijala peníze.

Tercijánka krátce, ostře zasykla. Dařbujánová na ni upřela černé, velké, dosud svítivé oči.

"I nnnemá, nnnemá!" chichlala se stařena. "Jen taktak - bylo toho všeho na dvou ffůrkách. Trochu harrrampátí všelijakého, ale lepšího -," a Tercijánka zamítavě mávala rukou, ,,ničehož nic!"

"Ale jdou - ale jdou -," dobrácky, soucitně divila se paní. "A říkala stará Domorázková, když

přijela ze svatby: ,Ach, tam je, lidičky, všeho, všeho. My jsme proti nim jen sprostí, já nevím, jak to bude, když se náš hoch mezi ně dostal.' "

"I toto - toto - nevěřejí, paničko, nic nevěřejí! Dddyť ani skleník nnnemá!" a Tercijánka nachýlivši hlavu, bledé oči široce rozevřela a výsměšně se dívala na kupcovou.

"Ale - ale -," a velmi překvapená paní Dařbujánová úžasem vrtěla hlavou.

"Pppovídám, nemá! Po skleníku ani památky! Člověk by to ani nevěřil, kdyby neviděl, - přece paní pojezdná - že ti rodiče nedbali, když sama z toho snad rozumu nemá, - vždyť to tady i ta poslední mužovi přinese, ale nemá ho, nnnemá!" a tou dlouhou namáhavou řečí se Tercijánka všecka udýchala.

"Inu, já, abych řekla pravdu, se ani za mák nedivím," tváříc se soucitně a ruce sepjavši na prsou, zahovořila paní, "byla tou učitelkou, a toť víme, že bohaté k tomu nejdou. Slyšeli jsme

- třebaže se po takových věcech nesháníme, ale lidé to přinesou -, že otec, jako pojezdného pantáta, je v Hradci jen tak ledajaký ouředníček. Copak může takový člověk, obyčejně pro dluhy neví kudy kam! Nedivěj se!" a plna soucitu se zahleděla na stařenu.

"I jojo," také tak povzdychla Tercijánka, "ale že člověk rozumu neměl, vždyť to není na chvilku, snad přece všecky okolossstojičnosti znal! Mohl udělat štěstí, a zatím si vezme ženskou, která mu ani skleník nepřiveze, - jakápak je to dnes paní?"

"Má, co chtěl, jak si kdo ustele, tak si lehne! Bude se mít co ohánět; na takovémhle panstvíčku je ta služba jen taktak - prosím jich, pojezdný - u barona - na jediném dvoře - a kdyby dostal výpověď, co by počali? Naposledy ještě ta panička bude litovat, že si jistý

chleba pustila."

"Taky je to možná dost," svědčila Tercijánka, "pak by to stará Domorázková, vlastně chuďas tchán měl všecko na krku. Zeť už taky stará myslila, bůhví co je, že má syna pojezdným, jako by lidé nevěděli, že ten před ním nevěděl pro dluhy kudy kam. Každému se jen šklíbila - i tuhle člověk byl u ní doliza."

"A jakpak ta panička vypadá?" zvědavě, toužebně se zeptala domácí.

"Abych řekla pravdu, do očí jsem jí pořádně neviděla, ale takto zrostlá je," vážně odpovídala stařena.

Dařbujánová si z myšlenek několikráte trpce zamlaskla, jako by měla v ústech ocet.

"Vědí -," a přes pult se nahnula až k samé stařeně, "on by byl taky chtěl naši Málinku, běhal k nám dost, stará nadbíhala, kde mohla, lidé nám taky s těmi řečmi chodili, ale kdepak to kdepak to - to nemůže být -"

"Vidějí, paničko, já sama jsem si myslila, že by oni tomu byli přáli -"

"I toto - pánbůh račiž chránit - Málinka dostává jinačí psaní, a nevšímá si. Je tuhle přece dům, pole, obchod, pár tisíc na hotovosti - toť víme, že hoši to potřebovat nebudou. Neměli bysme rozum?"

Paní Dařbujánová, tou řečí rozehrána, bystře pobíhala za pultem a úryvkovitě se smála.

"Tak vidíme - vidíme," povídala si Tercijánka.

"Inu, on by byl chtěl - prosím jich, člověk zdejší, z baráku - a přiženit se do nóbl rodiny. Ale jdou dál, jdou dál, paní Tercijánová, dávno u nás nebyli!" a vyběhnuvši jako křepelka, vzala stařenu pod paží a táhla ji do pokoje.

"I děkuju hezky - tototo - vždyť je noc, a nejsem ani na návštěvy ustrojena!" bránila se stařena, ale paní nepopustila.

"Jen jdou dál, nikdo tu není, naliju jim skleničku vína!" Dovedši Tercijánku i děcko do pokoje, usadila ji, a pootevřevši dveře do kuchyně, volala:

"Anton, jdi do krámu!"

Tercijánka se rozhlížela "ostávacím" pokojem.

Stůl, na němž stála rozsvícena mohutná lampa, postele, umývaček, pohovka, kufr byly pod pletenými i háčkovanými pokrývkami; na rámech obrazů, na řezbě skříně se pestřily veliké

papírové růže; svícny, stinidlo lampy, kropenka, sirník byly ověšeny vlněnými, třapečkovitými ozdůbkami.

Z kuchyně vyběhl drobný, ale soudkovitý pán s řídkým prošedivělým knírkem, malými licousky.

"Ať ti to mlíko na kamnech nevyběhne, už se zdvíhá," povídal paničce, a vida hosta, pohnul vlněnou kulatou čepičkou se třapcem, řekl "Má úcta!", hrčivě se zasmál, zamnul rukama a vběhl do krámu.

"A kde mají slečinku, paničko?" ptala se stařena.

"Je u starostů - mají teď to žábě doma. Tak pijou, paní Tercijánová!" a paní Dařbujánová

postavila na stůl broušenou sklenku s červeným vínem. "Ona starostova Bóžička na naši Málinku tuze drží - byla teď v tom klášteře a slyšela tam o naší samou chválu, ještě prý tam takovou slečnu neměli - sama je v ledačem tuze nešikovná, tak si Málinku pozvala, aby jí

poradila."

"To jo, to jo-"

"A pijou, pijou, paní Tercijánová."

"I bože, takovou škodu si dělají - tak na dobré zdraví! - ale jestli já se opiju!"

"A jdou se, paní Tercijánová, podívat do našeho parádního pokoje -"

"A to půjdu ráda!" honem vstávala stařena a šla za domácí.

"Tak vidějí, ty jarmary jsou plny Málinčina prádla a šatstva - a kolik truhel je ještě nahoře v pokojích." Paní Dařbujánová otevřela dvoukřídlovou dubovou skříň a Tercijánka se vyjevenýma očima zahleděla na hranice sněhového prádla, z něhož zavoněly fialky.

"Bože, to je všeho, a ten pokoj, paničko!" vzdychala.

"To už má Málinka uchystáno -"

"Ty sesle vycpávané - kanapíčko - a tenhle skleník, tenhle skleník - to by se měla ta nová paní

pojezdná přijít podívat! To tady v celém městě není!"

Tercijánka to všecko již nejednou viděla, ale velebila, jako by sem byla vstoupila poprvé. Paní

Dařbujánová blahem jen záříc, mlčky přisvědčovala.

"Ona naše Málinka všemu tak dobře rozumí, ví, co a jak se patří -"

"Ten skleník, ten skleník - to je nádhera! Všecko to zrovna svítí!" a stařena slastným nadšením pomlaskávala. "Inu, to já se nedivím, že by byla Domorázková chtěla syna do téhle nádhery usadit. Ale teď už musím běžet - bože, ty hadry po zemi!"

"To můj všecko objednal z Vídně -"

"Pojď, cccikáně, darmo bysme to pošlapali!"

"Ještě dopijou, paní Tercijánová, snad by tu nenechali sílu!"

"Ale, ale, paničko - jestli já se opiju!" zdráhala se stařena, ale pomaličku víno vycucala až ke dnu a ještě vylízala.

"Tak zaplaťpánbůh a dej jim pánbůh dobrou noc!"

Paní Dařbujánová vyprovodila Tercijánku až před dům.

"I to je už tma, lidičky, poběž, kluku, ať nečekají. Dobrou noc, pppaničko!" Když Tercijánka zmizela ve tmě, paní Dařbujánová postoupila před dům, celý si jej přehlédla, podívala se kolem po náměstí a spokojena volně se vrátila do krámu.

"Tak vidíš, ta pojezdná ani skleník nemá," pravila tam pohrdlivě.

"Ale? Ale?" zpěvavě se zadivil pan Dařbuján, a zamnuv rukama, běžel zas, odkud přišel. 2

------------------------------------------------------------------------------ Sleěna Málinka Dařbujánová stojíc před oknem "ostávacího" pokoje, hleděla na náměstí a zívala.

Rusou, krátce ostříhanou hlavu měla samou kyprou kudrnu, nevysoké, slabé tílko opásáno zástěrou jako z cukru s pěnou krajek.

Paní Dařbujánová pobíhala kolem pokrytého stolu a chystala svačinu pro pět osob. Uprostřed bělošedého, květovaného ubrusu trůnila nádherná bábovka s cukrovou závějí v každé rýze, vedle ní mísa cukrovinek, doma vyrobených, po jejích stranách stály modré vázy s kyticemi karafiátů, měsíčků, rezedy, bazalky, jež jasný pokoj naplňovaly lahodnou, silnou vůní. Před každé z pěti míst postavila talířky s notnými koflíky, jejichž oblina měla dva zlaté pruhy, mezi nimiž se rděly velké, špulící se růže, po stranách talířků položila stříbrný nůž, stříbrnou lžičku a do čela ubrousky s nápisy Erinnerung aus der Weltausstellung Wien. Byl to výstavní

dar pana Dařbujána z léta páně.

Slečna Málinka pohlížejíc do horního pravého rohu náměstí, jehož hrbolaté, kopečkovité

dláždění prahlo v plném slunci, mrzutě pravila: "Mně se zdá, že ta krůta z pošty už leze." Do pokoje se vkolébal kulatý pan Dařbuján; na přičísnutou kulatou hlavu, jež mu seděla na krátkém, širokém těle jako přilepena, posadil si rozlámaný slamáček, a vzav z kouta důkladnou hůl s velikým ohybem, hrčivě se zachechtal a pravil, jako když se drobný štěrk sype: "Podívám se na louku, darmo bych vám tu překážel!" a znova se tak zasmál.

"Jdi, Anton, jdi, my to už spravíme! Ale jdi dvorkem, abys to darmo nepotkával."

"Tak adié!" Pan Dařbuján nesa požehnané tílko na krátkých, sloupovitých nohou, jež v kolenou neohýbal, vyšel.

"Ta kachna školská už jde taky - ne, jen se podívej, klaní se jedna před druhou jako naši holubi na hřebene - a jak za zády jedna o druhé mluví!" líně, ale přec uštěpačně hlásila Málinka.

"Jdi od okna, Málinko, jdi, aby tě neviděly, - no, poslechni -"

"Koukej - doktorka! Ta to zas na sobě má jako panenka - a jak hopkuje - dozajista si myslí, že se kdekdo za ní dívá." Při těch slovech slečna Málinka zvolna, pozpátku odstupovala od okna. Paní Dařbujánová se postavila vedle ní a pozorovaly, jak se dámy ze dvou stran přibližují do středu náměstí, tam, kde se z kruhu několika šedých, zkroucených postav svatých vypínal oblý sloup, na jehož vrcholu stála socha mariánská, všecka zlatá, zářící, a ruce majíc sepjaty, hleděla k čisté báni nebeské, modré jako čekankové kvítí.

"Tak je vidíš, jak se vítají, jak se to klaní - a ještě včera se poštmistrová chechtala, že doktorka nadarmo tak často do kostela neběhá, - dokud tu býval starý kaplan, že chodila sotva o Boží hod."

"Prosím tě, holka, jen kdyby poštmistrová mlčela, jako by to o ní a expeditorovi půl světa nevědělo," chladně odpověděla matka.

"No - no - paní starostová už taky kráčí - jen vážně - jen vznešeně, na každém kroku si dává

záležet, aby si nezadala, - paní půlmistrová - hlavu má až u nebe. Ale mami, to ti povídám, jestli mi to žábě starostovic bude na Beránka pořád číhat, já jí to řeknu do očí, věř mi, že jí to řeknu!"

"Snad by sis nevšimla - očí by neměl - ať se drží tajemníka, beztoho to se starým partykujou, jak chtějí. Ale teď už musím do kuchyně!"

Paní Dařbujánová urovnavši si před zrcadlem černé šaty i bílou zástěrku, odešla. Na její místo před zrcadlem vstoupila Málinka, a kroutíc se na všecky strany, urovnávala každý záhyb. Potom odstoupila stranou ke kuchyňským dveřím, a lahodně slaďujíc obličej, čekala. Dámy již kráčely vedle oken: paní starostová vysoká, štíhlá, s kloboukem plným velkých růží, doktorka drobná, cupavá, s malým kulatým slamáčkem, poštmistrová jako pivoňka v plné

nádheře, řídící obtloustlá, kolébavá, v klobouku, jenž dávno byl z módy. V krámě zahlaholil zvonek a chumle šatů zašustily na dlažbě.

Na dveře bylo zlehka zaťukáno.

"Dále - dále!" vysokým, mladistvě svěžím hláskem volala Málinka, a docupavši ke dveřím, otevřela je dokořán a radostně volala: "Ruce líbám - ruce líhám, milostpaní, račte dál!" Paničky stály na krámové dlažbě rozestaveny jako muzikantské kvarteto na koncertním pódiu.

"Prosím - račte, račte -," radostně i uctivě pobízela Malinka.

"Račte, paní starostová," zaštěbetala paní doktorka.

"Ale prosím, jen račte -"

"Prosím, prosím, to by bylo pěkné -"

Paní starostová, hlavu nesouc v týle, vznešeně vešla do pokoje.

"Prosím, paní poštmistrová," zas doktorka pobízela.

"Ale prosím, paní doktorová, vy musíte napřed!" hlučně zpívala poštmistrová, a vzavši doktorku kolem těla, strkala ji dál.

"Prosím, paní poštmistrová," skromně, uctivě pobídla paní řídící. Poštmistrová vešla jako kyrysar a řídící se vkolébala za ní.

"Prosím, dámy, račte odložit - prosím -," a Málinka počínajíc paní starostovou odstrojovala a sbírala dámám vrchní šaty.

"Slečinka pořád jako kytka," měkce, laskavě pronesla přitom paní starostová.

"Copak taková svobodnice.'" rázně zahovořila poštmistrová, a svléknuvši kabátek, stála tu v plné síle i slávě. Velká brože zářila jí pod měkkým, zardělým lalochem, mohutný řetěz se jí

vinul po vysokém poprsí, v uších se houpaly veliké náušnice a na červených, tlustých pažích měla široké náramky.

Doktorka, suchá, bledá panička s krátkým horním rtem, pod nímž se mdle leskla řádka falešných zoubků, s maličkou bradou, dětinně se usmívala a lehkými, drobnými pohyby odkládala světlou mantilku.

Paní řídící dosud nehnutě stála u dveří, a plaše, nejistě se usmívajíc, rozhlížela se pokojem. Pravý špičák měla rozviklaný a vyčníval jí stále na červeň dolního rtu. Vtom při chvátala paní Dařbujánová.

"A - má úcta, dámy, to mne těší, to mne velice těší!" a počínajíc také paní starostovou, podala všem hubenou, krátkoprstou ruku.

"Tak prosím, račte přijmout místo -," pokračovala, "paní starostová, račte na kanape, paní

doktorová, račte vedle paní starostové, paní poštmistrová, paní řídící, prosím!" Starostová usedla vážně, velebně, doktorka se hbitě posadila vedle ní, poštmistrová a řídící

proti sobě na židle při bocích stolu.

"Aah - to je zas horko!" zhluboka oddechla poštmistrová a šátečkem si utírala červené, zpocené tváře.

Starostová sedíc vzpřímena, ruce majíc složeny na hrudi, útrpně pohleděla na Málinku, jako by řekla: "Neměj jí to za zlé - vždyť je z vesnice!"

Doktorka ceníc zoubky jako veverka, modravýma očkama mžikala z jedné na druhou; řídící, hlavu majíc skromně ukloněnu, nutila se do stálého vlídného úsměvu a zoubek tiskla do rtu.

"Prosím, dámy, račte si posloužit -" Slečna Málinka vzavši mísu s cukrovím, jež vroubil růžový, krajkovitě rozstříhaný papír, přicupala k paní starostové.

"Prosím, milostpaní, račte - - Ale to je málo,

prosím, ještě -"

"Milostpaní, prosím - ale neračte si brát nejmenší kousek - račte si ještě posloužit - prosím, milostpaní, prosím -," obcházejíc stůl, sladce, zpívavě pobízela. Dámy si braly a pokládaly na květované talířky; všecky již byly bez rukaviček, jenom poštmistrová je měla dosud navlečeny, ačkoli se z chuďasa jen cedilo.

"Pozdravení od Bóžičky, slečno Málinko," usmívajíc se vyřizovala starostová.

"Ruku líbám, milostpaní, copak slečna dělá?" švitorně odvětila dívka.

"Pořád vyšívá! Naše Bóžička, co je z toho kláštera doma, pořád vyšívá, ledaže někdy napíše psaní některé slečně, s kterou se v klášteře seznámila. Ony ji všecky ty slečny měly tolik rády a píšou jí tuze krásná psaníčka. A všecky náramně vzpomínají na sestru Agnes, tu měly jako anděla a každá by si přála být slečnou Agnes," ruce majíc stále na prsou zkříženy, vysoce načesanou hlavu v týle, rozmazleným, tahavým hlasem vypravovala paní starostová. Doktorce se při té řeči ústka protahovala k výsměchu, ale neusmála se, jenom stranou, útrpně

mžikla na řídící. Ale sotvaže starostová domluvila, doktorka sama spustila jako pěnkava:

"Ach, to Bóžičce věřím, paní starostová! Když jsem já bývala v klášteře, měly jsme zas tak rády sestru Angelike. Ta byla taková hezounká, oči měla jako z jiného světa a taková byla na všecko jemná. Když některá slečna řekla, že se vysmrkala, slečna Angelike se vždycky tolik zamračila, protože chtěla, aby říkaly, že si ošetřily nosíček!" a paní doktorka se zasmála jako mladá hrdlička. "Byla tam i jedna hodně vesnická holka jako kyrysar, kam tlápla, tráva nerostla. Jednou se s některou slečnou vadila, a jaká už byla sprostá, křikla na ni: ,Abych ti nedala do frňáka!' Ne, co tenkrát bylo! Slečna Angelike zůstala jako bez ducha - no, ta holka tenkrát dostala trestů!" a paní doktorová smějíc se, kroutila se na pohovce jako nepokojná

dívenka.

"Milostpaní, já taky ráda vzpomínám na klášter," kudrnatou hlavičku chýlíc stranou, vzdychala Málinka.

"Ale jděte, slečinko, je to samé modlení," hlučně se vmísila poštmistrová. "Některá by v kostele pánubohu nohy ukousala, ale hlavu má plnou světáctví!" Po tomto trumfu paní poštmistrové bylo minutku ticho; dámy mimoděk ulamovaly z cukroví.

"Ach milostpaní, tam je tuze krásné, dojemné modlení," Málinka opět bránila klášter. "A pak ty bály! Milostpaní ví - že ano?"

"Ano, ano," kývala paní starostová, "naše tam taky užila maškarního, byla jako Blumenmädchen, třicet jednušek nás to stálo."

"A kde seberou mužské?" udivena se ptala poštmistrová..

Starostová, doktorka, slečna Málinka a konečně i řídící se tlumeně rozesmály: starostová

útrpně, doktorka pichlavě, paní řídící tiše, Málinka jako nevinné dítě. Poštmistrová ještě více zčervenala a černýma ostrýma očima se udiveně dívala z jedné na druhou.

"Tam tančí slečna se slečnou, jedna dělá pána, druhá dámu, je to všechno jen proto, aby si navykly jemně, způsobně se chovat," mírně vykládala starostová. Sama se prvá přestala smát a byla zas velmi vážná.

"I to by mi stálo za to!" zlostně hodila poštmistrová.

Rty všech ostatních se na vteřinku zkřivily a ve všech očích stálo zřetelně: To věříme!

"Kdopak by tam dal dítě, kdyby tam směli mužští," mírně, dobrácky, soucitně podotkla starostová.

"No, já myslila, že tam přijdou študenti, jsou tam přeci školy," bránila se poštmistrová.

"Co vám to, paní poštmistrová, může napadnout," šveholila doktorka, "tam a študenti - tam je přísnost, pořádek, žádná se na žádného nesmí podívat, natoť usmát! Jémine, u nás jednou bylo! Slečna Angelike to tenkrát až oplakala. Našlo se u jedné psaníčko - takové psaníčko od študenta! Hned se dopsalo rodičům, aby si ji vzali domů. Ach, to bylo pláče - ale potom ji tam přece nechaly."

"U nás se taky takový pád stal," přisvědčila Málinka.

"No tak to vidíte, a potom budete povídat," pravila poštmistrová. "Nechme kláštery! Můj mi předplatil román Krásná jeptiška a tam jsem se dočtla pěkných věcí," a poštmistrová kývala hlavou, jako by říkala: Darmo mluvit!

Doktorka zkřivila ústka.

Paní Dařbujánová vešla, přinášejíc konvici s čokoládou, a počala nalévati.

"Prosím, paní starostová - prosím, paní doktorová - prosím, paní poštmistrová - prosím, paní

řídící - račte si posloužit a bumbat -"

"Ale paní Dařbujánová, přece si taky sedněte k nám! Přijdeme vás navštívit, a vy jste pořád v kuchyni," srdečně rozprávěla starostová.

"Prosím, paní starostová, však já si taky sednu!"

V krámě zazvučel zvonek.

"Málinko, odbuď to tam!"

Slečna se odhoupala jako šestnáctiletá.

Paní doktorka srknuvši čokolády, olízla ret a pravila: "Slečna pořád jako vlaštovička!" Paní Dařbujánová se mateřsky šťastně usmála.

