KAREL V. RAIS

STEHLE

Svatopluku Čechovi

I

Starý pan Fábera, chrastínská „počta“, vracel se letním odpolednem po kraji bělošedé, prahnoucí silnice k domovu.

Placatou čepici se štítkem maje na hlavě, na těle šosák, jejž sice „v úřadě“ nosíval den co den, jenž však přece vypadal aspoň jako polosváteční, odřenou brašnu řádně naditou na plecích, trošku nalevo ohnut, kráčel krok co krok, žádný delší ani kratší, žádný rychlejší ani volnější.

Bylo parno, slívy podél silnice stály schlíplé, jako pomoučené, vrbiny v palouku se leskly asbestovou bělí, mateřídouška na březích suše voněla, zemdlení bělásci spali na krvavých paličkách bodláků, ale panu Fáberovi nějak zvláště horko nebylo, protože v tom uměl chodit.

Kdo jej viděl blížiti se k chrastínským krajním, skrčeným domkům, věděl, že budou hnedle čtyři hodiny. Ráno v deset právě tak ze svého domku na náměstí vycházel, před polednem byl v okresním městě, po druhé hodině opět odtud vykročil a ve čtyři byl doma; tak den co den, v zimě v létě, po dlouhá léta. Jenom zřídka se stávalo, že vezl „počtu“ na trakaři; to bývalo za onoho času, když by byl balíků do rukou nepobral. Stalo-li se tak v zimě, doprovázela ho žena, a byli stejným dílem balíky obtěžkáni.

Byl to vlastně jen tkadlec, domkář, ale jinak než „pan Fábera“ mu nikdo neřekl, ačkoli se tenkrát na venkově tolik „nepánovalo“ jako dnes; v těch prvých letech sedmdesátých bylo po městečku více strýčků, pantátů a kmotříčků než pánů, tito byli vlastně jenom v zámeckých a továrních kancelářích, na faře, ve škole, v pivovaře a pouze v několika lepších domech; v jiných

227$

staveních byli to nanejvýš jenom půlpáni. Pan Fábera měl ten titul zajisté proto, že byl v tom ouřadě, a snad také trochu proto, že měl tváře i bradu zarostlé dlouhými, chundelatými, prošedivělými vousy, jejichž konečné vlny míval všedního dne zastrčeny za košilí pod krkem. Sousedé tenkrát vousů téměř nenosili, leda kartáčky podél uší nebo věneček pod bradou, a pro smích i k zlosti byl jim venkovský člověk, jenž to roští měl i pod nosem.

V prvé ulici chrastínské bylo placho, jenom stav tu a tam jednotvárně klepal nebo dětský jásot přiletěl ze zahrady. Domky seděly skrčeny, šindelové chatrné střechy měly schlíplé jako popelící se drůbež křídla, a ze silnice se jim okny do světnice hledělo skoro jako z půdy.

Mistra Fialu, na jehož lomenici visela nevelká tabulka bez nápisu, ale s namalovanou botou, botkou i střevíčkem, bylo dokonale viděti, jak sedí zachmuřen mezi dvěma učedníky, a do boty, koleny sevřené, prudce zatlouká floky.

Pan Fábera došed na začátek zeleného náměstí, tou bílou silnicí přeseknutého, jako každodenně pohleděl dolů na kostelní hodiny, a třebaže to byl notný kus, viděl jasně, že jsou čtyři. Potom klidně posmekl před svatým Janem, jenž se krčil v stínu tří starých lip, osypaných lesklými zelenými srdéčky, a spokojeně zabočil k svému dřevěnému domku s podsíní, třemi řezanými sloupy podepřenou, k domku, jemuž podobné stály po obou dlouhých stranách náměstí. Všecky měly prosté lomenice s dvířky, jimiž se o senách a Otavách ukládalo „suché“ na půdu, s kabřinci, na nichž starými literami bylo napsáno: Pán Bůh žehnej tomu domu vystavěl jsem, nevím komu; kdo v něm bude přebývat, Pán Bůh mu rač požehnat. A pod tím: Vystavěl N. N., soused chrastínský. Léta Páně 17…

228$

Všecky domky měly světnice obílené, se dvěma okny na podsíň, se dvěma na zásep, některé ještě po okně, po dvou u zadní světničky; dále byl chlév a stodola, menší, větší podle toho, kolik bylo při stavení pole, ale veliké nebyly nikde, protože přes deset korců neměl žádný soused.

Mezi domy byly dvorky a zahrady, oplotěné tyčkami nebo „krajinami“, jimiž prolézalo angreštové a rybízové křoví a za nimiž se košatěly mohutné rozkleslé štěpy hrušové, jabloňové, a dále kolem stavení slívy, mezi nimiž někde byla i kadlátka nebo větší hrušice.

Podél silnice v náměstí běžely příkopy, v nichž bujel velkolistý, lesklý, planý šťovík a moučnatý merlík, ostatní hrbolatá plocha porostla trávníkem, prozdobeným stříbřitými žebříčky a jejich zlatým kvítím. Zde po celém náměstí bylo místo, kde se kolébaly a kejhaly husy, proháněli se psi, a kde si děti hrávaly na malého i velkého pasáka, na honěnku a kde tloukly špačka, jemuž však říkaly tyčkrle. Bylo tu proto hejno důlků, do nichž koulely míčem, házely fazolemi a špačkem, bylo tu mnoho památek po stružkách a rybníčkách, v nichž se po deštích brouzdávaly a na nichž stavěly mlýnky a pouštěly papírové lodice.

Jako na horním konci náměstí stál svatý Jan v stínu lip, tak dole pod třemi mohutnými javory, košatými, takže vždy tvořily jedinou vysokou, zelenou klenbu, podepřenou sukovatými, tmavými rameny větví, dumal svatý Prokop, držící šklebící se čertisko na řetízku, a poslouchal špačky i vrabce, jichž se v temnu koruny jen jen rojilo.

Za pravou řadou městeckých stavení bublal mlýnský náhon, zpod jehož kořenatých břehů chlapecké ruce tahávaly vousaté, mlčelivé raky, a za ním jako chmurná hradba stála mocná řada velikých javorů, rozložitých lip, starých bříz rozpukané již kůry,

229$

svěžích jasanů, chránících tajemné stíny zámecké zahrady, do jejíchž šerých zákoutí a na písčité cesty drobná chasa chrastínská čumívala jenom plotem, pozorujíc tam záhony překrásného kvítí, přistříhané křoviny i zámeckou verandu, ozdobenou cizími rostlinami vějířovitých listů, a pátrávala po divné veliké květině, jež prý rozkvétá jedinkrát za celé století, i zahradou po ptactvu nebeském, jehož hlaholy se za jitra i k večeru rozléhaly po celém Chrastině.

Za druhou řadou městeckých stavení se hloubilo říční koryto potrhaných břehů, v létě téměř vyschlé, vrbinami a bujnými topoly zastíněné, a dál za cestou byla „nová strana“, sestavená z domků a zahrad právě takových, jako byly ty přední.

Druhá polovina městečka, v níž byl i kostel, fara, dřevěná škola, pivovar, rozsadila se dole za jičínskou silnicí. Tam se bělal i kamenný, nevelký dům pana představeného Linharta, před nímž na lavičce skoro pořád seděl a dřímal obecní policajt Materna, velký, škaredivý nemluva.

Přádelna stála stranou městečka, za starým zámkem a za domy úřednictva i pana doktora, za panským dvorem, až v sousedství lánů, a její komín se ztrácel ve vytáhlých topolech, jimiž byla vroubena.

Firem viselo na chrastínských staveních poskrovnu, protože jich nebylo třeba, lidé kolem dokola o svých řemeslnících věděli a kupecké i krupařské krámy poznávali bez nadpisů. Když si mladý Lopatka, vrátiv se ze světa, dal namalovati tabuli a na ni titul „hotovitel oděvů“, utržil si tolik, že se mu potom jinak neříkalo než hotovitel oděvů, a málokdo k němu šel, říkaliť, že co je do krejčího, který se za to stydí.

Na domě, jenž jediný v náměstí měl přední světnici a krám kamenné, visel nápis hostinec U černého orla a pod ním chvojový věnec, obtočený rudými stuhami

130$

papírovými, jednou ročně vyměňovaný; tu byl tedy hostinec. Hospody byly v Chrastině ještě dvě, panská u pivovaru, druhá nedaleko kostela.

Pan Fábera došed k svému schýlenému domku, na jehož bílé stěně visel orlíček s nápisem K. K. Tabak, po záspi a nevelkou síní zvolna kráčel k světnici, z níž zvučel tlukot i hrkot stavu, a hned v jednodílných dveřích pozdravil: „Dej Pánbůh dobry odpoledne!“

Stav zmlkl a Fáberka, nevysoká, kostnatá stařena, děkujíc: „Dej to Pánbůh, dej to Pánbůh, vítám tě, hochu!“ vylezla od stavu, s úsměvem vzala tatínkovi hůl a postavila ji do kouta u tmavé police.

Fábera hodil čepicí na stav a vycpanou brašnu položil na stůl v průčelí světnice, na němž také stály velké železné váhy a krabice s doutníky; usednuv, zhluboka oddychl a přihladil si dlouhé, slepené vlasy, jež mu holé témě hlavy jenom zpola zakrývaly.

„Horko, viď?“ ptala se žena, chystajíc mu u kamen hrnec kávy.

„Dost!“ odvětil suchým, chraplavým hlasem.

Zvolna donesla hliněný hrnec na stůl, přinesla i bochník a pobídla:

„Tak jez!“ Stojíc proti němu, dívala se naň drobnýma, vlhkýma očima. Vrásčitá byla, úst již zapadlých, tichým úsměvem vroubených.

Pan Fábera, ukrojiv si notný krajíc, hodně drobil do horké kávy. Než vzal lžíci, sáhl do kapsy u vesty a podal ženě klíček. Otevřela brašnu, z níž potom zvolna vytahovala balíčky, noviny i dopisy. Ze stolní zásuvky vyndala a nasadila si kostěné brejle, a berouc kousek po kousku, přečítala adresy a rovnala zásilky na nové hromádky, nejdřív pro zámek a okolí, pro továrnu, faru, školu, potom teprve pro ostatní občanstvo chrastínské; co bylo do vsi, vložila a zamkla do stolu,

„Dost toho je, inu, sobota!“ broukl muž, pozoruje

231$

ji klidně a vybíraje nadrobená, rozmočená sousta.

Tu se zvenčí blížily kroky, a již se dupot ozval na podsíni; ruka příchozího muže zaťukala na pravé okno. Fáberka přistoupila, a zdvihnuvši pohyblivou tabulku, děkovala za pozdrav a přidala: „Vítám vás, kmotře!“

„Tak za pět, za pět!“ příchozí skoro zavrčel, a rozhrnuv kožený váček, vsunul jej za okno. Byl nevysoký souček, jadrný, ač víc než padesátiletý, vrásčitý, hlavně jiskrných očí černých a zdravě osmahlý; odřený krátký kabát měl rozhalený, stará placatá čepice mu seděla nad týlem, takže se do čela hrnula houšť prošedivělých vlasů.

Mezitím co Fáberka na velkou plechovou mísu vah nakládala tabáku, vyklepával krátkou dýmku a potom se upřeně zadíval, jak mu čerstvé koření cpala do váčku.

„Kmotřičku zas máte z domu, viďte?“ tázala se s úsměvem.

„Z domu, z domu!“

„A mně se zdá, že horní Kozačce, tkalcové, šla kmotrovstvím a zrovna snad s kmotrem Komendou?“ a vidouc, že pokyvuje, pokračovala velebivě: „I bože, proč by neudělala radost, však oni lidé vědí, kam se mají obrátit. Když vlastních není, aspoň cizím se udělá dobrodiní, a to se potom pamatuje, já o tom nejlépe slýchávám.“

„No, co je dělat, co — „

„I bodejť, vždyť je to hezké! Viděla jsem ji, viděla, jak šla nahoru celá herbábná, tak jí to slušelo — budou na vás na oba, lidé vzpomínat!“ Přitom mu již podávala váček a přijímala čtyrák s krejcarem. Ale nejednou sebou živěji pohnula a pravila hlasitěji: „Ale počkejte, kmotřičku, počkejte, mně se zdá, že tu máte psaníčko!“

„Já?“ vyhrkl a všecek sebou zašil — „i čerchmana,

232$

kdopak si na mne vzpomněl!“ Vtisknuv dýmku mezi zuby, chystal se nacpávat, ale zas váček zdrhl a strčil jej do kapsy. Oči maje zachmuřeny, díval se ke stolu, kde se Fáberka přebírala v dopisech, a Fábera přihlížel. Vyňavši jeden, upřeně se zahleděla na adresu, zakývala, a podávajíc mu jej oknem, pravila: „To je přec vám?“

Vzal dopis, podržel jej podál přimhouřených očí a četl: Na pána, pána Josefa Břízka, souseda v Chrastině.

„Je? Není?“ usmívala se.

„I je, je, komu jinému by to bylo,“ broukal si a strčil dopis do kapsy. Vyndal dva krejcary, a podav je Fáberce, znova dopis vytáhl a mlčky přehlížel adresu. „Nejspíš někdo z přátelstva,“ pravil, rychle pohleděv na stařenu, a strčiv opět dopis do kapsy, dodal srdečněji: „Tak spánembohem!“ a loudal se z podsíně.

Fáberka poděkovavši, spustila okénko, ale ještě pozorovala, jak nacpávaje si, loudal se dolů.

„Někdo z přátelstva mu píše,“ opakovala po něm, jdouc od okna.

„Beztoho že o pomoc; když nejsou děti, každý se hlásí,“ a pan Fábera dopíjel do dna.

„ — a lichotí, když je oč stát!“ přikyvovala.

„Ale ta ženská se nakmotruje,“ odstrčiv hrnec a utíraje si vousy, zhluboka se zasmál.

„I prosím tě,“ odvětila rovnajíc si dopisy, „proč by neposloužila, co jí schází? Šla v tom herbábném šalupu a jen po rynku šustila,“ a trošku se zasmála.

„Pije na křtinách rozolky a táta se zatím plahočí na hrudách — „

„Inu, bože, je o hromadu mladší — musí jí teda něco přát — „

„I bodejť, bodejť!“ a zase se dunivě smál, až se mu všecky vousy klepaly.

Žena složivši urovnané zásilky do brašny, přehodila

233$

si lepší sukni, oblékla jupku, šátek, brašnu a pravila: „Tak půjdu — trochu dříví naštípáš, viď?“

„Naštípám, naštípám,“ kýval, jda si do kouta pro dýmku.

Fáberka pomalu šla z domu, aby roznesla, co muž přinesl. Šla také krok co krok, od stavení k stavení. Až roznese v Chrastině, půjde ještě na Doubravku a zítra ráno do Nebřehu.

Tím denním, mnohaletým, stejným zaměstnáním měli manželé Fáberovi pohyby, řeč, úsměvy klidné, volné, pravidelné, takže i děti vidouce je na silnici, na cestách, zdaleka je poznávaly a věřily, že tak v poštovském úřadě každý dělati musí.

Když bývali z domova oba, zastávala je vdaná dcera, jež v sedničce s mužem od rána do noci krejčovala.

Pan Fábera nacpav si a zapáliv, dýmal notně; sedl si k oknu, aby si po denní pouti ještě trochu vydechl. Asi dvakrát jej vyrušilo dítě, jež přiběhlo tátovi pro tabák, potom přišla podruhyně Pochopka pro marku. Hubená byla, jenom nejnutnějším oděná, udřená, i na krku do hnědá osmahlá, a temné oči měla pořád jako poplašené.

„Komupak — komupak budete psát?“ srdečně se jí tázal.

„I to vědí komu — naší Kristince do Prahy — najednou tuhle psala, jako by se jí stejskalo!“ a z úst jí vylétly zvuky, jak by se chtěla zasmát, ale nezasmála se, pohled zůstal nezměněn. Přijavši známku, chtěla uhánět, ale zůstala, poněvadž po silnici právě šli „kmotři“: soused Komenda, mistr sklenářský, vážný, zamyšlený, jak by právě s diamantem v ruce stál nad velkou tabulí skla a zkoumal, jak to nejlépe provést; na prosivělé hlavě měl lesklý (tvrdý klobouk s rovným dýnkem, na těle žemlový kabát šosatý, v pravici notný deštník, modrý s bílými pruhy a se žlutým kovovým

234$

držadlem — vedle něho paní kmotra Břízková v hedvábí, jež v slunečnu oslnivě svítilo, se šátečkem na hlavě a níže v šalupu s dlouhými třásněmi — konečně paní babička Lhotka, nesoucí děťátko, už přihnutá, šedivá, ale zdravě zardělá, usměvavá.

Tři děti, jež na náměstí dováděly, ustaly a strnule se zadívaly na „křtiny“, hlavně na babičku, již měly tuze rády, protože uměla krásně jednat i povídat a že byla obestřena tajemnem — vždyť byla ve styku se všemi vranami a liškami v příkrém kamenitém lese Horce a navštěvovala je!

„Kmotři, kmotři!“ do okénka vydechla Pochopka, a když přešli, i s panem Fáberou se dívala za nimi.

„Slavné — ani jako od podruhů — no, Komenda je trochu jako jejich strejček, ale Břízková se i cizím lidem naslouží!“ tlumeně se sdělovala s nadšeným pozorováním.

„A ráda!“ zahučelo ve vousech.

„Kdyby nikdo nechtěl posloužit, ta to udělá — a je přec tuhle svá paní — „a očí z kmotrů nespouštěla. Ale najednou, jako když ji uhodí, vyjekla: „Nono, musím letět!“ a již se jí modračka plandala kolem hnědých, utíkajících nohou. Pan Fábera spustil okénko a klidně se loudal na dvůr štípat; věděl, že kdo přijde kupovat, spatří jej venku a zavolá si…

Když si Břízek, odcházeje prve od Fáberů, nacpal, zdrhnul váček, a drže jej ještě v ruce, zadíval se náměstím dolů. Bylo plno světla a krásná obloha nad ním jako ze samých podléšek, plně rozvitých; slunce stojíc nad západem, notně pražilo. Od javorů, pod nimiž stál svatý Prokop, zvolna jel vůz, před nímž tlapalo osm noh dvou strak. Břízek si jen pomyslil: „Poduška — veze ovesné pohrabiny — chce mít na neděli pokoj — „a již si nevšímal. Dávaje váček do kapsy, zavadil o psaní.

235$

„Psaní — přišlo mi psaní — kdo jen tohle — „ a suše se vypliv, vytáhl dopis, pohleděl na adresu a strčil jej do druhé kapsy.

„Kdo by psal — nevím, co by psal — snad někdo z Márinčiny strany. Čerti vědí!“ a mrače se, loudal se téměř při samých staveních.

Za řadu let nedostal dopisů ani tolik, kolik měl prstů na jedné ruce: jednou před lety od bratrance v Roketnici, že mu umřela žena, potom, zase za hodně dlouho, jiné od téhož bratrance, že se po druhé oženil; později, za kolik let, přišlo opět jedno, prosba hocha ze vzdáleného přátelstva, aby mu tady vymohl a poslal křestní list. Zbytečné starosti! Poslední dostal snad před třemi lety od německého překupníka ovoce, a

ani neodpověděl. Byl pokoj — — nač psaní — jemu —

vždyť tady žije a o svět se nestará! A teď zas najednou jedno přijde náhle a nenadále — kdo zas — co! Hned když mu to Fáberka povídala, projelo mu něco od hlavy až do nohou, a od té chvíle mu bylo, jako by tuhle kolem srdce měl samé mravence. Zlost měl a říkal si, že ho naschvál ani hned neotevře.

Docházeje svého stavení, čepici měl v týle, na zrýhovaném čele krůpěje potu, dřevěnku držel v zubech, ale nekouřil, rty jako když se mu suchem scvrknou.

Sotvaže přistoupil k brance před záspí, letěl mu vstříc ptačí křik, a v klecích, zavěšených na bílé stěně, harašily dráty, jak se pernatí chovanci Břízkovi usilovně drali k němu blíž.

Hned v prvé, největší, byl špaček, chlapík krásný, vzrostlý, svítícího peří, s náprsenkou sametovou, perličkami pošitou. Vida, že se hospodář u něho zastavil, špaček odskočil od drátů a spustil: kchíkch !kch!, přičemž zobcem po každé div do dna klece neklofl, jak se ohýbal.

„No, pozdrav tě Pánbůh!“ zabzučel naň Břízek a ústa se mu široce protáhla.

236$

Špaček vida, že udělal radost, spustil kvikot, jako ve světnici kvikával kávový mlýnek, a hned potom začal strouhat křen.

„Dobře, Špáto, dobře — i ty nezdaro jeden — nono, poďobej si, poďobej!“ a nastrkoval mu prst; ale špaček neďobal, jenom zobcem měřil.

Že v ostatních klecích dělali také jako diví, Břízek přistoupil k menší, v níž byl stehlík, krásný ptáček svěží, čistý, jako čerstvě namalovaný.

„Inu bodejť, bodejť, stehle — moje stehle — chasníček můj — neposeda — tak jen si poďobej — frailích, frailích! zpěvavě protahoval a prstem ptáčeti pohladil zkrvavělou hlavičku.

„A co ty, ochlasto jeden, ty jen pořád pít, pít!“ dále povídal hejlovi, jenž uprostřed klece stál jako nafouklý, hlavu a zobák jak by si byl do inkoustu smočil, a jednotvárně pískal, „jen se nadouvej, lenochu, když máš plnou misku — vždyť já tě znám!“

Před čtvrtou klíckou byl pohled Břízkův až zdětinělý, očka se zúžila a jen mezi řasami svítila radostí nad drobným ptáčetem tmavým, jenom zardělého temínka a hrdélka, z něhož se vinul jemňoučký flétnový zpěv.

„Čerrrmáček — čerrrmáček — ččč — ččč — psst! psst!“ mazlil se Břízek; ústa radostně vycenila zuby a ve všech vráskách se mu smálo.

Vtom se zasmál hlasitě, to jak špaček začal vrzat po hejlovi a kvílet jako Čermák; ale dlouho mu nedali a vpadli všichni tři zvučně, jak jen dovedli — hejl jako když někde kolečko u trakaře píská.

„Jen si mlaskej, mlaskej, čerrrmáčku — inu, jste vy, hoši, cháska zvandrovalá, podšitá — vás kdo nezná!“ směje se, bzučel, a pohleděv ještě na všecky, loudal se před stodolou, kde bylo hejno holubů. Nadutí voláci jen jen bukali, purclíci se mu kolébali naproti, ďobali do bot a jeden si vyletěl až na rameno.

237$

Ale tu se k němu ze zahrady hnal klučík asi čtyřletý, světlovlásek zamouněný, s očima jako barvínkové kvítky. Měl jenom košilku dost umouněnou, krátké nohavičky a v baculaté ruce držel oloupaný prut; jak jej prve ohryzoval, zůstaly mu kousky zelené kůry na košilce, na jedné šli, a kousek i na tváři.

„Á, Toníček, Toníček — můj hošíček!“ žvatlal Břízek, a tiskna si hošíka k nohám, oběma rukama mu hladil vlasatou, skoro bílou makovičku.

„Strejčtu,“ začalo klouče, hlásku r tvrdě vyrážejíc a poulíc oči, „já šem točoura šet!“ a poodstoupiv opodál, švihl prutem, až to zahvízdlo.

„I ty kluku jeden — kocoura — jen si dej pozor, aby on tě nesekl do oka!“ hrozil Břízek, ale v té nakárce bylo více smíchu než výtky.

„Von šem lež štrž plot!“ do zahrady zlobivě ukazoval hošek.

„To je šelma, však já ho myslím proženu, ale ty mu dej pokoj, a nehoň se, zrovna hoříš!“ a pohladiv hocha, dodával klidněji: „Pojedem spolu pro jetel, viď! Ale ještě je brzy, ještě si zaskočím Na struha k řepě, ale hned tady budu!“

Ve dveřích u síně se objevila vysoká ženština, víc než čtyřicátnice, malé hlavy se žlutavými vlasy, hladce učísnutými, jenom v košili, sukni a zástěře, kterou zdvihla a přidržovala k ňadrům.

Chvilku pozorovala, jak Břízek s hochem rozpráví a jej hladí, potom se tázala vlídně, vysokým hlasem: „Vy už jste doma?“

Obrátil se, kýval: „Už, už — jen pro tabák jsem si došel — k Fáberům pro tabák — „

„A pojedete pro jetel?“ volala zpěvavě.

„Ba to, že pojedu, ale ještě si zaskočím k řepě — nevím, jak to tam dopadá — v takových parnech pořád!“

238$

„I to víte, že kloudně ne, schne to všecko oupadem“, a maně se zahleděla do koruny veliké hruše, jež stála u branky, jako na stráži celého dvora, pražícímu slunci vydaná na pospas. Ale sotvaže se jí zas pohled snížil, vyjekla: „Vidíte — vidíte — křtiny!“ a vyjeveně hleděla do náměstí.

Také Břízek se tam zadíval a Toníček vzkřiknuv: „Tetička!“ letěl vpřed.

„Počkáš — počkáš!“ krotila jej tlumeně, ale pohled hned zas byl plný nadšeného obdivu.

„To jí to sluší — bože!“ vzdychala a tiše šla až k brance. Rozhlédla se městem a potom zálibným pohledem doprovázela kmotry až na zatáčku silnice. Vrátivši se k Břízkovi, jenž stál pořád na jednom místě, zavelebila: „Slušelo jí to, ne? Jako paní — jako paní! Kmotr Komenda si nějak vedle ní vykračoval!“

Břízkovi zahrčelo v hrdle, jako by se chtěl rozkašlat, ale jen se zasmál.

„Komendová přec dělá nějakou paní, všude by se nadnášela, i v tom božím kostele, ale to se musí říct, že jí Márinka ani trochu nezadá, a k tomu je mladší. Všude tuhle ze stavení se na ni dívali — Komendová si vyšla až na podsíň, Šádková před krám — toť víme, že Márinka za žádnou kolem dokola nezůstane — však ono je závisti, pane!“

Břízek zamyšlen poslouchal chvályplné kázání a potom skoro mrzutě řekl: „I švagrová, to by Márinka ani nechtěla!“

„Toť já vím,“ rychle opáčila a mávla rukou, „ta o to nestojí, ale povídám jen, že by se za ni nemusel stydět ani pan derektor, natoť Komenda, já vím, že byl teď rád, že mohl s ní jít. Cožpak se nepamatujete, když vás chtěli tenkrát tím radním udělat, jak ona rejsnila, že se ta čest k vám ani nehodí, protože-jste oba ze vsi? A když může, že pořád ještě ráda dává

239$

znát, že jsou něco lepšího? Ó, Márinku to mnohokrát bodlo, ale vy! — vy si toho nevšimnete.“

Břízek při té její řeči rychle vsunul ruku do kapsy — ale hned jako by nic sáhl do druhé, vyndal sirky a zapaloval si.

Švagrová postupujíc zvolna k němu, pokračovala: „To naší Márince nikdo neupře, že ze sebe nic nedělá; ale jak krásně šla a jen se usmívala! Takovou čest prokazuje chudákům, jako jsou Kozákovi, a nic se nestydí, nic tu svou dobrotu nestaví lidem na oči. Já vím, že pan farář bude velebit. Ó bože, o ní si lidé budou dlouho povídat! Toho si může Komendová všimnout!“

Břízek poslouchal, bafal, přikyvoval, ale neřekl slova. V kotrbě mu sedělo: V kapse mám to psaní —

Náhle však sebou škubl a vyhrkl: „Musím běžet, abysme s Toníčkem jeli pro jetel!“ Sehnuv se, pohladil a stiskl holuba, jenž křídly brousil po zemi, a již odcházel do zahrady.

„Stojí ty stromy jako umučeny a zrovna najednou s nich všecko padá!“ ještě volal, ukazuje na slívy, mezi jejichž spliklými, oprášenými listy se temnělo množství zmodralých, drobných padančat.

„I jojo — jenom deštíček kdyby přišel!“ skomírala za ním, a když Břízek ze zahrady vyšel na lávku nad hlubokým řečištěm, obrátila se k Toníčkovi a hrozíc, ostře napomínala: „To ti povídám, Tondo, ať mi nelítáš, už jsi zas celý zamazaný, tetička bude hubovat, že ti nestačí kupovat!“ a spustivši zástěru, zvolna, zívajíc, šla do síně a potom vpravo do sedničky, kde se postavila k vaně.

Břízek přechvátav dvorek mezi dvěma staveními „nové strany“, skloněn, jako by něco hledal, vcházel na vozovku; kousky kouře mu odletovaly od úst do vzduchu, do sloupu drobničkých komárů, již ho do—

240$

provázeli. Vtom leknutím div neposkočil. „Kampak, kmotře, tak napilno?“ přiletělo za ním z vysoka.

Poplašen se ohlédl, ale hned se vzpamatoval, tuše, to že z koruny stromu volá domkář Bartoníček, česaje hrušky.

„Jen k řepě běžím, myslím, že bude hodně proschlá,“ klidně odpověděl. Bartoníček se již neozval, ale klidně trhal hrušky a házel je do pytle, jejž měl na sobě uvázaný.

„K řepě — k řepě — a zatím tam jdu s psaním,“ v duchu si povídal Břízek. „To čerti vědí, co mi najednou padlo do palice,“ durdil se sám na sebe, ale uslyšev v povětří pleskot, zastavil se, povznesl hlavu a s úsměvem hleděl za hejnem holubů, svých holubů, jejichž křídla při západní záři slunečné svítila jako stříbro. Díval se za nimi, až se snesli do strniště na pahorku.

Nebe, až za krajní lesy po stráních krásně rozklenuté, bylo bez jediného mráčku, ba i bez beránků. Drobná pole městská i panské plachty byly většinou již odstrojeny, jenom ovsy a zlacené pásy řepné zbyly, potom kousky nového brčálového jetele a brambořiska, jejichž tmavá zeleň již prohnědala; na makovišti byly makovice uřezány a jen suché hnědé stonky trčely do vzduchu.

Věnec lesů nad nejbližšími stráněmi, kvítím žlutými, byl mechově zelený, klidný, jako pěkně učesaný, a jenom vršky listnatých stromů, sluncem prozařované, svítily. Na jednom rozlehlém panském lánu pět potahů volských oralo strniště a výkřiky oráčů, zpola svlečených, o kleče těžce se opírajících, rozléhaly se širém.

„Pomáhej Pánbůh! Kopete, Pochope, kopete?“ u vozovky, na kraji panského lánu pozdravoval Břízek.

Oslovený, dobrý padesátník, prořidlých, zpocených

241$

vlasů, holého již temene, oděný jen v štruksky, osmahlý, rudého krku, drže čepici v ruce, usmál se: „Kopu — dobry odpoledne — běžíte na pole?“

„K řepě, podívat se, jak to schne!“ nezastaviv se, odpovídal.

„I to hodně!“ a Pochop zadívavše trochu za sousedem, naplil si do dlaně a kopal dál.

Břízek došed k svému poli, viděl, že řepné chřásty leží zvadlé, velmi prožloutlé, ale tuze neprohlížel, dost rychle šel po mezi dál až k struze, křovinami zcela zakryté, a přeskočiv ji, usedl v olšinách na travnatém vyprahlém břehu. Čepici hodil vedle sebe a hlavu sklonil na ruce, složené na ohnutých kolenou. Stružka na úzkém dně hlubokého koryta lehce plynula po čistém kamení. Velké modré šídlo poletovalo mezi svraštělými olšinami a sedalo na ostří mečovitého listí kosatců; několik drobných rybek v hloučku plulo téměř na povrchu vodním, takže zlaté obroučky drobných jejich oček svítily. Strnadí samička hopkala po snětech nad suchou, zcuchanou pobřežní travou, a na jediné blízké olši, jež se z křovin protáhla do výšky, jako by se chtěla rozhlížet, pěnkava se rozkřičela: Všude kvetlo čisté krásné kvítííí!

Břízek si nevšímal; hlavou mu táhlo divné myšlení …

Po chvíli zdvihl hlavu, přejel si vlasy a v duchu se zlobil: Člověk neslyšel, neviděl — přijde psaní a hned zas takové myšlenky!

Sáhl do kapsy, vytáhl dopis, znova si přečetl adresu a roztrhl obálku.

Když složený dopis vytahoval, velké, osmahlé ruce se mu klepaly.

Rozevřel a viděl, že celý papír je popsán. Nejdřív se zadíval na konec.

„Josef Toul“

242$

Ruka klesla, rty se chvěly, obličej zesivěl.

Rychle obrátil a pohleděl na nadpis:

„Ctěný pane a tatínku!“

Hlava se schýlila jako po zlé ráně…

Seděl strnulý, jedinou břitkou myšlenku maje do hlavy hluboko zabodnutou: „Píšou — už píšou — už je to tady! Co teď — co budu dělat“

Když opět hlavu povznesl, skrčen, dopis maje na kolenou, oběma rukama ho přidržuje, zvolna, těžce četl:

„Ctěný pane a tatínku! To se asi budete divit, kdo Vám posílá tohle psaní, ale jestli máte ještě trochu paměť pohromadě, jako že máte, tak se rozpomenete. Pamatujete se, že jste jednou dávno byl v Osiku? A že tam byla nějaká Andula? Bodejť byste se nepamatoval! Tak to byla moje maminka a teprv nedávno jsme ji zahrabali.“

Břízkovi ulekanému, roztřesenému se zaklepaly ruce a dech ustal. Na brvách se zalesklo…

Znova přečítal od začátku, potom dál: „Mohla si ještě dlouho pobýt, ale byla zle sedřená. Ona bývala tuze hodná a držela se u Hyláků. Já jsem tam taky rostl a hodni ke mně byli. Ale vždyť Vy to možná všecko dobře víte, člověk, když ne jináč, teda náhodou se dozví. Naše maminka se taky po mnohých letech o Vás dověděla, jednou od nějakého bývalého vojáka, po druhé se na Svaté Hoře o pouti na noclehu smluvila s babkou, která byla někde z Vašeho kraje a tuze dobře Vás prý znala. Taky Vás maminka dala po ní pozdravovat.“

Při těch slovech Břízek maně několikráte zvolna zavrtěl hlavou, ale četl dál: „Náš tatínek byl tam blízko v Oupadech hajným, vždyť víte, když jste na ty ptáčky chodíval, Jůza. Umřela mu žena, a tak potom chtěl, aby si ho Andula vzala, protože ji dobře znal.

243$

Ale maminka odkládala, třebaže jí to měli za zlé. Až když mi bylo přes deset roků a když se ve statku stala změna, tak si ho přece vzala a žili v bázni boží. A ještě pět dětí měli, takže nás potom bylo šest, ale já byl u nich ve všem jako ty druhé. Ta starost se mamince nevyplnila, že bych já snad byl u tatínka nějak opovrhovaný. Teď jsou všecky děti odbyté, třebaže ne slavně, jenom jedna sestřička je posud u nás. Tak máte ve světě přátelstva, ani o něm nevíte. Já se vyučil truhlařinu a to řemeslo jsem dělal, ale kale mi to nešlo, protože nejsem silného ducha. Každou chvíli jsem musel domů; u nás mi nejlépe svědčilo. Chválabohu, chytil jsem se pomalu i tady a mám teď to hajnovství po tatínkovi. Už jsem se taky oženil; se ženou a s dětmi jsme čtyři, potom tatínek, do nedávná i maminka, sestra — inu, do hájovny zrovna dost. Ty časy v panských službách už nejsou, jako bývávaly, deputát je darebný, plat maličký a přísnost veliká. Maminka dlouho stonala, musili jsme přec jenom doktořit, třebaže dost bránila; tak dobře nebylo.“

Břízek četl stále volněji a úzkostněji…

„Jednou jsem se v těžké chvíli tatínkovi zmínil, že bych se Vám snad mohl ozvat, když Vám prý neschází, ale tatínka to, tuze zamrzelo a řekl mi smutně: Cožpak jsem k tobě byl někdy falešný a. nestaral jsem se, že chceš lézt k jinému? Kdyby to maminka věděla, pěknou lítost by měla! Až teď po maminčině smrti, když i tatínek vidí, že jsem se zasekal a že se nemůžu hnout, povídal mi tuhle: Inu, pár slov bys tam teda snad mohl napsat, máš svou ženu a děti, těm já už pomáhat nemůžu, tak chceš-li, piš, přihlas se. Oni se mnou o Vás mnoho nemluvívali a mně taky bylo těžko se ptát. Ale tenkrát ta žebračka prý mamince povídala, že se Vám dobře vede, že máte hodnou ženu a děti žádné. Tak teda Vám píšu, jestli byste se chtěl rozpomenout. Náš

244$

atres je: Josef Toul, hajný v Osiku u Hořovic. Pozdravuje Vás Váš syn Josef Toul. — V Osiku dne 25. srpna 1872.“

Již když Břízek dočítal, ruce mu klesaly. Hlava potom chvíli zůstala viset zatlučena. Celý obsah dopisu ležel pod temenem jako kámen.

Potom jako když tam křísne, vyskočil žhavý hádek myšlenky a kroutě se, pálil: Andula se přihlásila — po jedenatřiceti letech se přihlásila — svým synem se přihlásila! Studená úzkost naplnila celou bytost Břízkovu…

Před duší -vyvstala žena Márinka, vystrojená, jak prve šla se křtinami, a upírala naň bledě modré, vážné oči v nehybném obličeji. Měl pocit, že je nutno vstát a utíkat — utíkat jako štvaný zajíc.

Znova se zahleděl do listu a opět přelétal řádky těžkého, tvrdého písma — ale jen došel na konec, začal dopis křečovitě, rychle trhati na kousky, jež potom plnou hrstí hodil do vody. Několik jich vzala, ale jiné uvízly na břehu, na suché trávě nebo se lepily na kameny. Skočil, sbíral je, sežmolil a házel na všecky strany i do vody. Vida, že není již možno, aby je někdo sebral a sestavil, přeskočil struhu a loudal se k mezi. Ale poodešed, znova se vrátil, znova pátral po žmolcích papíru: co našel, ještě drobněji trhal, po vodě pouštěl, do prsti zadupával. Vedle vody se dral mezi křovinami, slídě, zda lístky někde neuvízly, a co nalezl, znova pouštěl do proudu. Konečně si však řekl, že není a není už možno, aby se z toho něco srozumitelného dostalo lidem na oči, a že může jít. Upachtěn byl, udýchán…

Modravé šídlo klidně poletovalo, rybky žbluňkaly a pěnkava se rozkřikovala: Všude kvetlo čisté krásné kvítííí!

Břízek věda, že se hodně opozdil, pospíchal, aby užuž byl doma.

245$

Přešed lávku a zahradu, šel rovnou do stodoly a vystrčil vůz; do chléva zabočil, aby přistrojil krávy.

Podruhyně Papoušková, ženina vlastní sestra, přivedla Toníčka oblečeného v kabátku, s čepičkou na hlavě, obutého, aby si nožiček nepopíchal, a pravila mazlavě: „Už chudinka plakal, že strejček pro jetel nepojede, a že s ním přec tak rád jezdí!“

Břízek se mírně usmál, na hoška zakýval a vlídně řekl: „Už pojedeme!“

„Však jsem si myslila, že Pepíček taky mohl jet pomoci hrabat!“

„I vždyť já to naložím!“ a pohleděv na švagrovou, tiše se zasmál.

„Aspoň krávy mohl zatím popást, ale kdopak ví, kde zas je hocha konec, je pořád jenom s těmi kamarády. A Františka zas je na sběru.“

„Už toho, pane, mnoho nenasbírá,“ usmíval se a hoška vysadil na vůz. Přistoupiv k šmolce, sňal z kliky oprati, řekl: „Tak spánembohem,“ ale jedvaže krávy udělaly krok, zadržel je, a rychle se obrátiv k Papouškové, ptal se: „Co křtiny?“

Jak stála, nehnuté čekajíc, až vyjedou, všecka sebou pohnula a spustila: „Už jsou nahoře, kdežpak — vždyť jste byl dlouho — no, zas všecko slavné! Márinka byla zčervenalá, bylo vidět, že má radost, pan farář snad chválil!“

Pokynuv, s tím strnulým úsměvem kolem úst vyjížděl. Za branou přisedl k hošíkovi, a v pravici drže oprati, levicí si jej objal.

„Tak zas jedeme, Toníčku, jedeme — „

Hoškova očka zamrkala. „A budu šmět běhat?“ Břízek jenom pokynul. „Konipaša ši chytím a motej lita!“

Ale v Břízkově kotrbě se zas už ten hádek tuze kroutil…

246$

II

Vůz jednotvárně hrčel; některá z krav si chvílemi odsupla a tlapot jejich noh byl dušen prachem silnice. Topoly nehnuté trčely k čisté obloze, ale z jejich větví hlučel vrabčí křik a švitory i hvizdy špačků.

Dlouhé stíny se ploužily a ztrácely daleko v. polích, jež ležela tichá; lidé už byli málokde. Slunce sršelo paprsky jen kratšími a neprahlo. Břízek sjev do padoliny, v níž jeho třetí, nevysoký mladý jetýlek byl už do dobré poloviny vysečen, seskočil a sundal hošíka, jenž chvilku zůstal skrčen, protože mu nožky na prknech vozu zdřevěněly; odpřáhnuv krávy, pustil je na mez, aby se popásly. Vzav kosu, naplil si do pravice a začal síci. Ale jenom několikráte švihl do stvolů, na jejichž listovém temeni jenom sem tam seděla zakrnělá, tmavočervená, bídně rozkvetlá palička, už ustal a skloněn, jako by se stále chystal švihnouti, upřeně hleděl do jednoho místa.

„Od syna — od Andulina syna Josefa!“

Vzduchem táhl dech lučin, svítících pcháčovými lucerničkami a pokropených tmavě krvavými kapkami totenovými. Hejno čížků přeletovalo nad brambořiskem a na břehu silničním v křovinách sykavě crčel strnad.

Toník se batolil po strništi, pronásleduje koníky, již se mu kolem nožek zrovna rojili, čapkou po nich práskal, přiklopenou zvolna odkrýval, ale když užuž chtěl konipasa polapit, sotvaže tento nožkama zafidlal, utrhl ručku, zaprskl a strachem se uhnul.

„Já še bojím, on by touš!“ naříkal si a hned se zas pustil za běláskem, jenž znaven, každou chvilenku posedával.

Od lesíka vyletělo černé hejno vran, poletovalo ve

247$

výši, až zakroužilo nad starým košatým dubem, jenž v širu polí dumal sám a sám.

„Švarba, švarba, štrejčtu!“ ukazuje na vrány, vřískal Toník, vida však, že Břízek neseká, ale skloněn stojí nad kosou, jako by v jeteli něco pozoroval, ptal se tlumeně, aby nic nesplašil: „Čo tam máte — čo tam je?“ a skrčen se šoural blíž.

„Nic, Toníčku, nic, myška tu přeběhla, jen si dováděj!“ a honem se zas rozpřáhl do jetele. Ale jen dvě řádky nasekal a přestal zas.

„Přes třicet roků žádný nic a teď najednou se přihlásí! Nepřišla, ale vdala se — vdovec byl dost dobrý

— co teda ještě chtějí!“

„štrejčtu, štrejčtu, — štehle!“ jda po špičkách, hlavu v ramenou, tajemně ukazoval Toník.

Břízek se vytržen zadíval k břehovité mezi, kde na vypjatých bodlácích usedli dva stehlíci, a držíce se stvolů, jež se houpaly, klovali do schnoucích růžových paliček. Úsměv se mu roztáhl kolem úst a pohled zjasněl. Stáli oba, starý i klučík, ze stehlí očí nespouštějíce.

Ptáčata zpozorovavše, že je ticho, přestala zobat, očka se zadívala na jeteliště a již — frr! letěla k silnici a dál.

„Ulítli štehlata — ulítli!“ spráskl rukama Toníček a zas utíkal dál do strniště.

Břízek vytáhl brousek a širém se rozletěl zvuk srčivě zvonivý.

Stehlata — stehlata — taky tam tenkrát… Ale nemohla přijít? A to přijdou teď, když už je po tolik roků s Márinkou v řádném živobytí, ve všem pořádku a vážnosti.

Zas před sebou viděl Márinku, jak prve šla se křtinami — ale teď nešla, stála a upírala na něj strnulý pohled.

Kriste Ježíši, co se bude dít…!

248$

Tak dlouho jako dnes ještě nikdy jetele nesekal, tak dlouho ještě nikdy nenakládal. Hošek, už všecek netrpěliv, doléhal, ba i do breku se pustil.

Když konečně, sedíce na jeteli, jeli po silnici k domovu, mdlé, rudé slunce se tmavě modrým oparem zhouplo do lesů.

Břízek vjížděje do náměstí, uviděl Márinku všecku bílou státi na podsíni a vyhlížet. Jak se blížili, šla jim naproti, volajíc: „Propánaboha, kde jste tak dlouho? Povídala Nána, že jste odjeli, sotvaže jsme přešli se křtinami, a co jsme se tam naseděli a kdy už teď jsme doma!“ Měla vysoký, měkký hlas, mluvila zvolna a usmívala se přitom. Velká byla, štíhlá, nevelké hlavy, na níž byly bledé vlasy hlaďounce učesány, drobného, měkkého obličeje, z něhož hleděly modré, dost velké, ale nehřející oči.

Břízek se usmál: „I čerti vědí, hoch taky dnes tolik hartusíl, že dlouho nejedeme, a já přec dělal jako jindy. Pane, on se tenhle jetýlek neseká jako první a druhý, člověk se něco narozpřáhá, a useká toho trošku!“

Šla zvolna za vozem, jenž vjížděl do dvora. Když Břízek hoška sundal, Toníček rovnou k tetičce.

„Čo šte mi přinesla?“ lísal se jí k tělu.

Márinka se zasmála, a hladíc chlapci rusou hlavu, mazlila se: „A to ty hned, čo šem přinesla. Jestlipak sis na tetičku vzpomněl?“, ale nečekajíc na odpověď, vzala hocha za ruku a šla s ním do stavení.

Břízek opatřiv krávy a zavřev vůz, z něhož jetel sházel na mlat, zastavil se před stodolou a poslouchal holuby, kteří v holubníku v podstřeší zhluboka bukali a všelijak bublali, jako by se ještě před spaním vadili. Potom se loudal dvorem k ptactvu a již zdaleka žvatlal: čerrrmáček — ččč — pst — pst —

Tu však vyběhl Toníček bez kabátku, bez čepice, ale v každé ruce s kusem ocukrované buchty, a ukazuje

249$

je strýčkovi, zálibně mrkal a hlasitě mlaskal. Také mnohem větší Pepíček a vytáhlá, ale slabá Františka vyšli již zpola odstrojeni, před Toníčkem se zastavili a dychtivýma očima se popásali na jeho buchtách.

„Vy jste nedostali?“ ptal se jich Břízek.

„Bodejť by nedostali,“ vcházejíc právě do dveří síně, odpovídala za ně Márinka, „toť víte, pantáto, že žádnému neukřivdím, ale už ty své snědli,“ a měkce se zasmála.

„Však proto, toť já vím!“ a smích mu zahrčel v hrdle, jako když hrách rachotí. Loudal se na zásep, kdež mezi síní a chlévem usedl na lavičku, a sundav čepici, rukávem si utíral čelo.

Žena přinesla ze světnice hliněný hrnek mléka, krajíc, chleba a lžíci. Přijímaje to, zasmál se zas: „A já buchtu ne?“

„Že byste nemluvil — „ odvětila s úsměvem.

„No, snad bych se nemohl taky jednou oblí žnout!“

„A snad by vás nemrzelo děti o to připravit!“

Břízkovi opět zahrčelo v hrdle. Tak mu nenadále šlehlo hlavou: „Vždyť nejsou moje!“, ale jen se zasmál a se rtů mu splynulo: „No dyť — dyť — „ Žena stojíc nedaleko něho, hleděla dvorem, v němž šero houstlo, jak by vytékalo z husté koruny tmavé hruše. Ve vysoké obloze dohasínal poslední odlesk západu, jenž jen černem stromů panské zahrady ještě žlutobíle pronikal. Dvě hvězdičky si žhavými jehličkami proďubávaly okénka. Z „nové strany“ přilétal vzdálený hrkot ruční řezačky, lidské hlasy se tam ozvaly, tlukot prázdných konví i kroky, jež se v tichu podvečera ozvěnou dvojnásobily.

„Františku, Pepíčku, zamést!“ ze stavení vyletěl hlas Papouškové a obě děti v minutce uháněly, nesouce košťata, aby na neděli před stavením umetly.

„Tak pan farář sám křtil,“ zvolna, velebivě spustila

250$

Márinka; „na faře si nás posadil, zapisoval a chválil, že jsme Kozákovým tak posloužili. Pořád jenom: No, to je hezké, to je tuze hezké! a vzkázal vás taky pozdravovat. V kostele všecko dobře dopadlo, malá Márinka ani nepískla. Komenda všecko nábožně provedl, a když jsme šli z kostela, jen jen se na těch svých velikých botách houpal a kolikrát mi povídal: ,To je hezké, kmotřičko, že jste posloužila; udělali jsme křtiny jako dítěti ze sousedstva!’ To je pravda, u Kozáků dělali, co mohli, i čukoládu měli, ale to jim ji Komendová uvařila, snad aby se přede mnou ukázala, a bábovka byla, koláče sypané a rozolek kolik. Nejvíc k smíchu mi bylo, jak se ten táta Kozák vystrojil, a pořád se šklíbil, pořád by byl nalíval!“ a víc a více se rozesmávala.

„Tak jste se měli dobře,“ ústa maje plna, zabzučel Břízek.

„Chch — dobře, jaképak dobře, já přece snad nejdu, abych snědla kus buchty! Vždyť si ji můžeme upíct doma, kdybysme tak toužili. A tu rozolku — chch! To jenom že člověk udělá lidem radost, protože: Cožkoli jste jednomu z mých nejmenších učinili, mně jste učinili!“ a slova Písma řekla vyšším hlasem a tahavě.

„Inu dyť — dyť,“ broukl, docházeje lžicí již ke dnu.

„A potom, člověk tuhle doma dětem udělá radost — totě slávy, když můžou něco ze křtin oblíznout; dělají, jako by jaktěživy nic takového neužily. Povídala naše Nána, že si u Kozáků dali na buchtě záležet, ani nevím, kdo jim to pomáhal, bílá byla, dobře upečená. Jen co je pravda, čest dovedou vzdát a ukázali, že si váží.“ Tu se v proudu řeči trošku zamlčela, potom však začala výše a volněji: „Ale poslouchejte, pantáto, potkala jsem Fáberku a povídala taky, že vám dala psaní,“ a postoupivši o krok, utkvěla na něm pohledem.

251$

Břízek rychle zdvihl hrnek k ústům a dlouze dopíjel. Potom vydechl, otřel si ústa, dal lžíci do hrnka, až zazvonila, a teprv, jako by se byl vzpamatoval, povídal: „Psaní? Psaní — jo, přišlo psaní — „

„Prosím vás, kdo si na vás vzpomněl, tolik časů nám nikdo nepsal — „pokračovala stále tím vysokým hlasem.

„Kdo — kdo — ale za řeč to nestojí,“ brumlal lhostejně, „no — Sedmíkovi — od Nymburka — že panímáma jako už umřela!“ a rty žmoulaly kůrku.

„I propána, copakže — vždyť to už víme, přec nám to z Chvojku vzkázali — „

„No bodejť, naši snad taky od nich dostali psaní a ti tam teď psali ještě nám — pamatujou, byla přeci maminčina sestřenice — „

„Ukažte, ať si to taky přečtu, schválně si rozsvítím.“

„Bodejť bys nerozsvěcela — „ sáhl do kapsy zvolna — do druhé prudčeji, potom ostatní rychle znova a znova prohledával.

„Že jsem to ztratil? No ztratil — „a povstav, opět prohledával. „Toníčku, neviděl jsi, že mi upadlo psaní? Neviděl? To jsem přeci blázen — „

„Doma není?“

„Doma — doma? I ani nevím — tak jsem to přeletěl, strčil do kapsy — nebo doma aby bylo? Vždyť jsem snad ani ve světnici nebyl — či byl?“

Povídal to všecko prudce, ačkoli se snažil být lhostejným; cítil, jak mu krev ve všech žilách hraje a srdce jak bouchá.

Márinka zvolna šla do světnice; slyšel ji, jak přechází, hledá, ale brzy přišla povědět, že tam nic nespatřila.

„Vždyť bych si byla všimla,“ pravila, „ani v polici není — „

„I toto, toto, vždyť jsem tam ani nebyl — ale už jináč není, ztratil jsem to, vytrousil, snad jak jsem z kapsy vytáhl tabák. Člověk ho takhle jako jindy

252$

vytáhne za šňůrku, a psaní vyletí a — — no nemám ho, nemám, vypadlo — „ přestal prohledávat a všecek obličej měl plný rozpačitého úsměvu.

„Ještě to někdo najde!“ pravila mrzutě.

„Kde jsem já jen ten tabák tahal — kde jsem já jen nacpával!“ vzpomínal, hledě k obloze a poškrabuje se za uchem. „Dost možná, že to bude v jeteli, dost možná — musím zejtra — Toníček vždycky přiběhl, něco , ukazoval — stehlata, chch! — tak člověk ani neví!“

„Někdo si to přečte!“

Pohleděl na ni a odpovídal zvolna, klidněji: „I to ať by přečetl, co by bylo, nic zlého tam nebylo, jenom že dávají všecky nastokrát pozdravovat a tu zprávu že dávají, že maminka umřela. Na hlavnici že umřela — a Márinku že taky srdečně pozdravujou — no tak!“ a povznesl oči.

Žena před ním stála nehnuté, s rukama založenýma, s očima zabodnutýma. „Jenom jestli nic nechtějí,“ vyjelo jí a zuby se zaleskly.

„Co by chtěli — prosím tě, co by chtěli,“ mrzutě broukl a znova prohledával kapsy i za vestu a za košili sahal.

„Co by chtěli! Jako byste své přátelstvo neznal — ti snad nic nechtějí — ne!“ a obrátila se do dvora.

„Kdopak — kdo — nikdo nic! Nechtěli — ani zmínky — kdežpak — Kam jsem já jen to psaní dal!“

„Inu, kdyby i chtěli, snad by vám to bylo jedno!“ a drobný smích jí vyjel z úst.

„No toť, kdyby chtěli — chtěli, nechtěli, to by bylo jedno. Ale nechtěli!“

Papoušková uslyševši v sedničce, že je na záspi více hovoru, bosýma nohama šla přes síň až mezi dveře. Sestra se k ní obrátila a vysvětlovala: „I Sedmíkovi mu psali, že jim panímáma umřela. Náš pantáta, jaký už je, psaní ztratil!“

253$

Břízek sedě na lavici, zvolna si nacpával, ale když teď Márinka povídala, že psaní ztratil, honem zas kapsy i kapsičky prohledával.

„A nic neřekl,“ zadivila se Papoušková a upřela naň oči.

„Ale ani jsem nevzpomněl, u posíláků mi to dali — já to sotva přečetl — no, pár řádků — a strčil jsem to do kapsy — to čerti vědí!“

„I myslila jsem jen, jestli něco nechtěli,“ již lhostejně pravila Márinka.

Papoušková se rychle podívala z jednoho na druhého.

„Ale bodejť by chtěli,“ zabručel. „Vždyť snad je to dost hezké, když si vzpomenou a dají zprávu, že panímáma umřela!“ a opřev se o stěnu, klidně kouřil.

Papoušková zasykla nosem. „Nevídáno — jindy o vás nevěděli!“ a mávla paží. „Takoví lidé, třebaže to zrovna ani neřeknou, myslí si vždycky, kdyby přec něco přišlo — to snad známe!“

Vtom si všimla, že se Pepík s Františkou před stavením honí, košťaty po sobě házejí, ječí, chechtají se a zvolala: „Pepku, Františko, domů hned!“

Připlížili se supajíce a stáli jako neviňátka.

„Už bys, Frantino, mohla mít rozum, taková klisna, a ty, Józo, taky,“ vyčítala matka, „alou domů, Toníček už hajá jako andílek!“

Děti přistoupily k tetičce, k strýčkovi, políbily ruku, řekly: „Dej vám Pánbůh dobrou noc!“ a zvolna, zkroušeně šly do síně.

„Je to s těmi dětmi,“ mateřsky rozvážně pokyvovala Papoušková, „ale vždycky si zas myslívám, že jsme také jinačí nebyli. Jen až jim přijdou starosti!“ a tiše se plížila za dětmi.

Márinka ještě chvilku hleděla ztichlým dvorem, podívala se k nebi, jež ztemnělo a prokvetlo hvězdami,

254$

a obrátivšise k odchodu, hlasitě zívala, a již odcházejíc, pravila: „Musíte se ve stodole i na polích podívat, jestli tam psaní někde neleží!“

Břízek neodpověděl; kouřil rychle, až jazyk i rty pálily, a prošlými chvílemi měl všecko nitro roztřeseno …

Jaké to bylo strašné odpoledne! Co se divě přivalilo na zestárlého člověka, jenž už žil den za dnem stejně. První den — a zmatená honěná duše se již zmítala jako ptáče, hadem obtáčené.

Lhal — tolik a tak zle lhal — —

A jak bude dál — zejtra, pozejtří, den za dnem — —

a jestli za prvním psaním přijde druhé, třetí — —

Kriste Ježíši, co jsi to dopustil!

Ticho bylo, jenom koník někde v trávě jednotvárně, vytrvale cikal. V temnu kolem hruše poletovali netopýři, nížili se nade dvorem, opět se bystře vznášeli a mizeli v dáli. Holubi ze sna zabukali, slepice se na hřádě zachruly, ptáčata zapískla — — Hodiny dunivě

tloukly do ticha noci…

Vtom odněkud zezdola přiletěl chumel hlasů — rozstříknul se na jednotlivé chraplavé výkřiky — teď jen sbor kroků duněl — a zas kus nesrozumitelné, brykavé písničky se dral tichem.

„Zedníci, tesaři, sekáči — mají po výplatě, jdou z hospody,“ napadlo Břízka.

Motanice kroků se blížila, jejich dupot se dunivě odrážel i za staveními — některé se rozbíhaly v jinou stranu — — Teď tam zaječel ženský hlas: „To je dost, že se klátíš, člověk doma čeká, potřeboval by ledaco, a on zatím huláká v hospodě!“

„Nono, ženská, pomalu na nás — pomalu!“ rozlehlo se z plného mužského hrdla.

„Bodejť bys ty nepřišla člověka přivítat,“ zlostně vrčel jiný mužský hlas.

255$

„Protože to je pravda!“

„A co je pravda — celý týden dřu jako kůň!“

„A já snad chodím se založenýma rukama, ne?“ „No mlčte, tetka, iřku, mlčte, nic se nestalo — nevídáno, když tuhle František — on je takový dobrák!“ To také pravil mužský hlas, ale zvláštní vysoký, suchý, a jako když se kolomaz táhne; na konci už brečavě nabíral.

„Papoušek!” projelo Břízkovou hlavou a odplivl si. „Bodejť byste vy, strejče, nemluvil! Copak je vám — kdybysme my byli na vašem místě, ani bych nemukla — ale má tuhle doma šest klazanů a není nikdež nic!“

„Vždyť mám taky tři, tetka!“

„Bodejť, ale jakého švagra zazobaného!“’ „Panečku — ten toho nasype!“ s chechtotem pištělo z hrdla.

„Snad my to nevíme — budete povídat, jako bysme neviděli!“

„No, mlčte, mládenci, mlčte, a vy, ženská, taky, sousedstvo už spí!“ bručel mužský, chraplavý hlas a Břízek si pomyslil: Policajt Materna — napájel se s nimi a teď napomíná!

„Dej Pánbůh dobrou noc!“ naříkavě volal ten sténavý mužský hlas a dlouhé, volné kroky, do nichž se mísil pleskot kožené zástěry, odbočily ze středu náměstí.

Břízek se opět vyplil a mrzutě zachrul.

Papoušek ztěžka, ale vzpřímen, došed branky, zastavil se a oči upřel do tmy.

Otevřel, opatrně zavřel, postál, jako by zkoumal půdu, a plouže se vpřed, sladce se roztesknil: „I bože, i bože, švaříček — hehehe — hovíte si, hovíte? Zrovninka teď jsem si myslil, že si taky rád po té týdenní honěnici odpočinete!“ a tiše se smál. Vysoký byl, hube-256$

ný, dlouhonohý, takže je ohýbal, a kolena mu tloukla do kožené zástěry. Měl tenký, vytáhlý krk, schýlená úzká ramena a v svislé, dlouhé pravici si nesl „nádobí“.

Břízek jen zabručel. Papoušek chvilku stál opodál, nevěda, co povídat; potom se sklonil na kraji záspi, skrčil nohy a položil nádobí.

„I bóže, je to dřina všecko,“ vzdychal, „a ještě nám polír chtěl utrhovat — lidé se měli co bránit. No, na mne nemůže, to by nepochodil, protože co dělám, za to se stydět nemusím, a je to vidět. To není jako ten Kudrna, žuchla jeden; teď mu tam tetka dávala co proto — to je kouma, jen to smolí jako švec a ne zedník, který má umět něco víc. Inu, povídal polír: Copak Papoušek — copak ten!“ a z myšlenek se tiše zasmál. „Ale dřina je to — na slunci od rána do noci — a toho písku co se jeden napolyká!“ a polykal, jako by měl písku plný jazyk.

„Každý se nadře — a někdo pro nic za nic!“ zahučel Břízek.

Papoušek jako když ho bodne. „I bóže, bodejť, každý, každý! To si kolikrát myslím — „v hrdle mu zahvízdlo, jazyk zamlaštěl a pokračoval skoro pláčtivě — „copak ty budeš naříkat, jsi sprostý zedník, máš ženu a děti, tak se dři a mlč, je to v pořádku, vždyť tuhle švaříček je měšťan, soused, samá vážnost, pána by mohl dělat, ruce složit na záda, člověka by znát nemusel, ale dře, dře, od rána do noci dře, den za dnem a k člověku se chová krásně, pojedná a ty děti má rád — „ a již opět polykal slzy.

Vtom sebou škubl a povstával. Z temna síně přiletěl šepot: „Pojď ležet — že ti hanba není!“

Ani nemukl a sbíral nádobí. Narovnav se, přišoural se k Břízkovi, pohladil ho na rameni a starostlivě nabádal: „Už byste si taky měl lehnout, vy náš dobrodinečku, švaříčku náš, vždyť je sobota!“ a jak byl

257$

k Břízkovi skloněn, na tvářích se mu leskly slzy.

„Půjdu taky, dej vám Pánbůh dobrou noc!“ chladně, skoro mrzutě pravil mu Břízek.

„Dobrou noc, švaříčku, dobrou, půjdu do hajan po tom dření, ale dřív musím Náně dát vejplatu — na krejcar, švaříčku, na krejcar!“ a plížil se do stavení. Ale v síni zakopl o schod na půdu, až to zadunělo, a chytil se za pažení schodů.

„Že se nestydíš!“ opět se ozval ženin ostrý šepot.

„No mlč, mlč, Nanynko má zlatá, mlč, na krejcar všecko dostaneš, jen za dva krejcárky jsem si koupil, když já jsem jako pápěrka a takový maroda — takový maroda pořád — „ opět kopl do prahu a již se dveře zticha zavřely.

Hospodář ještě chvilku dýmal — potom se také zticha vplížil do síně a zamkl.

Dveře u světnice byly pootevřeny, aby v noci nebylo horko. Po špičkách se všoural do nich a šel ke stolu v průčelním levém rohu světnice. Tma v ní byla, jenom obrazy se na stěně blýskaly a peřiny na lůžkách při postranních stěnách probělávaly.

„Že burcujete, pantáto, člověk ani spát nemůže!“ tence promluvila žena.

„To Papoušek šel — nohy se mu pletly!“ broukl, zouvaje boty.

Márinka neodpověděla, ale prudce se na posteli obrátila.

Vida, ten může — to nic! projelo mu hlavou.

Svléknuv se, klekl při své posteli. Opřel lokte, hlavu položil do dlaní a začal se modlit. Ale do modlitby se vrylo myšlení: Ten může — švaříček — ale co všecko se jemu, Břízkovi, dělá — — Co to prve bylo řečí, jestli Sedmíkovi něco — —

A již tu zas byly myšlenky na psaní — na synovo psaní.

258$

Vlezl pod peřinu, ani Otčenášku se pořádně nepřemodliv. Ale neusnul — — proud vzpomínek se rozvířil

hlavou…

III

Soused Josef Břízek pocházel ze vsi Chvojku, půl druhé hodiny od Chrastina na východ, již na výšině, ale nedaleko svahu mezi kopci a rovinou.

V dáli na severu se hrbila a chmuřila „hora“, tmavě zrýhovaná, ostrohřbetá, s vyčouhlým jehlancem Sněžky zrovna uprostřed; pod nimi se do dálky bělala podkrkonošská města tovární, jejichž okna zablyskotala někdy až na Chvojek.