"Ale pozor, pozor - mně se zdá, že pan učitel Beránek nějak -," a paní doktorová přimhouřila modravé oči a zahrozila prstem.

"Taky jsme to slyšeli," usmívajíc se svědčila řídící.

Starostová přitom seděla jako zkroušená socha.

"A copak je na tom něco zlého?" rázně se zasmála poštmistrová.

"Ale kdežpak! U naší Málinky jsou vdavky to poslední. A nač by pospíchala - ne? Doma má

zlaté časy - a co musím říct, třebaže jsem matka, hledí si jen hospodářství. Mám v ní velkou pomoc! Co bysme my si počali, když ty hochy máme na studiích? Zůstali bysme sami! Ať jen užije mladého života u rodičů - ještě dlouho nemá zmeškáno."

Poštmistrová se starostkou se na sebe podívaly, jen to kmitlo.

"No, já jsem jen tak slyšela," usmívala se doktorka a kroutila se v pohovce jako nepokojné

hádě.

"Děvče je veselé, od rána do noci by zpívalo, uvaří, uklidí, obslouží krám, proběhá se a dobře spí, ničím se netrápí. Je to chyba, když se mladá děvčata ženou do vdavek!"

"A kolikpak je Málince, paní Dařbujánová, kolik?" se sladkou živostí se ptala starostová.

"Kolik? Na svatou Kateřinu bude jí dvaadvacet - jakápak to jsou léta!" Poštmistrová se starostovou opět vyměnily rychlé pohledy; potom všecky zvolna srkaly a chvíli bylo ticho.

"Já jsem se vdávala, když mně bylo sedmnáct," stydlivě začala doktorka.

"Ach to je brzo - to je tuze brzo -," dojemně podotkla Dařbujánová.

"O, ich war eine sehr spröde Braut - ach, já jsem se styděla -," a paní doktorka si velmi drobnýma ručkama zastřela tváře.

Poštmistrová se dušeně zasmála, až se jí poprsí rozkolébalo.

"Za mnou začal můj chodit, když mi bylo šestnáct," vypravovala paní řídící. Hlavu dala stranou, zoubek se zaťal do rtu a tvářila se dojemně tesklivě, jako by chtěla zpívat: Už nejsou ty časy, které bejvávaly.

"Tak pan pojezdný si ji už taky přivezl, včera je přistěhovali," z ničeho nic spustila starostová. Ostatní maně pohleděly na Dařbujánovou.

"Taky jsme to slyšely," ta lhostejně přikývla.

"To se ráda podívám - nic se mu tady nelíbilo," s úsměchem zvolala poštmistrová.

"Měl ji prej už jako praktikant - kdopak ví, jak to bylo," zas tak lhostejně řekla Dařbujánová.

"Povídal náš Beránek, že ji viděl, je prý -" "Ach, co nám na tom záleží, ne?" doktorka jí ostře skočila do řeči. "Můj tu rodinu trochu zná -"

Slečna Málinka se vracela.

"Bohatá myslím tuze nebude." Paní řídící po těch svých slovech plaše pohleděla z tváře do tváře, jako by se bála, že někoho snad pohněvala.

"Bohatá?" zachichtla se doktorka, "i kdepak by co vzali! To by nepotřebovala jít k učitelství. Ouřednická dcerka - jaképak je u těch bohatství! Je to nouze s bídou, třebaže to dělává

panstvo. Ach, já to znám! U nás v Boleslavi to chodilo jako královny, na nás se dívaly takhle zvysoka, ale když přišlo ke vdavkám, braly napořád - my jsme si mohly vybrat!" Všecky přisvědčovaly, ale žádná neodpověděla, protože si vzpomněly na plešatého, šedivého pana doktora, jenž měl záda široká, nohy tenké, špičku stavěl proti špičce, a když se ženil, bylo mu dobrých padesát.

"Nosí-li hřebínek vysoko, tady jí spadne," jako když špendlíkem bodá, pravila starostka, a hlavou nepohnuvši, jenom ret nakřivila.

"Kdo prosím - kdo?" teprve teď se ptala Málinka, jež prve jen zvědavě naslouchala.

"Paní pojezdná," honem odpověděla řídící.

Slečna ohrnula ret a pohodila kudrnatou hlavičkou.

"Bože, bodejť by nespadl - takových paniček dvanáct do tuctu -," zvučně svědčila Dařbujánová a spráskla rukama, "vždyť ona, zlaté paničky, ani skleník nemá!"

"Jděte - ale -!" vyletělo z trojích úst a oči zůstaly vyjeveny.

"Nemá - Tercijánka tu večer něco kupovala a povídala, že byla při tom, když skládali. Ani skleník nemá!"

Paničky se velmi rozchichlaly. Paní Dařbujánová jim k tomu vážně kývala hlavou, jako by říkala: Ano - ano - takové to je smutné - bídné! Slečna Málinka měla ručky sepjaty v klíně a hleděla tuze lítostivě.

"Že ani skleník nemá?" jako by se byla přeslechla, znova se ptala starostová.

"Nemá - nemá -," stále stejně vážně odpovídala Dařbujánová.

"Vždyť jsem to povídala - ne?" rozjela se doktorka. "Je z ouřednické rodiny - to známe - tam se výbava odbude lacino, za dvě stovky se to pořídí všecko. Já vím, že nemá víc peřin, než co měla jako učitelka, a pojezdný bude dál spát na duchnách od staré Domorázkové. A prádlo?

Ach, to já znám!"

"Ten člověk bude litovat," povzdechla řídící a sama si soustrastně přisvědčovala.

"I prosím vás, paní řídící - rovný k rovnému. Vždyť víme, z čeho je, známe ho, ne?" s břitkým přízvukem odporovala Dařbujánová.

"A ta služba není velká - copak je takový pojezdný na jednom dvoře, šafář, nic jiného než

šafář - a baron se nepředá! Ach dámy, jenom si nezačínat s panskou službou, ta je ode dneška do zítřka. Ráda se podívám, jak to povedou! Jak se takhle začíná, zakrátko chybí na všech stranách!" a paní doktorová se tvářila, jako by starostí o živobytí pojezdných umírala.

"Jako by se byl nemohl ohlédnout tady, ne?" a paní řídící se dívala z tváří do tváří, co dámy tomu náhledu říkají.

"Ach prosím, milostpaní, která něco má, ta by si to byla pořádně rozmyslila - vždyť víme, z čeho a co je - ledaže by se chytla nějaká selská - jsou takové, že chtějí být paničkami," rokotala Málinka.

"Myslím, že ťukal ledakde," pokračovala domácí paní, "ale že se to nepovedlo; u nás se taky pokoušel, Málince se klaněl, šafářka o tom začínávala, stará mi nadbíhala, ale nám se to nechtělo líbit. Prosím vás, dámy, je to nebezpečná věc! Panská služba je ode dneška do zítřka

- kdyby ho pustili, měli bysme ho na krku.

A potom to přátelstvo kolem dokola - -ach, ach!" a odmítavě kývala rukou.

"Tak vidíme -," zase tím špendlíčkovým hlasem se vmísila starostová, "já vždycky myslila, že se Málince líbil a že jste tomu tuze přáli!"

"Mně, milostpaní?" náramně se zadivila Málinka. "Takových na každém hřebíku!" a zasmála se jako děťátko.

Doktorka ceníc zoubky, s úsměvem pohlížela z jedné na druhou.

"Jen mlčte, slečinko, nezapírejte," pádně pohrozila poštmistrová.

"Ne, milostpaní, jistě ne! Když jsem s ním poprvé mluvila, už jsem poznala, co v něm je. Tati a mami mi každou chvíli říkali: ,Poslouchej, dítě, s tímhle Domorázkem radši ani nemluv, darmo by byly řeči.' Ale proč bych se nebavila - ne? Bavím se tuze ráda - proč bych neužívala mladého věku?"

"To zas máte pravdu, slečno," svědčila starostová. "Taky já naší Bóžičce říkám: ,Bav se, děvenko má, bav - užívej! Jsi mladá, je ti šestnáct let - na jiné myšlenky máš ve dvaceti letech času dost!' "

"Právě, milostpaní, vždyť tady nic jiného nemáme než kousek té zábavy," horlivě svědčila Málinka, ačkoliv bodavé řeči paní starostové o těch šestnácti letech náležitě porozuměla.

"Ale dámy," po chvilce ticha začala poštmistrová, "když ta paní pojezdná je bývalá učitelka, bude to snad dáma náramně vzdělaná - musí přece mít hromadu škol!" Starostová se kysele ušklíbla, doktorka spustila chichtavě: "Ó jé, ó jé, to je vzdělání - inu, víc než tady ty selské holky ví, ale co s tím? Čemu se někdo naučí z knih zpaměti, není ještě

všecko. A byla prý jen někde na malé škole - copak pro to potřebuje! O, já je znám! Kdybych nevěděla, odkud pojezdný je, řekla bych, že brzy bude stonat na žaludek, - vždyť taková

ženská nedovede brambory uvařit! Ale Domorázkovi bezpochyby nebude nic; když je z takového baráku, sní všecko!"

"To máte pravdu, paní doktorová, a sáhnout na nic neznají; jsou zvyklé ráno dlouho spát a muž aby si vařil snídaní; pořádně uklidit, nádobí umýt nedovedou, na všem zůstává špíny až

hrůza! Pořád by ležely v nějakém románu, a muž, když přijde k obědu, aby si šel ukrojit suchého chleba!" Paní řídící, dokončivši tu řeč, položila zas špičák na ret a přisvědčovala si s bolestným pohledem, jakoby říkala: Ó bože, darmo mluvit!

"A to prádlo, milostpaní - všecky punčochy děravé - a to ostatní -," Málinka mávala ručkou naznačujíc, že o té záležitosti lépe nemluvit.

"Ale potom mi, paničky, řekněte, co tu ta ženská vlastně hodlá dělat?" kazatelsky spustila poštmistrová. "Copak si myslí - kam že přišla? Co že jsme? Jakpak tu chce mezi lidi, když ani skleník nemá?"

Dámy teskně přisvědčovaly a duchem zalátaly k svému skleníku.

U starostů, u doktorů, u poštmistrů, u řídících, Dařbujánů měli v parádních pokojích skleníky, že pero nevypíše! Sklo odshora dolů, vzadu zase zrcadlo odshora dolů, uvnitř nádobí

porcelánové nad sníh bělejší, skleněné zářící jako křišťál, drobnůstek a titěrek řady, jednu druhé krásnější, kolem dokola všecko rodinné stříbro, zvenčí nádherné řezané ozdoby; u starostů se odshora dolů vinuli dva hadi, u poštmistrů byl kolem dokola věnec z vyřezávaných růží, doktorka měla po stranách dvě dračí, nahoře dokonce lví hlavu, u řídících a u Dařbujánů

také na řezbách nescházelo.

"Ráčíte myslet, budou-li dělat návštěvy, že ano?" po řeči poštmistrové se tázala řídící.

"No, já tam nepůjdu!" a doktorka se rozesmála chrupavým smíchem, z něhož crčely samé

špičky.

"Kdopak by tam šel, paní doktorová," útrpně i vyčítavě dodala starostová.

"Darmo přivádět do rozpaků, ne?" ptala se Dařbujánová. "Vždyť by se musel stydět, co si to vzal," houkla poštmistrová.

"Já se jen divím, že mu to ta matka dovolila! Poslední groš na něj strčili a teď aby mu pomáhali dál!"

"To máte pravdu, paní řídící! Ale stará Domorázková dělá, jako by byl přišel do náramné

slávy, - říká, že je tam všeho, všeho! Inu, já se jí jako matce nedivím, že to před lidmi dělá

hezčí. Tady přece každá selská holka, když se teď za našich časů vdává, dostane skleník, i kdyby byl jen z měkkého dříví. I ty barácké holky skládají, aby ho měly, každá by se styděla vdát se bez skleníku. Arci, člověk se kolikrát musí smát, čemu už říkají skleník! Ale patří do slušné domácnosti! Já se vám kolikrát nasměju, když k nám tak přijdou strejcové a tetky, jak se každý jako vyjeven zadívá na skleník!"

"To u nás taky, paní starostová!" vpadla poštmistrová.

"Ale prosím, paní starostová, dopijte - dopijte, dámy, prosím -," pobízela paní Dařbujánová. Zvonek zadrnčel a Málinka odhopkovala do krámu.

"Tak jsme se o té pojezdné zapovídaly, a stojí-li to za to!"

"To máte pravdu, paní starostová, nestojí, já to znám!" svědčila doktorka. "Budete si, paní

poštmistrová, na podzim řídit plášť nebo kožich?" zabočila na pole módy. Slečna Málinka se hned do pokoje nevrátila. Sedíc prve proti oknu, spatřila na hořejší straně

náměstí dva slaměné klobouky a dvoje přivousatělé tváře; čekala jen, brzo-li zvonek zahlaholí. Odbyvši kupce, vyšla za ním a postavila se do krámových veřejí. Mrkla do kopečka, ale honem se stavěla nevšímavou a lhostejně se dívala po dvou protějších střechách, jež si v parném slunci hřály staré, vetché hřbety; věděla však určitě, že pan tajemník s podučitelem Beránkem ji už zahlédli a že tu bezpochyby budou zakrátko. Dívala se schválně k dolení straně náměstí, a přece viděla, že pánové již docházejí, Beránek že si upravuje vlasy a klobouk, tajemník skřipec. Slyšela již dupot, skřípot písku sluncem vypraženého, ale stála pohroužena v hluboké dumné myšlenky.

"Má úcta, slečno!" vážně pozdravil Beránek a smekl hluboce.

"Služebník!" zastřeným hlasem volal tajemník a jen s úklonou salutoval. Slečna se poplašena otočila na podpatku, zčervenala, modré oči se jí zaleskly a ústa zajásala:

"Dobré odpůldne - až jsem se lekla.'

Tajemník byl o hlavu větší než krátký, ulehlý podučitel; měl řídké, přilehlé vlasy, nazrzlé

kníry a bradku, mdlé, vlhké oči, kulatý nosík zardělý. Tajemník měl notné zkušenosti, prohlédl kus světa, "pracoval" v rozličných obchodech, obchodoval sám a konečně se stal čtyřstovým tajemníkem.

Beránek byl od hlavy do paty oděn co nejpečlivěji, mladistvý rusý knírek měl nakroucen, límec a náprsničku jako křídu.

"Jak se slečna ráčí - smím-li se ptát?" mefistofelsky, pod vousy se usmál tajemník a skřipec si lépe posadil.

"Pádně!" odvětila protáhnuvši prvou slabiku a smutně se podívala k blankytu.

"Jako v Bělči, že ano, slečno," slovo za slovem pečlivě pronesl Beránek a vážně přisvědčoval. Všecek klid jeho řeči i pohybů byl téměř stařecky vážný, klidný, pravidelný.

"Jako v Bělči, dobře jste řekl, pane učiteli! Bože, kdyby člověka práce trochu netěšila, musel by se umučit!" Stála před nimi jako dívenka, ruce složeny vzadu a podpatky nepokojně ryly do písku.

"Sháníme, slečno, výlet," s mírným úsměvem řekl učitel a zadíval se jí do očí.

"Výlet - ach, prosím vás, jenom ne hlučný, ne velikou společnost, jenom tak užší kruh někam do tichého místa, víte, takový srdečný, podomácku!" rozplývala se Málinka. Tajemník hladě si bradu, díval se na dívku potměšilýma, lišáckýma očima. Zachytivši ten pohled, sklonila hlavu, jemně zčervenala i na spáncích a čechrala si kučery.

"Splašíme něco, splašíme," sliboval.

"Ale nezapomeňte, co jsem vám řekla!"

"Nezapomenu! Právě jsme si povídali, že do zdejší společnosti přišel nový člen - a k tomu dámský. Viděla již slečna paní pojezdnou?" ospalým tónem pokračoval. Málinka zvolna, pyšně povznášela hlavu.

"Já?!" ptala se přísně. "Neviděla!" úsečně dodala.

"Ó, my již viděli - elegantní dáma!" pravil pan učitel. Učinil vážný pohyb pravicí a jasné oči měl plny chvály.

"Ták?" štiplavě švihla Málinka a dala se do pěnkavčího smíchu. Beránek pohleděl na tajemníka a ten přivřel oči.

"Opravdu - elegantní," a díval se spokojeně jako najedený kocour.

"Tak vida -," opět se zasmála slečna.

"Vám se, slečno, nelíbí?" užasle ptal se učitel.

"Ale vždyť jsem jí neviděla - kdepak já! Ale když je tak elegantní - musím se starat, abych ji brzy poznala. Prosím vás, my ubohé popelky v zastrčeném hnízdě - jakpak my rozumíme eleganci -" Kousavá skromnost, výsměch i dělaná lítost tvořily akord, jímž ta slova byla pověděna.

"Ó prosím, prosím, slečno - to jsem nikterak nemínil - "

"A nemám snad pravdu, pane Beránku? Žijeme tu jako jeptišky! A že si vzpomínám - kdypak mi tedy budete vypravovat ten Tylův životopis? Slíbil jste, ale nesplnil - ale povídala mi Božka, jak ho umíte vypravovat. Ó já vím, jak vy máte rád knihy! Ach, já jsem vám někdy taková jako dítě. Něco čtu a najednou se dám do pláče - zvláště když to jsou básně. Ale abych nezamluvila - vzpomněla jsem si, když jste prve mluvil o té eleganci, že se zdejší lidé

vysmívají. Jen to tak povídám - nemyslete si, že jsem snad zlá!"

"A čemu, prosím?" Pan učitel byl při té otázce zapýřen až k uším.

"Té eleganci! Vždyť prý si nepřivezla - nic - ani skleník prý nemá! Ale já to jen povídám, že pánové velebí. Někdo se tu u nás smál - opravdu již nevím kdo -"

"Skleník, skleník-," bzučel pan tajemník, "ten jsme neviděli, jen jsme, slečno, povídali, že jsme tu dámu viděli -"

"I vždyť já to nevyčítám! Řekla jsem jen, co jsem slyšela - ono se mnohdy zevně nadělá lesku a zatím -," slečna Málinka mávla ručkou a hleděla skoro lítostně. "Ale co bychom o tom mluvili, ne?" přidávala veseleji. "Co nám na tom záleží - to je věc pana pojezdného. Je to dáma z většího města, študovaná, vzdělaná - aspoň se něčemu přiučíme, ovšem, půjde-li mezi nás!" poslední věta byla opět pichlavá.

"Ó prosím, prosím, jenom ne tak skromně, slečno -," kroutě si knírek, deklamoval Beránek.

"Myslíte, že jsem skromná? O, já dokonce nejsem skromná! No, jsem skromná, ale někdy taky nejsem!"

Čekala, co řeknou, ale mlčeli oba.

"My tady v Bělči jsme všecky skromné - a proč bysme nebyly? Máme se snad vynášet svou elegancí? Ach, ach, známe ji! Ale tady jsme jinačí - každý se jen dívá, pozoruje, usmívá, ale když přijde k tomu, dovede také říci pravdu. Včera hned tu někdo povídal: ,Ani skleník nemá!' A byl to jen zdejší člověk! Ale abych nezamluvila - nezapomeňte na ten výlet, ale ne hlučný, to bych nešla - my máme rády skromné zábavy, ale srdečné, třeba byly bez elegance!" Stála přitom jako na divadle, ústka jásavě štěbetala, hubené ruce rozkládaly a v pohledu se střídala dětinná prostota s pohledy zkušené kokety.

"Jenom ne být zlá, slečno -," do vousů zabzučel tajemník a zahrozil.

"Já - zlá? Ach, to mě pan tajemník špatně zná! Tuze špatně!" Z pokoje vynikl sbor smíchu.

"Ááá - společnost!" povídal si tajemník.

"Matinka má návštěvu - mým gustem by to nebylo, já mám ráda ticho, útulno," pravila skoro šeptem. "Nezapomeňte, pánové, co jsem řekla o tom výletě. Ale - co si to myslím! Copak pánům na mně záleží - půjdu nepůjdu!"

"Ó prosím, slečno, vždyť jsme vám to proto řekli první, vám dosud jediné -," bránil se učitel.

"Od zadního konce, ne? Ale teď už musím běžet - má úcta, poroučím se vám!" Již byla na stupni přede dveřmi, ale ještě se obrátila: "Tak, pane Beránku, kdypak mi to povíte?"

"Kdy račte, slečno!" uklonil se.

"Tedy zítra navečer - tady na lávce, ano?" Usmála se láskyplně a zmizela. Crnkot zvonku byl dohrou jásavé její řeči.

Pánové stáli chvilku tím šveholem omámeni.

Když vykročili, tajemník si zakroutil knírem a bručel: "Mně se zdá, že jsme si škodili."

"Mně také," volně vykračuje, svědčil učitel, "ale co na tom?"

"Ale poslouchejte, kantůrku, tak mi připadalo, že ve vás chytá!"

"Jen žádnou starost!" a Beránek si čechral konec mladistvého vousu... Slečna Málinka vběhla do pokoje veselá, zčervenalá.

"To věřím, slečinko, to věřím," nuceným úsměvem vítala ji starostová. Také ostatní dámy se tajemně usmívaly.

"Copak, milostpaní?" nevinně se ptala slečna.

"I načpak zapírat - vždyť slečinka po té zábavě jen září!"

"Milostpaní - to byla čistá zábava!"

"No, pan Beránek může teď být definitivně - pět set by měl -," usmála se řídící.

"Ach, na takové věci ani nepomyslím!" odpovídala Málinka hrajíc si se zástěrkou.

"Ale co má pan Beránek s tím tajemníkem, tomu se divím! Tomu je sklenice nade všecko," pohrdlivě pravila paní Dařbujánová.

"Ach, to se ráčíte mýlit, můj ho tuze chválí - v kanceláři má pořádek!" vážně odpovídala starostová.

"Chlubili se mi, že už viděli paní pojezdnou - a jaká je to elegance!" V těch Málinčiných slovech bylo tolik ostrosti a výsměchu, že se všecky dámy rozrušeny pohnuly a z úst paní poštmistrové vyplynulo hněvivé: "Tak se podívejme!"

"Prosím tě, děvče, snad by ses s nimi o takovou věc nehádala!" vyčítavě kárala matka.