Blíže, jakož i na severovýchodě, krabatily se lesnaté kopečky s výseky polí, s horskými vískami, jejichž baráčky se rozběhly hodně od sebe, se stráněmi, porostlými hubenou travou, s vřesovišti i bělavými písčinami. Fučívalo odtamtud pořádně a mrační bubáci měli tam v horách své skrýše, z nichž jako pohádkoví draci vylézávali s ohněm i hromovým duněním.

Na ty strany byla chvojecká pole hubená a patřila hlavně k barákům a k chaloupkám; zámožnější občané měly tam leda lesy.

Z poledních a západních oken chvojeckých viděli do rozlehlých žírných dolin, vroubených modravými, odýchanými lesy; v jižní, skoro uprostřed, svítila velká ves Olešnice, v západní městečko Chrastin, obě obce s věžatými kostely, se zámky, panskými dvory a s hojným stromovím.

Takové dvory vynikaly i na vesnicích, které se oběma dolinám usadily skoro na pokrajích, již nedaleko zaražených lesů, a selská pole kolem nich se proti panským lánům strakatěla jako příštipky.

Jižní dolinu Chvoječtí vídávali zatopenu ranními

259$

modravými parami, jež slunce potom ohnivými šípy svými rozstřelovalo a zahánělo do lesů a úpadů, až se uvolněná pole a lučiny zasmály svěžími, zářícími barvami; chrastínský kraj býval zase zalit bělavem odpoledních zášlehů slunečných, pod nimiž se obce zemdleně choulily, ale také nádherou západů ohnivě planoucích, při nichž se luhy zardívaly a lesy stávaly v plné nádheře.

V zimě se obě doliny, jsouce jedinou třpytnou bílou hladinou, zdály širší a delší, pokrajné vsi vzdálenější; ráno, před polednem i navečer se nad každým stavením zvolna kroutily sloupce kouře, plynoucí potom k bledé, studené obloze.

Josef Břízek byl druhorozený syn, as o pět roků mladší než bratr František, o dva než sestra Bětuška. Jejich tatík měl na Chvojku větší chalupu, skoro půlstatek, s poli dobrými, protože byla rozložena již na svahu, ba i v dolině jižní.

Synek s ostatními dětmi chvojeckými putovával do olešnické jednotřídky, do kteréž obce byl Chvojek i přifařen. Olešnická farní škola měla tenkrát — po roce 1820 — pro lidi jen dvě místnosti, klasu pro děti i pro postel pomocníkovu a světnici pro rodinu pana kantora; na dvorku byl chlívek pro krávu a stodůlka.

Chvojecké děti chodily do školy hlavně v zimě, kdy nebylo polní práce; když se otvíralo jaro a sluníčko počalo hřát i do třídy, prázdnila se tato valem. Děti potom doma halekaly na pastvách, pohoněly, sbíraly pejřavku a kamení, chodily na trávu, chovaly, nosily dělníkům obědy a svačiny, hlídaly, když šli starší na robotu; pomáhaly se živit.

Když Josef odrůstal, musil pomoci i v práci těžší; bratr František chodil tenkrát denně do panského dvora Stružin, kde za plat sloužil u volů, potom u koní. Činili tak i jiní chasníci z hospodářství, bylať ta

260$

služba také přípravnou na budoucí vlastní hospodaření. Hoši z rodin tuze četných, kteří neměli naděje, že by jednou sami mohli hospodařit, chodili do dvora, chtějíce třeba navždycky zůstati v panské službě. Bylť i tam postup, z lepších čeledínů se stávali kočí u pana derektora nebo na zámku, hajní, nádvorníci, poklasní, šafáři a služba těchto stála již za to, nenadřeli se, jenom dohlíželi, některý se jenjen kolíbal a ženy mívali širší než delší. Deputát byl slušný a ženy měly chlévy i drůbež v samostatné správě. Kdo tomu všemu dobře rozumněl, kdo panské úředníky uspokojoval, mohl si časem pěkně pomoci; kupovávali dětem i chalupy a dávali jim pretence lepší než mnohý sedlák.

Na Chvojku, jako v celém tom kraji, se také mnoho tkalcovalo a v zimě se tomu řemeslu naučila skoro všecky omladina; tkali plátna z domácího lnu, jež si hospodáři potom nosívali do hor do bělidla. Všecky pruhované plátěné cíchy a kanafasy byly prací domácí. Tomu se doma od tatínka naučil i Josef Břízek.

Když zesílil, šel v létě do dvora sloužit on; bratr, budoucí hospodář, zůstal již doma.

U Břízků se žilo jako tenkrát na vesnicích vůbec, strava byla jenom domácí; kyselo, polévky, mléko, bandory, kaše, hrách, knedlíky, červené horské zelí, o větších svátcích buchty, placky, peciválky, jahelník. Nekafovalo se, a když to začalo, bývala káva jenom k obědu svátečnějšímu. Tak bylo možno všecko, co se utržilo za obilí, za mléko, máslo, drůbež, telata, uložit, ledaže se na ten mundúr něco přidávalo, ale právě na ten si omladina přivydělávala, a staří už na sebe mnoho nekupovali.

V šatstvě se vůbec ani dle počasí tuze nevybíralo, a každý kus jim vydržel mnoho a mnoho let; někteří tatíkové a panímámy se podle stálého mundúru poznávali zdaleka.

261$

Josef Břízek za svítání chodil z domu, za tmy se vracíval. Co vydělal, bylo jeho; všecko odváděl rodičům a ti to ukládali k příští jeho pretenci.

Byl hodný chasník, čiperný, pracovitý; práce mu byla — jako skoro všem jemu rovným — něčím, co se v životě rozumělo samo sebou, jako jídlo nebo spaní. Nebyl světák, k muzikám nechodil, a šel-li přec, mnoho tomu neudělal. V neděli se pěkně ustrojil, šel do Olešnice na hrubou, někdy i na požehnání, zasmál se s chasou, ale víc než holek si všímal polí a lesů; jsa mladším synem, byl zvyklý držeti se ve všem zpátky.

S tatínkem konával nedělní obchůzky polí, poslouchal jeho hovory o domácí práci a vypravoval zas, co se bude robit na panském. Jindy tak chodíval sám, pozoruje, jak je který soused s prací daleko a jak se mu daří. A na jedné takové obchůzce se blíže shovořil se starým Urbanem, zedníkem, jejž sice znal dávno, ale s nímž dříve nikdy mnoho nejednával.

Urban zůstával na podruží a chodíval po vůkolí dělat; ale nepřehnal se. Byl malá zámora, ale krátké, silné nohy stavěl pyšně a uměl šlapat jako voják; pod bradou nosíval i chuchvalec vousů. Ženu měl hubenou, zamračenou, bublavou, ale tkalcovala celé dni, často i noci, kdy táta už chrápal, jako by chtěl přehlušiti buchot stavu. Urban měl v sobě něco panského a říkával, že mohl také pánem být. Jeho tatík býval někde v horách hajným a syn byl prý veden k myslivosti; proč se myslivcem nestal, nikdy nepověděl, ale na všechno panské služebnictvo měl vztek.

Chodíval zaškareděn, nikoho si nevšímaje, ale když se dostal do řeči, míval výklady všelijaké. Milejší než práce bylo mu ledajaké klácání se po polích, lesích; na pastvě mezi dětmi dovedl vysedět kolik hodin a povídat jim o bílých ženských, které za nočního šera bloudí kolem lesů, o bezhlavých rytířích, o zámeckých

262$

strašidlech, o skrytých pokladech. Oči měl přitom vyjeveny a vypravoval tak, jako by sám všemu věřil. Při ohníčku dovedl kolik hodin ležet na břiše a péci bandory nebo ovoce. A chodil na ptáky…

Doma měl vždycky řadu klecí, jež sám dělal, a v nich stehlíky, Čermáky, čížky, drozda, kosa, špačka, hejla nebo dokonce sojku i straku; s nimi švitořil, učil je zpívat, a když se mu potom podařilo vycvičeného hvízdala prodat, dělal, jako by byl znamenitým důmyslem dobyl celého kapitálu, kterým domácnost náhle a nenadále obdařil skvěleji nežli žena tím neustálým plahočením se za stavem. Také měl doma barvičky, jimiž dovedl ptactvo i se vším pestrým peřím namalovat na papír, čímž utvrzoval ve víře, že skutečně měl kdysi býti něčím víc. Na stěně sedničky viselo několik takových obrázků za sklem a jedna sojka tam byla namalována jenom po krajích, ostatně však byla celá ze skutečného peří, dovedně nalípaného. Snad právě tím uměním i svými řečmi omamoval také ženu, takže v něm viděla něco lepšího a pro zahálku se s ním nevadila. Ostatně byl dobrák a žádný outrata.

Toho člověka se Josef Břízek chytil a rád s ním časem chodíval na toulky; matka sice na to doma někdy zahubovala, pobručela, ale zase si řekla, že je skoro líp, když se hoch takhle těší, než kdyby darebně dováděl s chasou.

Urban věděl o hnízdech, znal ptačí zvyky, věděl, kdy který nejkrásněji spouští, uměl po všech hvízdat i křičet a chytat je znal; ti ptáci mu zrovna s radostí skákali do skřínek, na vějičku, na vidlici, do ok. Chodili s Břízkem k lesním studánkám číhat na Čermáky, do olšin na čížky, na stráně „na stehlata“; ale ne aby jich byli zbůhdarma nachytali, časem jen některý stačil, ale hodně je pozorovali, a to právě měl Břízek

263$

rád. Ležet v smrčí nebo v jedlinách, v tichu a lesní vůni a dívat se dolů k studánce, z níž mezi bujným mechem a lopuším crčela čistá stružka, a pozorovat, jak se drobná ptáčata přicházela napít, vykácat, jak potom besedovala a se škádlila — to byla podivánka! Nebo na stráni pozorovat stehlíka, jak se zachytil na starém bodláku, jeho paličku si přihnul a zobal, chvilkami si zálibně prozpěvuje — vyčíhat chřástala, nalézt čejčí hnízdo byly zábavy nade všecky jiné krásnější.

Urban vrčíval: „Podívej se na to stehle, na klacka, to je zas ten, co v neděli!“ Nebo: „No, bodejť by sis na ty hody taky mámu nepřivedl!“ a tak všelijak.

Drozda, kosa, špačka Urban vychovával, dřív než přepejřili a než poznali světa.

Břízek od něho mnoho pochytil a míval potom doma na záhrobni a v síni ptactvo svoje; špaček si chodil i po světnici, přeměřil každou štěrbinu v podlaze, uměl vrzat jako dveře, mňoukal po kočce, s níž byl dobrý kamarád, bukal po holubech. Ano, také holuby si Břízek pěstoval, i tomu ho Urban přiučil a nad tou havětí se s ním těšil, protože si této radosti sám, podruh v baráčku, dopřáti nemohl. Někdy celá nedělní odpůldne proleželi spolu na zahradě, na půdě u holubníku, na mezích v siru polí a pozorovali holuby, Břízkovy i cizí, jež všecky dokonale znali. Mlčky leželi, jenom časem Urbanovi vyjelo: „Koukej na něj — ó ty ludráku — nadejmači, dáš jí pokoj,“ nebo se lumeně zachechtli, to když některý ve vzduchu zakotrmelcoval.

V zimě těch toulek s Urbanem bylo méně, protože Josef celé dni sedával za stavem. Smávali se u Břízků, jak starý zedník někdy úkradkem obcházíval stavení, pozoruje holuby, až si přec také dodal odvahy a vešel do světnice potěšit se s ptactvem. Potom kolik hodin

264$

sedával na lavičce u stavu a vrčivým hlasem vypravoval spíš jen jako sobě, ale poslouchali všichni.

Jenom o nedělích, kdy pole byla pokryta sněhovou pevnou korou, jež se jenjen blyštěla a zářila, vyšli přece do lesa, aby v hrobovém tichu pod sněhovými střechami pohleděli na známá místa a pozorovali aspoň osiřelé sejkory, jež sykaly smutně, až to tělem mrazivě projíždělo.

V takovém živobytí, jak přišlo, tak přišlo jaro, kdy Josef musil pod míru.

Že mu po léta byla „vojna“ připomínána, a poněvadž skoro najisto věděl, že odveden bude, šel dost klidně bez hlasitého nářku a rozrývajících zpěvů. Již na olešnickém zámku z konskribovaných mladíků vybrali k světu podobné a ti potom musili do Josefova. Tam starý Břízek syna vyprovázel.

Slzy vyhrkly Josefovi teprve, když tam tatínkovi zvěstoval, že už ho teda mají.

Šli k domovu sami dva a povídali si, jak bude, až Josef odejde.

„Inu, hochu, stejskat se mi bude, to víš, i mámě a všem, ale jaká už pomoc. Všecka léta tam nebudeš, nestarej se, o nějaký rok dříve budu tě přec moci vyplatit — nadobro nemůžeme, když jste tři. Měl bys sám taky újmu.“

Josef otcovým řečem přisvědčoval a v duchu si již všechen příští život představoval tak, jak od vojáků nejednou slýchával.

Také matka, sestra Bětuška i bratr požalostili, že Josef odejde; po měsíce, jež byl ještě doma, měli se k němu jako k mazlíkovi. A říkali mu: „Jen abys nepřišel někam daleko — do Josefova by zatím nebylo tak zle, časem se k tobě podíváme, nějakou buchtu přineseme a ty snad taky budeš moci přiběhnout.“

Zvláště sestra Bětuška slibovala: „Jen počkej, kolikrát já k tobě přiletím!“

265$

Věděl, že mu tam radostno nebude, protože byl zvyklý žít po domácku, ačkoli si vojáci vojnu chválívali a vypravovali, jak je tam veselo a že si každý brzy zvykne. Aspoň se těšil, jak vesele si bude vykračovat na „orláb“, jak se mu to po bílé silnici, jež se na několik hodin sirem polí táhne jako světlá pentle, zelenem stromů vroubená, bude vykračovat už ve vojanském: v čáku nebo v holemici, v čistém bílém fráčku s červeným vyložením, přes prsa s širokým řemenem a s pagnetem po straně, v modrých nohavicích — jak mu třeba z domova přijdou naproti, a když nepřijdou, že je v chalupě překvapí. Sesednou se kolem něho, maminka bude snášet a nikdo z něho očí nespustí, až začne o vojně. Starého Urbana také navštíví, projdou se, potěší s ptactvem lesním i s holuby a popovídají si pořádně.

Před odchodem zvroubil se starým ptáčníkem všecka známá místa, poprosil ho, aby „na ty jeho“ dohlédl, a bude-li třeba, aby se jich ujal. Ráno šel, plačící matkou a sestrou daleko vyprovázen.

V Josefově prodělal první a hlavní sekaturu, „ležel“ tam potom ještě přes rok a dost si zvykl; za tu dobu byl doma jenom jednou, o velikonocích, na tři dni, ale z domova k němu přišli čtyřikrát a také psaníčka posílali.

Když se potom dostali do Prahy, nahoru do svatojirských kasáren, bylo už líp, a k tomu hlavní město, po němž dost mohl brousit a-tolik nového pozorovat, zaplašovalo stesk. Psával domů o všem svém životě, že se má dost dobře, jaká je ta Praha veliké město, ještě jinačí než Hradec, po jejím starém mostě že už kolikrát šel, mnoho kostelů viděl, samý Němec že tu je; psal, kde execíruje, ale nejvíce se vyptával na pole, na práci, na Urbana, na ptactvo a nakazoval, aby mu to ošetřovali.

266$

Odpovídajíce, nastokrát ho pozdravovali, že jsou zdrávi, všecko že jde pořád stejně, a také o ptactvu se zmiňovali, ale čím dál méně. Nepsali, že se jedna klec za druhou od nich stěhovala, protože neměli kdy tomu sloužit, a Urban že si všecko odnášel.

Z Prahy Břízkova kumpanie nenadále přišla na nějaký čas do Benešova, odkud byli vojáci posíláni do vesnic na exekuci. Břízka to nepotrefilo, až když se opět vrátili do Prahy, měl se s jinými vydat až do Hořovic. Tu mu zrovna psali z domova, aby může-li, přišel domů na svatbu, bratr František že se žení, ze sousedstva Annu Vitinovu že si bere, ale že zatím budou ještě hospodařit dohromady, staří Břízkovi s mladými. A na konci stálo, Urban zedník že v zimě umřel, tetka že tkalcuje dál, ale ptactvo že prodala nebo rozdala po vsi. S těmi myšlenkami se Břízek vydal z Prahy a celou cestu měl jich plnou hlavu.

Vojáci věděli, proč do Hořovic jdou; že tam na zámku budou rozposláni do vesnic k sedlákům, kteří neplatí daně. Břízek dostal rozkaz do Osika, k sedláku Hylákovi; zvěděl, že Hylák už třetí rok neplatil, že tam jeden voják byl tři dni, druhý šest, ale Hylák že neplatí a neplatí. Břízek tam měl už zůstati tak dlouho, až sedlák kontribuci vypořádá. S cedulkou v tornistře se tam vypravil.

Bylo bujné jaro r. 1842, dni dlouhé, jasné a všecko v nejkrásnějším vzrůstu.

Stoupaje od Hořovic k Osiku, hodně vzdálenému, pozoruje svět, povídal si v duchu, že to v zdejším kraji vypadá podobně jako u nich doma, krabato že tu je a zas údolí s městečkem, rovinka, stráně se selskými poli, vrchy s lesy tmavými, smrkovými nebo jedlovými, mezi něž si zaskočila družina bříz; vesnice že jsou také podobny těm u nich, stavení jejich že se sběhla bud v údolí při struze, nebo také na úpatí

267$

vrchů, aby byla jako za větrem. Vykračoval, dejmal z krátké kořenky, čemuž ho teprve vojna naučila, všímal si úrody i ptactva nebeského, jež mu rozveselovalo tísnivé myšlenky, jak u těch Hyláků bude přijat a jak se k němu budou mít.

Když stál na posledním vršku a ze silnice hleděl na Osik, usmíval se, protože se mu ves, nad níž se ploužily kusy čmoudu, líbila, a zkoumal, v kterém asi stavení pobude.

Ves byla rozložena na mírném svahu, v hojném stromoví; velikých statků s rozsáhlými dvory a s výstavnými stodolami tu nebylo, jako u nich na Chvojku nejsou. Obílená nebo pruhovaná stavení se střechami šindelovými neb i doškovými, zeleně omšenými, uprostřed vsi ohrazovala prostrannou náves, silnicí přeťatou, s rybníčkem, jenž se při západu zardíval, se zvonicí a s bílým kamenným křížem pod třemi starými lipami, a od návsi podél silnice dolů a zas i nahoru až k samému lesu seděla ve dvou řadách, drobné baráčky mezi chalupami, ty pod lesem jako jesle, každé stavení zahrádku před okny, ovocnou zahradu na bocích i vzadu za stodolou až k polím.

Staré košaté hruše i přišedivělé jabloně vynikaly z nízkých, mladých, kulovatých sliv, jež jako by se byly sběhly kolem nich, hledajíce ochrany.

Celá ves i s tím zeleným ozářeným lesem v pozadí tuze ho na domov upomínala, a když do ní vcházel a viděl zahrádky s davy rozkvetlých slunečnic a s pomoučeným slezem, drobná okna stavení, výminky, přikrčené k bokům světnic, na dvorcích děti, drůbež, telátko, vepříka, pejska u boudy, kočku na plotě, v povětří vlaštovky i holuby, líbila se mu ještě víc. Vyptav se, kde zůstává rychtář, zamířil k stavení; dýmku schoval už před vesnicí, ruku měl na řemeni a vykračoval ve všem pořádku.

268$

Neveliký ramenáč bez kabátu, bez vesty, v pantoflích uříznutých ze starých bot, pokuřuje z krátké dýmky, stál přede dveřmi na záspi a rozhlížel se dvorem. Velkou hlavu měl obloženou hustým, kudrnatým hnízdem z popelavých vlasů, bezvousý byl, červený a špičku dýmky držel ve velkých zubech.

Voják došed, postavil se před ním a hlásil, proč přichází.

Rychtář posouvl dýmku do kouta úst, jež se roztáhla, a zvolna spustil: „I cákra, tak už zas na Hyláka voják — no, ten bude mít radost!“ a notně se vyplil. „Chlap zatrachtilej, ne a ne platit a mohl by, ale nedbala je to; když dělají na zámku zle, jenom rychtáři nadává a chodí, jako by jednoho chtěl probodnout. Inu, inu, jaká pomoc, když vás poslali. Ona je zgruntu dobrá ženská a má s ním trápení dost a dost, třebaže si od něho zasloužila něco jiného, protože ona je vlastně doma, a on se tam jen přiženil, a to ještě proti vůli jejích rodičů. Na kolenou by jí měl děkovat.“

Pozoruje, že v síni zašramotilo, obrátil se tam: „Koukej, mámo, k Hylákům zas voják!“

„I propáníčka!“ vyletělo odtamtud, ale ženy voják neuviděl.

„Inu, jaká pomoc — jaká pomoc!“ a rychtář se drbal za uchem. „Tak pojďme, dovedu vás — „ a tak, jak byl, vedl vojáka do návsi. Ze stavení se dívali okny a děti se sbíhaly ze všech stran. Věděly hned, kam rychtář míří, a záviděly Hylákovu Hondovi i Julce, že budou zas ve statku mít vojáčka.

Ale představený až k Hylákovým s vojákem nedošel; viděl, že sedlák zrovna na dvoře zapřáhá. Zastavil se, ukázal, tam že to je, a hlavu skrčiv do ramen, skoro klusem chvátal zas domů.

Břízek, dětmi provázen, zamířil do dvora. Spustil

269$

pravici, řekl: „Dej Pánbůh dobrý odpoledne nebo už navečír!“ a podával sedlákovi cedulku.

Hylák si ho velkýma, mračnýma očima přeměřil odshora až na špičku bot, uklonil se trošku a spustil výsměšně: „A, pěkně se vítáme, pěkně se vítáme, tak zas k nám — nó, to je hezký, že o mně páni vědí! Tak jen dál, jen dál, hospodyně taky bude mít radost!“ a již si nevšímaje, pobídl koně a vyjížděl ze dvora.

Břízek překvapen hleděl za ním. Hylák byl velký, ramenatý, že by byl mohl skály lámat, zardělých, hladkých tváří, světlých vlasů; vedle koně kráčel kejklavě a bičem si pošvihoval.

Hospodyně Hylačka už ze světnice vypozorovala, co se děje, a také Honda s Julkou vrazili do světnice, zvěstujíce: „Maminko, zas máme vojáka!“

Neodpověděla, ale zčervenalá hleděla k zemi, a oči se jí zalévaly. Ani k oknu nepřistoupila, vědouc, že vesnice má zas podivánku.

Břízek, obklopen očumujícími zamouněnými dětmi, nevěděl honem co dál; ale potom, pořád po vojansku, kráčel do stavení.

Vešed do světnice, vlídně pozdravil: „Dobry odpoledne, panímámo, a nemějte mi za zlé, že k vám jdu už třetí.

Nuceně se usmála a odvětila: „Pěkně vítám — „, ale už vzlykala — „zas nám, bože, tohle připravil! Já za nic nemůžu, on je paličák, a když se ozvu, je zle!“

„Taky mně, hospodyně, nemějte za zlé, musím, kam mě pošlou. Nedělejte si starostí, spokojím se všelijak, jsem taky ze selského,“ a rozhlédl se světnicí.

Bylo v ní všecko obstarožní, patrně zděděné po rodičích, jenom jarmara zánovní, všecko z měkkého dřeva, tmavě natřeno, trámový strop také tmavý, nabarvený, podlaha vytlapaná, hrbolatá, přede dveřmi jenom podlážka; uklizeno bylo, postele ustlány, šaty

270$

na věšáku na stěně a ne rozházeny, na rohatině i v polici dost pěkného nádobí, mezi starými obrázky na skle i dva nové na papíře a zrcátko v dubovém leštěném rámci, krajáče u kamen i na kraji peci srovnány, bidla bez hadrů a v okně do návsi kvetly balzamíny.

„Tak pojďte, ukážu vám — „ z myšlenek se vytrhla hospodyně a vedla jej přes síň do síňky a vedle ohniště a komory do malinké sedničky, osvětlené drobným oknem. Stála tam nízká černá postel s několika peřinami, modře povlečenými, židle a na stěně byl dřevěný věšák.

„Tady si to složte, ti dva před vámi tu také byli, v sednici vás mít nemůžeme, když je nás tolik!“ a podívala se naň zrovna prosebně.

„I to nic, žádnou starost, dobře mi tady bude,“ odvětil odkládaje a začal povídat, odkud je a jak je u nich doma.

Poslouchala, přisvědčovala, ale smutná byla pořád. Břízek si pomyslil, že bývala asi notně hezká, že i teď, v té utrápenosti, je to na ní vidět. Velká byla, dost ještě při těle, snědá, s černými vlasy, hladce přičísnutými, ale oči se stále dívaly, jak by jim bylo do pláče. A vypravovala také: „Jsem odtud dcera, on je z chalupy pod lesem, ve světě byl, protože je vyučený kovář, ve fabrice dělal, potom zas doma, když už rodiče byli staří, a byl sám; ale já jiného nechtěla než jeho, vždycky se mi zdál hodný, a měla jsem proto od svých dost zle. Dokud byli živi, držel se, ale pak se z něho udělal takový divný člověk. Ne aby byl lenoch, to ne, a kdyby trochu, to se zas jináč dožene, ale nestará se kale, ošklivě se chytil. Za mých rodičů se všecko odtahalo s volem, on musí mít koně, s obilím začal handlovat, do města jezdit a tam ho dostali na karban i trochu na pití a tak má tím celou hlavu zmotanou. Dluhy dělá, ty u nás nikdy nebyly, žádný

271$

pořádek nevede, a já mu do ničeho nesmím mluvit, protože potom spustí nad lidi a je mi hanba. Pánbůh sám ví, jestli se to s člověkem obrátí, někdy je jako kuře, slibuje, slibuje, ale zapomene zas. Děti taky má rád.“

Břízek mlčky poslouchal, a když domluvila, řekl: „Máte starosti, a teď jsem ještě já přišel, a musím zůstat, dokud nezaplatí; pak půjdu spánembohem!“

„Musí to zaplatit — ale to jako naschvál dělá takový zrovna nerozum. Měl něco s rychtářem a myslí, že to dělá jemu!“

„Znám to, znám, taky u nás jsou paličáci!“

Stála zamyšlena, potom obrátivši se ke dveřím, pravila ještě: „Povídala jsem to jenom, abyste nemyslil, že jste přišel k nějakým cikánům a aby nebyly mrzutosti.“

„To žádnou starost!“ odvětil a mávl paží.

Za chvíli potom, mlékem i notným krajícem posilněn, dav svoje věci do pořádku, seděl na dvoře na pařeze, bafal, a dětí měl kolem sebe chumáč. Napřed ho pozdálečí pozorovaly, co má na sobě, jak jí, jak nacpává do dřevěnky, bafá, potom se začaly blížit, povídat o sobě, čí které je, co mají doma, a také se začaly ptát. Odpovídal s úsměvem, odkud je, kde sloužil, odkud přišel.

Hondy se zeptal, nemají-li u nich holuby, a když slyšel, že ne, řekl: „To je škoda!“ Obešel s nimi stavení, nahlédl do stodoly, do chléva, kde stály čtyři krávy a bulík, vypozoroval hnízda vlaštovek, vrabců i lejskovo.

Když se děti před ním daly do hry, pozoroval je a usmíval se.

Bylo mu dobře. Venku zas byl, v hospodářství, pryč z toho kasárenského křiku a městské honěnice. Blůzu měl rozpjatou, čepici v týle a v lahodě podvečera si po cestě hověl.

272$

Slunce již bylo dole, západ krásně vyhoříval a tady na dvorku, u hranice voňavého dříví, nedaleko veliké košaté jabloně, jejíž větve se skláněly nad studní, cítil se jako v rodném kraji. Jenom pomyšlení na hospodáře se mu nemělo připlétat.

Jel-li někdo po návsi, šel se podívat blíž, ptal se, kdo to je, a posuzoval krávy i koně.

Julka mu pověděla, tatínek že jel na pole pro trávu, kterou tam jejich Andula za odpoledne v bandorách natrhala i na mezi nažala.

Vmísil se dětem do hry, pověděl, jak oni si doma hrávali na čmuchačku, na honěnku, škatule, hejbejte se, nebo míčem velkého i malého pastora.

Už se začalo stmívat, když napříč návsi chvátala k Hylákům mladice prostovlasá, s šátkem shrnutým do týla, bosá, v modračce a kartounové ošumělé haleně. Julka jí letěla naproti a zvěstovala: „Andulo, máme vojáka!“

„I propána!“ vyjekla zardělá, upocená; zastavila se a ruce jí zrovna klesly.

Břízek povstal a usmál se na ni: „Ale ne zlého!“

„To by tak ještě chybělo!“ vyhrkla, a srp majíc v pravici, hnala se do stavení.

Byla holka jako kulička, buclatá, ale hybná, v zardělých lících trochu pihovatá; oči měla velké, ale všecek pohled se jí hodně mračil. To Břízka zamrzelo.

Seděl mlčky, kouřil a myslil si. „Toť jsem já čekal, že škaredět budou — ale copak za to můžu!“

Děti pozorujíce, že si jich už nevšímá, a uslyševše klekání, dávaly si herdy na dobrou noc a rozutíkaly se. Břízek položil čepici, povstal a tiše se modlil. Klinkot zvonku jednotvárně kvílel a do tichého večera přiléval smutku…

Když přijel hospodář, voják hned byl u vozu, odpřáhl koně, a třebaže si ho sedlák ani nevšiml, po—

273$

mohl mu vůz vtlačit do stodoly a trávu sám sházel na mlat. A zas šel na svůj pařez u dříví. Hospodyně sama přišla, aby šel k večeři, ale řekl, že by si to mléko raději snědl tady venku, že je zde tuze hezky — v kasárnách že takového večera neužil.

Honda a Julka sedíce každý u svého hrnečku mléka s nadrobeným chlebem, jeden přes druhého vypravovali, co všecko od vojáka slyšeli, a tuze ho velebili. Hylák se ženou a s Andulou jedli z mísy — beze slova. Sedlák potom vstal, čepici hodil na hlavu a řekl dětem, aby už nechaly klábosu a šly ležet. Sám šel ven, chodil po zahradě a kouřil.

Břízek se přiloudal k němu, začal o tom vedru, potom o hospodářství, o práci na panském a jak bylo u nich doma; ale Hylák jenom odbroukával, a voják tedy dav dobrou noc, šel na kutě…

Následujícího dne hned od rána byl Břízek s drobnými dětmi, které naň už prve, jen tak napolovic ustrojené, číhaly. Když s nimi podováděl na dvoře, vyloudaly se do vsi. Všímal si stavení, starých stromů, a kde spatřil holuby, hned se na ně dětí doptával. Ukazovaly mu také, kde kdo zůstává, pověděly, kolik tam mají dětí a jak se jmenují, kolik krav, kde i koně; zvěděl, kde nedávno umřela babička, kde kdo stonal, kde byla nebo bude svatba, a zas kterou cestou budou klusat do školy.

Výminkář, spravující plot, dal se s vojáčkem do řeči, ptal se, který je krajan, jak to tam u nich chodí a jak se mu v Osiku líbí.

Mužští, kteří také bývali vojáky, sami se zastavovali a vyprávěli mu o své vojně; který byl ženat, byl rád, mohl-li tak pohovořit před svou mámou, aby přec viděla a slyšela, že nemá muže jen tak.

Krejčí Sejnoha, hubený, bos, kotníkatý, v kalhotách bez šlí, vyletěl z baráku, podával ruku, povídal,

274$

že už včera slyšel vypravovat, že Hyláků voják přišel z Prahy, on že tam taky sloužil, a dotazoval se na svého pana hejtmana, a třebaže mu Břízek mnoho povědět nevěděl, krejčík nepopustil a že musí k nim do sedničky. Na síni se chechtal, až se ohýbal, že „máma“ před vojákem utíkala pod komín.

A tam u Šejnohů měli Čermáka, krásného, vybarveného, s přizrzlým čílkem a hrdélkem, na hnědých zádech dubkovaného. Břízek spatřiv jej, zůstal zrovna vyjeven.

Krejčík vida, jak se mu ptáče líbí, začal vejklady, to že ho jednou přinesl od hajného Jůzy, který tamhle v lese Oupadech má hájovnu, aby jim v sedničce bylo veseleji; máma že na začátku bručela, nač to shání, že ho ten vrtiocas bude jenom od práce odvádět, ale když se milý Čermák přestával bát, když si začal prozpěvovat a provádět svoje švihle, že si ho zamilovala a teď že mu sama slouží. Čermáček zdomácněl a je, jako by byl u nich býval odjakživa, a kdyby ho teď měli ztratit, to že by bylo zle.

Čermák seděl na bidle, jako by byl věděl, že se povídá o něm, poslouchal, vrtěl ocáskem, kroutil hlavičkou, a když krejčík dopověděl, začal švitořit sám.

Krejčice obleknuvši v komoře jupku, zardělá, stydlivá, také se vploužila do světnice; nevelká byla, ale široká, tři krejčíci, jako byl ten její, byli by se vešli do její jupky. Pozorujíc, že voják všecek rozradostněn poslouchá Čermákův švitor, že má oči zrovna navrchu, jak to ptáče pozoruje, z ničeho nic začala výřečně: „Ó bože, to on při jídle je taky na stole a zobe svoje nebo si i do našeho ďobne, a když si povídáme, hned se taky do toho plete; jenomže člověk nerozumí, co chce říct. A ráno — to když my ještě spíme, je už na place; když jsem u kamen, pořád pobývá kolem a zas u postele hubuje, když se tátovi nechce z pelechu.

275$

Když sedneme k práci, přijde někde blízko, dívá se, povídá a třeba na rameno nebo na hlavu si sedne. A kdyby okno bylo otevřené, neuletí.“

„Jednou, človíčku, ulít,“ směje se, vmísil se zas krejčík, „do zahrádky ulít — no, máma zůstala!“ a chechtal se, až se prohýbal. „Ale ani jsme ho nevolali, vrátil se zas hned. Ale přec jen bych fiškusovi dokonale nevěřil, kozel mu věř, možná že kdyby se té divočiny víc nadejchal, zalíbilo by se mu zas tam.“

„I to snad ani ne,“ odporovala máma, „ale třeba by pak už ani zpátky netrefil.“

Břízek usednuv, začal vypravovat o svém Čermákovi doma, potom o špačkovi, o stehleti i o těch ostatních, a tak se rozpovídali, až přešli na jiné věci, na vesnici, na krejčovinu, na Hylákovy. Šejnožka mezi řečí taky povídala, že tam slouží její dobrá kamarádka, Andula, a ptala se, jestli s ní Břízek mluvil.

„I ani skoro ne,“ odpověděl a pořád jen hleděl na Čermáka.

„Ó, to ona ne, ta s vojáky nic, ani tamtěch si nevšimla, je hodně pro sebe, ale holka tuze hodná. Hylačka v ní má pravou ruku. Kolikrát by byl leckterý, třeba i z baráku, chtěl s ní začínat, ale Andula nic a mezi chasu taky nejde.“

Ale Břízek kale neposlouchal.

Vyseděl tam až do poledne; děti darmo volaly, lákaly, do sedničky nahlížely. A když odcházel, měl Čermáka plnou hlavu!

Najedl se ve své sedničce, pochodil na zahradě, ale potom se s dětmi vydali po vsi, leckde se podívali na holuby, na králíky, jež děti tahaly z chlévů na dvůr, a Břízek nestačil napomínat, jak ty ušáky mají nosit, aby jich nestrhli, radil, jak lépe upravit holubníky; ale přitom stále vzpomínal na Čermáka a neodolal, až si zas k Šejnohovým aspoň k oknu zaskočil.

276$

S dětmi zašel až do polí, kdež se lidé zdaleka hlásili, dávali se do řeči, a Břízek se rád pochlubil i ukázal, jak také polím a práci rozumí.

Děti upozorňoval na cacorky, jež cupitaly v brázdách měkkoty nebo na pěšině, na strnada, že se teď v trnkách pošklebuje: Sedlákovi koleno se blejská!, ale v zimě že bude móresnější a bude velebit: Sedlák pán! Sedlák pán! Sedláček pán!

Na vrány volali: „Vrány, kam ty děti nesete, kam, kam?“ a z černého hejna přilétala krákoravá odpověď: K vám! K vám!

Vypravoval, jak doma s Urbanem chodívali na toulky, na mezích jak líhali, na stráni, v lese, Čermáci, modřinky, drozdi jak chodili pít, v lukách že i chřástala vyčíhali a že se přestal pošklebovat: Kec! Kec! Kec!

Děti spustily, tady že toho všeho je také všude dost, ó jé, tamhle pod lesem u vody Čermáci, čížkové, drozd že tam krásně zpívá a kos hvízdá; Hylákova Julka majíc očka vypoulena, horlivě zvěstovala, že i kukačka v tom lese kukává.

A Břízek hned, to že křičí: Kup mi, kup mi! Sukni! Sukni! Ale čejka že se jí vysmívá: Bodéjť! Bodéjť!

Jeden drobný chasník, s nohavicí po koleno vyhrnutou, dokládal se, že tam u vody jednou viděl hnízda a vajíčka, jiný hned, že taky, ale to prý Pánbůh chraň, aby tam některého kluka viděl hajný Jůza!

První hned zas, že tam hajný na kluky číhá, a to že potom umí chytit za pačesy a zarout, až je slyšet andělíčky zpívat.

Jiný sděloval, že hajný chodí zticha, s tím že proto nic není, ale hajné že se nikdo nebojí, protože je ji zdaleka slyšet kuckat, a tak že každý honem odpeláší.

„A největší strach je před panem kantorem!“

„Ó jemináčku, ten něco takového zvědět, to by

277$

bylo!“ a dívčina úzkostně sepjala ruce. „Jako tenkrát Vašek Brožů — skřivánky vybral — lidičky, to bylo lze s klukem!“

Vašek Brožů byl už také v hloučku, ale při té řeči se jen krčil a ošíval.

Navečer si Břízek zas hověl na pařezu a hulil do šera; přemýšlel o celém dni a v duchu si povídal, že to je ležácké živobytí. V kasárnách se sice také dost naležel, ale tady v hospodářství!

Selka jdouc po záspi, ptala se ho, kde všude už chodil, a Břízek vypravoval, kde ho děti prováděly. Zmínil se zvláště o Sejnohových, Čermáka že tam mají — no!

Usmívala se a povídala, že ho také zná, a jak ho tam mají rádi — jako jinde dítě.

Mhouře tajemně oči začal, že by tady ve stavení mělo taky něco takového být, to že je radost a veseleji že je. Zamlčev se trochu, spustil potom vejklady o svém ptactvu doma.

Selka stála poslouchajíc, a Andula nesouc od studně vodu, také se maně zastavila.

Ve světnici si potom povídaly, že ten voják je nějaký velký dobrák, až skoro dětinský.

V následujících dnech, když sedlák s Andulou byli v polích, začal se Břízek i ve stavení více chytat a hleděl se selce zavděčit. Přinesl dříví, dal do pořádku chlév, s pitím dobytku pomohl, ba i zatopil.

Hubovala, co by lidé řekli, voják že nemá na takovou práci sáhnout, zvláště když je na exekuci. Ale bránil se, to že není žádná práce, a že je rád, protože mu to tady připadá skoro jako doma. Chválil, jaké má hodné děti, žádné divousy rozlítané, a jak dovedou krásně zdvořile porozprávět. Potěšilo ji to a pravila: „Však bych jim krve nacedila!“

Vyptával se na celé hospodářství podrobněji, kolik

278$

se čeho seje, jak to platí, kolik se na kterou práci zjednává lidí, posuzoval drůbež a dokládal, holubi že by tu neměli chybět — že by nějaké, kdyby tento — —

Když odpověděla, že není, pane, kdy tomu sloužit, smál se, že to není žádná starost, ti že se přiživí s ostatními, a jaká je veselost, když cupou a bukají po dvoře nebo na střeše, když se pěkně proletují a zvláště když jsou takoví, jaké měl doma, ti že samou radostí dělali kodrnce v povětří.

Když jí jednou do chléva přinesl koš trávy a pochvaloval, že je tam všecko v pořádku a dobytku jak se daří, povídala: „I to ona naše Andula si jich hledí, to je štěstí, že ji mám!“ a vypravovala, holka že je v tom stavení skoro od malička, její máma že u rodičů sloužila již „za svobody“, a když se potom vdala, že pořád byla jejich dělnicí, protože její muž, Toul, byl taky jenom nádeník, dítě, když trochu odrostlo, že brávala s sebou. Tatík jim zakrátko umřel, a tak se potom obě nastěhovaly zas k nim do té sedničky, teď Břízkovy. Malá Andula po domácku všelijak pomohla, leckam doběhla, na pastvu honila, a tak byly obě pořád jako jejich; zrovinka když vyšla ze školy, umřela i máma, ale holka i potom, už nadobro, zůstala ve stavení, a hodná je, jako máma bývala.

Břízek posvědčoval, že taky pozoroval, jak se do všeho dovedně žene, a že je pořád jako vítr.

A toho dne po poledni Andule povídal: „Poslouchejte, mladinká, já za vás trochu těch pařízků naštípám!“ Řekl to hodně zkroušeně, protože s holkami jaktěživ mnoho řečí nenadělal, a skoro se jí ostýchal.

„I co by vám tohle napadlo,“ horlivě odporovala, „pro vojáčka se taková věc nehodí, vždyť my víme, že tu nic dělat nesmíte!“

Břízek si opět — jako už kolikráte — všiml, že Andula má zvláštní řeč, trochu jako šeplavou, to ž a č

279$

že vyslovuje žvatlavě, tak nějak dobrácky, skoro jako dítě, a hned mu také přišlo pomyšlení, že tátu i mámu brzy ztratila a zůstala tak na světě sama jedinká.

„Nono, pro pár polínek nebude snad zle,“ broukavě odpíral, „zeslábl bych tady, že bych potom ani flintu neunesl!“ Usmál se, zamžoural na ni a hned se dal do díla.

Dělal i přehlídky po stavení, zkoumaje, kde něco není v pořádku a je třeba správky; opravil cepy a brány, slámu v přístodolku srovnal, husí kotec spravil, hřád slepicím, tyčky v plotě chybějící pořídil, kůly u stromů narovnal a lépe přivázal. I na půdu šel prohlížet, a když tam v koutě našel klec na homolky, oči mu zajiskřily, snesl ji, umyl, a zvěděv, že jí už nepotřebují, dal se do správky. Hospodyně pozorujíc ho, jen se usmívala a neříkala nic, ačkoli tušila, nač to chystá. Spravil a odnesl zas na půdu.

Děti k němu ještě přibíhaly, domácí byly skoro stále při něm, a Břízek s nimi rozprávěl jako kamarád. Kolikrát když některou tu pohádku, kterou sám doma od Urbana slejchával, pěkně vypravoval, selka — a byla-li doma, i Andula — se pozdálečí postavily k otevřenému oknu a taky poslouchaly.

Andule hleděl všelijak pomoci: trávy, jetele, klestí za ni donesl do chléva, dával dobytku, nanosil vody, ano i řezanky nařezal. Nejprve to dělával dříve, než sama k tomu přišla, a smál se, když se potom divila, později se začal i kolem ní ochomýtat, loktuši jí pomohl sundat, plný trakař jí na kus dovezl, kosu naklepal.

Hylák si vojáka sotva všiml, na pozdrav odbroukl, řeč jeho odbýval suchým slovem a šel po svém, ledaže mu vždycky za dva dni němě podával šestáček. Břízek ho zprvu ani nechtěl, ale sedlák se skoro rozkřikl: „Berte, nebo vám ho hodím pod nohy; já se vás prosím!“

280$

Břízek vídal, že se Hylák, jeda na pole, zastavuje v hospodě, třeba jenom na skok, ale jindy si všiml, že tam zachází na celé hodiny, a oči že mu při návratu svítí, tváře planou.

Jednou, když Honda s Julkou nesli tatínkovi na pole svačinu, šel s nimi, a když sedlák jedl, prosil, aby za něj směl trochu poorat. Ale Hylák ho odbyl: „I načpak by to bylo, jen vy si hleďte vojančiny; na takové věci tady nejste, ještě by rychtář řekl, že vás mám za pacholka!“

Nejvolněji Břízkovi bývalo v sobotu, když sedlák sám časně ráno odjel s obilím nebo s kládami a prkny do města, potom v neděli, kdy také celý den nebýval doma; odešel jako do kostela a nevracel se až v noci.

V těch dnech Břízek více pobýval ve velké světnici, švitořil s dětmi, dováděl, houpal a tak všelico kutil. Pozoroval, že selka je vždycky smutnější, a hleděl ji přivést na jiné myšlenky. V neděli tam bývala také Andula, švarněji ustrojená, a to se potom hovořilo o bývalém živobytí, selka vypravovala o svém mládí a Břízek se také sděloval se vzpomínkami na domov, na všecky svoje, vypravoval, jak se bratr oženil, tatínek s maminkou že jeho, mladšího syna, dosloužit nenechají a že tam někde jednou také bude hospodařit, třebaže na hodně menším, než je to tady. V těch dnech nejedl venku na pařezu nebo v sedničce, ale s nimi.

A stávalo se, že Andula ještě v podvečer, i když už třeba ve světnici ulehli, poseděla na záspi a s Břízkem si povídali. Bylo tichoučko, stromy se ani nehnuly, ze vsi přilétal ztlumený hovor neb i písnička, někdy se cvrček rozcikal a na nebi bylo hvězd, jako když jich rozsype….

Po vesnici si všeho všímali, ale pro Břízka měli jenom chválu; říkali, že Hylák má při všem ještě štěstí,

281$

takového vojáčka že dostane a ne nějakého sekanta, jakého by si zasloužil. Ale když ho někdo pochválil před sedlákem, ten se jen smál: „I bodejť, je to živobytí, lajdat, nic nedělat, jenom sednout k hotovému a ještě si za to dát zaplatit!“

Ale bránili ho: „Ten že nic nedělá! Všude dohlédne, pomůže, s dětmi umí — stará se jako vlastní! A jaký je k lidem — . s každým je zadobře, s každým!“

Tu již Hylák mlčíval, ale žralo ho to.

Slýchával chválu i doma, zvláště děti tatínkovi vypravovávaly.

Jednou večer, když se u stolu mluvilo zas jenom o Břízkovi, praštil lžicí a rozkřikl se: „Toť je na mou duši, jako-by tu ten voják byl hospodářem!“

Děti zapomněly jíst, leknutím se skrčily, ale selka tentokráte nemlčela a hořce mu odvětila: „Ba stará se o to hospodářství skoro víc než ty!“

Podíval se na ni vztekle, vyplil se a šel ven, rovnou k Břízkovi. A huboval tam: „Slyšíte, vojáků, hleďte vy si tady svého a do ničeho se mi nepleťte, nebo vám hnáty zpřerážím!“

Břízek hleděl ulekán a nemohl hned pochytiti slova. Potom však povstal a pravil: „Co zlého dělám, hospodáři? Že snad s těmi dětmi chodím a trochu po domácku pomůžu?“

„Vždyť já vím!“ ještě broukl Hylák.

„A jsem tady, dokud musím, zaplaťte a půjdu hned!“

„Vy mně budete poroučet — vy — !“ vyplil se a šel na zahradu. Ale klátě se podél chléva a slyše tam crčet mléko do dojačky, ještě houkl: „A ty si taky dej pozor — budeš i ty dělat nějaké spolky proti mně!“

Po tom večeru byl zas Břízek zle poplašen a držel se doma méně; k Sejnohům chodil na delší pobytky a také si tam posteskl, jak sedlák dělá. .

282$

„Ó bože, to je naparovač,“ přisvědčovala krejčice, „ta ženská s ním za všecko má časy! Na každého by se vztekal, jako by někdo za to mohl, že karbaní a prokarbaní. Rychtář taky vozívá do města dříví jako on, a to mu překáží, protože rychtář z toho něco má; když nemůže jináč, aspoň ho v té rychtařině všelijak zlobí a kde může, tejrá. Povídám — naparovač!“

Břízek vypravoval, jak se sedlák do všech pustil, jak i na Andulu vyjel.

„Co by té ubližoval,“ pravila Šejnožka, „pravda, všelico dobrého jí prokázali, ale je za to věrna; všude by ji chtěli hned, protože každý ví, že je hodná holka, a kdekdo přál by jí štěstí!“ a utkvěla na Břízkovi černýma očima, až svoje sklopil.

Zas chodil do polí a trochu drobné chásky vždycky s ním.

U pasáčků sedávali a Břízek vypravoval i kutil s nimi, jak to Urban dělával.

Školákům chodívali naproti a doprovázeli jich k domovu. Ti se už na ty chvíle těšili a vypravovali o škole, kde všichni kamarádi z vůkolních vesnic už o Břízkovi věděli, protože o něm denně slýchali.

Stávalo se při těch toulkách, že se Břízek nenadále octl u pole, kde Andula pracovala. Voják postál, dal se do řeči. Ale Andula trhajíc v řípě nebo v bandorách, zůstávala skloněna, ledaže slůvkem odpovídala a jenom někdy povznesla hlavu a stranou se naň trochu usmála.

Žně byly za dveřmi, žita se už hodně bělala, pšenky kvetly, jeteliny, červeně nebo sněhově rozkvetlé, voněly zdaleka.

Jednou Břízek s dětmi přišel až na stráň, jež se před lesem pražila na slunci. Byla kvítím pestrá; ze žluti řepíčků a mochen se modraly chudobné chrpky, rděly se bodláky a bílého jetýlku tam byly celé voňavé plachty.

283$

A tam Břízek, jak tak s dětmi šel, z ničeho nic najednou ustal v řeči, zastavil se a vyjeven hleděl vpřed. Děti se také zastavily a těkaly pohledem z jeho očí do kvítí.

„Hlehle — stehle!“ tlumeně vyjekl a ukazoval.

Na bodlácích se houpali dva stehlíci, krásně vybarvení a očka jim svítila.

Stáli nehnutě, dokud ptáčata neodletěla.

„Stehlata — tak vidíme!“ povídal si a líce mu zářila.

Toho dne už s ním nebylo řeči. Ještě v podvečer sehnal vějičky, ráno se vypravil sám jediný a v poledne již na okně sedničky v bývalé kleci na homolky skákalo stehle až radost.

Před sedlákem se s ptáčetem neukazoval, ale jak byl Hylák z domu, už byla klec na záspí, Břízek před ní a jen pořád: Stehle — stehle!

Selka s Andulou se nasmály dost a dost.

A stará vášeň jej potom chytila prudčeji.

Dostal chuť i na Čermáka a vypravil se na něj do lesa. Tenkrát se také setkal s hajným Jůzou. To byl statný ramenáč, už hodně přes třicet; tmavé vlasy měl husté, pod ušima vousky a pořád se trochu mračil. Měl šedý kabát se zelenými výložky a na rameni brokovnici.

Smluvili se, poseděli spolu, popovídali, Břízek o domově, o vojně, o lesích, hajný o živobytí v panské službě, o němž voják také ledaco věděl. Hajný mnoho nemluvil, ale vypravoval všecko jadrně, moudře, a Břízek usoudil, že je hodný a spravedlivý člověk, který o světa běhu rád rozumuje.

Už Jůzův dědeček tady býval hajným, ještě v staré hájovně.

Břízek netajil, proč vlastně přišel, že by jako rád Čermáka, toho že má tuze v lásce, a hajný hned, že tu jsou, by pomohl mu jednoho chasníka chytit.

284$

Voják potom sehnal ve vsi klec a milý Čermák se dostal do chléva „Andule pro radost a aby ji tam mouchy neštípaly“.

Holka přišedši z práce a vidouc malého hosta, srdečně se potěšila a Břízkovi oči jenjen svítily. Večer mu poděkovala, že tak na ni vzpomněl. Mluvívali spolu teď méně a jenom večer, když sedlák zrovna nebyl ve stavení, poseděli.

A Břízek potom chodíval od stehlíka k Čermákovi… Zvláště když asi po dva dni pršelo, že se jen cedilo, byl stále u nich.

Zas bylo pěkně, v polích se kmitali lidé a žita padala pod kosami sekáčů; pole i ves byly plny ruchu žní. Lidé běhali na pole, z pole, dědečkové, kteří už do práce nemohli, pobafujíce z fajfčiček, obcházeli stavení, a krejčík Šejnoha, nemoha v sedničce horkem vydržet, šil na záspi a prozpěvoval, až se to rozléhalo. A vozy, snopy do vysoka naložené, ploužily se polními cestami a návsí…

U Hyláků ve stavení bylo teď ještě plašeji (digr v1); selka musila v ledačem zastat hospodáře, takže někdy bylo slyšet jenom Břízka: „I ty neposedo — no tak, nahoru, dolů — houp! Houp — Ererere!“ a zas mlaskot. „Tak zpívej přeci, zpívej, tu máš semínka, na, na, zobej!“ Nebo: „Čerrrrmáček, čerrrmáček! Tatata — tatata! Pst! Pst!“ a hlas přitom kroutil všelijak.

Do lesa si však Břízek přec také vyběhl, a lidé vidouce ho po poli uhánět, říkali si: „Hlehle, stehle! Stehle jde!“

Děti jim příhody na stráni nesmlčely a slova se chytila. —

Dni utíkaly, až byl Břízek ve vsi už dobrých sedm neděl.

A tu se v neděli stalo, že se Hylák v hospodě trochu podnapil a začal sousedstvo, od rychtáře počínaje,

nemoha v sedničce horkem

285$

tejrat. Nechali ho, sotva mu odpovídajíce, jenom baráčník Ohnoutek, sedě za stolem a bradu maje podepřenu, dřevěnku v koutku úst, mhoural a jakoby nic popichoval: „Toť, toť!“ nebo „Inu, inu! Cákra, cákra, tak vidíme!“

Tu tam se někdo ušklíbl a Hylák jen hořel.

A najednou Ohnoutek povídal: „I copak vy, hospodáři, copak vy, vám je dobře i teď ve žních, takového pomocníka máte ve stavení, no, všecko vám spořádal — všecko — a mně se zdá, že by vás ve všem zastal dokonale!“

Dostal sice Ohnoutek za tu řeč, až se prohnul, ale Hylák po chvíli táhl domů a tam spustil, až se stavení třáslo: „Budu já už lidem pro pošklebek — ne? Takový křeček se mi bude smát do očí? Chceš-li, svaž si ranec a táhni si s tím“ — a vyplil se — „ale tady se mi válet nebude!“ a skřípaje zuby, zdvihl pěst.

Žena zprvu stála vyděšena, ale potom vykřikla: „Tak jen uhoď — uhoď!“ a vzpřímena, ruce majíc roztaženy, oči svítící, všecka se chvěla.

Stál zrovna proti ní a v hrdle mu sípělo.

„Nač bych já chodila, vždyť jsem doma, ale ty o nás nedbáš o nikoho, zahazuješ nás všecky!“ zajíkla se pláčem, ale nabravši dechu, pokračovala: „Že ti, člověče, hanba není — takové řeči — mně — mně — já jsem si to od tebe zasloužila? Já nikdy na nikoho jiného nepomyslila než na tebe, krom tebe a dětí nikoho nemám, celé noci se promodlím, aby tě Bůh pozdravil, a tohle mi budeš vyčítat? Kdyby ses držel doma, takhle bys nemluvil. Člověka, který ti stébla nepřeložil, takhle hanobit!“

„Jen se zastávej — zastávej!“ a břitce se zasmál.

„Zastávám, protože je z pořádného rodu syn. A myslíš, že tu má nějaké blaho? Chodí jako po jehlách! Proč nezaplatíš? Kdybych se nebála tvých křiků, sama

286$

bych to už nějak sehnala, protože mi je už tolik neděl hanba! Kriste Ježíši — mně — mně vyčítá!“ a zalomivši rukama, hlasitě a bolestně se rozplakala.

„Neplačte, maminko naše, neplačte!“ a Honda s Julkou už byli u ní.

Břízek sedě v sedničce u okna, slyšel všecko, ale neozval se, aby snad ještě nepřidával. Slyšel potom, jak se Hylák vrče vyhrabal ven — — a pozdě v noci jak se škrábal na půdu.

Ráno si sedláka vyčkal u stodoly a povídal mu: „Hospodáři, říkal jsem vám už, že bych šel hned, ale že nesmím; proč teda trápíte jako bez rozumu. Takový člověk, takové hospodářství, ženu, děti a tak se zahazovat, až vás je člověku líto!“

„I nebrečte, však já to spravím!“ odbroukl Hylák a na Břízka ani nepohleděv, šel po svém.

V následujících dvou dnech bylo ve stavení ticho, ačkoli Hylák, nemaje v poli nic ležet, byl pořád doma. Chodil ohnut, zamračen, něco kutil na půdě, ve stodole, na patře, nemluvil, ale z domu neodešel.

Selka byla zamlklá. Břízek se ani neukázal.

Až třetího dne navečer sedlák, přijev z panského, šel na zahradu k dětem, pohovořil a podováděl.

A ráno, z ničeho nic, když voják seděl v nahulené sedničce a čistil své zboží, sedlák přišel za ním. Pozdravil, rozhlížel se, pokyvoval, prohlédl si čáko, plášť, ručnici, a zastaviv se na chvíli před stehlíkem, usmíval se a chválil: „Je to stehle — je, pane! A vy to s ním umíte — jako s tím Čermákem!“ rozesmál se a poklepal Břízkovi po rameni.

Voják se díval udiven a ústa se mu úsměvem protáhla.

„A co pořád děláme, co?“ opět se zeptal Hylák, ale do očí mu ještě nepohleděl.

„I tak pomalu se chystám.“

287$

„Nono, snad nebude tak naspěch!“ a s úsměvem odešel.

Když Břízek před polednem seděl na svém pařezu; Hylák se zas u něho zastavil, začal o žních, teď že bude už pořád notná honěnice, ale jen když to Pánbůh zachová, že přeci něco bude — a rozhovořil se o všem hospodářství, jako by byla exekuce teprve včera přišla do stavení. Nepopustil také, až voják šel obědvat ke stolu.

Tam Břízek pozoroval, že sedlák s dětmi pěkně jedná, že i se ženou okličkou začíná, ale ta, i když odpovídala, byla smutná.

Za jitra sedlák vybídl Břízka do pole, že musí položit ještě poslední kousek žita; ale dělat vojákovi nedal, sekal je sám, hovořil, vykládal jako známému.

A Andula odbírala.

Večer už Hylák seděl se ženou a s dětmi na záspi, pěkně rozprávěli, a že byl Hylák tak v dobrém, Břízek začal o holubech a že by párek sehnal.

Sedlák se usmál, něco zprvu koktal, ale potom pravil: „Aspoň po vás budeme mít památku!“

Když už šli spat, povídal Břízkovi a Andule: „Tak si ještě dopovídejte, máte-li co!“

Břízek se hned po ránu dal do holubníka; Hylák přihlížel i pomohl. Potom také spolu šli do vsi něco pořádného sehnat.

Ve stavení se projasnilo.

„Pánbůh dej, aby to potrvalo!“ pravila selka Břízkovi.

Ale sedlák přec jenom hned nezaplatil, až teprve za týden, kdy se sám k rychtáři vypravil.

Povídal, že schválně čekal, aby ten křeček Ohnoutek viděl; ale jistěže činil tak i proto, že nechtěl vojáčka pustit ve zlém…

I musil Břízek konečně odejít. Rozloučil se po vsi

288$

s lidmi, s holuby, s Šejnohovým Čermákem; Andulu slze prosil, aby doma na ptactvo pamatovala.

„Bodejť bych, božínku, nepamatovala — „ a dál už nemohla.

Večer měli oba pořád na kahánku. Děti se také kabonily a selka kladla Břízkovi na srdce, aby nezapomněl a jak bude moci, aby přišel, domů že má beztoho dál.

„Jakpak bych nepřišel — jak jen budu moct!“ smutně sliboval.

Za jitra plačky vycházel ze stavení.

Celý zástup vyprovodil „Stehle“ ze vsi, a děti se ani potom nemohly rozloučit, a že půjdou ještě dál.

A když už byli na kopečku, najednou od vsi zahrčel povoz.

Hylák stál na něm. A když dojel, povídal: „Vyvezu vás trochu, dost jste se u nás narobotil!“

„I načpak to — to by bylo — „

„Jen si sedněte a vy, děti, taky, aspoň se svezete!“

Vyvezl Břízka na dobré dvě hodiny a potom ho ještě v hospodě uctil.

A když Břízek potom večer v Praze šel na své pryčny, uléhal s jinou hlavou, než s kterou se odtud vydával na exekuci…

***

V prvých dnech po svém návratu nevěděl co steskem počít.

Všecko dělal jako ve snách a nejraději by byl pořád spal.

Jenom na Osik a na Andulu myslil, po ní toužil a vzdychal.

Kdyby byl mohl, hned by tam byl přes hory doly utíkal.

289$

A přemýšlel již, kdy nejdřív bude k ní moci běžet. Vida, že to tak hned nebude, v duchu zle bědoval, jak to přečká a kterak v tom stesku vydrží.

Než z Osika odešel, pravil Andule: Nezapomenu na tebe, nemysli si, až budu mít po Vojně, přijdu si pro tebe, třebaže jsi jenom služebná, ale jsi hodná holka, kdo mi má co poroučet, když jsem jinou rád neměl a nemám.

Dlouhé psaní jí teď psal, ne najednou, to nebylo možná, ale po klidných chvílích, a v něm ukládal všecky své nářky.

Ulevilo se mu tím; bylo mu, jako by si byl s Andulou hodně dlouho a krásně popovídal.

Odepsala brzy, jak ji to jeho psaníčko potěšilo, posílilo, že jí je právě tak jako jemu a že chodí jako omámena a jenom na něj ve dne v noci myslí a vzpomíná. Psala, že by ten stesk ráda snášela, jen kdyby aspoň věděla, kdy do Osika přiběhne — to těšení, že by ji posilovalo. Teď že jí někdy je tak, že myslí, že musí nechat práce a utíkat za ním.

Když to četl, bylo mu, jako by ji to zrovna slyšel povídat.

Píše potom odpověď, byl už trošku klidnější, takže i sám Andulu nabádal k svaté trpělivosti; běžel by, hned by k ní také běžel, jenom kdyby to na vojně bylo jen tak možno, jak by člověk chtěl. A psal, jak je ve dne v noci jen s ní — r na ni, jenom na ni že myslí a jak by ji s radostí chytil do náruči.

Ale po nějakém čásku přišlo z Osika druhé psaní, a uvnitř bylo jejím těžkým písmem také napsáno: „Prokrista, hochu, mně se zdá, že nechodím sama!“

Ruce mu klesly a zůstal, jako když mu dá palicí do hlavy. Zrovna popleten z toho potom byl, myšlenky se mu motaly a ne a ne se z nich vyplést. A v té starosti a úzkosti se i na Andulu zamrzel… Potom však ode—

290$

psal hezky, upřímně a těšil: „Snad bys nenaříkala, kdo ví, co Ti napadá, někdo Ti něco napovídal, posměváčkové jsou všude, to víš!“

Avšak asi po čtyřech nedělích přišlo psaní zas a tam už byla jistota.

A tenkrát Andula tuze bědovala: „Aspoň kdybych Tě jednou za čas mohla vidět, abych se v zármutku svém trochu potěšila, ale tak sama v sobě všecku žalost nosím, ani hospodyně ještě nic neví, a často o Tobě povídává, vždycky pěkně. „

Hrozně ho to chytlo za srdce, za hlavu, ale potom si přec jenom vymlouval: I kdopak ví, co a jak — holka potřeštěná! Přidává, jako by člověk neměl dost vojančiny, a snad jen chce, abych tam běžel! Dobře hospodyně má rozum! A hezky dlouho nepsal. Pokoje však neměl — těžké myšlenky ne a ne jít z hlavy! Představoval si, jak bude dál — myslil, co Andula bude dělat, a také, co doma na Chvojku řeknou, až bude muset psát pravdu. Ale zas to myšlení vší silou zaháněl.