"Co ti napadá, mami, ani mi nenapadlo, k smíchu mi to bylo!" odpovídala skoro uraženě.

"Však proto - elegance -"

"Podívejme na Beránka a na tajemníka! Snad by už i těmhle lidem bylo tady všecko sprosté!" ostře řekla starostová a plna hněvu kroutila hlavou i poprsím.

"I nechme je, dámy, vždyť oni uvidí - já to znám!" zasmála se doktorka. Byl již soumrak, když dámy od Dařbujánů odcházely. Slečna Málinka hlučně jásajíc, doprovázela jich až do středu náměstí.

Po silnici z kopečka jel vůz s párem krav; v žebřinách na jeteli seděl obstarožný rolník. Vida skupinu paniček, posmekl placatou čepici a volal: "Dej pánbůh dobrej večír!"

"Dobrý večer," odpověděla paní řídící, ale ostatní jen přikývly.

"Divme se, že se tu leckdo o člověka otře," tlumeně povídala doktorka, "když Poupa, první

radní městský, jezdí s kravami!"

Starostová skrčila nos, vypjala hlavu, ale neodpověděla. Za mariánskou sochou se zastavily, aby se rozloučily; ale znova a znova zapadaly do hovoru.

Nenadále zmlkly všecky. Z návrší šel pojezdný

se ženou. Byli stejně velcí a slušelo jim to. Paní pojezdná měla prosté tmavé šaty, nepokrytou hlavu a vykračovala pružně.

Pojezdný vida kruh dam, hluboce pozdravil a mladá paní se uklonila. Dámy jedvaže pohnuly hlavami a stavěly se, jako by byly v nejživějším hovoru; ale nevěděla žádná, o čem prve byla řeč.

Sotvaže pojezdných poodešli, patero hlav se obrátilo za nimi.

"Tak tu ji máme!" vydechla doktorka.

Ostatní mlčely.

Rozešly se s kyselými úsměvy, jež jim zbyly z pohledu na švarnou mladou paničku. . . 3

------------------------------------------------------------------------------ Pan pojezdný posnídav, nasadil si široký slamák, a strčiv hůl pod paži, podal paničce ruku, políbil ji na rty, na čelo i na oči a řekl: "Tak sbohem, Gustičko, a dobře se tu bavila!" Paní se usmála, vjela tatíkovi do vlasů, potahala, pleskla mu do širokých zad a pravila upřímně: "Jen se tuze nehoň, ať mi nestůněš!"

Pojezdný se zasmál, ve dveřích se ještě ohlédl, pokynul a již byl za dveřmi. Paní Gusta odnášela nádobí do kuchyně.

Když se s Karlem poprvé takto ráno loučila, veliké slzy jí zalily oči - tak bolestné teskno ji přepadlo při myšlence, že bude až do poledne sama, bez něho. Ale v následujících dnech, všecka zabavena povinnostmi mladé hospodyňky, byla již klidnější; za ty chvíle odloučenosti byla shledání o polednách a večer tím radostnější. Zbyla-li mu volná chvíle, pomáhal věšet obrazy, natahovati koberce, upravovati záclony - ale namístě upřímných rad, po kterých tolik bažila, jak by to ono bylo lepší, útulnější, veselejší, jen se vysmíval, škádlil a pokoušel. Dnes bylo již všecko v pořádku: kuchyňské nádobí se lesklo na stěnách kolem kuchyňských kamen, porculán i sklo zářily v poličce, květiny v oknech i na stolcích osvěženy vláhou i slunečném rozpínaly pomačkané listy.

Paní Gusta se několikráte prošla celým bytem, znova a znova přehlížejíc všecku jeho úpravu. Urovnala obraz trochu nakřivo zavěšený, poopravila řasy záclon, nahlédla do skříní, kde se mezi hraničkami sněhového prádla modraly i růžověly hedvábné stuhy. Stojíc mezi dveřmi a rozhlížejíc se domácností - svou domácností! - duchem zaletěla k moravským hranicím, do podhorského městečka, ze všech stran obklíčeného smutnými, kamenitými stráněmi, a spustila se do známého patrového domu, ve kterém mezi hospodářovými sýpkami byl pokojík se dvěma okny, u nichž kolik roků sedávala nad ruční

prací nebo nad knihou. V duchu viděla celý prostý pokojík: nízkou, žlutě natřenou měkkou postel, kufr, chudou pohovku, stůl, židle, stojan s knihami a květiny - bujné zelené květiny. Jak jí tam častokráte bývalo smutno! Lid tam byl jako kraj: chudý, zasmušený, zamlklý a tuze nedůvěřiv. Měli ji rádi, vážili si jí, ale vždycky cítila, že není z nich, že jim nerozumí a rozuměti nemůže. Hrůza ji naplňovala při myšlence, že tímto stejným denním životem půjde rok za rokem stejně - až do staroby.

A když se nyní z těch vzpomínek rozhlížela novou domácností, spokojenost a tiché štěstí se jí

rozlévaly kolem srdce a zdravými tvářemi.

Líbil se jí, tuze se jí ten vlastní manželský ráj líbil. Byla se vším co nejlépe spokojena... Chystala se, že otci a matce napíše dopis, v kterém nejvroucněji poděkuje za velkou jejich lásku, která její domácnost učinila tak pěknou, útulnou a milou.

U kuchyně cvakly dveře a vklouzla nádvornice, aby umyla nádobí a obstarala, čeho bude třeba. Byla to suchá, osmahlá, kostnatá ženština, ještě ne stará, ale prací zkřesaná, s tmavýma těkavýma očima, s řídkými černými vlasy, vzadu stočenými v nepatrný drdolek; byla bosa, oděna jako naspěch.

Když k ní paní Gusta přišla, tetka pokorně, zpívavým uctivým hlasem pozdravila: "Ruce líbám, pánbůh rač dát šťastny dobrytro!" a hnala se po práci. Ale mladá paní ji zadržela: "Tak už jsme nadobro v pořádku, paní Škutinová, pojďte mi to pochválit!" a šla napřed do pokoje.

Nádvornice přihnuta, hadr v ruce, poplašeně se usmívajíc, volně šla za ní a očima těkala na všech stranách.

"Krásně, milostpaničko, krásně - tuze krásně," velebila do očí nehledíc, "to je květin, bože, knih hrůza, obrazů - a na té podlaze to mají, že se člověk stoupnout bojí." Opatrně, jako by šla po ostrém štěrku, zdvihala snědé nohy a dívala se z kouta do kouta.

"To jsou jarmary - to jsou jarmary - a ty postele s bílými peřinami - bože, bože, to je knih, to není ani možná, aby je milostpaní všecky přečtla - a jakápak tohle je Panenka Maria, packá to nebude, snad vambeřická? No, milostpán může mít radost - teď je ta všecka krása teprva vidět!"

"Tedy se vám to u nás líbí?" radostně se ptala paní.

"Líbí, jakpak by se, božínku, nelíbilo -,"

odpovídala, ale přitom z ničeho nic spěšně, jako poplašena znova obhlížela salónek.

"Něco vám tu přece chybí, ne?" pozorujíc ji, překvapena se tázala paní.

"I nic, nic, milostpaničko, jen jsem si vzpomněla, že tady není skleník, - vědí - oni ho tady mají všude - tak proto -"

"Skleník? Vždyť jsme sklo a porcelán urovnávaly spolu do police v kuchyni -"

"Však proto, však proto - to jen jsem si tak vzpomněla, že tu skleník nevidím! Ale milostpaničko, prosím, nehněvají se, ale naše šafářka by si tuze přála, kdyby se sem teď taky mohla podívat, už kolikrát mi to nadhazovala -"

"Ať jen přijde, řekněte jí, že ji ráda uvidím," odpovídala paní.

"I ta bude ráda - to zrovna pro ni poběhnu -," a již nemotorným klusem uháněla. Mladá paní se vrátila do prvého pokoje, postavila se k oknu a hleděla na prostranný, kolem dokola obstavený panský dvůr.

V čele byly příbytky: šafářův, poklasného, nádvorníkův, ratejna, dále nalevo chlévy, stáje, stodoly, kůlny. Kde byla okna, byla jen malá, umouněná, stěny oprejskané a pomazané. Uprostřed dvora stál vysoký, pěkně kuželovitý stoh, kolem něho ruchadla se svítícími radlicemi a hranice bran.

Proti dveřím k příbytkům dvorského služebnictva byla veliká obezděná nádržka s šedivou vodou, v níž se kácaly kachny a volně plovaly husy.

Kvočna, vedoucí hejno kuřat, si vážně vykračovala, kývajíc hlavou a krkem, sem tam ďobla do hlíny, hrábla, zakvokala a šla dál.

Po hřebeně tmavé střechy, z níž svítily nové příštipky šindelové, chodili volatí holubi, mezi něž se plichtili vrabci.

Paní Gusta viděla, jak nádvornice podél nádržky utíkala do domu a za malou chvilku vycházela s kolébavou šafářkou, jež si ve spěchu ještě na dvoře uvazovala šátek na hlavě a zástěrou poutala rozhalenou lehkou jupku. Obě šly rychle, jako by se bály, že zmeškají. Paní vyšla do kuchyně naproti a volala: "Tak jen pojďte, paní šafářová, pojďte, to jste hodná, že se jdete podívat!"

Nádvornice zůstala u svého nádobí, šafářka rozhlížejíc se šla za paní.

"I bože, milostpaničko, to se to tu změnilo; inu, inu, když přijdou takové ruce, to všecko rozkvítá. Krásně - krásně - záclony - paní starostová má podobné, jen ty pruhy budou trochu jinačí, ty třapce má zrovna takhle jako oni - koberců plná podlaha - jarmary pěkné - pěkné." Šafářka, ruce v kapsách zástěry, stála uprostřed pokoje a zamyšlena, všecko volně přehlížejíc, mluvila velmi nadšeně.

"Ty deky na postele si milostpaní sama dělala?" ptala se s úsměvem. Paní Gusta přisvědčila.

"Krásné - tady leckde mají podobné. U Dařbujánů je Máli nadělala, nábytek mají vycpávaný a ještě navrch tím pletením potažený; u starostů mají ty deky háčkované, u doktorů a na poště no, tam je všeho - mají dokonce vlněné se třapci, bůhsámví co to stálo." Paní zamyšlena poslouchala volnou, rozvážlivou, chvályplnou řeč šafářčinu; něco jako jemný

stín se z té řeči ploužilo a pokládalo se na slunnou paninu radost. Šafářka se zamlčela, jako by se rozpomínala, potom se volně, zkoumavě rozhlédla kolem, a upřevši na paní hnědé oči, ptala se vážně: "A jakpak, milostpaní - skleník?"

"Skleník?" překvapeně, polohlasně se tázala paní, "ten nemám!" a s plachým úsměvem se podívala na šafářku.

Ta několikrát mlčky přikývla.

"Koukám, koukám, že tu není! No, toho skleníčku je sem potřeba, milostpaní," velmi dobrácky pokračovala šafářka; "oni ho tady v lepších domech mají všude. Ó, jako u starostů, u doktorů, na poště, ve škole nebo u Dařbujánů

- to jsou kupcovi, ale mají peníze - tam jsou skleníky! Mmm!" a šafářka majíc ústa semknuta, nadšeně se dívala na paní.

Ta stála mlčky.

"Tady jsou skleníky v parádních pokojích to první - všecko v nich jen svítí - vzadu je zrcadlo odshora až dolů - a těch věcí, milostpaní!"

"Já mám všecko nádobí v polici v kuchyni, aby bylo při ruce "Povídala mi nádvornice," přisvědčila šafářka, "ale tady už police v pokojích nepanujou-za mých mladších let bývaly všude. Tady mají to lepší v sklenících. Bože, co je toho u těchhle Dařbujánů! Ona se ráda pochlubí - když tam přijdu, ukazuje, co všecko je pro Máli uchystáno. Pane, byli by oni bývali rádi, kdyby se byl náš milostpán dostal mezi ně, mluvilo se o hromadě tisíc, které ta slečna dostane, ale náš milostpán věděl, komu jeho srdce patří. Inu, co bych to neřekla: mezi milostpaní a tou Málinkou je arciť přenáramný rozdíl - nic, abych řekla, nic na ní není!" a názorně naznačovala.

Šafářka vidouc, že se mladá paní zadumává, uvolnila v řeči.

Zdálo se jí, že zajela trochu daleko; v té nejistotě se jen rozhlížela.

"Krásné obrazy," povzdechla si nevědouc jak dále navázati. Paní stále mlčela. Vzpomínala si, jak se na jaře tam v horách Karla ptala: "A v té době, když

jsi na mne nevzpomínal, neměl jsi žádné známosti?" Hladě ji po hlavě a dívaje se do oěí, pravil s upřímností: "Nikdy jsem na tebe nepřestal vzpomínat! Pravda, u nás by mne byli teď

rádi oženili!" a vypravoval o Dařbujánových, i jak by se byla ta svatba mamince líbila. "Nediv se," povídal, "matka vždycky pro dítě shání, co by mu po jejím rozumu přineslo nejvíce štěstí. Omámili ji těmi řečmi o tisících a tím svým haraburdím. Ale já jsem toho brzy měl dost, protože jsem měl rád jen jedinou!" Při vzpomínce na tato slova paní Gusta povznesla hlavu a na šafářku se usmála. Ta opět oživěla.

"Teď on náš milostpán také bude veselejší, když je tu jako v ráji," pravila jadrně.

"Jen ten skleník!" trpce se smějíc, odvětila paní.

"No - ten skleník - nevídáno! Oni ho tady mají všude, pravda, každý kouká jen po skleníku ale propána, propána, vždyť jich na světě je!"

"Vy ho také máte?"

"I toť mám," usmála se šafářka, "ale kdepak náš proti tomu u starostů nebo u Dařbujánů, náš

má jen dvě tabule, tamty mají sklo odshora až dolů, u nás by to halanti rozbili. Mám tam trochu toho bílého nádobí, sklenic, nějakou tu matičku porcunálovou - vždycky když jdu na jarmark, nějakou darebnost přikoupím - oni lidé, když přijdou, hned po něm koukají -"

"To se na něj půjdu podívat!"

"I bože, milostpaničko, to bude pro mne čest! Ale u nás není nic zvláštního, jen všecko sprosté. Taky jsem ten skleník nemívala; dokud jsem byla poklasnou, měli jsme jen polici, ale když jsme dostali to šafářství, povídal táta: ,Teď si taky, holka, musíš koupit skleník, aby tě

ledakdo nepomluvil.' Nová poklasná ho už taky měla. Tak jsem první výdělky z prodeje mléka musela dát na skleník!"

Při té řeči došly do kuchyně.

"Odskočím si jen podívat se k šafářce na její skleník," nádvornici tam oznamovala paní. Tetka zůstala chvilku jako vyjevena; potom jí oči plaše zamžikaly, a žádné z obou žen do tváří se nedívajíc, pravila rychle: "Jdou, jdou, milostpaničko!" Sotvaže byly za dveřmi, ustala v práci, a zpodáli hledíc na dvůr, měla toho plnou hlavu.

Taková paní se jde k šafářce podívat na skleník! Co jí to jen napadlo? - Ne že by to šafářce nepřála, ale bylo jí té mladé, dobré paní srdečně líto. . .

Pan pojezdný přišed mezi pole, vesele si točil holí a svěže vykračoval. Ranní slunce již pálilo a na snědých lících a na opáleném krku statného muže počaly vytryskovati krůpěje potu. Rozhlížeje se pohvizdoval, i kusy písniček si zabručel, jak se mu namanuly.

Na všech stranách byli lidé, dopola vysvlečení, v plné práci: sekáč pravidelně šlehal do bujného bělavého obilí, jinde již nahrabovali nebo dokonce vázali. Písničky, úryvky hovorů, hlasy čeledínů, hrkot vozů se rozletovaly jasným horkým vzduchem.

Krásný byl ten svět pod vysokou, čistou oblohou, zdravý, kypící, veselý!

Jetele byly jako kožichy a silně voněly, čmeláků, včel a motýlů se hojně kmitalo kolem růžových paliček, z nitkových komáříků se tvořily celé živé kužele. Po stezce vedle luk se pěkně kráčelo; svěží život bujné rozkvetlé louky kypěl i ve všech údech zdravého muže.

Každou chvíli se nablízku vznesl skřivan a sesýpal své zvonivé ručeje písní.

"Má úcta - má úcta, služebníček!"

Pan pojezdný při těch zvucích poskočil jako při nenadálém, prudkém kyrykotu koroptví - a zatím to jen kulatý pan Dařbuján, až po hlavu ukrytý mezi dvěma pšeničnými poli, hrčivým hlasem hlučně pozdravoval. Sotvaže se k němu pojezdný obrátil, drobný majetník nového domu, krytého anglickou břidlicí, dal se do radostného smíchu a kýval slamáčkem.

"Byl jsem tamhle u ječmene," vypravoval, "ale ještě mu trošek chybí, takhle za tejden to dám položit. Má úcta, má úcta, služebníček!" a pojezdnému radostně potřásal rukou.

"Tak kam, kam tak po ránu?" tázal se, kroutě svislé kníry.

"U hájku klademe pšenici, proto tam běžím," odpovídal pojezdný.

"Jako hošek - zdaleka jsem koukal. A co milostenka - přistěhována?" Pan Dařbuján se při té

řeči div nerozsýpal.

"Přistěhována - všecko už je v pořádku."

"Tak tak, no, to je dobře! Ale byly to asi starosti! Je to přece dálka, po dráze velké kolo - a nic se nepoškodilo? Žádná škoda?"

"Docela nic - všecko docela v pořádku."

"Ani čeledínové nic neprovedli?"

"Naši hoši jsou velmi opatrní," chválil pojezdný.

"To je štěstí - oni ti lidé tím třískají jako poleny. Ani skleník se nerozbil?" Pan Dařbuján se očima přisál k pojezdného lícím.

"Skleník?" pojezdný zamysliv se, trošku se odmlčel. "Skleník jsme nevezli."

"Ne? A jakpak došel?"

"Skleník nemáme," s úsměvem odvětil pojezdný.

"Fííí! Proto, proto - kdyby byl skleník, nevím, došel-li by v pořádku," vážněji pokračoval Dařbuján a stahoval i oprašoval svou světlou pikovou vestu. "Mno - nebudu zdržovat, má

úcta, šťastnou cestu!" Holí široce, důkladně se rozpřáhaje, krátké, sloupkovité nohy v kolenách téměř neohýbaje, vykračoval si jako vojáček.

Pojezdný se pustil do dřívější jaré chůze.

Podívejme pana Dařbujána, myslil si, totě nenadále laskavosti! Tolik neděl všichni chodili, jako by mne neznali, k pozdravu sotva poděkovali. Zvláště tenhle kačírek chodil hlavu v týle a ledaže jedním prstem zasalutoval. Tak pyšně, ano pyšněji pozdravoval jen tenkrát, když

pojezdný býval ještě klukem z baráku a s plátěnou brašnou na boku, bos, v placaté čepici chodíval do školy. Již tehdy byli Dařbujánovi bělčskou honorací, k nimž domkáři pohlíželi s pokornou úctou, jejichž přízní se honosili, po nichž se opičili; i nynější starostovi přišli teprve později k slávě...

Když po letech praktikant a adjunkt Karel Domorázek přicházíval domů na návštěvu, působívalo rodičům radost, že si ho ty panské kruhy všímaly, že "měl u nich všecku vážnost". A což když se stal na zdejším dvoře pojezdným a od Dařbujánů vyletěla zprávička, že by nic proti tomu neměli, kdyby si Karel všímal Málinky.

Stará Domorázková žila již na výminku u vdané dcery ve vsi Podhájí, ale ta zpráva ji celou poplašila.

Přiběhla tenkrát k synovi všecka rozehrána.

"Hochu, jen si to rozvaž a nebuď proti sobě - podívej se na ten dům, a v něm je všeho, všeho!"

Je pravda - Karel byl mladou samostatností svou také trochu zpit, zalichotilo mu to a povoloval. Ale po každém hovoru s Málinkou to sluníčko zapadlé tam za dalekými lesy víc a více prozařovalo. Poznával rozdíl. Vzpomínky, nutností zatlačené, počaly se sbírati, šeptati, hřáti - až zvítězily!

Dařbujánovi a všecka jejich "přízeň" se potom rozhněvali - zle se rozhněvali!

Pojezdného ten hněv mrzel, vždyť musí mezi nimi žíti, zná je odmalička, potkává se s nimi, maminku to trápí - - ach, jak nepříjemný byl ten jejich hněv! Také si nepřál, aby se tu Gusta potkávala s nepřízní, se vzdory, s nepřátelstvím, jež by ji tísnilo, konečně snad i trápilo. Jsouť

ty honorační rodiny tak svorny!

A hle, teď náčelník rozmrzelých sám přiklusal a jakou srdečnou účast jevil. To není samo sebou, jistěže dostal doma hejno pokynů.

"Milostenka přistěhována?" A jaká přátelská starost, zdali se při stěhování nic nepoškodilo. Nic - nic Pan pojezdný si také teprve teď klidně uvědomoval, co všecko přistěhovali - a že skleník mezi tím nebyl. Pro samý ráj v duši si toho všeho kale nevšímal. Ale ani teď dále o tom nepřemýšlel a s klidnou náladou mysli chvátal do návrší, na němž řada bílých sekáčů s černými plackami na hlavách pokládala pšenici.

Poklasný seděl u nich v příkopě, a spokojeně bafče z krátké dýmky, líně mžoural po zlatém lánu.

Teprve když uslyšel známé svižné kroky, vyskočil, a rychle smeknuv, volal: "Pánbůh rač

pozdravit!" Pojezdný dohlédnuv na panskou práci v celém bělčském vůkolí, přišel k obědu zpocen a osmahlý. V kuchyni chytiv rozpálenou paní Gustu kolem pasu, zatočil se s ní, na rty vtiskl polibek a již uháněl do pokoje.

Odhodiv klobouk i kabát, obul trepky, natáhl se na pohovku a čekal oběd. Sotvaže panička přinesla polévku, dal se do ní jako vlk; Gusta snědla svou v kuchyni, a teprve když muži předložila maso, usedla také ke stolu.

Chvilku jedli mlčky.