Zato ona se opět ohlásila: „Tak Ty se už ke mně, Josífku, neznáš? Ty teď, když tu chodím v hanbě á když se mi zlí lidé smějou, na mne zapomínáš? Zaplať Pánbůh naší hospodyni, ta si nade mnou už kolikrát poplakala, ale vždycky přec potěší, říká, že mne nevyžene, že si nás tu nechá, jak dlouho budu chtít, třeba tak dlouho, dokud pro mne nepřijdeš. Ale ptají se mne lidé, co Stehle dělá, co píše, kdy se na mne přijde podívat. I zas mi taky říkají: To jsi si dala, věřit vojákovi! Anebo: Andula — tak vidíme, pořád že nic! Tak vidíš — ale já bych byla každému nevěřila, nikdy jsem o nikoho nestála, ale Ty jsi přece hodný člověk a žádný lhář. I to Ti musím psát, že mi zas taky říkají, že nejsem hloupá, když jsem se chytila člověka z chalupy. Ale tomu nevěř, byla bych stokrát radši, kdybys mohl sem ke mně, i kdybys byl třeba nádeník, jenom kdy-291$

bych Tě měla. Však my bysme živi byli, i kdybych sama dřela. Stehle i Čermáka mám v chlívě a ti slýchávají, co se napláču i namodlím.“ —

To psaní Břízka dojalo, takže nad ním zaslzel. V duchu Andulku viděl — dobrou, přítulnou, a v té chvíli by byl k ní chtěl běžet. Jak by se spolu škrtili! A odepsal jí: „Jen Ty si ze zlých řečí nic nedělej, však já na Tebe nezapomenu, a jak jen budu mít po vojně, přijdu si pro Tebe. Budu taky psát domů, aby mne dřív vyplatili, peníze tam pro mne jsou a nač potřebuju mít tolik, jen když se budeme dřív mít. A kdyby mi dělali zle, vždyť snad nemusím být v našem kraji, ve vašem je také živobytí. Hospodyni zaplať Pánbůh, že je tak hodná, do smrti na to nezapomenu, a to mě v tom mém stesku těší, že jsi u dobrých lidí. Jak jen budu moci, tak tam k vám přiběhnu, i kdybych ve dne v noci měl putovat, ale Ty se sem do cizího místa nevydávej, kam bys tady šla a platno by to nebylo nic. Péro psalo, srdce hrálo, na Andulku vzpomínalo.“

Psaní poslal a v prsou se mu tuze ulehčilo. Chodě jen tak Prahou, cítil se spokojenějším a říkal si, že nebylo ani třeba si tu starost tolik připouštět. Andulu má rád, myslí to s ní dobře, nač tedy trápení! Prohlížel krámy, postál u stavenišť a pozoroval dělníky, zasmál se jejich řečem a konečně si i do hospody zašel.

Když však sám a sám seděl v koutku začazené místnosti, ostré vzpomínky na Osik se mu opět silně vedraly do mysli.

Andula tam je přec jenom opuštěna, sama sobě ponechána; jaké má asi chvíle? On sám si chodí Prahou, žije mezi kamarády, vojančina není už tak zlá — ale ona! Jenom na něj vzpomíná, po něm volá — a on toho tuhle má plnou hlavu. A rozmrzel se sám na sebe, proč tam rozumu neměl, že mohl pěkně krásně žít

292$

s hlavou lehkou jako jiní, a teď aby skoro sám před sebou utíkal…

Pije však druhou sklenici, říkal si již, že přec není potřeba nějakých nářků, nevídáno, takových pádů se stane! Andulu přec má rád, myslí na ni, a kdyby teď mohl, vzal by si ji a byl by konec všemu. Tatínek s maminkou a druzí by sic hubovali, ale nepovolil by. Proč musil na vojnu, kdežto bratr si žil doma ženat, spokojen! Snad se on, Josef, může aspoň oženit, jak chce, chtít na nich nebude nic, jen co mu patří. A konečně dost možná, že Andula taky nějaký groš bude mít, totě roků, co je ve službě a ještě bude — kam by to dávala, žádná hazartnice není. Hospodyně z ní jistě bude dobrá, a když by na Chvojku viděli, jak dře…

Vzpomenuv na psaní, které jí poslal, byl ještě spokojenější. Představoval si, jak Andula bude to psaní číst, slzami radosti polévat, hospodyni že je ukáže, ta že také bude velebit, a holka že už bude všecko ráda snášet. V nitru se mu rozlévalo teplo, hřálo jej, že udělal dokonce dobrý skutek, k holce nešťastné že se krásně zachoval, skoro dobrodiní jako by byl vykonal.

V Osiku ho jistě bude každý chválit, že je přeci hoch z chalupy, voják, ale na holku bez krejcaru že tak pamatuje. Krejčice Šejnožka si nebude moci myslit, že její kamarádku odstrčil a jen blázna si udělal. Však tam budou Andulu mít rádi dál, žít tam bude jako dřív — všecko bude zas dobře, nač teda pořád tolik starostí…

Když za pár časů zas psala, jak jí to psaní potěšilo, že si ho za den kolikrát čte a jen k Bohu volá, aby ten čas hodně utíkal, uspokojil se ještě víc. Jenom ho zamrzelo, že mu připomněla, aby tedy už byl tak dobrý a nějak to s tou výplatou z vojny udělal. Říkal si, co že ho dohání, že přec z ničeho nic nemůže na tatínka najednou tak hartusit a že by si Andula přec také měla

293$

pomyslit, když sama mnoho nemá, že je velkých peněz škoda a že jim jednou budou dobré. A nepsal.

Stalo se však, že za ním po vánocích přišel voják, myslivec z Oujezdských kasáren, a vyřizoval mu pozdravení od Anduly a aby se tam přec taky podíval.

Břízek vojákovi poděkoval, ale dál se nevyptával, ba stavěl se lhostejným; a protože se mu zdálo, že se voják trošku uškliboval, měl zlost. Hned následujícího dne poslal Andule psaníčko, po vojákovi že mu vzkazovat nemusila, to že mu tady jenom dělá ostudu, kamarádi že se pošklebujou, protože ti nejsou jako on, a s holkami že si to tak k srdci neberou, to že by měla slyšet.

Připomněl zas, že to na vojně jen tak nechodí, aby se člověk mohl, kdy by se mu zachtělo, rozběhnout za holkou, zvlášť teď že to na žádný pád nejde, protože už není v kasárnách, ale ve službě u pana hejtmana, a ten že je sekant. A dodal pichlavě, že se Andula o něj tolik bát nemusí, že jí ze světa neuteče.

Andula odepsala zakrátko a proboha prosila, aby se nehněval, že to tak nemyslila a že jí nenapadlo udělat mu mrzutost. Těšila ho, z těch kamarádů aby si nic nedělal, to že jsou takoví větroplaši, ona že ví, že Josef je jiný a že jen proto se k němu tak přiklonila. A bědovala zas, jak je jí teskno, že se jí už tuze často zdává, že nikoho, dočista nikoho v tom světě nemá a že už i k Bohu hříšně povzdychla, aby si ji vzal k sobě, ale hned zas že ho prosila za odpuštění, protože Josefovi pořád ještě věří a jen si myslí, že je to pro ni taková zkouška od Boha.

Rozuměl jí, dobře jí rozumněl, že však psaníčko vždycky jenom časem do jeho života vpadlo a nové řeřavé starosti znova probouzelo, měl na to zlost. Sám sebe stále omlouval a říkal si:

Nač pořád takové lamentace, cožpak ji zapírám?

294$

Věděla přec, že jsem voják, že se ženit nemůžu, proč si mne tedy všimla, když chtěla takhle dělat.

Nepsal dlouho, ale v tichých večerech, když hledíval na město, nad jehož zasněženými lomenicemi se zvolna stmívalo, když Petřín černal a zapadal, míval toho pořád plnou hlavu, prsa samou úzkost, jak bude dál. Bál se příštích časů a toužil, aby to utíkalo, hodně utíkalo, kolik roků aby už bylo pryč, aby s tím byl nějaký pokoj…

Konečně odepsal, že vzpomíná, pořád že vzpomíná, takhle když má chvíli, že by si tolik přál zas jednou u Anduly posedět a popovídat si s ní, ale že to nejde, a tak že ji jenom v srdci nosí a modlí se za ni.

Místo Anduliny odpovědi přišel za ním na konci masopustu Hylák.

Břízek spatřiv sedláka ve dveřích svého kumbálu, zůstal na chvíli jako zařezán a ouzkost ho roztřásla.

Ale sedlák začal pěkně, že přišed do Prahy, přec se na něj také musí podívat, protože v Osiku vzpomínají, zvláště děti; i o ptácích spustil, jak se to v sedničce pořád pitvoří.

Když však spolu vyšli, Hylák začal o Andule, holka že je tuze utrápena, protože se Břízek ani na skok nepřijde podívat.

„Ale když nemůžu — viděl jste, že se z domu kale hnout nesmím, a na to by bylo třeba aspoň tři dni!“

Hylák se však nedal a pravil: „Sama žena mne nutila, abych se vydal, protože holka je jako naše od malička. A povídal Šejnoha, to že pravda není, že byste ani na chvíli nemohl. Nejste snad nějaký špata a věděl jste, že Andula není žádná ledajaká holka. Staframentská exekuce, tu jsem já zavinil — proto jsem se taky teď sem pustil!“ Ale potom zas mluvil mírněji: „Byl jste, Břízku, hodný, tohle byste neměl dělat.“

Když spolu seděli v hospodě, Břízek maje slzy

295$

v očích, ujišťoval, že by rád, že nezapomněl, že to dobře myslí, jen co se té vojny zbude. Prosil, aby Anduly nevyháněli.

Sedlák mávl rukou: „I copak to — to je to nejmenší — ale že byste vy nemohl — „ a zahrozil. „Věřte mi, že jsem se na vás už taky zlobil a říkal jsem: Tu máte svého vojáka, tady ho vidíte!“

Podnapiv se trošku, mluvil čím dál méně, a když začínal znova, nedopověděl. To však Břízkovi několikráte řekl: „Víme, nejsem žádný kazatel, ale tolik vám řeknu, že by to od vás byla nepravost!“

Břízek upřímně sliboval, že teď s jarem jistě přiběhne a že už s panem hejtmanem o tom rozprávěl.

Měl potom zlé dni… V duchu vídal Andulu utrápenou, změněnou, a jako by naň stále upírala smutné oči. Líto mu jí bylo a opravdu si umiňoval, že se k ní podívá. Ale zas měl zlost sám na sebe, na ni, na tu exekuci, na rodiče se mrzel, že ho nechali na vojnu, že mohl žít doma třeba skromně, ale bez starosti, a ne chodit světem a ke všemu mít v sobě taková trápení. Měl zlost na celý svět.

Tu pojednou přišly zprávy, že potáhnou do Lince a potom snad dokonce dál až do Itálie.

Po té zvěsti byl najednou pln stesku a lítosti, že Anduly neuvidí. „Tak vidíš,“ říkal si, „i kdybych chtěl, nemůžu, sama tam budeš bědovat a v dálce naříkat. Proč jen jsme se sešli, když u sebe být nemůžeme!“

Právě dva dni před odchodem z Prahy, když měl hlavu jako v kole, přišlo mu psaníčko od Hylačky a v něm stálo: „Břízku, musím Vám psát, že máte syna, a hned jsme ho taky pokřtili Josef, protože to bylo tuze zlé. Andula všecky svaté vykřičela a také Vás tuze volala. Měla jsem Vás za hodného člověka a ještě pořád věřím, že na holku nezapomenete.“

296$

Všecek uhoněný, tím psaním roztřesený, nevěděl hned, co počít. V noci si nad Andulou, nad dítětem, nad svým neštěstím zaplakal. K nebi volal o radu, o pomoc. Rodičům se chystal psát, všecko jim konečně povědět a prosit je, aby se někdo z nich do Osika vydal, když on sám bude tak daleko. Ale potom to psaní přece ještě odložil, protože nebylo kdy, jenom do Osika pár řádek poslal a pověděl, jak mu je, že si div vlasy s hlavy netrhá, že by k Andule utíkal, ale že zrovna na neštěstí zítra táhnou z Prahy. Pár jednušek k tomu přidal, ačkoli věděl, že se potom, než nějaké peníze z domova přijdou, bude musit hodně nuzovat.

A odtáhli z Prahy… Vzpomínal, trochu litoval — jen ho zamrzelo, že dítěti musili zrovna dát říkat po něm. Toť jako by vyčítali a k Andule ho zrovna uvázat

chtěli. Vždyť se k ní přece znal, nebránil se — — nač toho bylo teda potřeba před celou vesnicí!

Už byl kolik neděl v Linci, když přišlo Andulino psaníčko: „Po Tvém psaní hospodář se zas ještě jednou vydal do Prahy, ale ne abys myslil, že já ho poslala. Ale tam zvěděl, že jste už opravdu pryč. A tak jsem se jenom za Tebe modlila a teď tam píšu za Tebou, jestli Tě to najde.

Mám synáčka, Josífka, je můj a Tvůj, ale nemysli si, že Ti jdu vyčítat. Kdybys byl před odchodem tak nepsal, ani bych se snad už nehlásila, ale tak si zas myslím, že člověku nejde všecko, jak by si druhý myslil. Jestli jsi takový, jak jsem věřila, nezapomeneš na mne a víš, kde mne máš hledat. Já Ti mrzutosti dělat nebudu a s Tvými rodiči Tě taky nerozvedu. Že bys už měl jinou, tomu ani trochu nevěřím, třebaže mi to už leckdo nadhodil. Modlím se a doufám, že to Pánbůh ještě snad všecko dobře zařídí. Myslívala jsem si, že se s hošíčkem přijdu na Tebe podívat, ale teď můžu jen vzpomínat. Živa tu, chválabohu, nějak budu.

297$

Josífkovi o Tobě šeptávám a taky psaní jsem mu přečtla, třebaže tomu nerozumí. Tak budu s trpělivostí čekat, až si vzpomeneš na Andulu.“

Ten dopis dostal Břízek v nemocnici. Vším vnitřním trápením svým, službou a cestou umučen se rozstonal. Andulino psaní ho znova rozbolestnilo, ale odepsal jí.

Opět krátce. Psal, že už tři neděle leží ve špitále, a kolikrát že si myslí, kdyby už radši umřel, protože pomoci nemůže, a kdyby to mělo jít dál, že líp nebýt na světě.

Když Andula odepsala, byl ještě v nemocnici, ale už přecházel.

Psala: „Pro Krista božího, Josefe, co to všecko na mne jde! Ještě Ty stůněš a já Ti pomoci nemůžu, třebaže bych ráda i s dítětem ve dne v noci k Tobě běžela. Ale já vím, že bys to nerad viděl. A smáli by se Ti, že za Tebou až do Lince přišla ženská s dítětem, viď, ale já taková nejsem, jak by si myslili. Ty mi máš jistě za zlé, že jsem Ti tolik psávala, a snad taky, že hospodář byl zas v Praze, že jsme Ti zas nevěřili a pro to všecko. Ale máš si pomyslit, že za nic nemůžu, že všecko je jenom proto, že Tě mám ráda a že jsem myslela, že Ty mne taky. Ale kdyby Tě to mělo trápit, už bych nepsala. Josífek je chválabohu zdráv a bylo mi tuze líto, že jsi mu ani nic nevzkázal. Ale to dítě tomu ještě nerozumí. Ty na mne snad chceš zapomenout. Dělám už zas, jako jsem dělávala, jenomže s hoškem to jde hůř, ale jsou k nám hodni. Já ho neopustím, a když jsem u něho, tak si myslím, že se na nás díváš. Ty peníze jsem mu schovala, ty jsou jeho a nesáhnu na ně. Jsme v té sedničce, ve které jsi byl, když jsi byl u nás. Jenom aby Ti dal Pánbůh zdraví. Snad už jsi ze špitálu ven? Taky si zas myslím, že bys přec byl u nás raději chodil k stehleti, k Čermákovi a k tomu

298$

zpěvákovi v peřinkách snad taky. Nastotisíckrát Tě pozdravujeme, hubiček Ti posíláme a jsem až do tmavého hrobu Tvá věrná Andula.“

Mnohokrát si to psaní přeříkal, každé slovíčko, zvláště ten konec, se mu zarylo do hlavy, tuze dojalo, ale neodpisoval. Ukonejšovalo ho, že Andula sama poznává, že takové psaní jenom trápí, a pak si myslil, že to k ničemu není, protože sloužit ještě musí. Je-li taková, jak se dělá, a bude-li to vůle boží, sejdou se a budou svoji. Bude to arci za kolik roků, ale co je dělat.

Kromě toho nový život v cizině zapuzoval staré myšlení a hovory o holkách i posměšky kamarádů, zvláště pak „starých vojen“, také působily.

Vidouce ho zamyšlena, najednou si do něho zaryli, že má nějakou křepelku v Čechách zapomenutou, ale smáli se, to že si nesmí tak brát, ze světa že mu neuteče a jestli nedodrží, že za nic nestála a jiných že bude dost. Kdežpak po vojně! Bude taky ještě koukat po něčem mladším!

Nepsal a Andula se také již neozývala. Mrzelo ho to, chvilkami kapku zabolelo, že tak zapomněla, ale neřekl si, že je tím jen sám vinen.

Domů přec za čas ještě pár řádek napsal, ale o Andule se v nich nikdy nezmínil.

Až když se z Lince hnuli na cestu do Itálie, napsal zas Andule pár slůvek a že poví, kde budou ležet. Ale potom už nepověděl…

Když mu dál ani řádky nepřišlo, říkal si: Tak vida, sama přestala; aspoň nebude moci říkat, že já jsem zapomněl. Nepřipustil si, že Andula neví kam psát, protože jí toho nepsal, ale na svůj prospěch si říkal, že kdyby tak o to stála, o jeho pluku by se snadno dověděla; dřív hospodář dobře mohl za ním chodit do Prahy, teď tam nejde, ačkoli by v každých kasárnách

299$

jistě zvěděl všecko. Sám si vemlouval jistotu, že Andula už všemu zvykla, ba tak daleko v tom zašel, že mu i napadlo, zda jí snad ten hoch neumřel. Ale tu se srdce přec jenom ozvalo…

V několika italských městech pobyl a v té novotě vzpomínal méně a méně…

Po šestém roce Břízkovy vojančiny tatínek psal, že se Bětka vdává, chalupníka Křepelu že si bere, a teď že doma budou pamatovat už jenom na něj a všecko dělat, aby se dostal domů.

Tenkrát se zas osícké vzpomínky ozvaly hlasitěji, a třebaže Břízkovi v Itálii zdraví nesloužilo a přes tu chvíli tam postonával, teď tu zvěst z domova slyšel skoro nerad. Vystoupiloť pomyšlení, pak že se Andula sama začne s dítětem hlásit…

Do Itálie mu už nepsala; — neozvala se ani když se potom vrátil do Čech a žil zas v Praze. Byl rád!

Ale že by si tu byl na Osik nevzpomínal, že by ho svědomí nebylo nutkalo podívat se tam po letech, darmo by si byl zapíral. Nešel však, jsa spokojen, že je pokoj. O svatém Janě přišel za ním do Prahy bratr Frantík a jako by byl s buchtami a se všemi novinami přinesl i domácího vzduchu; Břízek se potom cítil už napolo doma.

Pochodili si s bratrem, popovídali a rozcházeli se s vědomím, že nebude již dlouho trvat a Josef také pochvátá k horám.

Ale hned po tom svatém Janě Břízek doslechl, že se po něm poptával nějaký venkovský člověk, už ne mladý, a povídal prý, že je až od Hořovic.

Břízka ta zpráva bodla zle!

Teď si pravdivěji než před lety dovedl představiti všecky domácí mrzutosti a zlosti, kdyby si Andulu přivedl na Chvojek…

Také byla pravda, že vzpomínky na ni vybledly,

300$

srdce že pro ni vychladlo. Vždyť v Osiku tenkrát pobyl pouhé dva měsíce, ale od té doby už utekly skoro čtyři roky!

Proto se tím, že se Osik přec jen zas ozval, polekal — ale i zlost měl.

Když se však Andula v Praze už ani slůvkem nepřihlásila, když se neozvala, ani když potom v Hradci vojnu dodělával, byl už spokojenější; myslil si, kdo ví, kdo to v Praze vlastně byl, a někdy si dokonce po způsobu kamarádů říkával, že to podle všeho taková holka přec jen tak nebere, jak zle on si to připouštěl.

A vyčítal si také, proč že byl takový blázen a mučil se po tolik let — to že kamarádi jsou jinačí chlapíci — v každé štaci měli holku jinou — co se o nich napovídali a žádné takové miškulace neměli. Pravda, byli asi také chytřejší a nechytili se hned tak zprudka takové, která se potom drží jako klíště.

Ale když se Břízek nadobro vracel domů, nešel tak spokojen a vesel, jak by byl šel, kdyby nebylo bývalo těch osmi neděl v Osiku.

Třebaže se Andula nepřihlásila, tušil, že to v prsou tížit nepřestane, a další starosti že také nikdo nezdusí…

***

Když se z vojny vrátil, chyběl mu sotva rok do třicíti. Rodiče našel již na vejměnku, otce k tomu zle chátrajícího. Prvé mu psali, ale o druhém se nezmínili. Teď spatřiv ho zesláblého, kostnatějšího, než býval, s rameny skleslými, zůstal jako po ráně. To bylo přivítání! Matce neušlo, jak se „hoch“ zarazil, ale dělala, jako by nic, až když byli sami, zaplakala.

Usídlil se u nich v sedničce… Byl podzimek, i otavy již pod střechou, jenom brambory ještě v poli; hospodáři seli a po vsi zněl klepot cepů.

301$

Tatínek sic ještě chodil do pole, snažil se pomáhat, ale s větší prací to nešlo. Naříkal, že záda hned bolí, nohy že také už neslouží, jako sloužívaly, a dech že je špatný.

Josef se hned chytil práce a v hospodářství pomáhal.

Bratr František, jadrný sedlák, říkával: „Vida, Josef jak by byl ani na vojně nebyl, tohle mu podle všeho je přec jenom nejmilejší — jiným takovým se do práce nechtívá!“

S bratrovým čtyřletým Františkem se strýc brzy dokonale seznámil a tuze si spolu nahrávali; panáků mu nařezal, pomaloval, vozejček spravil, honili se spolu na dvoře, čmuchali, schovávali se, sloužili králíkům i drůbeži. Švagrová, Franckova žena, velká, silná, osmahlá, do práce pořád jako chrt, ačkoli nebyla řečná, přec dávala znát, že s takovým jednáním Josefovým je spokojena a že jí tu nepřekáží, jak to jinde v takových pádech bývá.

Z ptactva v klecích nenašel doma ani jediného, ale vyzvěděv, kam co přišlo, řekl si, že časem půjde na obhlídku; teď se ještě s lidmi nerad potkával, protože každý začínal jenom o vojančině, a Břízek se v myšlenkách hrozně nerad vracel zpátky…

Čermák byl v baráku u sestry Bětky, ale když tam Břízek přišel, řekl hned, že to ten jeho není, takže se divili, jak jen to po tolika letech mohl poznat. Hodně času tam potom u klece vysedával. Bětka i Křepela, hubený, světlovlasý, vysedlých lícních kostí, dobrák, jenž se rád zasmál, teď celý boží den tkalcovali; Josefa rádi vítali, třebaže mnoho řečí nenadělal. Ba říkali tady i doma, že je snad ještě větší nemluva, než býval, a hospodyně Břízková dokonce jednou pravila, že se jí zdává, jako by se mu tady stýskalo. Ale tomu se stará maminka smála: „I kdepak to, nerad na vojnu vzpomíná, a teď, když to tam dole přes tu chvíli bouří, je

302$

rád, že je z toho; ale je ono mu chudákovi líto těch roků — a potom tatínek..

O vojně Josef začal leda takhle navečer, když oheň prošlehoval z kamen do temné sedničky, a mladí z velké světnice přišli na pobytku. Tatínek s vnučkem Františkem sedali u kamen, maminka na truhle, bratr se ženou na lavici a vedli rozprávku tak, až se přec Josef rozpovídal. O Itálii vyprávěl, jaká tam jsou města zrovna bílá, jako sluncem vypražená, domy jako veliké papírové škatule, s rovnými střechami, úzké uličky a v nich lidí jako much, pracovní lid dost špinavý, rozedraný a opálený, protože tam slunce hoří, až země pálí. Zpívat že tam umějí, to jen co je pravda, dřít že také dovedou, do praček že jsou zvlášť jako vzteklí.

V zahradách je zelena dost, v polích také pěkně, ale po našich lesích a jejich ptactvu se tam člověku zasteskne. Vína tam roste i v polích mnoho, melounů, a ty, pane, lidem jedou, potom kukuřice, té že se tam sní hrozně. V zahradách se uvidí i citróny a pomeranče a také na rejži si lidé potrpí. Povídal, jak bývalo na trzích, tam že kolikrát dlouho postál, ačkoli ti lidé křičí, až je to boží dopuštění.

„A co ty Taliánky, švaře, co ty — nic nepovídáte!“ potměšile zvídala švagrová.

„No ty — to víte, jak já si všímám, no, ženské — taky opálené, černovlasé, ale jak jsou trochu z mladších let, už každá vypadá jako padesátnice. Šlapat umějí, to je pravda, a zdá se mi, že se nerady tuze ohýbají, radši všecko nosí na hlavách.“

„Tak Češky by se vám víc líbily..

„Našemu Josífkovi,“ se smíchem vpadla matka, „to ho znáš, jak je za ženskými jako vítr!“

„I vojna je vojna, viďte, švaře!“ smála se hospodyně.

„Ó, milí lidé, Taliáni ani Taliánky s námi mnoho nejednali, ba vidět nás nemohli — to jim oči zrovna

303$

vztekem svítily a zuby vrzaly. Pozor, ó, pozor náramný si každý náš musil dát — ó, jemine, každou chvíli bylo o nějaké šarvátce slyšet, i vartu přepadli, zabili, zohavili.”

„A proč, švaře, proč?“

„Proč — protože jsou Taliáni a chtějí všecko i krále mít své, taliánské. O, to jsme si vždycky říkávali, že tam pokoj tuze dlouho nebude, ty spolky všelijaké že ho nedají, až se to pořádně semele.“

„Chválabohu, že jsi, hochu, doma!“ matka radostně vydechla.

Jindy zas vypravoval, jak táhli kolik dní pořád mezi těmi Alpami, nahoře zachumelenými, proti nimž jsou Krkonoše hadr, a tam že se mu po domově nejvíc zastesklo, protože se mu zdávalo, že se odtamtud nevypletou a do Čech že se už nikdy nedostanou.

Dosti toho takto po chvílích napovídal o Praze, o Linci, Miláně, Veroně, o Piačence, tam že si zvlášť pobyli, a na malého Františka spustil i německy a taliánsky, až se přitom všickni rozesmáli; ale byl raději, když povídali oni, jak to tu v zašlých letech všecko chodilo a co se kde po vsi a ve vůkolí po staveních změnilo.

Jednou, když zas povídal o Praze, jaké tam bývaly vojanské parády, o Božím těle jaká bývala sláva, oni, vojáci, že měli každý dubovou snítku na čáku, sám tatínek si najednou vzpomněl, že Josef byl také z Prahy na té ezdekuci, že tenkrát z vesnice o tom psal, a ptal se, jak tam bylo.

Josef vypravoval dost, o Hylákových a dětech, o rychtáři a jiném sousedstvu, o polích, co se tam nabrousil, u krejčíka Šejnohy že sedal a tam že, pane, měli Čermáka, to že byl kos — ale o Andule ani slova, třebaže se mu pořád myslí kmitala a zrovna jako by ho nutila, aby se přec také o ní svým lidem zmínil, jak jí slibovával…

304$

Co si Josef z vojny přinesl, bylo, že si teď rád pokouřil, ale byla to také jediná jeho útrata. V sedničce tatínkovi dejmat nechtěl, a proto sedával na záspi, bratrova Františka u sebe; bafal a s hoškem rozprávěl.

Holubů měli u Břízků jenom dva párky a o těch Josef usoudil, že za mnoho nestojí, i začal se starat; myslil přitom také na tatínka, že by mu teď holoubátko neškodilo.

Začal chodit i do lesa, jen tak jako na obhlídku, ale doma si říkali, že brzy nějaké stehle, Čermáka a čížka přistěhuje. A přistěhoval.

Toho však nikdo nezvěděl, že na těch osamělých obchůzkách lesních, i potom, když les byl zachumelen, když se v něm chodilo jako v peří a jako pod těžkým bílým baldachýnem, v hlubokém tichu mnoho zas myslíval na Andulu. Na vojně už dávno tak nevzpomínal, ale tady doma v tichu se mu všecko zvučněji v prsou ohlásilo, protože nezapomněl, co jí říkával. A výčitky nejednou těžce a prudce dopadaly!

Ale zas to také zaháněl a vymlouval si, že kdo ví, co se s holkou stalo, když se ani teď dost málo neozvala. Nebo udělala-li to z nějaké pýchy, to že si zvláště měla rozvážit. Litoval, že tu již nemá Urbana, ten že by hovořil a na těch toulkách by bylo veseleji. K jeho „tetce“ si taky někdy zašel; pořád ještě od rána do noci tkalcovala, ačkoli byla ještě o hodně scvrklejší. Když mu vypravovala o nebožtíku tátovi, vždycky měla slzy v očích a povídala, že jen z lítosti ty ptáky radši dala z domu, a aby se ani jim nestýskalo, když by je nemohla tak obsloužit, jak on to umíval. Povídala také, že si táta tuze často vzpomínal, co asi Josífek na té vojně dělá, a že mu je jistě smutno po zpěvácích. Jenom jedno stehle si nechala na památku, ale to se už jen tak motalo, a Břízek s ním marně začínal..-.

V neděli zas chodíval do kostela, ale jen tak jako

305$

dřív a se žádnou si nezačínal, ačkoli doma čekali, brzo-li se uslyší, že se některé mladice chytá. Ale nenutili ho, byli spokojeni, že se jim na vojně nezměnil, že je ke všem tak hodný, do práce stejný a povídali si, jak jen se tatínek trochu sebere, že se hochovi musí něco koupit. Byli rádi, že nehartusí a že bude mít tím víc.

Na jaře šel Josef do dvora. Navečer po práci a v neděli poseděl u tatínka, pohovořil s ostatními, do polí i do lesů si zašel. Když začaly růst houby, býval tam, sotvaže se rozednilo, a nikde neměli na slunci tolik prken plných nakrájených hub jako u Břízků: před okny, na plotě, na střeše studny, na hranicích dříví — kam se jen dala položit, a byly na těch prknech jenom hřibáci jako sníh bílí, ne snad nějací kameňáci, másláci nebo lišky.

Se starým Břízkem se nelepšilo. Za prvého jara sedával u kamen nebo na kraji lůžka, a když se ho někdo zeptal, jak je, říkával: „Ale je to pořád stejné, síly nepřibejvá, spíš jako by ubejvalo, zvláště nohy mnoho tepla nemají.“

„A jak s jídlem?“

„I to by ještě ušlo, zvláště mléko mi chutná, to bych se někdy zrovna upil.“

„To je dobře, to je tuze dobře — mléko a krajíc chleba — není nad to!“

„Taky si tak myslím, chuti je dost, tak jaká vlastně nemoc, když nic nebolí, a jista pít se chce; jenom kdybychom už měli pořádné teplíčko, aby slunce všecku tu divnou nezdravotu vytáhlo.“

Ale přišla tepla jarní, horka letní, starý se na slunci napražil dost a dost, ale vláčel se bídněji a bídněji. Do polí už nemohl, jenom na dvorku a po zahradě se šoural, obyčejně jenom tak, jak z postele vylezl. A polehával víc a víc.

306$

Dojeli mu do Chrastina pro pana doktora; ten potěšil, že to jistě vyjde, když dost chutná, že je potřeba jenom trpělivosti, a medicínu že taky dá, aby to rychleji odcházelo. Když se ho sám nemocný zeptal, jestli by se neměl dát zaopatřit, doktor odpověděl, škodit že to nebude, zvláště proto, když do kostela nemůže, ale aby si snad nemyslil, že proto musí umřít.

Byl zaopatřen, užíval léků a několik dní si opravdu liboval, že se cítí lepší. Ale když využíval, nové medicíny nechtěl, pravě, že je to jedno a že si musí nátura pomoci sama.

V těch dobách se na vejměnku mnoho nemluvilo, žena i syn jenom v sobě tu starost nosili a tupě se honili po práci.

Až jednou navečer, už na začátku měsíce listopadu, starý Břízek, již na kost vyhublý, skonal tak tiše, že syn s matkou ani toho hned nezpozorovali.

Když ráno vdova zvonice na návsi zvonila, po vsi bez říkání věděli, komu, nepřekvapovalo to nikoho, protože každý věděl, že vejměník Břízek už dlouho nebude. Jako když nad kmenem jabloně nebo hruše jedna silná větev chřadne, usychá, lístky slétají, ratolesti opadávají, až poslední suchý lístek skane, a ona zůstane nehybná, suchá navrchu, suchá uvnitř.