Náhle se kvapně podíval na ženu a pravil překvapen: "Copak - nějak smutná?" "I ne - proč?" usmála se.

"Jenom nezapírala!"

"Opravdu ne - opravdu ne, když ti povídám!" Pojezdný opět chvilku jedl; potom poěal vesele vypravovati o setkané s panem Dařbujánem.

"Přibatolil se a hned, co dělá milostenka, jsme-li už odstěhováni; jestli se nám nic nerozbilo že snad aspoň skleník!" a ke konci se dal do smíchu. Paní Gusta náhle zvážněla a oěi se jí rozšířily.

"Ona se dívá, jako by se byla lekla," pokračoval, vida tu změnu, "nic se nestalo, rozsýpal se samou sladkostí! Ale jsem rád, že dají pokoj!"

"A řekl jsi mu, že skleník nemáme?" ptala se stále vážná.

"Řekl - proě bych neřekl?"

Panička minutku přemýšlela.

"Vidíš, kdyby sis byl vzal tu Máli, mohl jsi mít skleník - a jaký," pravila, nutíc se do úsměvu.

"I kdyby jich měla deset!" zasmál se a mávl paží.

"Nepovídej! Je to hezká věc - sklo odshora dolů, vzadu zrcadlo, v kterém jiskří skleněné i porcelánové nádobí, všecko stříbro a zlato, hejno drobnůstek a tretek," s trpkým výsměchem rozkládala paní.

Pojezdný udiven zavrtěl hlavou. "I podívejme

- odkudpak ty řeěi najednou?"

Paní pokrčila rameny.

"Je to pravda, tady je mají všude, a jaké," pokračovala, "u starostů, u poštmistrů, u doktorů,u Dařbujánů - to je věcí, to jsou skleníky! Kde jsou lepší parádní pokoje, jsou skleníky všude -" Pojezdný jen zchmuřoval čelo i oči.

"Někdo jí tu kázal!" přerušil ji. "Nádvornice

- či šafářka?"

"Nekázaly, ale obě povídaly, že tu skleník chybí," mírně odvětila a z myšlenek si přisvědčovala hlavou.

"I to ony hned! Co vidí a slyší u pánů, chytá se jich jako ječné oštiny. Inu, mají tady skleníky, mají! Jako před oltáře k nim vodí každého, kdo přijde!"

Paní se usmála veseleji.

"A ti chudší to dělají po nich, ne? Jenomže mají sklo jen do poloviny dveří a zrcadlo vzadu také chybí -"

"Vida, jak to už všecko zná! Ale co bychom o tom dlouze povídali - raději přines ty knedlíky, brousím si na ně zuby od rána!"

Pojezdný se pustil do knedlíků, jako by byl ještě nejedl.

"Poslouchala, tyhle knedlíky s hrušicemi dělala třikrát za týden! Vida! Mívali jsme jich na zahrádce každý rok, až se snětě ohýbaly, ale jen jsme je otloukali - kdo by si byl pomyslil, že jsou s nimi takové knedlíky!" liboval si mezi jídlem.

"To naše mami vyzkoumala," radostně vypravovala; "když jsme je měli poprvé, nechutnaly, byly trpké; podruhé mami oloupala slupky -"

"Výborné, znamenité!" zavelebil znova.

"Tedy budeš s mým kuchařstvím spokojen?"

"Odpovídám skutky!" vesele odvětil.

"Aspoň za něco pochvala -"

"Za všecko, co jsem dosud jedl!"

"Chvála pánubohu! Ale poslouchej - ono tě přec jen trochu mrzí, že ten skleník nemáme!"

"Ještě ti nedá pokoje? Vždyť jsem si na něj ani nepomyslil, až ten kačírek dnes vzpomněl, - a ještě bych si byl nevšiml, až jsi prve vypravovala -"

"Ale byl bys rád, kdybychom ho měli!" "Rád - nerad! Jsem spokojen s tím, co máme!" Paní Gusta se dále nevyptávala, ale v srdci jí zůstala krůpěj trpkosti, že ten nový domácí ráj má přec nějaký nedostatek, že neutržila plné chvály. V téže chvíli šafářka přihlížejíc k dojení, stála, ruce v kapsách zástěry, pod šerými klenbami chléva. Horkým vzduchem se vlnil jednotvárný akord bzučících černých tlustých much i hubených komárů. Řada silných krav chroustala čerstvý jetel a do dojaček crčely proudy mléka. U dveří čekaly dvě vesnické mlékařky a Tercijánka, jež přišla s hrnečkem pro smetanu na hlávkový salát k večeři; zeť ho přinesl celý uzel.

"Panečku, naše nová paní se dnes byla podívat na šafářčin skleník!" sedíc pod kravou, nadšeně spustila jedna z děveček.

Mlékařky se tázavě zadívaly na šafářku a Tercijánka všecka oživěla zvolala:

"Ale jjjděte!"

"Byla, pane, byla, nelenovala si!" očí z dojačky nespouštějíc, dokládala děvečka.

"A proč by ne? Naše šafářka má skleník, že by se za něj žádná paní nemusela stydět; člověk to může říct, protože přece leckams přijde," zavelebila mlékařka.

"Ttto má! Tak vidíte, šafářko, co jsem povídala, - že sama skleník nemá!"

"Inu nemá, ale zato má jiných věcí."

"Vždyť jsem já to vvěděla hned - ale toho ostatního taky mnoho nnnebylo."

"Ba bylo, co byste tohle mluvila," rázně jí odpovídala šafářka. Tercijánka se zasmála a posměšně kývala hlavou.

"A to přišla sama od sebe?" ptala se mlékařka.

"Toť víte, že bych si netroufala říct - copak je můj skleník!" Tu jedna z děveček povstala, aby přelila nadojené mléko, a hovor ztichl. Ještě toho dne věděla paní starostová, doktorová, poštmistrová, řídící i Dařbujánová, že se nová paní pojezdná byla dívat na šafářčin skleník, protože sama žádný nemá a snad že ho ani jaktěživa neviděla.

Zvěděly také, jak se pan pojezdný začervenal a v jakých hrozných byl rozpacích, když se ho pan Dařbuján zeptal, zdali se mu při stěhování nerozbil skleník!

4

------------------------------------------------------------------------------ Bělčský pan starosta (předchůdce jeho byl ještě "představeným"), suchý, kostnatý, prošedivělý muž, v rozhalené vestě a sešlapaných květovaných střevících (dar dcery Božičky k předloňskému svátku) v neděli dopoledne přecházel "ostávacím" pokojem. V levačce, položené na srdci, držel svítící dřevěnou tabatěrku a chodě šňupal, takže strnišťnatý plnovous měl již notně povátý.

"Povídám ti, že tohle musí přestat!"

Ta slova patřila dceři, jež sedíc u stolu, tmavou vlasatou hlavu podpírala jemnou dlaní a vzdorně oknem hleděla na náměstí. Z protějšího krámu právě vyšlo několik vesnických mužů, kteří tu pro ženy kupovali kávu, cukr, koření a přitom si popřáli sváteční skleničky. Naproti dceři si v lenošce hověla paní starostová; seděla líně, hlavu majíc vzadu podepřenou, ruce sepjaty na prsou.

"Copak je tohle nějaký pořádný život? Ráno spát do desíti, máma aby milostslečně nosila kafiště do postele, potom hodinu cuchat hlavu před zrcadlem a zívat, až se svět třese, a konečně se do večera loudat po domě a fňukat: Ach, to je mi dlouhá chvíle!?" Pan starosta mluvil docela volně, bez patrné zlosti, ale přece důkladně; jako když před bouří

začnou tlouci první kroupy. Při té řeči stále zvolna přecházel a klidně, hojně šňupal. Dcera jen nevrle pohnula rtoma a hleděla ještě vzdorněji. Byla hezká, ale velmi bledá; zato oči měla jako žhavé uhle. Bylo jí šestnáct let, ale ramena měla široká, kvítkovanou blůzu vysoce vzkypělou.

"Anebo jaký to je pořádek, každou chvíli vybíhat mezi dveře a přehlížet náměstí, nejde-li někdo? To ať si dělá Máli Dařbujánová, ale na takovouhle žábu se to nesluší!"

"No, tatínku, já myslím, že nám v klášteře taky řekli, co se sluší a co se nesluší," ostře, směle odsekávala dcera.

"Já jsem v klášteře nebyl, ale povídám, že se tohle, co vyvádíš, nesluší," stále klidně hovořil starosta.

"Víš, Franc, poslouchala jsem tě a nic jsem neříkala, ale teď ti musím říct, že já jsem matka a že já musím rozumět, co se na dceru sluší a co se nesluší," spatra, pohrdlivě promluvila paní

starostová. "Dosud jsem nic tak hrozného neviděla!"

Starosta chvilku šňupal, oklepával prst a volně odpovídal: "Snad nemám pravdu, že nic nedělá?"

"A řekni mi, proč by si doma u rodičů nepohověla?" trpce se usmála paní.

"Tatínek mi nic nepřeje - jako by nevěděl, že jsem se dost namučila učením a že jsem z kláštera doma sotva dva měsíce," bystře se uchopivši matčiných slov, žalně vyčítala Božička.

"Nepřeju! Copak tě honím do pole? Chci, abys mlátila? Ale jen co je možná! Děláš jako konteska!"

"Že bys, Franc, nemluvil! Snad pro ten trošek pospání, ne?" kysele pronesla paní.

"Trošek pospání - - Vždyť není k ničemu!

Do ruky nic nevezme leda román, vypůjčený od té hloupé poštmistrové, a ještě v něm slabikuje dva listy celý den, protože oči má pořád na ulici, každou chvíli vyletí a vyhlíží

tajemníka. Copak se to pro ni sluší? Vždyť jí je šestnáct let, směje se přes celé náměstí - a div se tomu člověku, světem protřelému, na krk nepověsí!"

Paní starostová se v lenošce vzpřímila.

"Víš, Franc, s takovouhle řečí mi přestaň - tou mne urážíš! Copak nevidím, co dělá? Snad se nesmí zasmát? Snad se nesmí bavit? Vždyť jí je šestnáct let, ať se baví, má jen to, beztoho je v takovémhle hnízdě jako zakopaná!"

"Ba - jakoupak tady mám zábavu!" trpce, s přídechem žalu přidala Božička a zasmušeným pohledem se dívala do okna.

"Mrač se, Franc, jak chceš, ale nebude žádná pomoc a budeme ji muset aspoň na pár měsíců

dát do Prahy! Vždyť tady nic nevidí a neužije! Jsou tu koncerty? Jsou tu jiné produkce? Či je to nějaká podívaná, když ta Málka Dařbujánová hraje Preciózu? Já viděla Preciózu - ale tohle!

V Praze je vojenských koncertů několik za den, plesy, procházky, divadlo - copak má tady?"

"No! Teď chtějí dělat výlet, ale Málka chce všecko přednášet sama," mrzutě i uštěpačně

přidávala se Božička.

"A potom šestnáctiletému, zdravému, hezkému děvčeti vyčítáš, že se zasměje!" ve výčitkách ostře pokračovala paní.

"Zasměje - ale jak zasměje! Nechci, aby o tom po městě mluvili," chladně odpovídal otec. Paní skrčila nos a ostře se zasmála.

"Snad ti nezáleží na tom, co řeknou zdejší strejcové a tetky? Snad se nemá bavit s některým tím chasníkem, který jezdí orat?" a pohrdlivě uchýlivši hlavu k rameni, znova se dala do štiplavého smíchu.

"Tatínek by snad chtěl, abych byla jako ty zdejší - inu, to bych byla do kláštera nemusela!"

"Jenom žádnou starost, Franc! Neboj se, že dopustím, aby ti dcera nedělala čest! Máme jen ji

- a může se měřit s každou!"

Vtom Božička rychle povstala a pravila mrzutě: "Pojezdných k nám jdou dělat návštěvu!" Paní také vstala, a pozdálečí patříc do okna, pohrdlivě broukala: "No, ta se nese! A ty nestůj, Franc, jdi se obout a vzít si kabát!"

Pan starosta došňupav, klidně se ubíral do nízkých kuchyňských dveří. Paní s dcerou opět usedly, jako by ani netušily, že jde návštěva.

V minutce se ozval klepot.

"Dále!" tence vydechla paní.

Pojezdný v černém úboru, s bílou mašlí i s rukavicemi, paní v prostém, ale vkusném kloboučku a v černém hedvábí vešli.

Starostová poobrátivši hlavu, povstala.

"Á - má úcta, pane pojezdný!" zvolna vítala.

"Ruku líbám, milostpaní! Račte odpustit, že si dovolujeme. Zde moje žena!"

"Těší mne, že mám to potěšení," hlavu majíc skoro v týle, oči přimhouřeny, vznešeně pravila paní starostová a paní Gustě podala špičky prstů. "To je má dcera - naše Božička," obrátivši se ukazovala na dceru.

"Ruku líbám!" skromně, zpěvavým hláskem pozdravovala slečinka a ušoupla poklonu dle nejpřísnějších pravidel.

"Tak račte dál!" ukázavši k protějším dveřím, pobídla paní starostová. Božička otevřela a pojezdných vešli do salónu. Dech neobývaných a zřídka větraných místností zavanul jim do tváří.

"Račte přijmout místo!" k pohovce ukazovala paní.

Mladí manželé skromně usedli, starostová se uvelebila do fotelu a slečinka se postavila za ním.

Kolem elipsovitého stolu, přikrytého nádhernou, bujnými květy zdobenou pokrývkou, stálo šest velkolepých fotelů, povlečených těžkým, tmavočerveným plyšem. Stály tu ve vznešené

kráse, jako by mluvily: Hle, my tvoříme tu nádheru, všude známou garnituru paní starostové!

Viděli jste něco velkolepějšího? Nalevo, poblíž stěny, lesklo se zavřené zánovní piano, vpravo stála velká fornýrovaná skříň s velikou řezbou a naproti garnituře - skleník!

Zde byl v celé své pyšné nádheře, s těmi dvěma hady po stranách, vzadu se zrcadlovým sklem, v němž se obrazily všecky ty řady koflíků, kalíšků, číšek, sklenic, jiskrných pohárů, drobných talířků, doleji pak trůnilo vážnější panstvo, buclaté mísy polévkové, konvice, tácy, džbány a jak se všecka ta tabulová sláva jmenuje. Mezi tucty nádob a nádobek svítilo rodinné

stříbro a krčila se hejna porculánových figurek.

Po stranách skleníku visely dva veliké barvotisky, Pasáček a Modlící se panna z Uhlandových básní.

Pod garniturou ležel těžký koberec s rudými květy na žlutavé půdě; na koberci před skříní se roztáhl mohutný hřívnatý lev v rudém poli, u piana se rozložil strakatý pardál. Pán a paní pojezdných přehlédli to všecko rychlým pohledem, ale paní starostová se rozhlížela zvolna, zálibně, jako by to sama viděla poprvé.

"Slečna hraje na pianě?" po chvilce prvá promluvila paní Gusta.

"Trochu, milostpaní," odvětila Božička, a zakroutivši tělem, urovnávala si pocuchanou účesku.

"Božička byla v klášteře - dřív se učila tady, potom celá dvě léta tam. Hezké, tuze hezké

kousky se naučila," s mírnou radostí v lících dodávala paní starostová.

"Milostpaní taky hraje?" ptala se Boža.

"Učívala jsem se, ale dávno jsem nehrála," odpovídala pojezdná.

"Račte taky mít piano?" ptala se paní starostová.

"Nemám," zarděvši se odpověděla paní Gusta.

"My jsme za tohle dali pět set, a říkává pan řídící, že bylo tuze laciné." Tu přichvátal pan starosta; v kuchyni oblékl nedělní kabát, přimočil a přičísl si vlasy.

"Má úcta, má úcta," pozdravoval, a hostem podav ruku, uhostil se v jednom z těch šarlatových členů garnitury.

Zas bylo chvilku ticho.

Paní Gusta nevědouc co mluviti, upírala oči na skleník.

"To je můj skleník!" maličko pohnuvši hlavou, vydechla paní starostová a úsměv se jí rozlil bledými lícemi.

"Krásný," přisvědčila paní Gusta.

"Jenže se mi do toho všechen porculán nevejde!"

"Tak co, pane pojezdný, vydrží nám ty časy?" náhle se jaře zeptal starosta a tabatěrku si již

zase přidržoval k prsům jako modlivá babka nebeklíč.

"Přál bych si," usmál se pojezdný.

"Parametr se pořád drží - mohlo by to potrvat!"

"Už jste někde byli, paní pojezdná?" opět starostová začala. "Nebyli -"

"U vás nejdřív, milostpaní -," uklonil se pojezdný.

"No, tady budete s návštěvami brzy hotovi - podíváte se snad k doktorovým, na poštu, k řídícím a k Dařbujánům - ne?"

Pojezdný po každém jméně přikývl.

"Kam byste jinam chodili! Ledaže po přátelstvu pana pojezdného. Aspoň paní pojezdná pozná

zdejší společnost!" a paní starostová se sykavě zasmála. "Inu, radostí tady neužijete, jste-li zvyklá zábavám, tady nejsou!"

"Netoužím po zábavách, paní starostová, jsem zvyklá samotě -"

"Ach, já zas ano, milostpaní, jenže jakápak tady zábava," rozezpívala se Božička, ale na konci řeči hleděla zas líně, znaveně.

"Naše Božička je pořád taková veselá - jen běhat, tančit, smát se. A já říkám, proč by se nebavila, vždyť je jí šestnáct let; to není jako Máli Dařbujánová, ta říká, že je jí dvaadvacet, ale my víme, že je čtyřiadvacítka pryč. A přec pořád poskakuje jako malá panenka," rozmazaným, měkkým hlasem, s pichlavou veselostí vypravovala paní starostová.

"Ale poslouchejte, Karlíčku," náhle po sousedsku spustil starosta, "koukám, koukám, ale cakraholtskou paničku jste si přivedl," a zálibně šňupaje, ani neviděl hrůzně vyčítavý pohled své vážné choti.

"To jsem žádostiva," spustila honem, nuceně se usmívajíc, "jestli vám Dařbujánovi budou vypravovat, co je stál dům. To oni každému vypravují a chlubí se jím!"

"A poštmistrová bezpochyby bude vykládat všecko své zlato," zaštěbetala Božička.

"Ty mlč!" broukl starosta.

Pan pojezdný zavadil nohou o ženinu botku. Oba rázem povstali.

"Copak - už utíkáte?" honem došňupávaje, ptal se pan starosta.

"Račte odpustit, že jsme byli tak smělí - ,"

klonil se pojezdný.

"Těšilo mne, že jsem měla to potěšení -," a paní starostová podávala prsty své suché ruky.

"Ruku líbám, milostpaní!" Božička opět zazpívala.

"Má úcta! - Má úcta!"

Šaty paní Gusty zašustily na koberci; starostovy pokoje byly minutu plny ruchu, šumu, hlučných slov, kroků, ale ve chvilence seděla paní starostová opět v prvém pokoji ve své

lenošce a starosta, jako by se nic nebylo stalo, přecházel "ostávacím" pokojem, tabatěrku svíraje na prsou.

"Hezká panička," povídal si, labužnicky šňupaje.

"Podle gusta," pohrdlivě nehnuvši se odvětila paní. "Ale ty se, Franc, do smrti nedovedeš

chovat!"

"Prosím tě - v Bělči -"

"Takové řeči vedeš! - Nic zvláštního jsem na ní neviděla! Na rukou jí je vidět, že z ničeho velkého není!"

"Vždyť byla učitelkou -"

"Povídali! Ale nějaké zvláštní vzdělání jsem nepozorovala!"

"Kdypak jim tu návštěvu oplatíme?"

"Ale na to je času! A konečně - jaképak oplátky, vždyť jsi slyšel, že ani skleník nemá, že se na něj šla dívat k šafářce. Schválně jsem se jí ptala, má-li piano!" a paní starostová se zasmála.

"Inu, víš, máti, už kvůli němu k nim musíme!" dobrácky vykládal starosta.

"Prosím tě, co ti na něm záleží? Nevídáno, Karel Domorázků! Dlouho-li pak tomu je, co tady chodil bos a slušně promluvit neuměl. Žeť on teď nosí hlavu vysoko a chce se tady s každým rovnat!"

Božička kroutíc se v bocích, přichvátala zvenčí.

"Šli k doktorovým," oznamovala.

Paní starostová pohodila hlavou.

"To se doktorka bude před nimi kroutit a ty své zoubky cenit!"

"Všimli jste si, jak se dívala na náš skleník?" živě se tázala Božička. Paní starostová se jen útrpně usmála.

"No no, musíme dovařit oběd," pravila, ztěžka vstávajíc, "a ty, Boži, dělej, ať se dostrojíš, máš na hrubou svrchovaný čas - darmo nás zdrželi!" Pojezdný s paničkou vyšli zatím po třech kamenných stupních ke dveřím doktorova domu a zazvonili.

Trvalo notnou chvíli, než v síni zašoupaly loudavé kroky a cvakla závorka. V otevřených dveřích stála rozcuchaná služka, a hledíc ospale, uvazovala si zástěru. Vidouc, kdo přichází, zaječela: "Milostpaní!" a zívajíc, bez pozdravu, líně se vracela do kuchyně, ale u dveří se zastavila naslouchajíc, zda paní doktorová schází se schodů.

"Je nahoře v salóně!" huhlala a znova volala: "Milostpaní!", až to mezi stěnami zahlučelo. V prvním patře klaply dveře, a již lehké nohy hopkovaly po schodech.

"Ruku líbám, milostpaní!" vzhůru pozdravoval pojezdný. "Račte odpustit, že si dovolujeme,

- zde moje žena!"

Paní doktorová sběhnuvši, přimhouřila oči, suše řekla: "Těší mne -," a trošku se zamyslila. Měla květovaný, sametem lemovaný župan, jenž při každém pohybu hlásal, jak je hubená.

"Račte dál!" suše pobídla, a otevřevši dveře do pokoje proti kuchyni, pobídla:

"Prosím!"

Pojezdný dobře věděl, že je to doktorův pokoj ordinační.

Milostpaní odšoupla od stolu, stojícího hned u dveří, dvě rákosové židle, a pobídnuvši opět:

"Prosím!", usadila se proti manželům.