Třetího dne jej sousedé, složeného v černé rakvi, pod příkrovem odnášeli smutnými poli do Olešnice; za křížkem se batolila řádka dětí, muzikanti hráli, pan učitel se zpěváčky chvílemi zazpívali, za nimi šli oba kněží a za rakví Josef s matkou, ustaranou, shrbenou, Francek se svými, Bětka s mužem a dobré půl vesnice. Otčenáše, předříkávané starou zvoníkovou, se smutně, jednotvárně ploužily do pozdního, odstrojeného kraje…

Za čásek po pohřbu měla matka Josefa k tomu, aby se přece někde poohlédl a něco si koupil; byla by už

307$

ráda viděla, aby syn seděl ve svém, ale tady na Chvojku nebylo oč stát, protože co bylo na prodej, bylo chatrné. Bratr ani sestra ho nenutili, ba nosili v sobě myšlenku, že by mohl zůstat, jak je, že nač ho do něčeho hnát, když se sám nenutí; ale neřekli toho.

Doslechlo se o tom, onom, dohazovači přicházeli, zvěstovali, kam by se Josef mohl pěkně přiženit, i jinak nabízeli, ale tu ani matka tuze nepobízela: za jedno nebyly nabídky zvláštní, lákavé, a potom si v duchu přála, aby u hocha mohla zůstat, protože ho měla ráda, zvykla mu, a že se bála, aby se nedostal někam, kde by ho pro jeho dobrotu nějak utlačovali a kde by toho sama nemohla vydržet. A tak se žilo na vejměnku dál.

Až když zvěděli o pěkném domku s osmi korci pole v Chrastině, šli se podívat. Líbilo se jim to. Francek s Bětkou si sice Josefa trošku nabírali, co se to do něho dalo, že chce být měšťákem, ale maminka ho chválila, že Chrastin není špatné místo a že je to skoro jako doma, pole že nejsou písky jako tady a sousedé že tam v samých takových hospodářstvích dobře a spokojeně žijí, bývalý majitel toho domku Nosek že nahospodařil tolik, až si syn mohl koupit půlstatek, a starému že ještě zbylo, takže se může odstěhovat za ním a žít bez vejměnku.

Poněvadž viděli, že maminka chce jít s „hochem“, ani slovem jim toho nevymlouvali; u Francka si pomyslili, že bude menší starost s matčiným vejměnkem, u Bětky, že maminka bude moci ještě s ledačím pamatovati, když vejměnek bude brát a sama ještě hospodařit. Tak se stalo, že se již v masopustě Josef s matkou stěhovali do Chrastina. Něco harampátí si vzali z vejměnku, nejnutnější do světnice ještě pořídili a začali hospodařit v městečku. Koupili dvě krávy, všecky hospodářské potřebnosti a na jaře začal Josef jezdit na pole svá.

308$

Maminka v nových poměrech zrovna omládla; jsouc opět hospodyní, svižně šukala po stavení, hleděla si dobytka, pomáhala i v poli. S vařením velkých starostí nebylo, protože po starém zvyku na Chvojku se při práci odbyli ledajak.

Do sousedstva se nijak zvlášť nepletli, cítíce, že jsou tu přec jenom cizí, ačkoli i chrastínští měšťáci žili rok za rokem stejně, o světě kale nevědouce a o něj se nestarajíce. „Novin“ po městečku nebylo a v zimě četli leda jenom kalendáře. V osmačtyřicátém začali sic i s gardou, ale brzy bylo po ní.

Jistá usedlost, vážnost, zkušenost byly tu však přec jenom jiné než na vsi a také domácí život se jako jejich kroj od vesnického lišil. Poněvadž Břízkovi žili doma tak tiše, na pole chodili spolu, jezdili a pilně pracovali, zdvořilí že byli a ochotní, lidé se k nim začali blížiti sami. S maminkou se dávali do řečí v krámech, na cestě do kostela nebo z kostela; u Josefa se zastavovali v poli nebo se cestou přidružovali. Pomalu se stará maminka se synem stávali v celém městečku dobrými známými. Tu tam se sice řeklo, že Josef je divný potentát, že jen tak v tom dření zvolna stárne, ale také jej chválili, jak jedná s matkou, jak jen jí žije, to že by málokterý syn udělal.

V neděli přicházela Bětka nebo Křepela, Francek nebo jeho žena s Františkem; popovídali a spokojeně odcházeli, poznavše, že všecko je v pořádku, Josef že je spokojen a že v hospodářství jistě neubývá, ale přibývá…

V sedničce u Břízků byla na podruží stará Dobška, vdova, jež tam už před nimi hromadu let žila a živila se v zimě přádlem, jindy po městečku hospodářskou prací polní i domácí. Když se u bývalého hospodáře Noska na práci jednalo, bývala vždycky první. Vysoká byla, trochu přihnutá, šedivá, bezzubá, osmahlá, údů

309$

jako z houžví, a třebaže pomalu šedesátnice, na práci byla lepší než mnohá mladice; celý den vydržela dělat a nezanaříkala. V domácnosti u Břízků, i když nebyla zjednána, při ledačem pomohla a mohli se na ni spolehnout. Nebožtík Dobeš, tesař, umřel před patnácti lety. Zůstaly jí dvě dcerky, Nanka, jež si nedávno vzala zedníka Papouška a zůstávali nahoře v městečku na podruží, potom Márinka, mladší, jež však nebyla doma, ale sloužila u matčiny sestřenice v Lanžově, dobré tři hodiny na východ od Chrastina. Byla tam už od svého dvanáctého roku, tetka si ji vzala na výpomoc, hned když jí muž umřel; potřebovala někoho k těm malým dětem, protože sama měla na starosti kupecký krámek a starostí a honěnice dost a dost. Domů Márinka přicházela zřídka, sotva jednou za rok; jeden den přišla, druhého odcházela. Stará Břízková a někdy i Josef ji při takové návštěvě vídali, matka s ní i pohovořila a říkávala potom, že se zdá hodná holčina, matce že vždycky něco přinese, na sestru Nanku že také pamatuje hlavně kusem pořádného hadru. Dětí ještě u Papoušků neměli.

Papoušková přibíhala k matce častěji, a když se u Břízků jednalo na práci více lidí, měli také ji.

Rok za rokem ubíhal; u Břízků žili pořád v stejné spokojenosti, sousedé je měli rádi, Josef jednou za čas šel i mezi ně do hospody, vypil holbu piva, skromně pohovořil. Raději však býval doma, holubařil a těšil se se zpěváčky, jež měl v několika klecích. Špačka zas měl, „mladíka šikovného“, jenž se po světnici, v síni i na záspi volně procházíval, měře každou skulinu, honě mouchy i mourovaté kotě, jež před ním strachem prskalo, a do okna na starou panímámu ťukával. Byl dobrý známý školních dětí, jež nešly kolem, aby si aspoň na „Špátu“ nezavolaly. Josef je zvával i dál, aby viděly, co Špáta umí, a špaček musil kýchat, až se

310$

ohýbal, řezat řezanku, vrkat, strouhat křen i mlíti kávu, pitvořit se po stehleti, Čermákovi a křepelce.

Jak se stalo, tak se stalo, i v Chrastině začali Břízkovi říkat Stehle nebo Břízek Stehle, a když ho chtěli rozhovořit, jako by nic začínali o-holubech, o stehlatech a jiném ptactvu. Tu se rozpovídával rád, raději, nežli když spustili o taliánské vojně, o Radeckém a Sardinovi, vyzvídajíce, jak tam* za Břízkovy doby bývalo…

S Chvojkem byli Břízkovi stále v dobrém přátelství; maminka tam leckdy přiklusala, nikdy s prázdnou, Josef se řidčeji vydával, nejspíše ještě, když přišel koupit pohorské žito, jemuž se potom „dole“ dobře dařilo, a společně s matkou tam jednou za rok kráčívali na posvícení, kterouž návštěvu jim zas o chrastínském chvoječtí opláceli.

O Andule Josef neuslyšel slova, nesháněl se a zapomínal víc a víc.

Když tak v Chrastině žili už dobrých šest roků, začala maminka nápadněji scházet. Bylo na ní sic už dříve pokračující stáří znát, ale třebaže byla notně ohnuta, uměla stále čiperně klusat, všecko jí chutnalo a nezanaříkala. „Je pořád jako slepička,“ říkali o ní v městečku.

Teď jí však začalo ubývati sil, na oči si naříkala, přestávala říkat v modlitbách a Josef časem pozoroval, že se jí i paměť mate. Začala o něčem, začala, přeskakovala, zabíhala a skončila docela o jiném, než začala. Do pole už na jaře přestala běhat, jenom po domácku se starala, do kostelíčka si došla jenom když se chtěla podívat na funus neb i na svatbu.

Na chvojecké padly těžší starosti: jak bude, až matka navždy odejde — co Josef začne. Povídali si, že se snad přece bude muset oženit, co že by počal, a rozumovali, nejlépe že by bylo, kdyby tak některá z přá-

311$

telstva neb aspoň ze známosti chtěla, zvláště tak usedlejší vdova bez dětí kdyby byla. Před matkou o tom nezačínali, aby jí nepoplašili, a když později přece začali, byl maminčin duch v sešlém těle už tak zesláblý, že ani nechápala.

Josef vida, jak se maminka tratí, byl zle sklíčen; zvykli si spolu tak, že mu ani nepřipadávalo, že nebude tak vždycky, že maminka také přestane hospodařit.

Tenkrát se zas i vzpomínky na Andulu vyhouply — a dni, které blízko ní prožil, jako by se mu byly ze zašlé dálky opět přiblížily.

Mysle na ni, hleděl si ji představiti starší, usedlejší, než bývala, ale viděl ji jenom mračivější. A syn — syn Josef, je-li živ, už bude jistě notný odrostek — v učení snad už je, vždyť uplynulo třináct roků, co Anduly neviděl…

Ačkoli v něm oheň pro ni za tolik roků zcela vyhasl, říkal si, že kdyby ten zlý pád nastal, a maminka mu měla odejít, měl by se tam k Hořovicům přec aspoň podívat, aby zvěděl, co a jak je…

Podruhyně Dobška byla teď u Břízků víc než jindy, nestarala se již jenom v chlévě, ale také ve světnici. Ochotna byla, úslužná, ale nevtírala se a zbytečných řečí nenadělala.

V té době přišla zas domů Márinka. Když ji stará Břízková ve stavení zpozorovala, zeptala se na ni, a Dobška povídala, že jí v kraji už není potřeba, a ačkoli jí domů neposlali a nebylo jí zle, takže si mohla pěkně zašetřit, jen tak že tam už býti nechtěla a že si bude hledět najít někde něco jiného. Pravila matka, o tu dceru že žádnou starost nemá, ta že se zas dobře chytí a všude ji budou pro tichost a přičinlivost míti rádi.

Ve stavení bylo Márinku sotva znát, sedala v sedničce pracujíc a sotva dvakrát za den se kmitla v oknech, pospíchajíc k sestře, aby jí pobyla u dítěte, jež

312$

se kolébalo a dělalo Papouškovi mnoho starostí, protože je božec tuze trápil.

S hospodářem Břízkem se Márinka zřídka potkala, a když se to přece nahodilo, pěkně pozdravila a běžela po svém. Bylo jí tenkrát dvacet roků.

Neušlo mu, že je vždycky pořádně ustrojená, že neběhá po stavení lecjak rozhajdaná, nečesaná, umazaná. Když si jednou za čas vyšla na dvorek neb na zahradu, vždycky měla práci v rukou, a stará Dobška se někdy přišla pochlubit, jaké dcera dělá vložky, povijan a pokrývky, a libovala si, že kdyby Márinka měla troje ruce, všecko že by se po městečku odbylo, paničky a sousedky že tuze o to stojí.

Ačkoli se Břízek nijak nesbližoval, přec jen si byl vědom, že je mladice v domě, a připadalo mu, že se v tom smutku a tichu nějak projasnilo.

Když začaly okopávky, sena a potom žně, Josef s Dobškou bývali více v polích než doma, a tu Márinka matku zastávala; také u Břízků uklidila, panímámě posloužila, uvařila. Panímáma si změny tuze nevšimla a také Josef se s Márinkou ve světnici jen velmi zřídka potkal, ale to si řekl, že ji tam je znát.

Se starou Dobškou mnoho hovorů nevedli, leda o mamince, jak se kdy kterému zdála, a potom o práci že si pověděli. Dobška vždycky před polednem odklusala domů pro oběd a s tím byl Josef po každé spokojen. Jednou dokonce řekl: „Jen co je pravda, ta vaše Márinka je hodná, všecko dobře zastane i vaření, až se vdá, ten její naříkat nebude!“ ale přitom klidně hrabal.

Dobška také v práci neustala a řekla jen: „I kdežpak vdávat — jaktěživa ani slovem nezavadí!“

„Bodejť, ona vám to bude povídat!“ smál se.

„Ó, ta by pověděla, matce vždycky všecko poví, ale toto, ani v Lanžově si žádného nevšimla, ač mohla,

313$

to dobře vím. Říkala sestřenice, že zvláště jeden slušný vdovec by byl o ni stál, ale ani si nezačínala. Ráda dělá, když může, pomůže, ale dál nic; byla vždycky taková, víc pro sebe, to má po tátovi. „

S panímámou Břízkovou bývalo někdy již tak, že si ve stavení i po sousedstvu řekli, že doklepává; doktor jen rameny krčíval, že se stáří hlásí, a také ji už dali zaopatřit. Ale přišly zase dni, že začala opět sedat na pelesti, šourala se po světnici, ba i na zásep se vyškrábala, usedla tam na lavičce, a oči majíc přimhouřeny, rukama i hlavou klepouc, hřála se na sluníčku. V těch dnech jí také dost chutnalo, ba někdy, si i řekla, co by ráda, čeho dřív nikdy neudělala, a nenapadlo jí pro sebe strojit.

Duše však i potom bývala jako v mlhách a pozemský svět se jí ztrácel.

Všecko si pletla, z ničeho nic jí třeba napadla starost, jak je na Chvojku, a Márince vypravovala, že Josef, jako syn, je už takovou dobu na vojně. Anebo si myslila, že je tam na Chvojku ještě hospodyní, a sdělovala se se starostmi, jak to táta teď ve žních zastane, když ona mu pomoci nemůže; ba vídala v Márince svou nevěstu, Franckovu ženu, a ptávala se, co že František dělá, proč se neukazuje.

Kdo ji časem vzpamatovával, byli synovi ptáci, zvláště špaček, jenž jí i na klín přilétal a černýma očkama se jí zpytavě díval do tváří; ale zas jim také říkávala: „Stejská se vám po tom hochovi, viďte, mně, pane, taky, a dlouho nám nepíše, mám takovou starost, jestli nám neleží tam ve špitále.“

Márinka se o tom všem zmiňovala jenom matce, ale ta zas v hovoru s Josefem pověděla, jak se chudinka panímáma mate. Poslouchával to, maje slzy v očích a jednou pravil, že s ní Márinka má opravdu svatou trpělivost.

314$

Velké starosti měli zatím na Chvojku. Ačkoli se Márinka při nedělních návštěvách Břízkova přátelstva ani neukázala, jednou všedního dne ji Bětka přece ve světnici zastihla a všecka udivena se na ni zahleděla.

Márinka, plaše pozdravivši, odběhla hned, ale Bětka se honem tázala matky: „Prosím vás, koho tohle tady máte?“

„Tohle? Ale stará — jako s Dobška — má tu holčinu, přiběhla jí domů, nanesla toho, má někde nějakou službu, tak jen tak na skok,“ a začala se vyptávat, co děti, František a Málka, dělají.

„No — Málka roste, ale František není náš, ten je v živnosti, je jako buk, bože, jediňáček, ten se má!“ odpovídala Běta, ale hned se zas tázala: „A už tady ta holka je dlouho?“

„I tototo — kterýsi den přiběhla, ani nevím, to víš, já ji ani tuze neznám.“

Ale Bětka vyptavši se potom v městečku, šla domů plna starostí a se svou úzkostí se sdělila také s bratrem. Pohovořili o tom uvažovali, ale nakonec si řekli, něco takového že by Josef neudělal.

Ale už jim to nedalo a Bětka si při nejbližší návštěvě zaskočila za Josefem na pole.

V plném odpoledním slunečnu, do něhož dýchala vůně schnoucí pšenice, si spolu sedli na břeh příkopu a povídali si o mamince, jak se jim komu zdá. A potom Bětka s okličkami začala, co že bratříček myslí dělat, až maminka nebude, a jestli mu přec taky sama o tom neříká.

Viděla, že se mu oči zalily, rty roztřásly a že hned ani promluviti nemohl. Potom poškrabuje se ve vlasech, povídal: „Ale holka, věř mi, že si v lítosti na to skoro pomyslit nemůžu, natoť ještě rozjímat.“ A maminka že si nanejvýš povzdychne: „Hochu, hochu!“, ale nic víc.

315$

Bětka vzdychla, smutně přikyvovala, ale spustila zas: „Pomyslit na to musíš, co je platno, jak bys tu pak zůstal, když nikoho nemáš. Už jsem si kolikrát pomyslila, kdybych měla Málku větší, kdyby jí aspoň třináct čtrnáct roků bylo, že bych vám ji sem dala, aby pomohla, ale holce není ani deset.“

„To je to — inu, kdyby byla větší — toť víš, že bych ji měl rád. Zatím Dobška musí pomoct,“ smutně, klidně odpovídal.

„Ale je taky už stará a ta její Márinka snad přec doma zůstat nemůže, co by tu dělala. Je dost divno, že zrovna teď přišla domů!“

Břízka sic poslední slova bodla, ale přisvědčoval: „I bodejť by tu zůstala, kdež já můžu platit a o místo jí není.“

Sestra se upokojovala a jen výstrahu mu ještě dávala, aby byl opatrný, všeho si všiml, aby ho nějak nešulily a všelico nepodstrkávaly Papouškové; té zednici že by se všecko dobře hodilo.

Ale tu zčervenal a pravil: „Co by ti tohle napadlo, kdežpak ti — je u nás tolik let a nezavadila o nejmenší. „

„I nic, nic, bratříčku, nikomu nevěř, lidé jsou chytráci a umějí se stavět!“

Josef však ani potom nemlčel a pravil, toho že by si stará Dobška za svou starost ani nezasloužila a kromě toho že sám ví o každém hřebíku.

Ta sestřina řeč byla však příčinou, že Břízek jednou navečer, když mu Márinka přinesla na zásep večeři (maminka už ve světnici spala a Dobška byla v chlévě), zeptal se jí: „Tak prej si sháníte místo?“, ale nepohleděv na ni, nehnuté čekal, co řekne.

Trošku mlčela, hledíc k zemi — potom pravila: „To

víte, pantáto, že sháním, co bych takhle to jenom

že maminku trošku zastanu.“

„Nono, snad by nemuselo být tak naspěch,“ brou—

316$

kal, „tady je teď pomoci tuze potřeba, když naše maminka — „ a hřbetem dlaně si utíral oči — „já bych se taky přičinil, abyste neměla škody. „

„I na to já jsem si, pantáto, ani nepomyslila,“ odvětila a rychle odešla, takže si i pomyslil, že se snad pohněvala, slyšíc, jak o její dobré vůli soudí.

Zmínil se proto také Dobšce, že by jako bylo těžko, kdyby teď dcera měla odejít.

Přisvědčovala, ale pravila: „To víte, starat se musí, já tu třeba taky dlouho nebudu a pak si myslím, jestli to vašim na Chvojku není proti mysli, že my, cizí, vám sloužíme.“

„I co byste tohle! Sami musí být rádi, že tu nějaká pomoc je, co by si maminka počala, oni tu přec být nemůžou!“

„No, jen povídám, my rády posloužíme, protože víme, jak u vás je — jsme už v tomhle domě tolik roků, a nikdo proti nám nic říci nemůže, třebaže si lidé tuze všímají a bývají zlí.“

Břízek se o lidi nestaral a nikdo ani o něj nezavadil.

I když si někde, spíše žertem, o něm a o Márince po-, vídali, sami kale nevěřili, protože jeho usedlost, nevšímavost, ba lhostejnost samy takové řeči vyvracely.

Kdo měl naháňky, byla Papoušková. Když někdy přišla k Břízkovým do stavení, byla před hospodářem i před starou hospodyní samá skromnost, úlisnost, veleba, zdvořilost; před Márinkou Břízka do nebe velebila a před matkou se i přímo zmínila.

Ale ta ji zakřikla, ona že ve stavení byla vždycky jen podruhyní, a Márinka že se nijak nevtírala.

„Inu, inu, ale špatné by to, maminko, nebylo — ani pro něj ne, mohl by Bohu děkovat! Vždyť Márinka je osoba tuze hodná a Břízkovi léta utíkají, teď se už o něj prát nebudou!“

Matka i na tu řeč odpověděla: „Nikdy nic takového

317$

nemluv, nebo holka zvědět, že se někdo někde tak o ni otřel, sebrala by se mi odtud a rozumíš dobře, co bych si teď počala.“

Břízek hledě si stále stejně práce a matky věrně dbaje, s Márinkou také hovoříval častěji a víc. Když přicházel domů, hned mu musila povídat, co maminka dělala a říkala. A také o jiném povídali: o bývalých časech a zas o hospodářství i o ptactvu. Těšilo jej, že se Márinka o zpěváky starala, pěkně jim sloužila, ačkoli jí o to neříkal, a sama se také o tom ani nezmínila, a že poznal, jak ji ta zobatá drobotina zná, a holubi že se k ní také hlásí jako k němu.

Líbila se mu, i mimo domov na ni myslil.

Napadla-li mu v tom čase Andula, říkal si: I kdož ví, kde té je konec — kdyby o mne byla tak stála, přec by se byla dávno a dávno aspoň trošku ozvala! Nevídáno, že z vojny pořád nepsal — v takovém životě do ničeho chuti není!

Po žních býval zas hodně doma, protože jiná polní práce tolik nevolala. Že však také Dobška mohla zas být ve stavení, Márinka se ukazovala malinko, takže ani nejslídivější pozorovatel by byl nemohl říci slova špatného. I Břízek ji musil zrovna vyčíhávat, ba když něco chtěl, až k ní zajít. Tenkrát i v jejich sedničce poznal, jak je přítomnost její na všem vidět.

Z té blízkosti mladší ženštiny, dovedné, pěkné, se v něm srdce rozehřálo a nejednou ho přepadaly myšlenky, jak mu život suše, bez radosti utíkal, že při veškeré stálé lopotě vlastně nic nemá, leda s maminkou že mohl být a i to že snad již má ztratit.

Myslil na ni již přímo, že by nebylo zlé, kdyby tak stále mohli být spolu, hodná že je, tichá, ve všem jemná. Přicházely myšlenky, že se mu z nich až hlava točila — ale zas i jiné, které zrazovaly, hlavu zkropovaly, kam myslí — on, člověk o tolik roků starší, ma-318$

jící své za sebou. Po takových chvílích se i do zrcadla zahleděl zkoumavěji.

Byl tenkrát v plné síle, ulehlý, kulatého obličeje zdravě červeného, s vráskou jenom na čele, hojných tmavých vlasů a zuby měl jako mladík. V neděli stroje se, dával si více záležet a také jindy, i po domácku, chodil teď pořádněji.

Sestra Bětka jdouc s ním jednou v neděli z kostela, úkradkem si ho prohlížela a pak se smíchem pravila: „Hochu, ty si vykračuješ jako mladík, zrovna jako by ses chtěl ženit!“

Ale podíval se na ni nevrle, hořce, takže s tím přestala.

Když se mu zas do myšlení na Márinku vpletla Andula, usuzoval, že to přec jen byla holka docela jednoduchá, dobrá sic, přičinlivá, ale jen tak pro tu práci v chlívě á na poli: tahle že sice také umí a dělá všecko, ve stodole že pomůže skládat až pěkně zčervená, i dobytek že dovede obsloužit, ale přitom že je přece víc pro město.

I to mu napadlo, že Andula měla tenkrát vědět, že pro něj po vojně bude stará — a to že kamarádi na vojně mívali pravdu, když tak mluvívali.

Jednou odpoledne, oklepávaje se starou Dobškou trochu pšenice, povídal jí: „Víte, musím vám říct, že by vaše Márinka nemusela nikde nic shánět a že by mohla pořád zůstat, kdyby chtěla.“ Hleděl si přitom cepu a horko ho rozpalovalo.

Neodpověděla hned, až potom řekla: „I to je těžko!“

Stísnilo ho to, bylť jist, že s Márinkou o tom mluvily.

„Jsem jí už starý, viďte?“ začal zas trpce.

„I což to, holka není žádný blázen, to vidíte, ale jste přeci soused, hospodář a my to živobytí jen tak tlučeme.“

Ta slova ho potěšila, protože tahle starost byla jeho

319$

věcí, a hned také pověděl: „Nevídáno, snad vás neznám, a jen já musím rozumět, co stavení potřebuje.“

„A potom, co by vaši říkali — bylo by zle, to víte sám. Chvoječtí vždycky zahlížejí, jenom se na člověka uškrouknou, ačkoli se tu holka sotva ukáže — a nač je toho třeba, abyste zkoušeli oba, mrzelo by vás to pak a ji taky; vy se už postaráte a ona se taky neztratí.“

„Co bych na to hleděl!“ spustil prudčeji, „jsem snad na svém a od žádného z nich jsem nikdy nic nechtěl. Na vojnu jsem musel, zkusil jsem za tolik roků a nadělal jsem se jim dost!“

Dobška už nepromluvila, ale také ani znáninko radosti neukázala; při všech řečech o dceři zůstávala stejně klidná, jako by si myslila: Ať Pánbůh dělá, jak rozumí!

Břízka to mrzelo, ba skoro zlobilo; myslil si: když vidí, že se sám ničeho nelekám, proč je tak skoupá na slovo, vždyť by jí to snad taky za něco stálo.

Chystal se o tom promluvit s maminkou, svěřit se jí, jaké má zámysly; ale potom mu napadlo, že by toho již ani nepochopila, aby přec dokonale mohla odpověděti, a kdyby, že by se polekala, proč už shání novou hospodyni a že by třeba před chvojeckými řekla nějaké divné slovo, z kterého by mohly být mrzutosti.

Asi za dva dni potom pršelo, jen se cedilo: se střechy stékaly celé proudy. Na dvoře bylo pusto, holubi bukali jenom pod střechou a ptactvo sedělo v klecích rozčepýřené, schlíplé.

Břízek nařezav řezanky, šel si na lavičku zakouřit; nacpávaje, hleděl do hustého deště.

Vtom vyšla Márinka, nesouc vaničku, již nastavila před zásep.

Břízek zasmušile ji pozoruje, řekl: „To se cedí!“ a zapaloval si.

Stojíc, mlčky se dívala, jak stékající proudy vody

320$

bubnují do dna vaničky, jak ten tlukot přestává a začíná žblunkot, když vody přibývalo.

A vtom Břízek hlasitě zabafav, spustil: „Poslouchejte, Márinko,“ a povstal, „kdybyste vy chtěla, nemusela byste do žádné služby, ačkoli vím, že vám z pivovaru i z fabriky vzkázali; pořád byste tady mohla být — jenom jestli se vám nezdám starý — „ tu se trochu zakuckal — „a jestli přec někde někoho — „a roztřesen, hleděl na ni upřeně.

Neodpovídala, jenom se na tu vodu dívala; všiml si však, že zčervenala.

Čekal, čekal, ale když nemluvila, pravil srdečněji: „Zlý člověk nejsem — „ a zajíkl se.

„To já vím,“ odvětila mírně a rychle se po něm podívala.

„No tak — kdyby se vám líbilo …“

„Když byste, pantáto, měl zle!“

„Jaké zle — poslouchal jsem pořád, můžu snad taky jednou dělat, co chci!“

Opět se naň podívala a pravila mírně: „Ale já nechci dělat mrzutosti! Přivedou vám nějakou jinou, svou, Křepelka se už ondy dala tak slyšet; anebo vám sem někoho dají, aby vám hospodařil.“

„To jen jestli budu chtít!“ a rychle kouřil.

„A kalou pomoc bych nepřinesla!“

„Vždyť jsem se snad neptal — dloužek, který mi tady na tom zůstal, jsme s maminkou poplatili! Tak jak — „ a přistoupil blíž.

Usmála se naň, z úst jí vyplynulo: „Ale když já nevím — „ a již chytivši vaničku za obě ucha, obrátila se k síni. Hoře, chtěl ji chytit, ale bystře vykročivši, již byla v síni.

Všecko se v něm chvělo — ale uspokojení ho prohřívalo… Rozuměl, že se Márinka nebrání, že jenom nechce hned tak zrovna promluvit.

321$

Mluvívali potom spolu srdečněji, třebaže vždycky jenom krátce — — a Márinka se navečer dala i za ruku vzít a přitisknout…

Měl teď v sobě pořád to uspokojující teplo — a jenom zřídka se někde při osamělé práci vzpomínky na Osik jako zdaleka ohlásily.

Nemyslil však už tak na Andulu, teď víc na toho hocha, Josefa — — stavěl se mu před oči nevelký, zavalitý, snad s jeho podobou, vlasy, očima. Pocítil, že má tam v dáli povinnost a tady že se takhle zapomíná.

Ale bránil se tomu, že už tolik roků uběhlo, nikdo že tu nic neví, že tady dlouho žil bez radosti, čekal a nikdo se neozval, ačkoli snad za to stojí, když to byla jen taková děvečka… Sám přec do té dálky běžet nemohl, když tu měl maminku, a zvláště teď se hnouti nemůže.

A jindy si řekl: „Mé zbytečné nápady to byly. Co jsem s tím už poměl starostí a ti tam ani zmínky; schválně se neozvala — už ve psaní to tak nadhodila — jaká tedy povinnost, kdo ví, jak vlastně všecko bylo a je — jenom já jsem takový dobrák hloupý.“

Ty výčitky ovšem také pravily, že ta jeho starost byla vlastně jenom úzkost o sebe sama, že se opravdu ani dost málo nestaral, a že byl rád, když se neozvali. Ale to snadně odehnal, protože myšlení na Márinku bylo teď nad všecko mocnější.

Po svatém Václave, když zlato z javorů oprchávalo, vlaštovky odletěly a klece musily na noc do síně a do světnice, panímáma Břízková už nic nepozřela, leda trochu mléka; byla jako věchýtek a skoro pořád spala. Z Chvojku teď někdo přicházel skoro denně; sedali zamlklí a zas Josefa hladili, říkajíce: „Bratříčku, bratříčku náš, to máme všichni žalost!“

Když je však vyprovázel, vždycky začínali znova:

322$

„Co ty si teď počneš!“ A Bětka mu řekla: „Dám ti sem naši Málku, Dobška ti může zatím pomoct, holka všude doběhne a já taky přijdu, kdy jen bude možná. A už kolik známých ženských se hlásilo, že by ti tu sloužily; jenomže nám se taky všecko nelíbí. Či nezdá se tito?“

„I ani na to nepomyslím, maminka je, chválabohu, ještě živa a neměla bys ji pořád pochovávat!“ Pronesl to bez ostří, avšak mrzutě, takže Bětka už nezačala. —

Stará Břízková skonala odpoledne za sychravého dne listopadového; po dva dni již byla v nehnutém spánku, až se duše jako motýl tiše, tichounce vyvlékla z těla a rozpjala křídla…

K večeru Dobška s Márinkou nesly stařenu na prkně, již ustrojenou, přes síň do komory, kdež ji uložily na dvě stolice. Josefovi povídaly, že maminka je jako pírko. Dobška otevřela půl čtyřtabulového okna a ze zahrady ostře začišelo.

Břízek ještě to odpoledne vzkázal na Chvojek a Bětka s Franckem přišli hned z jitra. Pomodlili se u matky, poplakali a šli zas do světnice. Bratr se Josefovi nabídl, že s ním všude půjde a pomůže vyjednávat; Bětka zas ujišťovala, aby jen byli bez starosti, ona že tady bude všecko dobře opatrovat. Josef souhlasil a vybídl sestru, aby prohlédla matčinu truhlu i jarmaru, a potom aby se se švagrovou Franckovou rozdělily, jeho že by podivánka na ty věci jenom rozlítostňovala.

Hned když šli k faře, bratr začal přímo, co Josef bude dělat; ale ten klidně odvětil, že stará podruhyně zatím stavení obslouží, že už všechno zná a vždycky byla věrna.

„Ale je to přec jenom cizí osoba, brachu!“ krčil se chvojecký a poškrábal se za uchem.

„Je dost stará, ale nikdo proti ní nic říci nemůže, tak si snad na stará kolena nic na svědomí brát nebude.“

323$

„Ale dcera — co ta!“ a ústa bratrova se divně zasmála.

„Ta si hledí svého, ani vidět jí není.“

„Jen jestli nemají divnou spekulaci!“ a chvojecký zahrozil do vzduchu.

„Vždyť mám taky rozum!“

„Inu, inu, myslel jsem, že jsem bratr a můžu se teda zmínit.“

Břízek neodpověděl a všecko potom svorně obchodili.

Odpoledne Francek a Bětka přebrali matčiny šaty i prádlo, ale nechávali všecko nerozděleno až na ráno, kdy i Franckova přijde. Chvojecký navečer odcházel domů, ale Bětka pravila, že zůstane na noc.

Břízkovi to bylo milo; v tichém stavení, v žalosti nad mrtvou matkou dusilo jej hrozné teskno. Márinka s Dobškou se ani neukázaly; jistě že nechtěly, aby přátelstvo řeklo, že se vtírají.

Když bratr se sestrou seděli v setmělé světnici, povídajíce si o nebožce, Bětka najednou živě prohodila: „Ale Dobšovy ani vidět není!“

„Jistě vědí, že jsi tady a všecko spořádáš,“ klidně odvětil.

„Že se ani neukážou — snad se mne přec nebojí?“ a to znělo břitčeji.

„Proč by se bály? Snad že mamince do posledka i ještě po smrti posloužily?“

„Copak ty — ty na ně nedopustíš!“

Josef jenom pokrčil rameny.

Následujícího dne přišel Francek i se ženou, aby se teda to dělení provedlo. Josef jim v ničem nepřekážel; ba přidával i nějakou peřinu, nádobí z police, lnu i hotových přadýnek. Chvílemi vycházel ven, jen jako by se chtěl podívat na ptactvo a trochu si zakouřit, ale zatím mu bylo divno, že Márinky ani dnes ještě ne-324$

zpozoroval. Ani Dobšky nespatřil a v sedničce bylo ticho. Pomyslil si, že snad jsou u Papoušků, aby chvojeckým nepřekážely, ale již mu také napadlo, jestli Bětka včera, když byli s bratrem z domu, něco nesvedla …

Když bylo přátelstvo ve světnici hotovo a každá vázala svůj uzel, bratři seděli u stolu. A tu Francek začal zas, že tu Josef tak žít nemůže a že pro něj mají ženskou zkušenou, moudrou, která mu bude hospodařit a žádný nebude moci nic říci — Ježkové z chalupy sestru, vdovu, olešnickému zahradníku že už taky tak sloužila a že si chválíval.

Josef vyposlechl, ale potom řekl krátce: „Na to je času — nikoho teď nevoďte, proč a nač, když Dobška už všecko zná a maminka ji vždycky chválila.“ Třebaže mu volno nebylo, dělal, jako by neviděl, jak je to překvapilo.

„To by člověk nevěřil, jak vy, švaře, na ty lidi držíte!“ zasmála se švagrová a tím pohledem na něm utkvěla.

„Držím, nedržím — jen co je pravda.“

„Snad naposledy víc na tu mladou než na starou!“

Břízek neodpověděl.

A tu Bětka zalomila rukama a vyjekla: „Kriste Ježíši, ono je to snad přeci tak! Co nám to, bratříčku, chceš udělat, kam se to pouštíš, rozumu nemáš. Taková ženská z ničeho, jenom chytračka i s tou mámou a sestrou tak by tě starého už byly dostaly? Proto by se byli naši rodiče nahlomouzili tolik let, a maminka by se tu proto byla jen tobě dřela, aby ty teď sedly do teplého?“ a při tom nářku šla k němu blíž a blíž.

Josef seděl, maje hlavu opřenu, ale teď ji pozvedl a řekl: „Prosím tě, nevyčítej, vždyť mám taky kousek rozumu.“

Ale švagrová Franckova, jako by byla nerozuměla,

325$

začala: „Že tak, švaře, můžete dělat, sotvaže maminka zavřela oči. Ta by, chudáček, koukala — kde by jí tohle bylo napadlo, takovou holčinu — a vždycky se o nás o všecky tak starala a říkávala: Jenom, děti, buďte vždycky k sobě!“

Francek také bublavě spustil: „I vždyť by rozumu neměl, takový člověk usedlý a zbláznil by se snad jako hošek! Copak je mu dvacet roků? Doma, na vojně, tady nic a teď by takovou chtěl provést?“

„Ó, já to věděla,“ když mlčel, opět zakvílela sestra, „včera jsem s nimi mluvila a hned jsem to poznala; však jsem jim taky nemlčela!“

Josefova hlava se rozkývala. „Tak přec — když jsem já si to nemyslil!“ řekl hořce a suše se vyplil.

„A bodejť bych snad mlčela, když děláš, až je tě člověku líto. Však ona ta Márinka nafiknutá byla jako pivoňka, slova mi říct nemohla, jenom do breku se naoko pustila a hned, že tady nebude, že se hned sebere. A pyšná, šla! Jenomže my jí rozumíme!“

Josef se třásl; žal i zlost v něm vzkypěly. A skoro se rozkřikl: „Víte, já jsem se vám taky do ničeho neplet, musel jsem se plahočit světem, po léta jsem tam tolik zkoušel, dřel jsem se u vás, s maminkou jsem tu tiše žil, a vy teď, sotvaže oči zamkla, takhle na mne jdete?“ a motaje se, šel ze světnice a dál k matce do komory. Klekl tam u ní a pláč vybuchl…

Když za ním po chvíli přišli, začali jinak, pěkně, hladili jej a aby se nezlobil, že to s ním dobře myslí, že jen radí, aby se nějak nepřenáhlil.

Byl rozlítostněn, slz měl pořád plné oči.

„Vždyť my víme, že jsi náš, máme tě rádi a jenom proto bráníme, abys jednou nenaříkal třeba i na nás!“

„Milý bratříčku, naše oči vidí jináč než tvé. Tuhle maminka by nám za zlé neměla, vždyť jsme z jednoho rodu, chceme žiti v lásce!“

326$

„Takových pádů, brachu, bylo! Lidé se stavěli, ale když měli, co chtěli, začali jináč a dobrého člověka od jeho vlastních odtrhli!“

Dlouho mluvili, srdečně i úlisně, ale Josef konečně pravil: „Máte ji z domu, tak jaké už starosti! Povedu si všecko jako dřív a jsem rád, že tady Dobšku mám.“

Viděli, že se zvrátiti nedá, a pomyslili si také, že když dcera je z domu, bude snad pokoj a Josef se usadí. —

Panímáma Břízková měla. pohřeb jako řádná chrastínská sousedka. Ze všech snad stavení přišli bud hospodář nebo hospodyně, ani ti přední nescházeli; v síni u mrtvé se pomodlili, ve světnici pohovořili, že nebožky každý lituje, že nebude už cupat jako stará slepička, že se všem bude po ní stýskat, protože byli zvyklí na ten párek, starou maminku se synem.

Všimli si také všichni, že Dobška s Papouškovou na funuse byly, ale Márinka nikoli, a zvěděli, že už zas kolik dní je u tetky v kraji. Než nebožku zavřeli, stará Dobška se s ní rozloučila, až všickni kolem zaslzeli.

Josefovi ptáci toho dne nebyli nad záspí, aby nepřekáželi, ale všickni ve světnici; žádný z nich, ani ten špaček, se nepohnuli, rozčepejřeni seděli, skrčeni, hlavy skoro schované.

Povídali si lidé, že i na tom ptactvu je vidět, kdo ze stavení odchází.

Celá banda hrála, oba kněží byli, lidu dav, z města i z okolí, z Chvojku také dost.

Ačkoli Josef všecko sám platil a maminku tak krásně na věčno vybyl — a na to se ho z přátelstva nikdo ani slovem nezeptal — u hrobu, když hrudy začaly duněti, bratr František pláče volal: „Zaplať vám všem Kristus Ježíš s Panenkou Marií, kdo jste naši drahou maminku doprovodili!“ Ale oči všech byly upřeny

327$

jenom na Josefa, jenž už plakat nemohl, a žal mu jenom škubal tělem.

Ze hřbitova šel celý hlouček přátelstva zas k Josefovi do stavení.

Povídalo se o funuse, kdo na něm byl, co říkal, Josefa že každý jen chválil, ale potom zvolna začali opět o tom, jak tu bude dál.

Břízek jim neodporoval, radám jejich přisvědčoval, jenom za to prosil, aby mu teď nikoho nevodili, ani Málky aby netrápili, jemu že by tím jen přibylo starostí a holce že by bylo smutno.

Sám v sobě byl už zcela rozhodnut…

Z Chvojku i potom často přicházeli a ženské zůstávaly celé dni; staré Dobšce vyčítaly, takže za jejich přítomnosti ze sedničky nevylezla nebo raději odešla k Papouškovým: ale víc a více všickni poznávali, že Josef je palice a nepovolí. Říkali si, že je zrovna ku podivu, jak se změnil a jak ho to bláznovství posedlo.

Měl zlé dni; po matce se mu stýskalo, ve světnici mu bylo prázdno a pusto, v polích teskno a ještě měl poslouchat mrzuté výklady. A s Márinkou si za to za všecko ani promluvit nemohl… Stalo se mu také, že když večer nemohl usnout a vzpomínal, napadlo mu, co by bylo přátelstvo dělalo, kdyby jim byl tenkrát za mladších let začal s Andulou a kdyby ji byl přivedl i s chlapcem. Když v něm vyčítavě zaťukalo pro Andulu, že nic takového nepodstoupil, snadněji se nyní konejšil, že dobře dělal, to že je nyní jasně vidět, co by byli činili a že by toho nebyli dopustili.

Chvoječtí nemohouce potom už jednat přímo, došli si na Papouškovou a kdekterého posílali známého na Josefa, aby ho z té cesty zvrátili; po městečku na něj naříkali a Márinku nepěkně chválili.

Zvídal ledaco, ale stavěl si již hlavu, a raději se proto lidem vyhýbal.

328$

Márince také po Papouškové vzkazoval, aby měla zatím trpělivost, než se ty křiky trochu slehnou.

Až po osmi nedělích se do Lanžova vydal sám a v neděli potom byly ohlášky.

Tu již z Chvojku k němu nešli, ale popouzeli ve staveních, ba ani si nelenovali jíti na faru.

Vše bylo nadarmo, lidé se stranou jenom smáli, protože přátelstvu rozuměli, šklíbili se, jak se i takový mládenec rozpálil, ale zas také uznávali, že není žádný nerozuma, že ví, co má dělat, zvláště když ty ženské měl tak dlouho ve stavení — a konečně proti Dobšce a Márince nikdo nic říci nemohl.

Jednoho však na Chvojku hned nezvěděli: že stará Dobška s Josefem před ohláškami moudře promluvila a vyložila mu, Márinka že přec jenom tak slepě do svatby jít nemůže, že je mladá, že jí zle není, ale kdyby se stal pád jeho smrti, čehož Pánbůh rač chránit, že by byla zahozena jen za svou dobrotu — — zkrátka, aby jí, matce, neměl za zlé a udělal Márinku polovičnicí.

Překvapila ho ta řeč, hodně překvapila, ale když potom o ní uvažoval, přiznával, že Dobška má pravdu, a odbyl tu věc ještě před svatbou.

Ta byla tichá, jenom při ranní mši svaté; dva sousedé byli svědky a kromě nich šla jenom družička — Málka.

Když Křepelům o to vzkázal, nevěděli hned, co dělat a jak odpovědět, ale pak si povídali, že nikdo neví, k čemu to přec jen bude dobré, a že tak docela se rozejít s vlastním bratrem byl by přece hřích. Ačkoli se v živnosti proto hněvali a říkali, že Bětka je vychejtralá, tato přece dcerku vystrojila, věnec, od Komendové koupený, dala jí kolem hlavy a v den svatby ji dovedla až do Chrastina k Břízkově zahradě. Ale do stavení nevešla, jenom zpozdálečí se dívala, jak šli do kostela.

329$

A tak Břízek přec jen Márinku dostal. Tolik mu činili, a přece provedl svou!

Ale i to se stalo, že se ho tenkrát před svatbou „na katezismu“ pan farář také zeptal, nemá-li už někde jinde povinnost. Ale farář se sám při té zmínce usmíval a Břízek řekl: Ne! —

Potom už nemusil Márinku vyčkávat na záspi, nepostála sotva pár minut, neutíkala již ze světnice, aby ji tam nikdo nezastihl: byla s ním už ve světnici a zvolna, klidně uklízela, rovnala, kuchtila. Když měl chvíli bez práce, sedal u stolu a se zalíbením na ni pohlížíval; dobře pozoroval, že se mu očima vyhýbá, že je jako poplašená, ačkoli sám také kale nevěděl co mluvit.

Všecku větší práci ve stavení jako dřív dělala Dobška; na podlahu, na prádlo nemusila Márinka sáhnout, ledaže si nádobí umyla, žehlila a do chléva šla jenom podojit. Že měli panímámu v domě, byl také proto rád, že pozoroval, jak je Márinka hrozně brzy unavena, jako uběhnuta, i také proto, že si spolu mohli pěkně vyjít do kostela neb i do polí.

Lidé pozorujíce, jak se Břízek strojí, usmívali se, že se činí, aby se mladé ženě vyrovnal, ale že ten bývalý ramenatý Chvoják je přec na něm znát.

Břízkovi však žili vždycky jenom pro sebe, se žádným nic, zrovna jako by se báli, aby nikdo mezi ně nevkročil. To však Josef cítil, že ačkoli Márinka je dobrá, tichá, upřímná, že přec není všecko, jak by mělo být. Muž a žena byli, Márinka jednala upřímně, ve všem byla jeho ženou, až snad na to tykání a říkání „pantáto“, ale toho ani Břízek nedbal, protože se to v městečku i na všech dost často tak říkalo, i když rozdíl stáří nebyl jako u nich: ale přece se mu zdávalo, že není, jak by měla být, pořád že je jako zemdlena, znavena.

330$

A jednou mu do hlavy padla i vzpomínka, jak Andula uměla chytnout kolem krku a škrtit…

Márinka mu začala i postonávat, bledá byla, mrzuta, takže se také mračil, až ho i prosila, aby se nemrzel, že je taková kruňkavá.

Světnici a všecko v ní měla vždycky v pěkném pořádku, pořád chystala něco nového, aby také u nich bylo jako v lepších staveních; dvorek i zásep zametala, ptactvo obsloužila, i na pole za ním přišla a chtěla pomoci, přitom mu však někdy připadávala usedlejší, rozvážnější, než byl sám.

Ale činil jí všecko, jak mohl, krásně s ní jednal, takže u nich nejmenšího křiku nebylo.

V adventě rádi spolu chodili na všecky roráty a panímáma jim zatím doma k snídani upekla topinky; večer sedávali dosti dlouho, Dobška předla, Márinka drala peří nebo pletla a Josef jim četl z kalendáře; ve velikonočním týdnu všecky pobožnosti spolu vykonali, spolu byli na každém procesí i pohřbech, rádi putovali někam na pout nebo na jarmark. Že spolu jednali tak mírně, s laskavými úsměvy a vždy chodili spolu, po městečku jim říkali „libové manželstvo“.

Všecko hezky klidně utíkalo, ale dětí u Břízků nedostávali …

Čekala na ně Dobška, i Josef myslíval, myslíval, ačkoli se slovem nezmínil, a zdálo se, že i Márinku tíží, že jich do světnice nepřibývá.

První léta o tom málokdy zavadili, myslíce, že je času dost, po čtyřech pěti letech už někdy slovo o tom padlo, a potom — i leckdo známý se zasmál…

Ale panímáma všecko upokojovala, říkajíc, že je času dost, a konečně že nikdo neví, proč Pánbůh tak řídí, že kdo ví, jak by to dopadlo, když Márinka není žádná silačka. ‘

Josef s tím souhlasil, ale slova, že „nikdo neví…“

331$

ho bodala; napadlo mu, že je to snad trest boží, že už dříve vlastní dítě své nechal jen tak ve světě.

Kdo nejvíce vymlouval i těšil, aby si z toho nic nedělali, že liška k nim trefit nemůže, byla Papoušková. Říkala: „Podívejte se na mne — tři děťátka jsem zahrabala, to je teprve žalost. Teď mám čtvrté, ale Bůh sám ví, jestli je vychovám!“ —

Zvykli si u Břízků i na to, a Břízek byl rád, jen když Márinka byla zas hezky zdráva, takže starosti o. ni mít nemusil; červená byla, statná i dost veselá.

Teď už i do hospody někdy ženu zavedl jako jiní sousedé své manželky, aby vzdali čest, aby si ženy přec také vypily žejdlík piva a popovídaly si. Ba v masopustě byli i v bále, třebaže tanci mnoho neudělali.

S chvojeckým přátelstvem neměli v prvých letech styků docela žádných, jediné že si o posvíceních vzájemně posílali koláče. Později chvoječtí přec aspoň s Josefem trochu začali, ale jenom tak, že na hřbitově nebo cestou z kostela promluvili, jak jdou časy a tak o tom denním živobytí. Pro Márinku však nikdy zvlášť dobrého slova neměli a ona také o ně nezavadila, protože od lidí vyslechla litanie o tom, co proti ní dělali a mluvili.

A když také na Chvojku porozuměli, že u městeckých děti nebudou, začali se blížit i k ní, zvali je oba na Chvojek, ale sami k nim do stavení nevešli a městečtí k nim také ne.

Jenom Málka jednou za čas přišla k tetičce a strýčkovi, ale kromě nějaké buchty, již si nesla domů, větší přízně nedoznala.

Stará Dobška dobrých osm roků stále stejně pomáhala ve stavení a bylo to milé oběma manželům a Papouškové nejvíc. Až najednou na jaře, zrovna když se sázely bandory, přichvátala jednou domů, naříkajíc si,

332$

a ulehla. Šlo to prudce, zápal plic dostala a ve třech dnech byl konec.

Tenkrát, když Papoušková vyřkla slovo: Skonala! Márinka, všecka již utrápená, uhoněná, vykřikla, chytla se za srdce a svalila se jim u postele, takže ji musili odnést.

Ležela pak bez hnutí, tupa, a jako by užuž měla vydechnout. Když přišel lékař, pravil, že je to od srdce, že to snad přejde, nebude-li se ten záchvat opakovat, ale že se musí šetřit a být opatrna.

Polevilo jí, ale musila zůstat ležet a ani na matčině pohřbu nebyla.

V těch starostech á v Josefově sklíčenosti se Papouškovi honem nastěhovali na místo matčino, aby Márinka měla obsluhu a v hospodářství pomoc.

Márinka se zotavila a brzy zas byla, jako bývala, ba ještě statnější. Opět byla v domě spokojenost. Papouškova Františka, později i Pepíček přidali života, jenom nad švagrem Papouškem Břízek někdy mrzutě vrtíval hlavou.

Také chvoječtí zas oživěli a časem i pronesli slovíčko, aby byl opatrný, že ta zednice bude myslit jenom na sebe a na své děti.

Bětka také jednou pozdálečí zkoušela, jestli by Břízkovi nechtěli některé její dítě k sobě, ale Josef nejdřív neodpověděl a po druhé řekl, že by Márinka takovou starost mít nemohla.

Že se však přátelstvo přec jednou za čas u nich stavilo a k Márince že se chovali tuze krásně, z toho měl radost a v duchu si liboval, že všecko je už v slušném pořádku.

I po městečku měli Márinku rádi, sousedky ji zvávaly na přástvu a také k ní přicházely, zvláště paní sousedka Kotrlíková, pekařka, jejíž dětem Břízkovi i kmotrovali.

333$

Všecko si pořád pěkně vedla, zůstávala mírná, nic se nevynášela a chudým ráda posloužila. Těžší práce sic nikdy nedělala, ani ptactvo, jež se za léta všecko už v klecích vyměnilo, neobsloužila, ale to Břízek dělal rád sám, v jiném pomohla Papoušková, a proto si nenaříkal. Byl rád, že ačkoli na něm samém začalo stáří být hodně vidět, Márinka zůstávala k němu stejně hodna, všude s ním, a zůstávali ve svaté svornosti; nejednou si už pomyslil, jaké zbytečné strachy „jeho strana“ mívala.

Sám byl také všude rád viděn, nikdo proti němu nemohl říci slova i nejpřednější se k němu hlásili a také do obecního výboru již chodil.

Krom nějakého toho pomyšlení měl celkem svatý věk — —

A roky ubíhaly…

IV

V Chrastině v neděli po „hrubé“, sotvaže lidé přišli z kostela, bylo na městečku placho. V horkých světnicích seděli při nedělním obědě, u jahelníku, jejž celá rodina vybírala z pekáče, nebo u kávy s buchtami či plackami, u peciválek spařených, máslem a sirupem politých; někde měli i hovězí polévku s flíčky, kousek masa s bandorami a s bílou křenovou omáčkou.

Venku bylo polední dusno, plné mdlého slunečná, a pod modráčkovou oblohou neproletěl ani větřík.

Hospodyně, sotvaže položily lžíce, chvátaly dojit a tatíci si vyšli na zahradu protáhnout záda neb i pokouřit.

Zedník Papoušek unaven, mdlý, že sotva dlouhé nohy táhl, se také vyploužil za stodolu, svalil se na proschlý drn a přivřel oči.

334$

Na náměstí, ani na nové straně nebylo slyšeti kroku.

Až po chvíli z bílého domku, nahoře za svatým Janem, vyšel soused Poduška, malý, ustaraný, s prošedivělým věnečkem vousů a podelším nosem nad bezzubými ústy, s placatou čepicí štítkovou na šedé, pačesaté hlavě, v tmavomodrém šosáku a starostlivě přihnut, ruce maje složeny vzadu, drobnými kroky šel náměstím dolů. Ale ani doprostřed nedošel, a z pravé strany mířil k němu na silnici soused Zajíček, hospodář, ale také barvíř látek na modračky a cíchy, kteréž řemeslo hlásaly kusy modrého, bíle kvítkovaného plátna, jež zkrabatěny visely na plotě i na bidlech na podsíni jeho stavení. ‘

Poduškovi byl ústrojem i chůzí podoben, ale byl ještě trochu menší a hubenější.

Pozdravili se, podali si ruce, posteskli na to sucho a šli spolu dál; v jednu hodinu měl u pana představeného Linharta, jehož kamenné stavení bylo nedaleko kostela, zasedati obecní výbor, a Poduška i Zajíček byli jeho členy.

Ze svého čísla vyběhl i soused zámečník Fejfar, zdravý, přímý, bezvousý, lesklých červených tváří, vlasů vzadu za čepicí chundelatých a rychle, rameny přitom potrhuje, chvátal za starými známými.

Vyšel i kupec a hostinský U černého orla, pan Šádek, obtloustlý, v žemlovém šosáku a šedivém, vlasatém klobouku a rovným dýnkem a rákosovou španihelkou vážně se rozpřahuje, batolil se dolů; u svátého Prokopa, na jehož dolních schůdkách skrčeni dřímali dva pekařští učedníci, hlídajíce krámky s přikrytým zbožím, se zastavil, rozhlédl se na všecky strany, ze šosu vytáhl velký červený šátek, a strčiv hůl pod paži, utřel si obličej, šátek zase zvolna stáčel a klidně, vážně ho uloživ do hloubi kapesní, kolébal se dál.

335$

Paní Komendová, hladce učísnutá panička měkkých modrých očí, v bílé domácí jupičce, stála už chvíli u okna domku, pozorujíc, jak se výbor schází; když spatřila, že pan Šádek se už vybatolil, pravila do světnice: „Abys taky šel, Franc, Šádek jde!“

„Půjdu, půjdu,“ přisvědčoval pan Komenda, krásně do leskla oholený, a pohupuje se na blýsknavých, vrzavých botách, přičísl si namočené vlasy a oblékal kabát.

„A co ty, Josífku?“ a paní Komendová se teď nadobro obrátila do světnice, slušně urovnané, mluvící o stálém pořádku, důkladného dubového nábytku, na stěnách s kastlemi, ovinutými dělanými věnci, za sklem s vyřezávanými soškami Panenky Marie, bohatě vystrojené, Jezulete v sněhobílých a zlacených šatečkách, s korunkou na hlavě, sv. Floriána, ulévajícího hořící dům, jenž byl mu právě po kolena, sv. Václava na bílém koni. Také kříž v rohu světnice byl ozdoben dělanými růžemi, bylať paní Komendová známa výrobou umělých květin i věnců, a všecky potřeby toho druhu na svatbách i na pohřbech v celém okolí byly od ní, takže u Komendů se vždy vědělo, kde se kdo vdává, kde kdo navždy zamhouřil oči. Práce paní Komendové zdobily i kostel, kde věnečky na svíčkách, věnce kolem obrazů a soch byly dílem jejím, ačkoli ne všecky i jejími dary; také jiné sousedky na kostelíček pamatovaly a u paní Komendové pro něj kupovaly. Břízková například každoročně velikou kastli s Pannou Marií ozdobila věncem z růží bílých i krvavých; dřív také jen u Komendové kupovala, ale od té doby, co se tato o ní a o „jejím“ tak nehezky prořekla, opatřovala věnec v městě, aby, jak pravila, v Chrastině viděli, jakou krásu dovedou udělat jinde.

Josífek, syn paní Komendové, mladík s brejličkami, hebkých kaštanových vlasů se stezičkou uprostřed,

336$

růžolící, s heboučkým knírkem, měkkým pohledem modrých očí a jemným obličejem matce podobný, ležel u druhého okna na staré pohovce a četl. Na matčinu otázku odpověděl: „Přijde Jeřábek a někam vyrazíme!“

Matka usmívajíc se, přisvědčovala: „Jdi si, jdi, ať těch vagac ještě užiješ!“ a přitom prohlížela pana Komendu, je-li na něm všecko v pořádku. Když nic nezpozorovala, Komenda vzal španihelku, na ženu i na syna se usmál a již boty vrzaly na síni i na záspi.

Z nové strany vyšel tak z domu i truhlář Hodan, černovlasý, ohnutý, mračivý, s kozími vousy pod bradou; z dolní části zas soused a forman Běloubek, obtloustlý, krátkokrký, velké hlavy, odshora dolů skoro stejně široký, zardělý a kolébající se zleva napravo.

Soused Břízek jsa sám v čisté světnici, také se dostrojoval. Na vydrhnuté podlaze, bílým pískem posypané, stály postele, vysoko vystlané, bílými přikrývkami zastřené, stůl s bílým ubrusem, žlutá jarmara, nahoře s vyrovnanými porculánovými hrnečky a talíři, prádelník, police také se skleněným a porculánovým nádobím a s několika soškami; na stěnách světnice visely pestré obrázky v zlacených rámcích, v průčelních oknech korálové košíčky a nad stolem „holubička“.

Obléknuv modrý šosák, na hlavu, s namočenými, hladce přičísnutými vlasy, posadil si zánovní čepici s lesklým ještě štítkem, sáhl do šosu, má-li šátek, a vyšel.

Márinka nesouc plnou dojačku, právě vycházela z chléva a usmála se naň: „Tak už jdete, pantáto?“, a když také tak srdečně pokývl: „Už, už!“, šla do světnice.

Zadíval se po holubech, zastavil se u klecí, pošvitořil a vykročiv z branky podíval se náměstím vpravo

337$

vlevo a vida, že se odshora plíží jenom stará Kuželka, výminkářka, po chůzi a starém šalupu znatelná, jež ze vsi Doubravky šla už zas do božího kostelíčka, ruce složil na šosy a zvolna šel k sousednímu shrbenému numeru, na jehož nízké podsíni v stínu stál dřevěný, čistým ubrusem prostřený krámek pekaře pana Kotrlíka. Cukrový jemný písek, jímž všecko krásné zboží bylo hojně posypáno, leskl se a jiskřil.

Bylť pan Kotrlík pekař v Chrastině svého druhu jediný: nepekl obyčejné rohlíky, housky a krušinky jako jiní pekaři, jejichž krámky od božího rána stály v stínu starých javorů, ale podkovy, povidly, mákem i tvarohem nadívané, koláče české i velké německé, tyto krásně pokrájené, okrášlené povidly neb i „sypané“, buchty, kůrek rozkošně zardělých; ano i pokrájená, v závějích cukru tonoucí bábovka se tu skvěla na bílém talíři.

Děti chodíce vedle Kotrlíků do školy, vždycky se s obdivem zastavily před tímto zvláštním krámkem, pásly se na vábivém zboží, ale nikdo z nich tu nikdy nekoupil. Ba mnohé si myslívaly, že z tohoto krámku vůbec nikdo nekupuje, protože od Kotrlíků snad žádný tatínek a maminka, ani dědeček a babička nic domů nepřinášeli, a děti si samy netroufaly ani se zeptati, co to ono stojí, protože tušily, že krejcar, za nějž jinde dostanou preclík, nebo dva krejcary, za něž u sv. Prokopa houska nebo krušinka, na tohle nestačí. A poněvadž ve škole časem spatřily, jak dvanáctiletý Mírumil Kotrlíkův a mladší Růženka jejich z papíru vybalili cukrovanou podkovu, kus koláče nebo bábovky, domnívaly se skoro, že zboží z Kotrlíkova krámku snědí jenom jejich děti a na krámek že se to dává jen tak. A bývalo jim divno, že toho u Kotrlíků přece třikrát týdně tolik napekou, že to ty děti snědí a že se jim to nepřejí.

338$

Pravda, panu Kotrlíkovi leckdy něco zbylo a snědli to potom doma, ale velká většina zboží se přece prodala a to do „lepších“ domů, k derektorovi, kasírovi, do továrny, pivovaru, na faru a tak leckam k zvláštním slavnostním příležitostem, jako byly svátky v rodinách, svačiny s „návštěvami“, svatby, křtiny, funusy. Také cizí lidé, kteří Chrastínem projížděli nebo putovali, potom přespolní dělnice, tovární tady leckdy koupili, aby přec z města přinesli něco zvláštnějšího.

Soused Břízek, jda vedle krámku, rychle přehlédl, co tu bylo vyloženo; také on zde časem kupovával, už kvůli sousedstvu, a potom když Márince nebo Papouškových dětem chtěl udělat zvláštní radost. Dnes se nezastavil, ale šel rovnou k oknu. Zahleděv se do světnice, zaťukal, posmekl, usmál se a pravil: „Tak půjdem?“

„Půjdem, půjdem,“ ozvalo se zvnitřku, kde* paní Kotrlíková pomáhala muži do čokoládového šosáku. Byla proti němu snad o třicet roků mladší, nevysoká, měkce obtloustlá, zdravě zardělá, hezká; pan Kotrlík byl už hezky přes šedesát a vlasy měl jako mléko.

Ve světnici u Kotrlíků měli skoro všecko panské; nábytek byl stará práce z tvrdého dřeva, vykládaný, leštěný, skříně i prádelník se žlutým kováním, obrazy v dubových rámech, hodiny y úzké skříni až na zem, s vyříznutým zaskleným okénkem, za nímž zvolna chodil velký perpentikl.

Kotrlík před lety býval blahobytným pekařem a měšťanem v Králové Dvoře, ale ovdověv a později oženiv syna, sám přece jenom nechtěl ještě zůstati „jen tak“; oženil se znova a odstěhoval se do rodiště, jež už za mladých let opustil. Domek měl sice z chatrnějších, ale pro slavnější minulost a za všecko jednání se mu říkalo „pan“; vědělo se také, že má ještě nějaké groše na kapitále.

339$

Nynější jeho choť bývala u Kotrlíků v Králové Dvoře služkou, za nemoci prvé ženy kuchařkou i hospodyní, všemu v domácnosti dobře rozumějící, takže pan Kotrlík, chystaje se začít nový život v Chrastině, neváhal se s ní dáti okopulírovat, aby ve všem zůstal v starém zvyku a pořádku.

Tomu už arci bylo teď nějakých třináct roků; pan Kotrlík vypadal tenkrát také trochu jinak nežli dnes, nechodil ještě přihnut, neměl vlasy jako mléko, tváře samou lesklou vrásku a hlava se mu tenkrát neklepala.

Kotrlíkovy děti Mírumil a Růženka byly vždycky jako uhlazené, náramně způsobné, zdvořilé, proti jiným dětem chrastínským jemné. Ve škole bývaly první, teprve v posledních dobách se hoch nějak horšil.

Zato Růženka byla pořád jako vlaštovička čiperná.

Teď seděla u okna na lavici, které však u Kotrlíků říkali kanape, protože měla opěradlo a byla povlečena odřenou látkou pruhovanou, a prohlížela si obrázky maminčiných nedělních „knížek“ modlicích.

Břízek se na ni zadíval s upřímným úsměvem a pravil: „Tak co, nevěsto, půjde taky na požehnání?“

Dívčina, hlaďounce učesaná, se stezičkou na temeni, vzadu s copánky, usmála se, pěkně přisvědčila, ale paní Kotrlíková výřečně spustila za ni:

„I to vědí, pane kmotře, že půjde, na cvičení musí. Povídal pan páter, že z nejtěžšího ho vždycky vytrhne Růženka a všecko že tak krásně poví, až se lidé diví.“

„To je hezké, to je hezké,“ přisvědčoval Břízek.