"Pan doktor u pacientů?" zdvořile se ptal pojezdný.

"Vždycky v tuhle dobu," odpověděla.

"Milostpaní tak sama doma."

"Tomu já jsem zvyklá."

"Račte bezpochyby číst?" lahodně promluvila paní Gusta.

"Ano, čtu - ale já většinou německy - ono v českých knihách je skoro všecko jenom o sedlácích a tak z těch vesnic, ale já ráda z lepších kruhů. Teď tam zrovna mám První láska císaře Josefa," unyle vyprávěla paní doktorová, a když dopověděla, vycenila zoubky a zadumaně hleděla k oknu.

Pokojem se rozhostilo těžké ticho.

"Račte jistě chodit na procházky, je teď tak krásně," hledav, co by vhodného pověděl, konečně řekl pojezdný.

"Ach ne! A kam jít? Po silnici sem nebo tam? To se radši dívám z okna!" Zoubky majíc zaťaty do dolního rtu, veverčíma očkama se chladně dívala na paní Gustu; mrzutost a lhostejnost jí obestírala suchý, jemně dolíčkovatý, bezbarvý obličej.

"Já se zas těším na procházky v polích - zde je takový krásný, bujný kraj," stísněně pravila paní pojezdná a ke konci rozpaky se suše rozkašlala.

"Ale vy jste přece byla na venkově, ne?" honem se ptala doktorka.

"Byla, ale v studeném kraji; jaro tam bývalo deštivé a chladné, na prázdniny jsem jezdila domů do Hradce a podzimek byl zas už zimavý," odpovídala pojezdná.

"Já jsem také z města, ale jen tak chodit v polích mne mrzí. Ale zkusila jste asi s těmi dětmi, viďte! Já vím, že to v horách chodí špinavé a rozedrané! A to jste byla literní nebo jen industriální?" švitorněji se vyptávala.

"Literní," vydechla paní pojezdná.

Tu již jí manžel zavadil o nožku a oba rázem povstali.

"Račte odpustit, že jsme si dovolili," odporoučel se pojezdný.

"Těšilo mne, že jsem měla to potěšení," zpívala doktorka.

"Poručení panu doktorovi."

"Děkuji!"

"Má úcta!"

"Poroučím se, má úcta!"

Paní doktorová sama za pojezdnými zavřela, a když se služka vyloudala z kuchyně, povídala jí: "Měla jsi mne radši zapřít!"

Služebná pokrčila rameny a zabublala: "Kdybych to byla věděla! - A povídají, že prý ani skleník nemá!"

"Kde by ho vzala?" ušklíbla se panička a opět hopkovala do prvého patra. Paní pojezdná, vyšedši na ulici, byla krvavě zardělá a oči jí hořely.

"Prosím tě, pojďme už domů!" žalně zasténala.

Pojezdný se na ni podíval překvapen.

"Co by ti napadlo, bloude? Odbuďme to jedním rázem -ještě na poštu, k Dařbujánům, do školy, a bude svatý pokoj. Teď jsem zrovna zahlédl poštmistrovou za záclonou, jistě nás už

vyhlíží."

"Copak necítíš, jak pohrdlivě jednají?" ptala se, pláč majíc na kahánku.

"Schválně nás ani do salónu nevedla - a jak mluvila! Ale prosím tě, Gustynko, tady to musí

být, nevydrželi bychom!"

"Ale vždyť nám dali znát, že o nás nestojí!"

"Snad by ses proto netrápila! Ti jsou již takoví, samá chlouba a honosení se. Ale návštěvy odbýt musíme, co by si o nás pomyslili? A naši maminku by to taky mrzelo!"

"Inu, děj se vůle boží - kvůli tobě půjdu! Ale jsi taky takový maloměšťák!" pravila již s trpkým úsměvem.

"Jsem, ale co mám dělat?"

"Tohle v horách nebylo!" povzdechla si.

Náměstí stálo v teplé předpolední záři a nebylo na něm človíčka; jenom dole do ulice zabočoval širokoramenný, přihnutý pán; tenké, rohlíčkovité nohy šly mu špičkami k sobě a opatrně jako mezi vejci.

"Podívej se, tamhleto je doktor!" upozorňoval

pojezdný.

"Její muž?" ptala se udivena. Pojezdný přisvědčil: "Proč se divíš?" "Vždyť je už velmi starý, šedivý -" "Ale peněz má, lakota je; ani chuďasům nesleví, i šesták vezme, a všecko to snáší té

paničce."

Jasným, vysokým vzduchem přiletěl pronikavý klinkot zvonku.

"Již pozdvihování," upozornil pojezdný, "kam teď přijdeme, všude budou doma jen paničky; muži a děti jsou na hrubé. Málinka Dařbujánová začne teď skřeholit Benedictus! Tak - tady jsme u pošty!"

A vešli do síně - - Zvonili poledne, když pojezdných odbyvše poslední návštěvu, vycházeli ze školy. Z kostela se vyhrnuly prvé zástupy a na hřbitově se zapestřily hedvábné šátky, květované salupy, světlobarevné haleny a sukně.

Několik hloučků školních dětí nejdřív uhánělo po silnici. Za nimi táhl veselý, pestrý proud jonáků a holčin. Jonáci byli oděni po městsku, ačkoli jim kabáty na mnoha místech zle odstávaly a chyběl jim městský švih, v límcích byli jako uškrceni; mašle svítily ohnivými barvami, tlusté zlaté nebo stříbrné řetězy se jim houpaly na vestách; většina dívek měla na hlavách hedvábné šátečky, ale asi tři byly již v kloboucích - velikých, ošatkovitých, plných nádherných květů - šaty měly samou mašli, stuhu a krajku, silné ruce v rukavičkách a každá si nesla skvostné modlitby.

Vidouce pana pojezdného, pozdravovali, ale sotvaže mladí manželé byli dva kroky za nimi, ohlíželi se všichni a přehlíželi mladou paní od hlavy do paty.

"Mnoho toho na sobě nemá," ozvala se krátká, ulehlá mladice, jejíž široká, mohutná záda upjata byla těsným světlým životem, jenž hrozil, že se rozletí.

"Nemá - vždyť je v herbábí!" odpírala hubená, pihovatá holčice, na jejíž rudé, hladce učesané, lesknoucí se hlavě seděla krajková ošatka s celým záhonem.

"V herbábí - ale nic na něm!"

"I vždyť prý nic neměla, jen nějakou jarmárku a postele; ani skleník jí nekoupili."

"No - to pro takovou Kadlík tak daleko chodit nemusel!"

Následovalo mladé městské panstvo, sousedští synkové a dcerky (slečinky!); všichni byli po módě, ale na každém bylo viděti, že tu parádu navléká pouze v neděli. Pan tajemník s učitelem Beránkem doprovázeli Málinku, jež se mezi nimi houpala jako dívenka; vysoký hlásek její se rozléhal jako prve klinkot zvonku.

"Ruku líbám!" pozdravovali slečnini průvodčí a paní pojezdné vysekli hlubokou poklonu. Pojezdný uctivě odpověděl, paní se uklonila, ale Málinka ledaže hlavinkou trochu pohnula. Tu již přicházeli usedlí sousedé, starší ještě v dlouhých šosácích; ruce měli složeny vzadu a hovořili zvolna, rozvážně.

Soused Poupa, majetník čísla šedesátého, vykročil z řady a s pojezdnými se zastavil; byl Domorázkův strýc.

"Tak to je tvá panička? No, pozdrav vás pánbůh!" vítal, podávaje těžkou upracovanou pravici.

"Taky vás, strejčku, navštívíme," pravil mu pojezdný.

"No přijďte, přijďte, však už jste mohli přijít!" zavyčítal si starý a malýma očkama si paničku bystře prohlížel.

"Nemohli, strejčku, mám žně, dnes poprvé jsme vyběhli!"

"No no!" broukl, a obrátiv se k mladé paní, pokračoval: "A aby se vám taky u nás hodně líbilo

- jenže my jsme ještě jen tak po sprostu! Tak spánembohem!" a podav ruku, měkký klobouk vzal za střechu vzadu, do poloviny jej posmekl, a složiv zas ruce, volně, vážně se ubíral za ostatními.

Na konci proudu šlo ještě několik dědečků výminkářů a tři babky se loudaly ohnuté, zamyšlené.

"Ale tady je všude parády, to jsem ještě na venkově neviděla," s novými zkušenostmi se sdělovala paní Gusta. "Zrovna mě horko polévalo, jak si nás všickni prohlíželi!"

"Mě ne, jenom ji," zasmál se. "Paráda je tady všecko - v neděli se v ní chodí ukazovat naučili se tomu všemu od zdejšího panstva, které se parádou předhání. Dá-li Dařbujánka za klobouk osm zlatých, musí poštmistrová dát devět, doktorka deset - a paní starostová?

Kampak by to došlo, aby paní starostová nedala aspoň jedenáct? Mezi sousedkami a domkářkami je zrovna tak."

"Co mají zlata - i ty selské mají hodinky s těžkými řetězy -" Manžel přisvědčil.

"Přitom je jim jedno," pokračoval, "že o všední den běhají po stavení bosi, v štrukskách, v jedné suknici a zástěře, že dřou od noci do noci, - jenom když v neděli jsou vystrojeni -"

"A mají skleníky!" dodala.

"Máš pravdu! Ó, taky jsem tím zakoušíval! Kdykoliv jsem přišel domů, maminka, tatínek, strejcové, tetky a kdekdo známý přehlédl si mne nejprve od bot až na vrch klobouku, podíval se, mám-li řetěz a kolik prstenů na rukou -"

"A byli s tebou spokojeni?"

"Pane, leckdy nebyli. Člověk musí jinak žít než oni a nemůže tolik obětovat na parádu. Oni žijí jako v chudých vesnicích, chleba, brambory, knedlíky, placky, někdy nějaká ta buchta zkrátka, hlavně co dá hospodářství, je jim živobytím. Našinec musíval každé sousto draze zaplatit. Pane, ledakdy se na mne dívali spatra a naši doma naříkali, že slyšeli úšklebky, jakým jsem pánem. Každý zdejší krejčík, pekařík, truhlář, zkrátka tovaryš, když se vrátil z Vídně domů, přišel vystrojen a plný prstenů. To měl nejvíc na paměti."

"Jsou ti sousedé boháči?" vyzvídala paní.

"Boháči nejsou, není to při malých polnostech možno, ale peníze mají, protože kromě té

parády škrtí každý groš a nepřejí si; holkám dávají po kolika tisících."

"Tak vidíš - a co jsem já ti přinesla! Proto oni se na mne tak dívali, a myslím, že tě litovali!" pravila zamyšlena.

Pojezdný mávl rukou.

"Člověk si musí mezi nimi zvyknout," dodal klidně. Upoceni vešli doma do pokojů a plnými ústy vdechovali líbezný chládek. Paní Gusta se rychle svlékala, aby honem dodělala oběd.

"Na dnešní návštěvy nezapomenu!" pravila.

"Zvláště u doktorů, viď?"

"Všude - všude! Ta Dařbujánová neměla dost na tom, že se po svém parádním pokoji rozhlížela jako po divech světa, ale i ty almary zotvírávala a pořád jen: naše Málinka - naše Málinka!"

"Starý Dařbuján - tohohle otec - zůstával v chalupě a pro selky dělal plátno. Ještě já ho pamatuju, jak snoval nebo sedal za stavem, tak jak z postele vylezl."

"Po policích přišly skleníky!" trpce se zasmála paní a odešla do kuchyně. Po všech dosavadních bělčských dojmech cítila, že se v ní víc a více rozlévá hořká lítost. Rozum jí pravil, že to, čeho proti zdejšímu panstvu postrádá a co jí každým pohledem vyslipují, za lítost nestojí, že to je skoro k smíchu, ale byla dobrá, prostá, ze skromných poměrů vyrostlá duše a měla jedinou touhu: aby s mužem byla úplně šťastna, aby byl spokojen.

Rozuměla, že je moudrý muž, že ji má upřímně rád, ale chápala, že dojmy domova a okolí se nedají jen tak z duše vytrhnouti.

"Člověk si musí mezi nimi zvyknout!" opakovala si jeho slova. Nepřemohou ty dojmy po čase rozum i - lásku?

5

------------------------------------------------------------------------------ Po silnici podél dvora přešlo již několik mariánských procesí, ale nespořádaných. Včera, jdouce na pouť, šli všichni v jediném zástupu a zpívali, co vůdce předříkával. Dnes jich za kříži, ozdobenými novými věnci, a kolem vůdce šla hromádka a ti se jenom chvílemi modlili. Ostatní klusali v malých, rozptýlených hloučcích.

Na cestě je přepadl prudký letní liják, jenž byl příčinou, že se rozutekli po vesnických záspech a po dešti se vydali již nespořádaní a urousaní.

Kluci si nesli boty přes ramena, aby jich nepromočili, - kůže by ztvrdla na koráb; tetky také

šly bosy, botky, šněrovadly spoutané, visely jim na prstě ruky, jež také držela vyhrnutou vrchní sukni. Šly skloněny, pocuchány, každá na zádech uzel nebo košíček na paži. Nebe již zas bylo vysoké a jasně modré, vzduch vypraný a napitá země vlažně dýchala. Pán a paní pojezdných seděli při otevřeném okně, dívali se do zahrádky bujně oživělé a pozorovali ty hloučky poutníků, chvátajících do okolních vesnic. Všecka zahradní zeleň byla omyta, každý list se leskl jako čerstvě natřený; na zlatých paprscích rozkvetlých slunečnic dosud zářily krůpěje a letní fialy silně dýchaly.

Za poutníky se počali trousiti domácí lidé, jdoucí z požehnání; usedlé selky i uhnané

baráčnice, výměníci i babky podruhyně, vedoucí vnoučky nedělně ustrojené, hlaďounce přičísnuté, šli volně, povídajíce si o všech novinách i starostech minulého téhodne. Objevili se i počestní sousedé bělčtí, vedoucí pečlivé choti své do polí, aby jim ukázali, co všecko v poli vykonali a jak nebe požehnává.

Kráčeli vážně, důstojně, opírajíce se o rákosovou hůl nebo s rukama vzadu sousedsky složenýma.

Paničky měly na hlavách krajkové čepce nebo se usmívaly ze šátečků stažených nad čelo; byly v květovaných salupech nebo v hedvábných černých halenkách, šatů měly celé báně a cupaly jako hrdličky neb se pohodlně kolébaly.

Na proschlých snětech starého topolu, jenž při západním slunci blýskal každým listem, sedělo hejno tlustých vrabců; křídla měli spuštěna, peří načechrané a štěhotali jeden přes druhého. Po silnici přišel usměvavý, obtloustlý pan řídící s chotí; spatřivše pojezdných v okně, srdečně

se na ně zasmáli, přátelsky zakývali a paní řídící zvolala: "To je po tom deštíčku krásně, že ano?"

Po chvilce do okna pronikly několikeré hlučné hlasy, bujný smích a zvláště pronikavý, zvonkový švehol, jenž byl dokonce příčinou, že štěhotající vrabci udiveni na chvilku zmlkli.

"Dařbujánovi!" pravil pan pojezdný a oba se odchýlili z okna. Hlava Dařbujánovy rodiny, majetník jediného bělčského domu krytého pravou anglickou břidlou, kráčel zeširoka, nohy v kolenou téměř neohýbaje, a rákoskou se důkladně rozpřáhal. Hlavu opíral o tvrdý týl, mohérový kabátek měl rozhalený, na zářné, hedvábné, drobnými kvítky zdobené vestě se mu houpal tlustý řetěz, nohavice, po celých nohou téměř stejně

široké, se vlnily.

Paní také šla v plné velebě, v krajkovém klobouku, hedvábné mantile, v hnědých polohedvábných šatech.

Malý kousek za nimi se pružně houpaly Málinka s Božičkou; po jejich stranách rozvážně

vykračující pan Beránek čechral svůj pěkný knírek a pan tajemník, horkem zardělý, líně dámy bavil.

Málinka sama jediná bystře mžikla k pojezdným do okna; zahlédnuvši paní Gustu, hrdě

povznesla hlavu a po tváři se jí rozlil pohrdavý výraz.

Jak se panstvo vzdalovalo, manželé se volně vraceli do otevřeného okna Pojezdný, sotvaže vyhlédnul, bystře se vzpřímil a radostně zvolal: "Naše maminka se sestrou!" A již jim oba běželi naproti.

Do dvora vcházela přihnutá stařena a velká, snědá vesnická žena, asi pětatřicetiletá. Obě měly ěerné haleny, šátečky na hlavách, modlitby a bílé kapesníky v rukou na prsou semknutých; rozdíl v ústroji byl jen v sukních a botkách: stařena měla sukni krátkou a ze starodávné šedé

látky, s velikými modrými pruhy, bílé punčochy a střevíce, dcera šla v delší světlé, karnýrované kartonce a měla botky.

Stařena pospíchajíc ničeho si nevšímala, ale dcera se pozorně rozhlížela kolem. Paní pojezdná vyběhnuvši ze síně, srdečně volala: "Vítám vás, maminko, to je dost!" a chytivši stařenu do náruči, chtěla jí líbat ruku.

Ale ta nedala, pravíc s měkkou rozhorleností: "Co by vám to napadlo, Gustynko, to by bylo pěkné - a co by lidé řekli!"

Pojezdný přivítav sestru, obrátil se k ženě: "Tak tady je má sestra Anna!" Panička ji vzala kolem krku, políbila ji a pravila: "Počkejte, počkejte, tolik jsem se na vás těšila, a vy jste na svatbu nepřišla - to maminka byla hodnější!" Anna, sluncem do hněda ožehlá, se rozpačitě usmála, plaše pohleděla na bratra, a klopíc oči, odpovídala: "Milá paní švaříčková, u nás to nejde, aby člověk odjel nadlouho z domu - co by si táta s těmi halanty počal?" Opět se plaše podívala z bratra na švagrovou, a podávajíc jí

uzlík, pravila srdečně: "Tuhle jsem vám přinesla pár vajec -"

"Že si děláte škodu - vždyť jsme ve dvoře," usmála se panička.

"I to nic, to nic, jen si je vezměte," spěšně švitořila matka a uzlík strkala snaše.

"Přemejšlela jsem, co bych vzala, ale když teď čistě nic jiného není," pravila sestra.

"Pojďte dál, pojďte," vzavši uzlík, pobízela paní Gusta a pomalounku obě ženy strkala do síně

a do kuchyně.

Sestra Anna se dala tuze nutit, mermomocí chtěla zůstati poslední. Stařena vklouznuvši do kuchyně, aniž by hlavy povznesla, rychle přehlédla celou místnost.

"To je má kuchyňka," hlásila panička a s radostí se rozhlížela kolem. Matka se zvolna, zpytavě dívala po stěnách a jen mírně přikyvovala; sestra se také dívala, ale kdykoli měla pohledem zavadit o paní Gustu, vždycky ji přeskočila.

"Hodně nádobí máte, Gustynko," konečně pravila matka a mladou paní si zvolna přehlédla od botek až na účes. Sestra ji pozorovala také, ale jen když věděla, že se s očima švagrové

nesetká.

Paní Gusta po slovech panímáminých nevěděla co mluviti; cítila, že byla pronesena bez radosti, jen aby byla promluvena.

"Nestůjme a pojďme dál!" pobídl pojezdný a vešli do pokoje. Matka se opět tak zvolna, zkoumavě rozhlížela.

"Máte bílé peřiny," pravila spíše pro sebe, a přistoupivši k posteli, hladila svrchnici; zkoumala tak, jak je plna i jaké je peří.

"U nás bílé peřiny být nemůžou," prohodila sestra.

"Bodejť by mohly - do chalupy se to ani nehodí," opět jako mimochodem odpovídala matka, a dále postel pozorujíc, pokračovala: "Tři polštářky - u nás mají po dvou velkých, ale tady v lepších domech mají všude tři."

"Knih má paní švaříčková jako na faře," zasmála se Anna. Panímáma se také usmála, a sama si přisvědčujíc, hovořila: "Inu, má hromadu škol a tam si toho naporoučejí. Teď je Gustynka kupovat nebude, co už s tím, když jsou jiné starosti!"

"Pojďte si už, lidičky, sednout - jste beztoho ušlí a pořád stojíte!" a pojezdný je dovedl do salónku, nutě, aby si sedly.

"Vy nemáte sesle vycpávané?" prohlížejíc vysoké, vyřezávané židle, zadivila se stařena.

"Drží se v nich mnoho prachu, maminko," nejistě odpovídala paní Gusta. Ani jediný matčin pohled jí neušel a každému již dobře porozuměla.

"Ó, tady v lepších domech mají vycpávané všude! U starostů a tak u těch pánů je nádhera jako ve velikých městech - na těchhle parádních stolicích mají samety, u starostů červený. Inu, žeť

to zrovna potřeba není," dodala, ale paní Gusta porozuměla, že k tomu patří nevyslovený

dodatek: "Ale hezké to je!"

Anna se také rozhlížela a povídala si: "To je pokoj! Kdepak my v chalupě - my jsme jen sprostí," a plaše pohleděla v oči paní Gusty.

"Prosím vás, co na takových hloupostech sejde," jaře začal pojezdný, "stojí to hrůzu peněz a co s tím!" Řekl to, ačkoliv uvnitř cítil nespokojenost, pozoruje, že se to všecko matce málo líbí.

"I nepovídej, hochu, nepovídej," panímáma rázněji odpovídala a s vážnou výčitkou se podívala na syna, "všecko patří k sobě, v chalupě je jináč a v takovémhle domě taky jináč."

"Ale hezké jsou ty židle - jako trůny vysoké," vmísila se sestra a pochvalně se usmála.

"Inu, jsou, bodejť by nebyly, takové tady nejsou nikde," přisvědčila matka, a zadívavši se na světlotisky v řezaných rámech, opět si pokyvovala a pravila: "Hezké obrazy - a já myslila, že máte malované, - tady mají v těch parádních pokojích malované, rámy široké a jen to zlatem svítí!" Vrásčité, snědé, vpadlé tváře i hluboké, tmavé, trochu vlahé oči staré ženy byly přitom plny slastného nadšení.

Paní Gusta mlčela; ani jí nenapadlo vysvětlovati, proč se jí tyto obrazy líbí a proč té cizí

barvotiskové parády nenávidí. Věděla, že by to bylo zcela zbytečno.

"Už jste někde dělali návštěvy?" náhle se rychle zeptala panímáma.

"V neděli jsme to, chválabohu, odbyli," odpověděl syn a s výmluvným úsměvem se podíval na ženu.

"A byl tu juž někdo?"

Manželé současně zavrtěli hlavami.

"No, aspoň Gustynka viděla, jak to tady chodí - že to mají krásné jako v městech," k nevěstě

se obrátila matka.

"Krásné," přisvědčila panička, "ani v městech se na to tolik nedbá."

"Ó, je to hezké, nic platno! Když lidé přijdou do stavení a vidí to, hned se pak všude pěkně

mluví, je vážnost a samá chvála je slyšet. To jsou skleníky, viďte?" a oči panímámě svítily dětinnou radostí.

Po posledních nadšených slovech pojezdný nepokojně přesednuv, nohu přehodil přes nohu. Panička sklopila oči a bylo jí náhle horko; i dech se jí úžil a cítila, že kdyby promluvila, musela by se dát do pláče.

"Když já tak někam přijdu anebo když jdu vedle a některá ta panička mě vidí, hned mě vedou dál a ukazují. Rády se pochlubí, jaké ty skleníky mají," živěji švitořila panímáma.

"Mají to jako pohané oltáře," broukl Karel a přeložené nohy vystřídal.

"Inu, to je pravda - pejcha u těch pánů je. Ale tady, když někdo přijde do stavení, hned se dívá

po skleníku. Tuhle naše Anna ho má taky - inu, pravda, jenom selský!"

"Bodejť - snad bych nekupovala -usmála se Anna a pohlédla, co švaříčková tomu říká.

"U nás doma ho taky máme a já mám nádobí v poličce," stísněně řekla paní Gusta.

"Však jsem já si ho všimla," vážně přikývla matka.

Vtom paní Gusta rychle povstala a chvátala do kuchyně.

"Paní švaříčková, ne abyste něco chystala, to vám povídám! Nic nestrojte, my zas půjdem," živě za ní volala Anna.

Ale paní Gusta již byla v kuchyni, slzy se jí valily po brunátných tvářích a několikráte hlasitě

zaštkala...

V pokoji bylo chvilku ticho.

Stařena seděla skloněna, v myšlenkách, sestra si šátečkem otírala tváře a volně přehlížela stěny.

"Každý den jsme si už říkali, že dlouho nejdete," začal Karel.

"I hochu, vždyť víš, jak je ve vsi ve žních, a není sem čtvrthodina," vysvětlovala matka.

"A taky jsme nechtěly hned přiběhnout - copak by si švaříčková o nás pomyslila," velmi vážně přidala sestra.

"Prosím tě, Náno, snad bys nedělala! Copak jsme cizí?" mrzutěji odvětil bratr.

"Snad by ses nemrzel - člověk musí vědět, co se patří. V neděli jsme ani v kostele nebyly ráno byla na východě červinka, a táta proto povídal, že musíme honem nahrabovat. Na požehnání jsme už nemohly pro dešt."

"To je jiná řeč," zasmál se Karel. ,,A jak se vám tedy u nás opravdu líbí?" Matka se jemně usmála a klidně odvětila: "Hezky!"

"Máš hodnou ženu," přidala sestra.

"A jakpak to jde s vařením, že se tak ptám?" a panímáma starostlivě patřila na syna.

"Výborně, maminko," odvětil vesele.

"No tak - pořád mi někdo říkal, jaké ty paničky mají starosti, že ti ani uvařit nedovede," spokojeně vypravovala panímáma.

"Kdyby ony se staraly o sebe!"

"Jenom žádné mlsky nestrojte! Copak vám říkali, když jste po těch návštěvách chodili?"

"I to se mluví jen samé hlouposti a nic se nepoví," smál se. Panímáma přikyvovala.

"Jenom zkoumají," pravila potom, "a povídají po straně. A jestlipak vám ty návštěvy oplatí?" ptala se živěji.

"Proč by neoplatili? Toť by bylo -" "Jen aby se Gustynka, až přijdou, ke všem hezky měla, aby nepomluvili," mírně mu skočila do řeči.

Karel přisvědčil; rozuměl, že matka již nějaké řeči slyšela.

"Nějakou pretenci jsi už dostal?" nahýbajíc se, přitlumeně se ptala sestra.

"Snad bych se neptal! Jsou hodní lidé, co budou moci, dají; mají své děti rádi," odpověděl klidně.

"I to je chyba, hochu, a kdyby byli nejhodnější! Vždycky je dobře vědět všecko pořádně

napřed. Když jsi to nechtěl udělat sám, měl jsi mi o svatbě říci a byla bych se sama zeptala," důtklivě kárala matka.

"Ale, maminko -"

"Ty jsi divný člověk! Snad by mi mohli mít za zlé, že se starám, - vždyť jsem tvá matka!"

"Buďte, maminko, bez starosti, jako já. Gusta je dobrá a živi budeme!" Matka pokrčila rameny.

"Inu, inu, nic zlého nemyslím, ale je dobře, když člověk pamatuje na zadní kola. Říkala jsem ti to před svatbou kolikrát!"

Opět na chvilku nastalo ticho.

"Na kolik postelí má peřin?" zase Anna začala.

"To ti, holka, ani nepovím!"

Matka povstala, a chodíc pokojem, každý kus nábytku zdola nahoru důkladně prohlížela.

"Tohle je všecko hezké," pravila, "ale že jí ty sesle a kanape nekoupili taky vycpávané, tomu se divím. Přec v městě to musí být všude!"

"Milá maminko, to jenom to zdejší panstvo myslí, že má to nejlepší! Ostatně - až budeme s Gustynkou tak dlouho spolu jako Dařbujánovi nebo starostovi, kdopak ví, co budeme mít."

"Toť já vím! Jenom aby na knihy zbytečně nevydávala a na takové věci. Už je teď z toho učení venku, radši hodně šetřte!" srdečně napomínala.

"I vždyť ona, maminko, nebude - jen až bude chovat, ani nevzpomene," zasmála se Anna. V té chvilce byla líce a malá očka staré ženy plna nevýslovně měkké dobroty.

"A paní švaříčková si zůstala v kuchyni, že ona něco shání? To by bylo pěkné, aby si s námi dělala škodu, jakpak bysme jí to oplatili!"

"Už zas hovoříš?" káravě zahuboval bratr.

"Musím se na ni podívat!" A sestra odešla do kuchyně.

Nezbraňoval jí, byl rád, že se již tak seznámila.

Když Anna zmizela, matka stojíc u okna, rozvazovala uzel na šátku.

"Poslouchej, hochu," pravila přitlumeně - a přistoupivši k synovi, strkala mu do ruky několik smačkaných papírků, "ten skleník si ještě pořiď, ten vám tu chybí, jaképak byste to bez něho měli. - No mlč, vezmi si to, to já ti přidávám."

Karel zčervenav povstal.

"Co by vám tohle napadlo, maminko!" pravil všecek rozechvěn. "Snad bych si od vás nevzal peníze!" a když jich nechtěla, strčil jí je do kapsy černé zástěry.

"Jdi - snad bys nedělal, vždyť je to moje, jen si to vezmi - víš, jak tady ty skleníky panují, copak by vám řekli, jakpak by o vás mluvili-"

"Nevezmu - na žádný pád nevezmu!" vyhrkl.

"Ty jsi divný hoch," pravila měkce, peníze opět schovávajíc. "Ale poslechni mne, ten skleník si kupte - jsi přec pán!"

"Čert aby už vzal všecky ty jejich skleníky!" zabublal.

Stařenka chvilku nejistě přešlapovala a potom pravila měkce: "Tak jen se nezlob! A musím se přec na ty naše holky podívat, jak se skamarádily."

Sehnuta, drobnými kroky odchvátala do kuchyně. Bylo již kvečeru, když pojezdných doprovodili matku a sestru na dobré půl cesty. Rozloučili se velmi srdečně a ještě potom se stále obraceli, kývali, dokud jich šero nadobro neodloučilo. Obloha potemněla a nad tichým, černým hájem stál srpeček.

Vykoupané slívy a jabloně podél silnice si kadeřavé hlavy zahalovaly temnem. V panském ovesništi svištivě šustělo, v louce, dýšící svěžím vlhkem, ještě halekal chřástal a struha hlasitě

žbluňkala.

Obě ženy bystrými kroky chvátaly k Podhájí. Padající noc ztlumovala jim hlasy.

"Jakpak on to táta všecko obstará --já vím, že se diví, kde jsme tak dlouho uvázly," povídala Anna.

"Když nebylo možná - tolik nutila a nebylo to jen tak," vymlouvala matka.

"To je pravda, přátelská je - ta Dařbujánová holka by se byla mezi námi jináč nadýmala kolikrát jsem si na to myslila."

"Musíš na neděli upíct nějakou buchtu, aby bylo, až přijdou."

"Toť víte, že upeču."

"To se ráda podívám, co tady budou říkat, až k nim přijdou na tu návštěvu."

"Nadýmat oni se budou, toť je známe, mají hlavu až u nebe."

"Já jen, aby hocha nepomlouvali. On je velký dobrák - ale bloudek jeden, že si to všecko dobře nevyjednal!"

"Pořád jsem si myslila, že bude ke mně hrdá - byla přeci v těch školách, musí být učená -, ale ani dost málo se nevypíná. No, na mne by si taky nepřišla, člověk je sic jen sprosťák, ale je na svém, měl a má, co potřebuje."

Matka přisvědčovala.

"Ale má všeho - viď?" ptala se.

"Všeho - prádla, šatstva, peřin a toho porcunálu taky."

"Že jen ti rodiče nepamatovali na skleník! A jí se taky divím - copak tomu nerozumí?"

"Že jste jim to o svatbě neřekla!"

"I prosím tě, holka, kde bych si byla pomyslila! Jsou přec páni, viděla jsem, že mají všeho, Karel nic neříkal a byli ke mně zdvořilí. Proto jsem ani nepinkla!" Pojezdných se vraceli zavěšeni. Hodnou chvíli šli mlčky, rozvažujíce patrně o dnešní

návštěvě.

Městečko již zapadlo do tmy, jenom vysoká, bílá věž kostelní trochu pronikala temnem. Chladným, vlhkým vzduchem chvílemi projel kousek písničky - to ve vsi za lesíkem byla muzika.

"Jsi mrzut, viď?" přitisknuvši se úže, měkce, přitlumeně ptala se paní.

"Proč? Právě naopak -"

"Jenom nezapírej - maminka nebyla tuze spokojena," teskně odvětila.

"Nesmíš jí mít za zlé - je to všecko starost mateřská. A chválily obě, jakých máš šatů, velebily, co všelijakého krásného prádla, to že tady nikde neviděly -"

"Ale ledaco se nelíbilo - vždyť víš - skleník -"

"Však jsem mamince povídal: Čert už má vzít všecky skleníky!" "Povídala ti o tom?"

"Povídala!" Ale že mu dávala peníze, neřekl.

Paní Gusta se opět zamyslila; až když vcházeli do městečka, sevřela mu rámě a pravila vroucně: "Nehněvej se na mne!"

"Co by ti napadlo," zvučně odvětil, "na tebe se hněvat! Ale tu maloměstskou pýchu skleníkovou mám v žaludku!"

"No mlč, starej, mlč!" srdečně broukala. Když Karel ráno odešel do polí, Gusta si snesla psací náčiní a psala domů. Psala dlouho; podrobně vypověděla všecko, co mezi zdejšími lidmi viděla i slyšela a jakých proto užila trpkostí. A na konci toho listu stálo:

"Drahý tatínku a maminko, ještě jednou vás prosím, odpusťte, že vás trápím; vím, jaké jste v poslední době měli výlohy, ale prosím vás, ten skleník mi ještě kupte. Mám ho již plnou hlavu, i v noci mě straší."

Ulevila si z duše; ale když byl dopis zapečetěn, rozpomínala se na starosti rodičů, na trampotu, kterou jim způsobila, a nebyla s to, aby dopis poslala na poštu. Umínila si, že přece ještě bude o tom klidně uvažovat, a dopis schovala. Čekala návštěvy... 6

------------------------------------------------------------------------------ Pan pojezdný přichvátav z polí k obědu, vyptal se, co Gustynka celé půldne dělala, jak se měla, a ke konci se tázal: "Nebyl tu nikdo?"

"Návštěva?" usmála se. "Žádná -"

"Snad je panstvu ještě brzy, oni všecko přísně váží," pravil, vcházeje do pokoje. Následujícího dne, sotvaže pojezdný v poledne vešel do kuchyně, ptal se:

"Byl tu někdo?"

"Nebyl."

"Mhm - mhm -"

"Snad že tam dnes není zrovna pěkně," připomněla a povídali si zas o zcela jiných věcech. Třetího dne zase: "Byl tu někdo?" "Ani živé duše!"

"To je podivné! Že aspoň ti starostovi nepřišli; doktorce se nedivím, ta si dá záležet a stůj co stůj musí přijít poslední."

V následujících dnech bylo podobně, jenomže Karlovy otázky zněly stále nepokojněji.

"Snad zítra -," říkala paní Gusta, ale konečně již jen hlavou vrtěla a na muže se ostýchala podívat, jako by se bála, že sama je vinna.

Když uplynul týden a dosud se nikdo neukázal, povídal při obědě: "Poslouchej, že nás ti lidé

chtějí potupit?"

"I to snad ne," mírně mu odpírala, "vždyť jsme jim nic neudělali. Bezpochyby se jim zdá

pořád ještě brzy na oplátky - kdopak jim rozumí!"

Sotvaže se však na ni podíval, sklopila oči. Dobře rozuměl, že sama je uvnitř o schválnostech zdejšího panstva přesvědčena.

I napadlo mu: Má maminka ty lidi zná, ví, co v nich je, - jistěže se proto ptala, přijdou-li nám tu návštěvu oplatit. Hned tenkrát mne ta otázka bodla. Jindy přišed k obědu, vypravoval: "Potkal jsem tetku Poupovou. Jindy zdaleka ke mně běhala a našveholila toho, až uši brněly; dnes šla s Bartoníčkovou, a třebaže jsem se na ni zdaleka smál a křičel: ,Vítám vás, tetičko,' sotva hlavou pohnula a řekla jen: ,Dobrý poledne přeju!' " Desátého dne přišed k obědu, již se ani neptal, zapomněl i na polibek a zardělý utíkal do pokoje; kloboukem práskl na postel, shodil kabát a mrzut, rozhněván přecházel. Při jídle byl zachmuřen a mlčel; jenom několikráte rozdrtil v zubech: "Je to pýcha pyšná!" Paní Gusta již v minulých dnech chodila jako po jehlách; jenom jednou mu řekla:

"Ale Karle, nebuď takový bloud, cožpak ti na nich tolik záleží, že sám sebe tak ponižuješ?" Ale Karel stručně odvětil:

"Jí se to řekne, ona není z nich, a když na to přijde, ani mluvit s nimi nemusí - ale já!" Vidouc, že jej každé slovo o té věci dráždí, raději se tvářila, jako by na to ani nepomyslila, jako by jí to bylo lhostejno; ale v duchu se třásla, neroste-li v něm mimoděk i mrzutost proti ní - Dnes již sotva zdržovala pláč a jenjen že bolestně nezvolala: Nehněvej se na mne, že nejsem taková, aby tady se mnou byli spokojeni!

Když se s ní potom odpoledne loučil, pravil jen: "Mám zlost na ty zdejší lidi.'"

"Ale vždyť jsme jim nic neudělali!" zvolala. "Snad že ten skleník nemám a jsem jen chudá -" Pokrčil rameny a řekl: "Co máme s nimi dělat!"

Odešel, nepověděv jí, že maminka za ním přiběhla na pole a naříkala: "I hochu, tak ti u nás byla máslařka a vypravovala, že slyšela, že k vám žádný na tu návštěvu nepůjde. Zůstala jsem zrovna celá bez sebe! Vždyť nejsi ze žádného špatného rodu a jsi přece pojezdným! Vidíš, povídala jsem ti, abyste si ten skleník koupili, ale ty neposlechneš. Tu máš, přinesla jsem ti ten přidánek -," a tajně mu zas podávala ty smačkané papírky. Zarděl se a všecku silu sbíral, aby nevybuchl.

"Maminko, prosím vás, netrapte mne," zvolal trpce, "a až vám zas někdo něco takového přinese, jen mu řekněte, že jsme pro nikoho nevzkazovali a vzkazovat nebudeme!"

"Ale jsi ty paličák!" odvětila vyčítavě. "Copak ti nebude hanba, když o tom každý bude takhle mluvit? Nic to není platno - aspoň Gustynka by z toho měla mít rozum." Mrzutě mávl rukou.

"Byl jsem také mezi ledajakými pány, ale takovou chloubu jako u těch (a pohodil hlavou směrem k Bělči) jsem neviděl nikde. Když jsem byl kluk, říkával jsem jim ,Pochválen Pán Ježíš Kristus' a ,paní kmotra' nebo nejvýš ,paní Dařbujánová', teď ,Ruku líbám, milostpaní', a ještě se naparují. Je to -"

"Prosím tě, hochu, jenom nic neříkej, aby ti nedělali zle! Vidíš, ono již i naše přátelstvo o tom povídá a vyšklíbá se, jaké jste panstvo!" vypravovala zarmoucena.

"Ať jsou bez starosti - nepřijdeme k nim pro nic!" Panímáma odcházela k Podhájí tuze sehnuta, všecka sklíčena. Pojezdný dobře věděl, že bělčské panstvo chce jej i jeho ženu pokořit, přede všemi zdejšími lidmi ukázat, že se honoraci rovnat nemohou.

Znal, že jsou to lidé malicherní, prázdní, na svých pár grošů strašně hrdí, že nezasluhují, aby si jich všiml: ale přec jen se zlobil.

Byl také zdejší...

Vyhýbal se kdekomu, aby nepocítil nějakého úšklebku; už se mu zdávalo, že i v očích lidí na panském pracujících vidí výsměch.Když téhož dne odpoledne nádvornice přišla umývat, paní pojezdná sotva mluvila a jen upřeně hleděla na liduprázdný dvůr.

Tetka pořád a všelijak začínala, ale panička stále jen: ano, ne!

Konečně se nádvornice úlisně otázala:

"Snad, milostpaničko, nejsou stonavá?"

"I nejsem, buďte bez starosti!"

"Jenom nezapírají, vždyť to vidím! A snad si to, propánaboha, neberou, že sem ta zdejší

honorace nejde? Nevídáno - pro jejich skleníky!"

Paní pojezdná se obrátila a chmurně hleděla na nádvornici.

"Někdo něco říkal?" ptala se užasle.

"I ne -i ne - ale to vědí, milostpaničko, lidé hned všecko vidí, pomlouvají a šklíbí se -"

"Utřete si ruce, donesete mi psaní," paní jí vpadla do řeči.

"S radostí, milostpaničko, jen si skočím pro šátek a pro zástěru!" Paní pojezdná již několikrát měla dopis v ruce, ale vždy jej zas uložila; nejenže nechtěla rodičů obtěžovat novými starostmi, ale ta skleníková nadutost počala v ní buditi vzdor.

"Jakže - to by nás trápilo, že mezi nábytkem nemám také skleník?" myslívala si v klidných chvilkách samoty. "Jen lidé, jejichž svět sahá jen tamto k nejbližším vrškům, mohou míti takové starosti. Dobře, po knihovně se nikdo neshání!"

Poznávala ovšem, že skleník není v Bělči jen kusem nábytku, že jest důkazem jistého stupně

zámožnosti, vznešenosti, ano i - pokročilosti.

Snad kdyby bývala sama, byla by si nevšimla nebo by se byla zasmála a hlavičku vzdorně

zdvihla; ale byla Karlovou oddanou ženou!

Pochopovala, proč on se zdejším poměrům poddává, proč jej chování zdejších lidiček dráždí; tušila také, že jí ani o všem nepoví, že jen sám se mrzí.

Ale po jeho dnešním rozechvění a zvláště nyní, vidouc, že cizí oči příliš směle se počínají

dívati do mladé domácnosti, rozhodla se, že psaní pošle.

A poslala. Za odpoledne, strávené v polích, se hlavní mrzutost Karlova opět utišila. Chodě zpocen po strništích, uvažoval již klidněji a litoval, že byl v poledne tak nevrlý. A napadlo mu: Což kdybych si byl vzal tu Málinku ? Snad by k nám běhali, napovídali by toho až běda, velebili by - - ale zato by jindy bylo u nás ticho, neveselo... Večer přišel s úsměvem, a vyzvav Gustynku na procházku chládkem, vypravoval jí o své denní práci, kde všude běhal, kolik svázali, jak se to jen rozsýpalo a že již dvě žitná strniska jsou přeorána. O skleník nezavadil slovem a Gusta se také nezmínila.

Když se vrátili, natáhl se na pohovce, žena vzala knihu a čtla hlasitě. Otevřeným oknem proudil do pokoje vonný chlad a dívaly se k nim drobné, třepotavé hvězdy. Asi po čtrnácti dnech přece jedna "návštěva" přišla: pan řídící s chotí. Přivítali jich srdečně, ale o panstvu ostatním se nezmínili slovem. Úsudek pojezdného o té návštěvě zněl: Řídící je vzdělanější než ti ostatní, proto cítil, že by se nevšímavostí dopustil hrubosti; ovšemže jest také závislejší než oni, a proto na všecky strany opatrný!

A panička? Budou-li se ostatní na ni hněvat, usmíří jich tím, že podrobně vypoví, co u nás viděla i neviděla. Pojezdný byl již téměř úplně kliden; tolikadenní trapné čekání konečně zevšednělo a odpor proti nafouklému panstvu přemáhal lítostný hněv.

Již se i zasmál, když bělčská honorace přímo vyzývavě chodívala kvečeru podél dvora na procházku: paní starostová, doktorka, poštmistrová, Málinka i Božička. Chodily jako královny, a jaký bujný smích se od nich rozlétal!

Jen pánové Beránek a tajemník s nimi nechodili - Málinka se na ně rozhněvala! Dala jim najevo ostrou nelibost poněvadž chtěli na výlet pozvat i pojezdných. Přitom však dobře věděla o každém kroku obou pánů a nemyslila to s tím hněvem snad navždycky. Kudrnatá její hlavička znala, že taková přetvářka časem výborně působí!

Pojezdný vraceje se z polí, běhal od zadní strany dvora, aby se s honoracemi nesetkal a nečetl jim z tváří nové výsměšky. Darmo by dráždily!

Již si i vyčítal, že byl takový bloud a poddával se zdejším zvykům, proč raději neposlechl ženy, aby od slavnostních návštěv upustili; mohlo býti té hořkosti méně a mohli žít tiše, skrytě

a spokojeně.

Hned si však řekl: Když se již stalo, stalo se - ale proč bychom se tím dále trudili!

A v takové chvíli by byl rád paní Gustě tisíceronásobně odměnil každý svůj křivý pohled. Sedě jednou v takovém rozmaru při obědě, pozoroval, že žena běhá veseleji a kolem rtů že jí

kvete potměšilý úsměv.

"Copak že jsi tak veselá?" optal se jí srdečně.

Ale v té chvilce se panička rázem zasmušila a oči jí ovlhly.

"Však, bože," vyhrkla žalostně, "dlouho-li jsme spolu a již se mne ptáš: Copak tak veselá?''

Ta výčitka byla dobře mířena; padla do srdce a pořádně v něm zašramotila.

"Nezlob se, Gustynko, vždyť víš, co mne dráždilo!" pravil jí vroucně.

"Myslíš, že jen tebe? Že já jsem neviděla a neslyšela? Nevím, nevím, koho víc!" odpověděla vyčítavě.

"Jen ti hloupí lidé jsou vším vinni!" huboval nevěda kudy kam.

"Vždyť vím," usmála se smutně, "ale proč se jim tak tuze poddávat? Takhle by, hochu, u nás nikdy dlouho veselo nebylo - bohatá nejsem -"

"Mlč, prosím tě!" a přitáhnuv ženu k sobě, posadil si ji na klín a mlčky ji hladil. Náhle se dala do smíchu.

"Poslouchej, Karle, víš-li pak, že skleníky už ani nejsou v módě?"

"Zas už s tím začínáš?" durdil se.

"Nejsou, opravdu nejsou! Já nevím, že mi to dřív nenapadlo - to v těch horách jsem si odvykla všímat takových hloupostí. Poslouchej dobře! V městech si už nikdo jaktěživ skleník do salónu nekoupí, mají ho již jen v těch starosvětských domácnostech, jako například my u nás doma. A tady s tím dosud tolik dělají!"

Karel mlčel. Myslel si: Vymlouvej, vymlouvej, trápí tě to, ale chceš, abych já byl spokojen.

"Ty nevěříš? Opravdu! Teď místo skleníků jsou kredence!" živě vykládala.

"Ale co už na tom?" usmál se trpce.

"To je na tom, že dostaneme takovou kredenc - a krásnou!"

"Od koho?" ptal se překvapen.

"Od tatínka! V několika dnech bude tu!" a vesele jej objala. Karel pozvolna paničku postavil, a přešed pokojem, tázal se chmurně: "Tys psala domů?" Dětinně přisvědčila.

"Proč jsi to dělala? Co si tatínek o mně pomyslí? Ještě to ke všemu!"

"Mlč, nehubuj, tuze mě to trápilo! Nádvornice, šafářka, maminka, všecko zdejší panstvo pořád hlučeli jen: skleník - skleník! Konečně i ty -"

"Já ne, já ne!" bránil se živě.

"Vždyť já ti nevyčítám!" a paní Gusta mu pověděla, kdy dopis napsala a kdy jej teprve poslala. "Všecko jsem tatínkovi a mamince pověděla, nic jsem nezatajila - -ale tatínek se mi dnes pěkně vysmál! Píše, kdože by dával dělat skleník - dnes - to že leda v takovémhle hnízdě

ještě panuje. A směje se, že si přece s maminkou i přede mnou povídali, že taky musím mít kredenc, ale já že jsem neviděla a neslyšela než jenom tebe. Vidíš, ty bručáku! Kredenc je skoro hotova a dostaneš ji v několika dnech - a krásnou. Na, přečti si to, přečti si to!" a vtiskla mu dopis do dlaně.

Počínaje čísti, chmuřil se zle. Mrzelo jej, že Gusta psala domů - stesky že psala - tak brzy po svatbě. Zlobil se sám na sebe a stud ho poléval, že sám také byl příčinou. Ale čta, víc a více se rozveseloval; otcovská srdečnost a láska dýchaly z toho dopisu.

Podávaje ženě dopis, vzal ji kolem krku a řekl: "Prosím ji, Gustynko, už se na mne nehněvala. Dobře řekla, že jsem taky takový

maloměšťák, - jsem, ale kdo za to může?" "Ach, já ti mám z toho psaníěka radost!" jásala.

"Co je to ta kredenc?" ptal se vesele.

"Ty nevíš? Ale ty jsi opravdu maloměšťák!" zasmála se a počala vykládati.

"Nesměj se nic, také jsi na ni nevzpomněla -"

"Prosím tě - když jsi na mne tenkrát zapomněl, všecky takové starosti odplavaly. Nač bych se byla starala o kredence nebo - o skleníky!" dodala výsměšně.

"A je to opravdu namístě skleníku?"

"Nu ano - ano -"

Karel se dal do prudkého, veselého smíchu.

"Proč se směješ?" ptala se.

"Inu tak - něco mi napadlo," odpověděl a vysmáv se pravil: "Jak jen trochu budu mít volno, hned se vydáme do Podhájí, aby maminka věděla, co dostaneme!" Když po obědě šel do pole, nevyhýbal se nikomu, hlavu měl vzhůru, pohvizdoval, točil si holí

a hlučně pozdravoval.

Paní Gustě veselost také zůstala v srdci; zkoumajíc, kam nejlépe kredenc umístiti, co a jak přestavěti, opět měřila, kreslila a šukala z pokoje do pokoje, až zdravě zčervenala. Když

nádvornice přišla posloužit, udivena poslouchala, že milostpaní zpívá. Zvědavost tetčina se vzpínala výš a výš, ale milostpaní se zrovna schválně neukazovala. Přišla, teprve když se nádvornice měla již k odchodu.

"To jsem se zahřála," povídala smějíc se.

"Ba namoutěkuši, milostpaní je jako růže - a že neřeknou, ráda bych pomohla."

"I vždyť to nic nebylo - píše mi tatínek, že nám pošle kredenc, zkoumala jsem, kam ji nejlépe postavit," odpovídala klidně.

"Ale? Tak ještě něco?" zadivila se tetka, a sivé oči upjavši na paniny, ptala se lichotně: "A prosím - nač to je, milostpaničko?"

"Nač? Na sklo a na porcelán. Nebyla hotova až teď."

"Tak to bude skleník!" kývala si nádvornice a veseleji se usmála. Myslila si: Vida, pořád že nic - jen se to vysmívalo, i ta šafářka nosila už hlavu vzhůru - a teď bude tu.

"Skleník? Ba ne - kredenc to bude, kdepak teď už skleník! Skleníky už dávno nejsou v módě, ledaže tady se to ještě drží, protože lidé nikam nepřijdou a nic nevidí. Krásnou kredenc dostanu, s řezbami, s mramorovou deskou - no, vždyť ji uvidíte, bude tady brzy!" zcela po bělčsku vykládala paní.

Nádvornice to poslouchala jako pohádku, a když panička došvitořila, tetce ještě šumělo v hlavě. Teprve po chvilce spustila:

"Inu, musím říct, že koukám celá omámená. Tak ony skleníky už nejsou v módě? A co tady s nimi dělají! Pánbůh chraň, abych snad chtěla dělat klepy, - naše šafářka je dobrá ženská, ale už taky měla hlavu až u nebe, že tuhle milostpaní skleník nemá, ona má, a co to bylo řečí, že se milostpaní šla na něj podívat!" rozohněna vykládala.

"Proč bych jí neudělala radost?" usmála se paní Gusta.

"Tak vidíme! Pro milostpaní se dělalo něco dočista jiného, a tady se zatím kdekdo šklíbil, že pan pojezdný ani skleník nedostal! Neráčejí mít za zlé, ale vždyť prý ty paničky opravdu proto na tu návštěvu nešly! A tahle Tercijánka pořád lidem vykládala, co jako panímáma podhajská dělá, jak lamentuje a stydí se, že má syna pojezdným a že si přivedl nevěstu, která

ani skleník nemá!"

"Lidé mají řečí jako vody, přejme jim to - snad byste se na ně nezlobila!"

"I milostpaničko, když tomu teď člověk vidí na dno, musí se zlobit. Co se jen tihle Dařbujánovi naohrnovali. A prosím, jakže se to po nové módě jmenuje?"

"Kredenc - kredenc -"

"To já si snad ani pamatovat nebudu. Vidíme, vidíme, tak ony už skleníky nejsou v módě, a tady člověk přes tu chvíli slyšel chloubu, že se mohou rovnat s každým z velikého města. No, to jim spadne korunka!"

Tetka byla jako na jehlách; sotvaže zvěděla, že milostpaní už nic neporoučí, utíkala rovnou k šafářce. Přiběhla sotva dechu popadajíc a hadr ještě držela v ruce.

"Copak se děje, že tak běháte, - až jsem se vás lekla," uvítala ji šafářka.

"I milá šafářko, naše milostpaniěka dostane ještě -," a lapala dech.

"Vy jste se nějak potřeštila!" zahubovala šafářka.

"Ale ani, osobo zlatá, nevím, jak se to teď jmenuje, jen vím, že na tom budou řezby a nějaký

prý mramor a že je to místo skleníku!"

Šafářka, ruce majíc v kapsářích, stála nehnutě.

"A to byste, šafářko, nevěřila, že už skleníky ani nejsou v módě! Povídala panička, to že se leda tady na ně ještě drží, v městech že už dávno nepanujou. Tam prý je už všude - gredenc? ani opravdu nevím!" Šafářka se obrátila a zvolna, vážně přehlédla svůj skleník odzdola nahoru.

"Kdopak tomu rozumí, co zvoníte, jste celá splašená," odbývala nádvornici.

"Božskou pravdu! Vždyť vám povídám, v pár dnech že to dostane. Povídala sama: Na sklo je to, na porcunál. Nebylo to prý hotovo, až teď - ale skleník to není, ten je dávno z módy. A věřte mi, osobo, já jsem tolik ráda, protože jí přeju. Toť bylo nějakých řečí, že ani skleník nemá, a ono to zatím bylo takhle! Copak se jí, chudince, málo navysmívali - a teď tuhle vidíme, že je to jinačí panička!" a nádvornice významně kývala hlavou.

"Snad já jsem se jí smála?" broukla šafářka.

"Vždyť vám neříkám; ale ty po městě! Na své vlastní uši jsem slyšela povídat, že se šla dívat na váš skleník, protože ani nevěděla, co to je. Teď se Dařbujánka přestane chlubit!" Šafářka se opět obrátila a znova vážně pozorovala svůj skleník.

"Věřte mi, nádvornice," začala potom klidně, "že tomu sama budu ráda. Vždyť se to jeho přátelstvo chechtalo, že si přivezl paničku, která ani skleník nemá. To že má stará

Domorázková ze syna čistého pána!"

"Však proto, a je to dobrý člověk."

"A ona taky - hned jak se přistěhovala, jsem se jí před Tercijánkou zastávala," dokládala šafářka.

Nádvornice odcházejíc, ještě mezi dveřmi si povídala: "Tak jen se podívejme, když on už

skleník dávno není v módě..."

7

------------------------------------------------------------------------------ Šedou, prašnou silnicí se zvolna valila široká kola dvorského vozu, před nímž těžce dupal pár bílých, dlouhorohých volů. Šli krok co krok, hřbety měli mokré a z růžových tlam jim visely chumáče pěny.

Čeledín Flanderka, krátký, široký, s rudým, měsícovitým obličejem, seděl nad ojí, kořenku měl v koutku, hulil a daleko odplivoval.

Chvilkami se ohlédl za sebe na vůz, na jehož ploše leželo nízké, režnou plachtou úplně

zakryté zboží; zabafl, jako by to zboží okuřoval, a tvářemi se mu rozlila čistá blaženost. Na zatáčce spatřil malého baráčníka Šulistu; jel do polí, ale jen s trakařem, na němž seděl buclatý kluk, nejmladší z půltuctu.

Šulista měl čepici na uchu, na hbitých nohou režné nohavice a nad nimi na hrubé košili, s rukávy vyhrnutými, podkasanou modrou zástěru.

Jel vesele a klukovi zpíval.

Setkav se s panským povozem, podíval se na Flanderku, potom na vůz, zastavil a povídal: "I heleďme, Vášo - copak to vezeš?"

Váša se pousmál, a vyndav kořenku ze zubů, povídal s vážnou důkladností:

"Naší paní něco do pokoje - přišlo to po železnici."

"I sajraj!" podivil se Šulista a poodhrnul plachtu. "No, tak trochu počkej, ať se můžu podívat!

I mordijáno, to jsou věci - do našeho baráku by to dveřmi nevlezlo - prosím tě, prosím tě, kde se na to hraje?"

Čeledín vycenil všecky zdravé zuby a chřestivě se zasmál.

"Kdepak by se hrálo, to je teď místo skleníku!" odpověděl velmi vážně.

"Fííí! No, tohle jsou do Bělče novoty!"

"Taky je na tom kámen - opravdovský mramor - ale nadřeli jsme se s tím - nádvorník běžel už

napřed -," bafče vypravoval čeledín.

"A co to může stát?"

"Na avízu stálo stojka - inu, je toho kus! - No, jdeš!" A vůz se opět zvolna, ztěžka ploužil po silnici, jejíž prach kouřil kolem kol.

Baráčník zamyšlen ještě chvilku upjatě hleděl za povozem, potom si rukávem otřel pot, znova si přehodil kšandu a rozjev se zpíval dál. . .

Na trávníku, ve stínu zahradní zdi, právě naproti vratům do panského dvora seděla Tercijánka a podplétala dlouhou punčochu; umazané klouče sedělo v příkopě, škubalo žebříčky a tváře již mělo plné hnědých, šedých i zelených pruhů a skvrn.

Šafářka, ruce v kapsářích, stála vedle Tercijánky a obě hleděly naproti povozu, jejž Flanderka obkuřoval.

"Tak vidíte, vždyť jsem vám povídala, že přijedou," povídala šafářka.

"No, ttto se ráda podívám," zasténala Tercijánka.

Flanderka zabočil do dvora a zastaviv hvizdl, jen to vzduchem prošlehlo. Kořenku maje v zubech, pomalu slezl, obešel vůz a čekal.

V malé chvilce se sběhlo několik mužů, přiletěla nádvornice, přibatolila se šafářka, vyšla i paní pojezdná, a Váša, čeledín, zvolna odhrnul plachtu.

Na slaměných víších měkce uloženy ležely zabalené oba díly kredence.

"Je to ještě hodně ustrojené, třebaže už na nádraží jsme toho hromadu svlékli," povídal Flanderka.

Dvorští lidé stáli chvíli mlčky a upřeně hleděli na vůz.

"No tak, hoši, chyťte se toho!" křikl nádvorník a plivl si do dlaně. Tercijánka se vloudala až do vrat, a podplétajíc dlouhou, volně visící punčochu, pozorovala, co se bude dít.

Kdo tudy jel nebo šel na pole, vida, že ve dvoře něco zvláštního skládají, zastavil se také, takže v malé chvíli stálo ve vratech několik mužů, žen i hlouček dětí. Když se čeledínové, odnesše prvou část, vrátili k vozu, pravil jim nádvorník: "No, hoši, je to kus! Žádný by neřekl, jaká váha!"

Diváctvo se ve vratech nehnulo, až když kredenc byla odnesena a Váša zajížděl dál do dvora. Mužové běželi k svým trakařům nebo vozům a ženské, nůše na zádech, srpy v ruce, utíkaly, jako by chtěly dohoniti, co jim uteklo.

Tercijánka se opět vrátila ke zdi.

"To jsem si pppopadla!" povídala kloučkovi, ale ten se nevyrušil. Opět usedla do stínu a zamyšlena pletla dál; jen chvílemi jí očka zableskla a mrkla na okna panského pokoje.

Po hodné chvíli se přikolébala šafářka a červená, všecka živá vypravovala:

"Osobo, to je krása! Má všecko hezké, ale tohle je nade všecko. Sloupky po stranách, řezby na všech rozích, bílé sklo samý květ, mramor jako sníh a drží to dva draci s vyplazenými jazyky. Jakživa jsem to neviděla!"

Tercijánka se přimhouřenýma očima zadívala do jasného vzduchu, ústa se jí protahovala a konečně lámala: "Vždyť je to jako vvarhany, ne?" a sípavě se zachechtala.

"I kdepak, to se vám zdálo - ale krása, člověk musí stát před tím, tady jste to viděla jen ustrojené. Zrovna to všecko svítí jako zrcadlo. Ó jemine, tohle tady žádná nemá!" čím dál ke konci, tím zbožněji vzdychala šafářka.

"A má-li pak taky něco dddo toho?"

"Bodejť by neměla - všeho dost a dost!"

Tercijánka chvilku mírně kývala, potom sbalila punčochu a vstávajíc volala:

"Tak pojď, cccikáně! A dej vám pánbůh dddobrou noc!"

"Spánembohem, kmotra - sama se u paničky přimluvím, abyste se taky směla podívat," nahnuvši se k stařeně, slibovala jí šafářka.

Tercijánka se ušklíbla: "I ne, ne, nic neříkejte, ještě by stará Domorázková řekla, že jsem dddoliza. Divy světa to nejsou!"

"Jak chcete!" a šafářka chvátala do dvora.

Tercijánka vzpřímena ztěžka kráčela do města.

Západní polovina náměstí se dosud topila v plném slunečnu; ze zlatého roucha mariánské

sochy sršely zelenavé svity, prkenné lomenice i vyprahlé šindelové střechy němě vzdychaly žízní.

Na protější straně byl chládek, jenom ve výši, pod bledým nebem a na hřebenech střech svítilo stejné žhavo.

Tercijánka vidouc, že paní Dařbujánová s Málinkou sedí na kamenné lávce v stínu domu, jehož anglická břidla se rděla nad šedými, zkroucenými střechami šindelovými, zamířila k nim; ale

každých pár kroků se zlostně obrátila, protože klouče nemohouc jí stačiti, kňouralo a křičelo.

"Ty přidáš ččlověku cti!" hubovala.

"Dobrý odpoledne přeju," hned zas úlisně pozdravovala; "to ono se to sedí v takovémhle chládku, ten nnnáramný dům sem ani kouska tepla nepustí," a zálibně se rozhlížela po čistých stěnách.

"To mají pravdu - ale když my si před náš dům sednem, ostatní kolem jdou ze zlosti domů," chichlala se Dařbujánová.

"Ale podívejme se," zasmála se Tercijánka. "Ááá, slečinka pořád pppilná - zas nějakou pokrývku háčkuje!"

"Tak kde se honili, kde?" ptala se paní Dařbujánová.

"I tak jsem tamhle u zahrady seděla s punčochou. Pppáne, paní pojezdné už přivezli tu gredenc," tahavě zavelebila a vážně pokyvovala.

"Ale - tak už ji přivezli?" rychle se ptala paní, ale Málinka se zavrtěla a pokrčila nosem.

"Přivezli, přivezli!" kázala tetka.

"No tak, chválabohu - a je to taková sláva?" již pichlavě, s šikmým, výsměšným pohledem se ptala Dařbujánová.

"Jako vvarhany, nic jináč než vvarhany!"

Matka i dcera se daly do hlasitého smíchu.

Tercijánka honem nevěděla, smějí-li se těm varhanám nebo její řeči.

"Ooopravdu, ale krása krásná - sloupky, všelijaké točení, mmmramor, a je to na dvou dracích s vyplazenými jjjjazyky!"

Málinka se znova rozesmála.

"Ssslečinka mi nevěří -"

"I věřím --copak myslíte, že jsem to jakživa neviděla? Takovou kredenc!" a znova se pramínkovitě chichtala.

"No, bože, bodejť by to takováhle slečinka neviděla, toť já vím, ale já jsem to nikdy neviděla!

Jako zrcadlo to svítí a povídala šafářka, co má ta panička dddo toho!" Málinka sbalila háčkování, a polohlasně prozpěvujíc, vběhla do krámu.

"Ssslečinka se na mne rozhněvala - vždyť já, bože, vím, že tady u nich je všeho, vždyť jsem to viděla, to je ssskleník!" rozplývala se Tercijánka.

"I pročpak by se rozhněvala - copak nám na paní pojezdné záleží! Udělali u nás návštěvu, a my jsme tam ani nešli. Takového panstva by nasbíral!" lhostejně proudilo z úst paní

Dařbujánové.

"Tttaky jsem to slyšela - a žádný prej jim tu návštěvu neoplatil, jen řídící -" Paní Dařbujánová jen pohodila hlavou. "Inu, to je bude mrzet, já vím, že stará Domorázková

je celá pryč, - to ji bude pppálit. Žádný prej z domu nevyleze, ani k přátelstvu nejdou. Ale mně se zdá, mně se zdá, paní Dařbujánová, že oni brzy budou muset chystat, povídali lidé, že ten pan Beránek -"

"I prosím jich!" paní Dařbujánová ostře zarazila nadšenou řeč.

"Nnno, povídají to všude," usmívala se babka.

"Už jsem jim povídala, že my nepospícháme, - jaképak spěchy, děvčeti je dobře doma."

"A moh by se ženit?"

"Proč by nemohl? Teď tu dostane místo defetivně, bude mít svých pět set --a on je tuze šikovný člověk, zdvořilý, má vzdělanost -"

Tercijánka pokyvovala; potom zamyšlena, spíše jako k sobě žuhlala: "Já jsem tomu nechtěla věřit, protože jsem si vždycky myslívala, že slečinka bude přec myslit trochu vejš, než je učitel -"

Paní Dařbujánová schýlila hlavu k punčoše a počítala očka.

"Vždyť jim povídám, že nepospícháme, ale proč by se nebavila, ne? Je to vzdělaný člověk a kdopak tu je, s kým by mohla mluvit? Proto to přece nedělá jako ta starostova - i vždyť oni vědí, i lidé si už všimli. Ještě jsme s mým o tom ani nemluvili! To jediné, co by se mi u toho líbilo, je, že by dítě nemuselo jinam, zůstalo by doma

- tuhle první patro máme prázdné, pokoje až radost - a to vědí, doma by měli všeho!"

"To je pravda, to je pravda! Nno, já se zas poštrachám - tak maj se hezky, dej pánbůh dobrou noc - pojď, pojď - mám to cccikáně umouněný -," a Tercijánka se přes náměstí loudala k ulici. Sotvaže zmizela, Málinka se vrátila k matce.

"Já nevím, že s babou hloupou mluvíš," bručela.

"Vždyť jsem snad pro ni nevzkazovala -"

"Bude myslit, bůhví co nám na té kredenci záleží - nevídáno -"

"No, vždyť jsem snad tak mnoho neřekla, ale to ty se hned pustíš do matky!" Málinka se vzpřímila, zhluboka, teskně vzdychla a počala opět háčkovati. Stín domu s anglickou břidlou se natáhl až k protější podsíni.

Po hrbolatém dláždění šli pochodem čtyři kluci, každý prut na rameně, jenom komandant jel na něm jako na koni.

Chalupník Bartoníček sedě na voze se žebřinkou, oprať drže v ruce, volal: "Šťastnej dobrej večír!"

Ale Dařbujánovy si nevšimly. "Povídala taky o Beránkovi," dceři právě vypravovala paní

Dařbujánová.

Málinka neodpověděla.

"Už prý se o tom všude mluví -"

"Ať mluví - ne? Mně se líbí!"

"Jen tak povídám, ale buď opatrná!"

"Prosím tě, maminko!" a slečna Málinka opět

pohnula rameny, utrápeně se podívala k nebi

a zhluboka vzdychla.

Paní Dařbujánová ještě chvilku pletla, potom

sbalila punčochu, zapíchla drát a pravíc: "Musím

se podívat domů, tatínek tu bude co nevidět!"

odcházela.

Slečna Málinka, ručky majíc složeny vzadu na stuhách zástěry, volně se procházela podél domu.

Vzpomínala si na předvčerejší výlet. ..

Toho dne ve tři hodiny odpoledne se celá společnost ploužila k lesu. Zúčastnila se všecka honorace i někteří vybraní z panstva druhé třídy.

Málinka, s panem Beránkem i s tajemníkem opět smířená, byla veselá a svým hláskem přehlušovala všecky staré, zkušené drozdy.

Byla první z celé společnosti, sama paní starostová musela doznat: "Ta slečna nás všecky baví!"

Běhala jako srnka, byla jako z cukru, tváře jí jen hořely. Sbírajíc si kytku lesních květů, těkala po pažitech a hned zde, hned onde kmitl se růžový její život. Byla samý smích a vtip, ale najednou unyle zavzdychala: "Ach, pane Beránku, já mám ráda tohle divoké kvítí!" a teskně

se zahleděla na kytici.

"Ono je také krásné," přisvědčoval, hladě si čepýřnatý rusý knír, "mně se také líbí mnohem více nežli zahradní vypěstěné kvítí."

"Já se tady směju, dovádím," měkce pokračovala, hladíc pestrá kvítka, "ale uvnitř nejsem taková. Ráda sedám o samotě, zamýšlím se a tak mi bývá smutno. Jako ondy, když jste vypravoval o tom Tylovi, nespala jsem potom celou noc." Při té příležitosti opět hledala květy a nepodívala se naň.

"Je dobře býti vesel, slečno, ačkoliv já také rád bloudívám sám. Prosím, račte se vrátit společnost by vás postrádala," odpovídal vážně.

"Ach, mně je všecka společnost protivná," vybuchla ostře, "věřte mi, kdybych otce a matku tak nemilovala, že bych navždy šla do kláštera."

"Pane tajemníku, nazdáreček, tady jsme!" hledě do lesa, hlučně volal pan Beránek. Pan tajemník se tam bavil s Božičkou.

"Právě slečnu hledáme, společnost prosí, aby něco přednesla," odpovídal Beránkovi. Málinka potom přednášela výstup Nevěsta a Koho bych ráda, sborově zpívali Ráda, ach, ráda, můj zlatej holečku, hráli na sejtko, prstýnek i na slepou bábu, honili se a schovávali. Ale Beránek byl stále plachý, na všecky strany stejně uctivý. I když Málinka usedla do mechu, z košíčka vyndala cukrový věneček a chroupajíc i jemu nabídla: ukousl si sice právě

na tom místě, jehož se prve dotkla její ústa, ale zvláštní radosti neprojevil. A ten protiva tajemník přitom pořád jen bručel: "To pivo je jako lužiny." Byl již podvečer, z vrcholů rozčepýřených vějířů jedlových a smrkových se ploužily modravé

svity, když společnost vycházela z lesa.

Z polí již dýchalo vlaho, skřivani zmlkli, ale zato křepelka jásavě pozdravovala. Bělčtí výletníci šli luční stezkou: napřed Málinka, potom Beránek, Božička, tajemník, paní

doktorová, dva studenti gymnasisté s měšťanskými dcerami, dále paní starostová, Dařbujánová, poštmistrová, řídící a ctihodní pánové vzadu.

Hlučný hovor se rozléhal dolem, ale Málinčin hlásek v něm nezněl.

Když se společnost ubírala kolem dvora, hovor zmlkl a každý se rychle podíval do oken; o pojezdných se však nemluvilo.

Při rozchodu Málinka sama stiskla Beránkovu ruku a podívala se mu do očí.

"Má úcta, slečno," uklonil se jí uctivě jako jindy.

Proč je tak tuze plachý, nesmělý, bázliv? Netroufá si, netroufá. Dětina. .. Málinka po výletě myslila jen a jen na pana Beránka. Teď rozjímajíc o všem, volně přecházela a zádumčivě polohlasně si popěvovala písničku beze slov.

"Má úcta, slečno!" Pan tajemník salutuje, usmívaje se pod vousy jako kocour, se před ní

ukláněl.

"Á - pan tajemník - dobrý večer!" "Slečna pořád jako vlaštovička," potměšile chválil.

"Vždyť je tak krásně!" zadeklamovala. "Pan Beránek vám také odešel někam do polí, viďte?" Tajemník mávl rukou.

"I ne, ujel mi, že prý přes neděli - mně se zdá, že on kantůrek někam zapadá -" a pan tajemník se chmuřil do šera a poklepával nohou.

"Snad ne nějaká láska?" kupodivu vysokým, pronikavým hláskem tázala se Málinka. Řekla to vesele, zasmála se, ale pan tajemník cítil, že je v těch slovech nedočkavá

úzkostlivost.

"Nevím, nechci pomlouvat, ale tak se mi kolikrát zdálo, že tam doma něco má -" Slečna Málinka se chtěla opět zasmáti, ale byly to jen zvuky, jako kdyby uhnána hlasitě

oddychovala.

"Ach - náš tatínek jde z pole," náhle vykřikla a rychlými kroky se houpala naproti oblému panu Dařbujánovi.

"Má úcta, slečno!" volal za ní pan tajemník a volně se vracel, odkud přišel. 8

------------------------------------------------------------------------------ Třetího dne potom paní pojezdná usedajíc k obědu, maně pohleděla do okna a prudce, ustrašeně zvolala: "Doktorovi!"

Honem vlila polévku zpátky do mísy a pojezdný učinil taktéž, Gusta ji odnesla do kuchyně a v minutince stála u plotny, jako by teprve dovářela.

Karel vešel do salónku.

Tu již doktorovi v plné slávě vcházeli.

Paní byla v těžkém bleděmodrém hedvábí, doktor od hlavy k patě v černých šatech, jenom mašle a náprsenka zářily jako sněhová kůra.

Doktorka poodhrnula závoj a šveholila: "Má úcta, paní pojezdná - račte odpustit, že vás obtěžujeme -"

"Prosím, těší mne, račte dále!" všecka zardělá, skromně pobídla paní Gusta a před největší

bělčskou honorací otevřela dveře dokořán.

"Jen račte dál - prosím - prosím -"

"Ááá - má úcta - služebnice, pane pojezdný,

odpustíte, že jsme se tak opozdili a ještě dnes zdržujeme od oběda, ale to víte - u doktorů!

Můj nikdy neměl dopoledne hodinku volnou, pořád někdo chodil; kolikrát jsem už byla ustrojena, ale nadarmo jsem čekala. A přijít odpoledne? Tak nezdvořilí jsme být nechtěli!" Štěbetala pěnkavčím hláskem a zoubky cenila jako veverka.

"Prosím, prosím, milostpaní -," pan pojezdný ukázal na pohovku a doktorovi se ještě při panině řeči usadili. Prošedlý doktor, se strnišťnatým knírkem, kulatými zády a rohlíčkovitýma nohama v širokých nohavicích, ženin švehol provázel jednotvárným basovým "Ééé - ééé -" Pojezdných usedli na židlích.

"Byl u vás už někdo, paní pojezdná?" nevinně se ptala doktorka.

"Pan řídící s paní."

"A nikdo jiný?" zadivila se. "To je dobře, vidíš, muži, my jsme poměli tolik strachu, že budeme poslední."

"Račte stále mít mnoho pacientů," promluvil pojezdný.

"Mnoho - mnoho, hlavně po vesnicích -," zahuhňal doktor a knírek měl při těch skuhravých slovech na samém nose.

"Ach, vy máte roztomilý salónek, paní pojezdná - roztomilý -," šveholila doktorka, a zoubky zatnuvši do dolního rtu, veverčíma očkama se rozhlížela kolem. "Já to mám nepohodlné, že ho mám v prvním patře, - kohopak mám obtěžovat po schodech. A jak výtečně vypadáte vám ten vzduch svědčí!" Doktorčina hlavička sebou škubala, jako by byla na drátkách: očka jí plaše šlehala po kredenci.

Paní Gusta seděla zardělá a hledala odpověď. "Líbí se mi tu," pravila srdečně. "A co pořád děláte?"

"Stále něco mám - mě hospodářství tuze těší. A kvečeru si vyletíme na procházku -" "Že vás ani vidět není -"

"Běháme sami, milostpaní, do polí," pravil pojezdný.

"Snad také hodně čtete?" ptala se doktorka a mrkla očkem po knihovně.

"Večer, milostpaní, a já poslouchám; to jsou naše pěkné chvíle," zavelebil.

"Navštivte mne také někdy, paní pojezdná, račte mne navštívit," zvala doktorka a dívala se přímo dětsky prosebně. "Viděla jste, jak bývám sama opuštěna, muž pořád jen běhá a jezdí, takže žiju jako jeptiška; z domova jsem tomu nebyla zvyklá, jsem přeci měšťanská dcera, zažila jsem veselý život - bály, divadla, koncerty - Přijdete, viďte, že přijdete!" Paní doktorová měla suché drobounké ruce prosebně sepjaty.

"Prosím - dovolím si -"

"Ach, jen přijďte, já k vám taky přijdu. Prosím vás, jakýpak je tady život - kampak zde můžete jít! A pomluvy! Tady je to samá pomluva!"

"Milostpaní naříká - vždyť byl nedávno výlet!" usmál se pojezdný. Doktorka zamávala ručkou.

"Achachach - výlet - To byla zábava! Člověk aby jen poslouchal Máli Dařbujánovu! S

kýmpak se můžete bavit? Se starostovou? Chichichi! Nebo s poštmistrovou? Její vzdělání

ráčíte znát - mohla by leda stát v zlatnické výkladní skříni. Člověk to dělá s sebou, protože musí, jináč by neobstál! Ó, to je hnízdo!"

"Ééé - ééé -," vrčel si přitom doktor.

"Ony člověka zvou sem - tam - ale já nerada, tuze nerada - to jsem raději sama mezi čtyřmi stěnami. Přijďte, paní pojezdná, račte přijít. A odpusťte nám, že jsme tak pozdě opláceli! Tak, doktore, půjdeme, abychom nezdržovali!" a paní doktorová povstala.

"Neračte pospíchat," zdržovala paní Gusta.

"Musíme, musíme, paní pojezdná!"

"Těšilo mne, pane doktore, velmi mne těšilo -"

"Ééé - ééé - má úcta, ruku líbám!"

"Služebnice, pane pojezdný, račte nás navštívit, paní pojezdná!" Pani doktorová bystře prošustila pokojem i kuchyní, doktor se kolébal za ní. Pojezdný s chotí je vyprovodili až na síň.

"Má úcta, pane pojezdný, má úcta, paní pojezdná!" naposledy, sladce se usmívajíc, ohlídla se doktorka a vtom, chtějíc vystoupiti na dvůr, vykřikla překvapena:

"I služebnice, paní starostová, má úcta, pane starosto!" Manželé starostovi stáli venku před ní v plné slávě; panička měla hlavu až v samém týle, dlouhý zlatý řetěz po celém poprsí a kolem krku.

Pojezdný s chotí si pohlédli do očí a paní Gusta honem chvátala přivítat novou návštěvu. Doktorovi po mnohých úklonách zmizeli za zdí.

"Viděls je?" zachichtla se panička. "Ééé, jako bychom si byli řekli." "A pořád říkala, že sem nepůjde!" Cupala jako holčička; pán vedle ní sotva stačil.

"Viděls kredenc?" ptala se již na silnici. "Viděl, viděl!"

"Krásný kus nábytku, krásný! Slyšíš, doktore, dojedeme si pro to sami - žádný nic nemusí

vědět - ne?"

"A kam myslíš - dojedem -"

"Třeba až do Prahy! Ale brzy, to ti povídám, ať to nemám poslední!"

"Brzy!" přisvědčil. "Ale teď už mám hlad!" "Že jsi konečně řekl pár slov," sekla jej ze zlosti, že se také nerozplývá. "Tam jsi taky seděl jako dědek a jen pořád vrčel."

"Vždyť jsi toho sama nabreptala na nůše - musí jim to být k smíchu, je to nějaká vzdělaná

paní!"

Doktorce zahrál v tvářích každý sval.

"Mám sedět jako ty? Ale škoda řeči, marná práce, z tebe už do smrti nic jiného nebude!" Kdo by byl ten hovor manželů doktorových třeba znedaleka pozoroval neslyše, byl byl soudil, že se nejroztomileji baví. Paní starostová sedíc u pojezdných na pohovce, unyle chýlila hlavu ze strany na stranu a pohled měla až přeslazený.

Starosta měl sice levici položenu na srdci, jako by v ní držel tabatěrku, ale učinil tak jen ze zvyku - tabatěrka musela zůstat doma. Také přes tu chvilku pohnul pravicí, jako by si chtěl nabrati, ale honem poznav omyl, hladil si vousy.

"Ach, vy máte krásnou kredenc, paní pojezdná," sladce patříc na kredenci, jásala starostová.

"Kolikrát jsme si už s mým povídali, že ji také koupíme, ale odkládá se to ze dne na den. Prosím vás, na všecky strany máme tak daleko! Ledajakou koupit nechceme - chceme ji mít zrovna z Prahy, a můj nemá teď kdy, pořád je tolik úředních starostí!"

"Mně ji poslali z domova," promluvila paní pojezdná.

"Až my budeme naši Božičku vybývat, taky dostane kredenc, to se rozumí, snad bychom jí

teď už nekupovali skleník!" a paní starostová se zasmála rozplývavým smíchem.

"I na to je času," ledabyle řekl starosta.

"Ach, prosím tě, muži, uteče to jako nic! Pravda, času je dost, dítěti je šestnáct let - jakápak starost! Hůř je tamhle u Dařbujánů! Takovou naději si dělali, že si Beránek vezme Málinku, ale ten má prý dávno svou. Čekal prý jen, až se bude moci ženit. V neděli už nebyl doma, ale někde v kraji! Je to chyba - paní Dařbujánová už chystala první patro, a tak to dopadlo." Paní

starostová sice potřásala soustrastně hlavou, ale z řeči čišel štiplavý výsměch.

"A Málinka chtěla? Vždyť je jen učitel!" s veselým úsměvem volal pojezdný.

"A jak, a jak, pane pojezdný! To se jen tak říkávalo! Naoko se dělala drahota - ale tomu rozumíme. Prosím vás, vždyť nikdo nejde!"

"Kdo měl přijít?" zeptal se starosta.

"Bože, kdopak ví, koho čekali! Snad nějakého doktora neb inženýra. Ale prosím vás, takoví

lidé najdou jinačí, nežli je Málinka, i kdyby jí dali deset tisíc, - a kdež by mohli! Beránek je teď defetivně, měli by ho doma, mohli by mu dát míň a ani to by nemuseli hned skládat; stará

by mohla kralovat dál a mladí by poslouchali!"

"Vy jste to, Karlíčku, provedl nejlíp, všecka čest," srdečně chválil starosta a pojezdnému klepal po rameni.

"Ó, copak pan pojezdný!" blahostně se usmála paní starostová. "Ale ledakdo se hněval a brousil - člověk všelico přeslechne, ale pomyslí si svůj díl a mlčí. "

"A vy se smějete, viďte, brachu, a dobře děláte! Ale poslouchejte, pane pojezdný, přijďte zas někdy mezi nás na bulku, milostenka jistě dovolí, vždyť se, dá pánbůh, ještě dost užijetel"

"Prosím tě, ty jen myslíš na bulku!" žertovně zahubovala paní starostová. "Ale ať si jdou, viďte, paní pojezdná, my zas půjdeme k sobě!"

"Prosím," uklonila se paní Gusta.

"Budu se jistě těšit! A již se nehněvejte, že jsme se tak opozdili, - to víte, co jsou v hospodářství žně," již vstávajíc, omlouvala se starostová.

"Proč ráčíte pospíchat, milostpaní?" ptal se pojezdný.

"Buďte rád, darmo by se oběd zkazil," bodře odvětil starosta.

"Těšilo mne, paní starostová!" "Má úcta, a nezapomeňte na svůj slib!" Pojezdných vyprovodili hosty až na dvůr. Když se vraceli, pojezdný se zasmál: "Podívej se, tamhle u chléva stojí celé koncilium; ještě dnes bude na bubnu, kdo všecko u nás byl." "Ta kredenc čaruje, viď," vesele přidala paní.Paní starostová s hrdlem vypjatým jako labuť plovala po silnici; pan starosta vedle ní jako rousňáček.

"Je hezká ta kredenc, ne?" hlavou nehnuvši, ptala se muže.

"Hezká - hezká -"

"Ale podívej se na doktorovy! Ó, já jsem to věděla! A věř mi, že teď nemají jinou starost, než

aby tu kredenc měli dřív než my!"

Pan starosta místo odpovědi jen suše zakašlal.

"A máme ji Božičce kupovat za rok za dva, můžeme ji taky koupit hned -"

"Ale načpak - máte skleník!" broukl.

"No, jak myslíš, Franc, ale nezapomeň, že jsi starosta!" Následujícího dne se u pojezdných sešli poštmistrovi s Dařbujánovými. Když je pojezdných po chvíli vyprovodili ze síně a vrátili se domů, Karel se rozesmál jako tenkráte, když mu paní Gusta řekla, že dostane kredenc. Teď mu porozuměla a smála se také.

-

V neděli po požehnání přiběhla panímáma Domorázková všecka rozradována.

"Lidičky, to je o vás řečí," spěšně vypravovala, "starostová mě chytla, poštmistrová i Dařbujánová, a všecky velebí, jakou má Karel hodnou paní. Ale Dařbujánová je nějak zle zaražena, třebaže dělá jakoby nic. Inu, sklaplo jim, sklaplo. Tak prosím vás, kde to máte?" a sama napřed chvátala do pokoje.

Stojíc před kredencí, zvolna ji celou obhlížela a blahý jas se jí rozléval obličejem.

"Krásná - krásná -," vzdychala.

"Hezčí než skleník?" ptala se Gusta.

"Inu, to je dočista něco jiného; trochu je to jako police, ale ta nádhera! Vždyť mě už ženské

chytají a každá se jen vyptává! Prosím vás, co nejdřív jděte k strejcovi Poupovi. Povídala mi, jak vás každý den čekali a jak je jim líto, že se snad Karel za přátelstvo stydí!"

"Tak vida," trpce se usmál pojezdný, "a když jsem ji naposledy potkal a zdaleka se na ni smál, nevěděla, má-li mi za pozdravení poděkovat!"

"Toť ji znáš - myslila si, že se jí Gustynka bude muset klanět -"

,,-když nemá skleník -," smějíc se dokončila paní pojezdná. Zas byl podvečer tichý a vlahý. Pojezdných vyprovodivše maminku, vraceli se k Bělči.

Nad lukami se ploužily útržky mlhy; silnice, vroubená skloněnými širokými štěpy, ěpěla zvlhlým prachem. Z travnatého příkopu cikala přitlumená píseň cvrčkova. Několik drobných hvězd si produbávalo vyhlídku.

"Jsi spokojen?" tulíc se k muži, žertovně se ptala Gusta.

"Rýpeš?" tázal se právě tak.

"Zasluhuješ!" odvětila peprně. "Ale poslouchej, Karle, viď, že budeme žít sami sobě? Na žádné návštěvy nepůjdeme!"

"Už jsem si to také kolikrát umiňoval - ovšem, pokud je to zde možná."

"Za nějaký čas by nás zlobil jiný skleník!"

"I vždyť to byla hloupost -"

"Pěkná hloupost!"

"A podruhé bychom již byli ostřílenější." Na věži bilo osm. Těžké, hluboké údery přelétaly dol a zapadaly v lesích.

Když opět bylo ticho, paní Gusta se zasmála: "Vidíš, když si teď vzpomenu na ty jejich skleníky, vidím v nich zdejší honoraci vtělenou!" - DOUŠKA. Mladá paní Beránková dostala věnem skleník až radost; starostovu, doktorovu, poštmistrovu i Dařbujánovu se úplně vyrovnal. Ale poněvadž éra skleníková v Bělči byla již

ta tam a vládu nastoupila kredenc a poněvadž rozvážný pan Beránek stovku za kredenc vydati nechtěl, bělčská honorace počítala manžele Beránkovy sice mezi pány, ale jen mezi pány druhé třídy.