„Však až půjde jejich Toníček do školy, taky bude takový,“ jdouc k posteli panu Kotrlíkovi pro klobouk, lichotivě prorokovala, „už teď je na něm znát dar Ducha svatého. Náš Mírumilek taky vždycky všecko dovedl, teprve teď je nějak zaražený, ale říkává tuhle

340$

,náš‘, že to všecko zas přijde, s ním že bylo zrovna tak, a páni taky povídali, že je potřeba jenom oddechu.“ Chrastínské manželky o svých manželích říkávaly „můj“, paní Kotrlíková nazývala pana Kotrlíka také „náš“ a zněla z toho vždycky vážnost, s kterou k němu pohlížela.

Pan Kotrlík, úplně ustrojen, postavil se před zrcadlo, podíval se, má-li šátek dobře uvázaný, pohladil oholené tváře, a sundav si s boku police zahnutou španihelku, popleskal manželce po zádech, řekl: „Tak spánembohem, maminko.“ Usmál se na Růženku a šlapaje, jako by šel po samém peří, kráčel z domku. Žena jej vyprovodila až na podsíň, kdež oběma sousedům pravila: „Tak, tak, jenom tam něco moudrého usuďte!“

„Toť, toť,“ kýval pan Kotrlík a již s Břízkem šli; Kotrlík se jenjen pohupoval, španihelku lehce pozdvihuje, Břízek šel rovný, kroky těžšími a kratšími. Panička majíc ruce složeny na hrudi, dívala se za nimi a v duchu si povídala, že na Kotrlíkovi je přec jen pořád vidět člověka z města, bylyť všecky jeho pohyby měkké, jako by pořád zacházel s těstem, válel, mazal, posypával.

A šli do kamenného stavení pana představeného Linharta, jenž už se shromážděnými výbory, s radními Šádkem i Komendou, s panem kasírem zámeckým, šedým, málomluvným Němečkem, čekal, sedě v čele za dvěma sestavenými stoly. Šedivý věneček měl, ale na hlavě přizrzlou řídkou paruku, dlouhý nos s hrbolcem, na němž seděly brejle se silnou kovovou obroučkou, vzadu kolem hlavy uvázané. Brejlemi se pan představený díval, jenom když hleděl do lejster na stole, seděl-li vzpřímen, malá hnědá očka hleděla vždycky rovnou do světa. Měl tmavou vlněnou kazajku, posetou drobnými krvavými kvítky, svázanou pod

341$

krkem šňůrkou, zakončenou rudými třapci, černý šátek na krku až po samou bradu a jenom proužek límečku ten tuhý obojek nahoře ovruboval. Stříbrná tabatěrka ležela na stole panu představenému po levici, červený šátek po pravici. Paní představená, vrásčitá, široká stařena s velkým dolním rtem a notným podbradkem, s řídkými rozčísnutými šedinami, na nichž seděl tylový čepeček s modrými mašlemi, hověla si u kamen a modlicí knížky měla na klíně.

Pan představený každého příchozího vítal slovy: „Vítám vás, sousede, posaďte se!“ a paní představená: „Pěkně vítám, sednou si u nás!“ Jenom když přišel pan farář, starý, bezzubý, vlasů jako popel, vysoký, ale ohnutý, podle kabátu i vesty šňupák, všichni povstali a pan představený lahodně zval: „Tak jen ke mně, ke mně, jemnostpane!“ a paní představená „Ráčejí se u nás posadit!“ Potom se šourala ze světnice, aby v modlitbách pokračovala venku na lavičce.

Představených byli už sami, obě své děti měli „usazeny“; syn byl v Boleslavi pánem u soudu, ženat, a dcera byla u Hradce provdána za panského správce. Paní představená se do jejich domácnosti podívala každé dva roky — zrovna se to tak hodilo, že vždycky jeden rok od Hradce, druhý z Boleslavě přicházelo do Chrastina psaníčko a v nich stávalo: „Milá maminko, budou musit zas na nějaký týden k nám — to vědí!“

Paní představená si dopisy přečtla ne jednou, ale několikrát, a po každé s uslzenýma očima. Potom v následujících dnech začal „chystuňk“: běhala po krámcích, kupovala plátno, pentle, povijany, piškoty, kávu, cukr, skládala peří, sehnala kuřátka, nějaké víno, a když bylo všecko pohromadě, dojemně se s pantátou rozloučila, přijala od něho nejkrásnější pozdravy a s náramnými balíky se vypravila na cestu.

Když se tyhle případnosti na obou stranách už ně-

342$

kolikráte s takovou přesnou pravidelností opakovaly, pan představený se chmuřil a bručíval, ale panička říkávala s měkkou srdečností: „I mlčej, tatínku, mlčej, jsou rád, že se to na obou místech má tak rádo; oni s tím starostí nemají, zato já až hrůza. Tam mi vždycky jde hlava kolem a přitom ještě nosím v hlavě, aby oni tu měli všecko v pořádku a nenaříkali si.“

Když se potom z několikanedělních výprav vrátila, nebývalo vypravování doma i po známostech konce — látka na deset měsíců dobře stačila, a tu již opět začínal „chystuňk“ pro druhou stranu. A když paní představená bývala sama, když například sedala nad modlitbami, pořád se jenom obírala těmi dětmi.

Ve výboru se z počátku povídalo jenom o hospodářství a že bude-li pořád takové sucho, bandory budou maličké, „semínka“ ne mnoho, že mu proto už teď pěkně připlácí, orat že se už nemůže, protože to radlice jenom seškrábe nebo že se lámou kusy, velké a tvrdé jako hrady, které by bylo marno vláčet. Potom se i jiné věci připlétaly, jako že stará paní. hraběnka panu představenému povídala: „Letos tu pejt ne chesky, kór moc chorko!“ a zas že stará Piskáčková, soukenice, pořád zle marodí, a on, strejc Piskáček, že by se jistě ještě oženil, protože jím už teď všickni čerti šijou, a z kostela že chodí leda s mladicemi; že stará mlynářka čtyřicetiletého syna Vencla tuze nutí, aby se oženil, k muzikám že ho posílá, dohazovači že se u nich ve mlýně zrovna předhánějí, ale Venclíček že ne a nechce.

„Stydí se, stydí,“ povídal pan Šádek a sám prvý se rozchechtal, až mu slzy tekly.

„Blázínek,“ jemně se přidával pan farář, „jako by se byl jiný neženil ještě v pozdějších letech, a také se neostýchal; také jinde maminka naříkávala a teď je všecko v nějakém znamenitém pořádku!“ a usmívaje se, kýval na Břízka.

343$

Ten také roztáhl ústa k úsměvu, ale zvuku nevydal a všecek zahořel.

„A když to je, ráčej vědět, když to je po druhé, jako ve vdovství,“ a soused Poduška zdvihl ukazováček, „to se ani dědek neostýchá!“ a začav tenkým, suchým chechtotem, strhl ostatní s sebou.

Tu však pan představený počal předkládat obecní záležitosti: kdy by měla být licitace na obecní luka, že by snad byla nejlepší v neděli po požehnání, ji pan farář že bude tak dobrý a po kázání to ohlásí; že bude potřeba na rynečku zas jednou prohloubit a vyčistit příkopy, co se strží za hlínu, to že vždycky tu práci dobře vynahradí, nebo jestli by se snad sousedé neměli cedulkou požádat, aby tu práci každý jako jindy udělal sám před svým stavením; obecní kůlně že je potřeba spravit střechu, protože na kapličku, jež se stavívá nad sv. Prokopem o jeho svátku a jež je v kůlně složena, jakož i na obecní stříkačku za deště notně teče; tulák Martin Vodvárka že zas je tu i se ženou a čtyřmi dětmi, zatím že jsou v obecní šupce, ale co je s nimi dělat dál. Rokovalo se, moudře, rozvážně se rokovalo ještě, když už zvonili na požehnání …

Paní Kotrlíková vrátivši se po odchodu mužově do světnice, pravila dcerušce: „Tak, tak, děvečko zlatá, říkaj si na knížkách; kdyby někdo přišel kupovat, tak mu prodej a já se podívám vedle k Břízkovým. Kmotřička chce Kozačce dělat věnec a trochu čokolády jí chce poslat, tak mne prosila, abych jí pomohla, aby to lidé nemohli nějak soudit.“

„A přijdete, než půjdu?“ ptala se Růženka.

„Ale bodejť, a jestli přiběhne Mírumil, to mu vzkazuju, ať taky jde na cvičení!“

Potom ještě zbylé nádobí uložila do police, a vzavši na hlavu kartónový šátek, chvátala. Jdouc u Břízků po záhrobní, otevřenou půlkou okna mrkla do svět—

344$

nice, z níž válo horko, a viděla, že tam Papoušková sedí na židli a Břízková že se ochomýtá kolem kamen. Ale honem volala na Toníčka, jenž prostovlasý, v nedělních nohavičkách a v šněrovacích botičkách chodil po dvoře: „No, hošíčku, to se ti to běhá, viď? Sluníčko tak pěkně svítí!“

Břízková jí vychvátala naproti zardělá a vítala: „Pěkně vítám, paní kmotra, to jsou hodná, že nezapomněli!“

„I bože, bodejť bych byla zapomněla,“ šveholivě odpovídala Kotrlíková, „ale to vědí, než to člověk po obědě dá všecko do pořádku a než jsem ,našeho’ vypravila, trvá to chvíli!“ a vcházejíc do světnice, pozdravovala ses Papouškovou: „Dobry odpoledne přeju, taky jste přišla pomoct?“

Ale Papoušková se zrovna bránila: „I kdepak já pomoct, jen jsem se přišla podívat a potom to Márince ke Kozačce ponesu.“

„To to tu dnes mají hezky, tuze hezky,“ rozhlížejíc se po světnici, pochvalovala Kotrlička.

„Ale jdou, kdepak já — pořád je to stejné — u nich je jiný pořádek!“ skromně odporovala Márinka.

„Hezky, všecko hezky, ta čistota ve všem!“ znova posvědčovala paní Kotrlíková a šla ke stolu, na němž už byl připraven vál, moukou poprášený, talíř s hrozinkami, druhý s nakrájenými mandlemi a s cukrovou moučkou.

Na Břízkové a Papouškové bylo na prvý pohled patrno, že jsou sestry, jenomže Břízková byla mladší, jemnější a Zachovalejší, kdežto Papouškové už vlasy na temeni a na skráních zřidly, tváře byly drsnější a osmahlé, hnědé ruce upracované.

S peci sundala velikou mísu s nakynutým těstem, postavila ji na stůl, a Márinka provázejíc ji, žádala:

„Tak budu prosit, paní kmotra!“

345$

Kotrlíková přikývla, a vyhrnuvši si rukávy kartónové jupky, hned se dala do práce; všecek obličej se jí rozzářil.

„Toníček ani není za stolem,“ zasmála se, „to je dost, když jsou tu přec hrozinky a mandle!“

„To by bylo pěkné, aby očumoval,“ mateřsky přísně odpověděla Papoušková, „svoje už beztoho dostal a ví, že tetička ani potom nezapomene.“

„I to ony se rády dívají — naše Růženka jen když může oblíznout.“

„Ó bože, copak u nich, tam je toho každý den!“

„Však ony vaše taky půst nemají, vždyť snad kmotřičku znám!“ a paní Kotrlíková buclatýma dlaněma válela dlouhého těstového hada.

Břízková stojíc, upřeně se na ni dívala, Papoušková přisedala blíž a blíž. Pozorujíc oblé Kotrliččiny paže, vzdychavě zavelebila: „To jsou ručičky jako obalené a jak to pod nimi zrovna hraje — to člověk vidí!“

„Však ona to kmotřička jindy taky dovedla,“ usmála se Kotrlíková.

„Ale tak jako oni ne,“ usměvavě odporovala Márinka, „třebaže jsem se už ledaco od nich naučila.“

„Inu, pekařské ruce!“ zasmála se sousedka, „když to paní kmotra chce mít po pekařsku, proč bych neposloužila, zvláště když je to takovým chudým lidem, a to se mi tuze líbí. Paničkám dávat do kouta není žádná zásluha, ale takové tkalčici posloužit!“

„Prosím jich, člověk musí,“ velkou tu chválu jemně odstrkávala Márinka, „já vím, že Komendová by brousila á ohrnovala se. Jistěže toho tam nanese — už o křtinách dělala, třebaže jindy je skoupá na groš a jen pro toho svého mazlíka shání. Já se s ní předhánět nebudu, ona je z Kozákovy přízně, alej á jen udělám povinnost.“

„I bodejť by ses předháněla,“ dotvrzovala Papoušková, „ale to víme, že pozadu nezůstaneš.“

346$

Paní Kotrlíková přikyvovala a zase švitořivě vypravovala: „Bože, co jsme se my takových věcí už nadělali, v městě co se všeho napeklo. Jenomže tam paničky věnce už tuze málo dávají, víc ty dorty,“ a paní Kotrlíková přiloživši hotového hada, najedeného hrozinek a citronové kůry, k druhým, vážně se podívala na jednu, na druhou.

„Jó,“ zrovna nábožně vzdychla Papoušková, „tak se podívejme!“

„I tady, pane, už taky začínají,“ švitorně spustila Márinka, ukazujíc tak, že je v tom pádu dál než sestra, „loni jsem viděla, jak to z pivovaru nesli na velké míse k správcovým; samá paráda to bylo, růže a jiné kvítí navrchu. Ale doma to nedělali, až z Jičína objednali, a paní stará sama si pro to jela kočárem.“

Papoušková údivem vzdychala, paní Kotrlíková jen mávala buclatou dlaní.

„Ó bože, to bývaly dorty,“ pokračovala znalecky, „jako kola a na nich panáčků, panenek jako na bále, nebo celé věže a kaple; a jsou ty dorty všelijaké, čokoládové, kafové, oříškové — ó bože! A toho cukroví co se napeklo, věnečků všelijakých, trubiček, božích milostí a toho vína co se nosilo a jakých — malaga, bordó, tokajské a všelijaké jiné, podle toho, jaké bylo panstvo!“

Když potom hady splétala do věnce a pomazávala ho rozkvedlaným vejcem a posypávala mandlemi, obě domácí ženy mlčky, vroucně a bez hnutí ji pozorovaly, ledaže Papoušková spadlou hrozinku zdvihla, dala do úst a chvilku ji blaženě mlsala.

A byl věnec veliký, krásný a jen jen zlatě svítil.

„Co s tímhle?“ na zbytek těsta ukazovala paní Kotrlíková.

„I to já něco těm dětem upletu,“ usmála se Břízková.

347$

„Prosím tě, snad bys — „ skoro durdivě se ozvala sestra.

„Bodejť by ode všeho neměly, vědí, paní Kotrlíková,“ měkce pravila Márinka.

„Vždyť povídám, že tetička nikdy nezapomene, ale už jim to taky uklohním — tohle hotové zatím uložíme u kamen. A co plotna dělá?“ a paní Kotrlíková, všecka již planouc, šla ke kamnům na prohlídku.

„Čokoládu máte nastrouhanou?“ od trouby, z níž sálalo horko, obrátila se k Břízkové.

„Ale nemám!“

„To já nastrouhám, abych byla aspoň trochu platna,“ hnala se Papoušková.

Paní Kotrlíková potom usedla, ruce položila na kolena a zálibně se dívala na věnec, jenž zvolna vzcházel.

Papoušková strouhala, až zčervenala, a krůpěje potu se jí leskly na čele i na nose. Ale strouhala ráda, vždycky se těšíc na zbytek čokoládové tabulky, ten že nepozorovaně daruje svému jazyku.

„Potom pěkně tři žloutky, do mléka a do čokolády už zavařené, hezky zakvedlovat,“ upozorňovala Kotrlička.

„To já dělám, paní kmotra!“

„Ó, copak naše Márinka, ta už umí všelicos, třebaže jsme se tomu doma jaktěživy neučily. Kdežpak u nás! Ale všeho si všímá a hned dovede všecko; jako tu rajskou omáčku — jen o ní slyšela, a švaříček si nemohl vynachválit, protože tady ve staveních odjakživa panoval jenom křen nebo cibulka. Komendová vždycky dělá, jako by byla z něčeho vyššího, ale povídala paní Šádková Márince, že se teprv nedávno ptala, jak se ta rajská omáčka dělá, že ji přec taky musí zkusit. On náš švaříček ani neví! Kdyby si byl vzal nějakou selskou, ať by mu byla pár set přinesla, bylo by tu pořád jako u sedláka na Chvojku, kuřata by chodila po

348$

sednici, tu by ležela bota, tam střevíc, modré bavlněné postele by byly rozházeny a nic by nedovedla, leda bandory, kyselo a snad placku, že by jí mohl někoho zabít. Tuhle Márinka má všecko jako každá zdejší paní, sama si to ušije a o hospodářství se taky stará. Pravda, na těžkou práci jako já není, třebaže se taky do toho hnala, ale potom musela ležet; byla už od malička jenom jako květina a jen ta jehlička pro ni byla, ale co se musí jiným za tu hrubou práci dát, to ona dávno jináč ušetří!“ a při těch pochvalách Papoušková stále horlivě strouhala.

„I vždyť já vím, vždyť já vím, snad já kmotřičku neznám, třebaže to nad lidi nenosí, „ přisvědčovala sousedka. „Zeptat se, shánět něco lepšího není žádná hanba, vždyť ony se taky jiné paničky, třebaže ty nejlepší, přijdou ke Kotrličce zeptat, protože dělat a dělat je rozdíl, a člověk v městě, zvláště v takovém živobytí, jako my jsme byli, přece jenom jiné věci pozná. Taky jsem se musela učit, a proto ráda poradím. Ona nebožka paní, jako první žena ,našeho’, bývala zámeckou kuchařkou, a to se něco musí umět, ale panstvo si toho taky vážilo, hromadu si tam ušetřila. I s velkými pány uměla krásně jednat a v městě i ti největší fabrikanti a jejich paničky měli pro ni velikou úctu; když někde bylo něco zvlášť slavného, prosili ji, aby poradila v kuchyni, a naše paní to ráda udělala z lásky, protože jináč toho nepotřebovala. Mně, když jsem k ní přišla, říkávala: Fany, všeho si všimni, bude ti to jednou dobré! A já jsem mívala oči navrchu. No, potom, ještě ne tak tuze stará, dostala ten neduh v životě, dlouho a dlouho s tím vyležela a bylo to trápení. Já, že jsem všecko od ní pochytila, mohla jsem našemu všecko vést dál — tady jsou arci jiné časy a tolik toho potřeba není!“

Obě domácí ženské to poslouchaly jako pěknou po—

349$

hádku a po chvilce ticha, které nastalo, když Kotrlíková dohovořila, Márinka pravila s úsměvem: „Zas jejich Růženka všecko od nich zví, bude mít krásné vychování a kdo ví, jaký pán — „ tu se zamlčela, ale pohlédla na paní sousedku tak, že tato rozuměla.

„To leda,“ pronesla z myšlenek.

„Ó bože, ta bude mít všeho, všeho, to bude jednou nevěsta, já vím, jak paní Kotrlíková pořád snáší a skládá, chystá — a z Mírumilka taky bude pán študovaný!“

Kotrlíková neodpověděla, jenom zamyšlena přikyvovala.

Když zkynutý věnec byl dán do trouby, a když jeho vůně, rozšířivši se po světnici, zavála i na dvůr, Toníček hlavu maje v ramenou, nosík skrčený, očka potměšile se kmitající, všoural se do světnice.

„Aha, aha,“ smála se paní Kotrlíková, „host je tu!“

„Jen si jdi, nic tu pro tebe není,“ vyháněla jej matka, ale Toníček se přiloudal k tetičce, jež si ho hned posadila na klín.

„Nemám to ráda, když děti dolézají,“ broukla Papoušková.

„Snad bys nemluvila — dolézají — však ony vědí, že je tetička má ráda!“

„To je ochránkyně, ne?“ k paní Kotrlíková se obrátila Papoušková. Růžek čokolády musil teď do zoubků Toníčkových.

Venku se ozvaly kroky; Papoušková pohleděvši do okna, spatřila ženskou v bílé loktušce a rychle vydechla: „Švagrová Křepelka.“

„A já zas poběhnu k nám — jenom ať se to nespálí!“ a Kotrlíková se rychle měla k odchodu.

„I neutíkají, paní kmotra, proč by utíkali?“ domácí tuze bránila..

350$

„Poběhnu, Růženka musí na cvičení!. Tak se tu mají hezky, a kdyby něco potřebovali, jenom přijdou nebo vzkážou!“

„Tak jim pěkně děkuju, budu dlužnicí!“

„Bodejť by nebyli — začpak — „ a paní sousedka odcházejíc, zrovna ve dveřích se potkala s Křepelkou a dvěma dětmi. Živě pozdravivši: Dobry odpoledne přeju, mihla se vedle nich a uháněla domů.

„Dej Pánbůh dobry odpoledne,“ ve dveřích zvučně, hlasem trochu sténavým pozdravovala Křepelka, a dvě děti, hoška a dívčinu, mermomocí strkala do světnice. „Tak přece lezte, halanti — bože, to je s dětmi, ony že u nás na Chvojku přijdou leda mezi chasu, v městě se stydí.“

Všichni tři se zastavili hned u dveří. Vpředu hoch, asi desítiletý bachráček, krátký, tváří zardělých, kulatých, vlasů hladce přičísnutých, zpocených, v satinglovém kabátku, jenž mu kolem krku odstával jako chomoutek, čepici tiskna pod paží, velkýma modrýma očima se rozhlédl světnicí, ale hned je zas upřel na boty, a vyndav červený kapesníček, bílými panáky pomalovaný, počal s bot stírati prach. Vedle něho sestra, as o dvě tři léta starší, ale vytáhlá, v kartónovém šátku na hlavě, v takových též přiléhavých šatech, v dlani, již tiskla k prsům, majíc modlitební knížky, na nich bílý šáteček složený, zvolna se rozhlédla po stěnách, potom i po ženských.

Za nimi matka, velká, ale již sražená ženština, notně ohnutá, sluncem ožehlá, s bílou loktuškou na prošedlé hlavě, v tmavém špenzru, v krátké zvonovité tmavé sukni s širokou, černou zástěrou, pod níž vynikaly nohy v bílých punčochách a sametových střevících, osmahlá, zpocená, na levici majíc navlečený notný košík, v svislé pravici košíček, vrtěla sebou poplašena, jako by nevěděla, co honem počít. Ale již

351$

rozhorleně kárala: „Tak — teď tu stojí Pepku,

Lojzka, copak nevidíte — nevíte, co se patří?“ a jednoho po druhém šťuchla do zad.

Děti se pustily vpřed: Pepek zvolna, kolébavě, Lojzka za ním skrčena, blížili se k Břízkové a políbili jí ruku. Potom se zadívali na Papouškovou, trošku jako by se byli rozmýšleli, konečně však šli i k ní.

„Dobry odpoledne, švaříčková,“ ústa úsměvně roztahujíc, šla dál i matka, a postavivši košíčky na stůl, podávala opálenou, tvrdou ruku. „Pozdrav nás Pánbůh — vás taky švagrová — tuhle jsem vám přinesla pár hrušek!“ větší košík postavila na stůl k Břízkové, menší podávala Papouškové.

„I bože, švagrová, copak že si děláte škodu a takový kus cesty se s tím nesete, vždyť my u nás taky budeme mít,“ vysokým hláskem se bránila Márinka.

„Co vás to napadlo, švagrová, jakpak my k tomu přijdeme,” i sestra se přidávala.

„Snad byste nedělaly, máme ,panenku’ jako osypanou, halanti to koušou od rána do večera — jen si vemte, náš Josef, když ještě býval doma, taky je tuze rád křoustal,“ pobízela Křepelka. Vtom pohleděvši na Toníčka, obrátila se k svým dětem, jež opět stály, nevědouce, co mají počít: „Vidíte Toníčka, to je hošíček, na tom je vidět pořádek, jako z obrázku je, ale kdepak vy — „ sama se však také obracela a vrtěla jako stará kvočna a tváře jí v tom horku hořely.

Tu již Břízková zvolna šla podat židli: „Sedněte si u nás, švagrová!“

„Děkuju pěkně, nohy mne nebolí a zas půjdeme.“

„Bodejť byste neutíkali, vy vždycky chcete od nás honem utíkat!“ a Břízková hovořivši stále vysokým, suchým hláskem, tence se zasmála.

Potom vzala děti za ruce, a dovedši je k lavici, pobídla: „Tak si taky sedněte!“, ale děti zůstaly stát

352$

u lavice a hleděly do podlahy; teprve během dalšího hovoru, cítíce se nepozorovány, usedly.

„To tu, lidičky, máte horko,“ vydechla chvojecká a pohleděla ke kamnům.

„I byla jsem za kmotru, tak musím něco poslat do kouta, „ mrzutě odpovídala Márinka.

„A to jo, to jo,“ přikyvovala Křepelka, „však jsme slyšeli, švaříčková, jak vás všude chtějí, jakou tady kolem dokola máte úctu!“ ‘

„Jenomže mne to mrzí, máme svých starostí dost; ale to oni lidé myslí, že nemáme dětí a můžeme teda rozdávat. Ale tak si přece sedněte, švagrová!“

Ale Křepelka ještě nesedla; podívavši se z jedné na druhou, přitáhla si loktušku a pravila: „Dřív než sednu, musím vyřídit, proč jsem přišla!“ Ale náhle se zpytavě rozhlížela a tázala se: „A bratříček není doma?“

„Není — musel k panu představenému do výboru — ani v neděli nemá pokoje,“ odpovídala Břízková.

„A to jo, to jo,“ a Křepelka si zvolna pokyvovala, „inu, inu, je on náš Josef měšťák!“ a poslední slovo nadšeně protáhla.

Papoušková seděvši prve nepohnutě, zkoumavě, teď vstala, šla k troubě, otevřela a nahlídla. Silný proud horké vůně zatáhl do světnice, takže obě vesnické děti hlasitě vdechly a upřely oči ke kamnům. Papoušková již zůstala u kamen; na hrnci na plotně odklopila a zas přiklopila puklici, trošku přiložila, a založivši ruce, mlčky pozorovala.

„Pane, měšťák!“ navazovala Márinka, „nenaděláme se míň než vy!“ a starostlivě pokyvovala.

„Ba, kolikrát si myslím,“ živě vpadla Papoušková, „že my tuhle jsme jenom nádeníci, ale více se nenadřeme než naši hospodáři, a to živobytí přec taky vytlučeme. Člověk mnoho nevydělá, aleje to jeho, na hospodářích by cizí na všech stranách chtěli.“

353$

„I jojo,“ zamyšlena pronesla Křepelka, ale tu již povznesla hlavu a začala živěji:

„Tak vás, švaříčková, táta oba vzkazuje nastokrát pozdravovat a prosíme vás, abyste k nám oba přišli na posvícení!“ Potom trošku pomlčevši, zvolna se obrátila k Papouškové a dodala: „A vy taky přijďte, švagrová!“

„I propáníčka, kam my bysme mohli!“ spráskla rukama Papoušková.

„Děkujeme pěkně za pozvání a že jste si na nás vzpomněli, ale vždyť vy to zas odbudete bez nás, máte dost svých, kam bysme my — „ kroutila se Břízková.

Křepelka postoupila až k ní, a vzavši ji za rameno, rázně nutila:

„Ale přijďte, švaříčková, přijďte, koho bysme měli — vždyť Jozífek je přeci bratr, ne?“

„Ale vždyť už máte dceru vdanou, a když se vám to Všecko sejde — „

Křepelka zůstala zamlklá, zamyšlená, schlíplá, a došedši zvolna k židli, vysoukala vrchní sukni a sedla na kanafasku.

„I jenom přijďte,“ znova pobízela, „to mi věřte, my vás rádi vidíme a přičiníme se, třebaže tak strojit neumíme!“

Břízková se chichtavě rozesmála: „I propána, švagrová, snad si nemyslíte, že my u nás strojíme? To byste se, pane, podívala, ledaže si toho kafe uvaříme, ale to nám dráž nepřijde a zas jiné se může prodat. Tak oni si Břízkovi přátelé myslí, že já nějak strojím!“ a usednuvši zardělá, ruce sepjala v klíně.

„Co bysme myslili, i tototo, co by vám tohle napadlo, my nikdy ne,“ skoro naříkavě se bránila Křepelka, „ale soudím, že jako o takových příležitostech, jako je posvícení — ale my všecko jenom po stáru, jako v chalupě — „

354$

„Vždyť vám povídám, jak strojím — ani o posvícení ne, ledaže se ten koláč upeče, a to ještě hlavně kvůli přátelstvu, aby nebylo pomluvy. Takové svátky se slaví hlavně jen tam, kde jsou děti — ale u nás! Jaké strojení, když sedneme sami dva ke stolu,“ a pohled jí zteskněl.

„I jojo — ale Pánbůh ví, proč co dělá — někdo by zas byl rád, kdyby sám jich mohl pár přepustit,“ usmála se Křepelka a šátečkem si utírala tváře.

„To by zas nebyly vlastní,” vydechla Márinka a povstavši, vzala košík s hruškami a vyšla na síň.

Ve světnici nastalo ticho, jenom-Toníček se přišoupal ke kamnům, a vzav matku za sukni, začal našeptávat, že by rád hrušek. Pepek a Lojzka se rozhlíželi světnicí.

„Díváte se, cikáni, viďte,” začala zas matka, „jakou má tetička sednici — pane, to je jako pokoj. Totě obrázků krásných a ty postele vystlané — kdežpak my u nás bysme něco takového mohli mít!“ a zádumčivé si pokyvovala.

„To je taky Márinčina jediná radost,” spustila Papoušková, „když si nějaký groš umačká, koupí si leda něco do světnice. Člověk jí to přeje, když jí Pánbůh jiné radosti nedal!”

„I bože, švagrová, ať jenom nenaříká — jakýpak má život proti nám — to je starostí!”

„To si jen myslíte — co má? Žádné radovánky nehledá, ledaže si do toho kostelíčka dojde. Člověk se taky nadře, ale má aspoň pro koho!”

„Máte hošíčka jako z kastle,” posvědčovala chvojecká.

„Inu, musí dát na sebe pozor a nesmí lítat jako rarášek!”

„Taky to našim říkám, ale kdežpak u nás! Člověk je celý den zapřažen, kolikrát se pro to ani jednou za

355$

den nevaří, jenom chlebem a mlíkem se všecko odbude.“

„I nenaříkejte! Bědujete a pěkně z pole prodáváte a ukládáte — cožpak nevíme, že jste dceři dali osm stovek — a jistě že pořád ještě pomáháte!“ Papoušková dost vesele vykládala.

„Dali — dali, ale co to je? Zrovna tak do baráku toho bylo — pro vdovce s dvěma dětmi.“

„I jemine, co byste chtěli, když jich máte pět!“

„Však proto; arci, když štěstí někoho hledá, ani na peníze nehledí!“ a pohled obrátila na Papouškovou. Ta mlčela zamyšlena.

„A jakpak — Josef je zdráv?“ znova začala Křepelka.

„Zdráv — jako ryba — copak ten, ten má kořínek, a potom jak si ho Márinka opatruje — všecky nás přečká!“ a Papoušková na Křepelku pokyvovala hlavou, hned však spustila tesklivě: „Zato můj táta marodívá — ona ta zedničina ducha nepřidá — bože, když já si pomyslím, co bych si tu s těmi dětmi počala!“

Tu již Břízková přinášela bochník chleba a talíř s pomazánkou; vyňavši ze zásuvky u police nůž, nesla všecko na stůl a pobídla: „Ukrojte si u nás, švagrová!“

„I děkuju pěkně, Pánbůh rač nadělit, šli jsme po obědě.“

„Vždyť je to kus cesty a než zas dojdete domů — „

„Stavíme se na požehnání a pomodlíme se u babiččina hrobu — člověk sem může přijít málokdy.“

„Jojo, taky se tam modlívám — tak jen si ukrojte!“

Křepelka již mlčky vstala, a ukrojivši si skývu, trošku ji pomázla.

„Pane, vy jste si ukrojila!“ usmála se Břízková.

„Povídám, že znánko hladu nemám!“

Břízková potom ukrojila dva krajíce, namazala a podala dětem: „Zato vy budete, viďte?“

356$

„Ale také hladu nemají.“

Děti se zdráhaly, dívaly se na matku, ale potom přece vzaly a s chutí se do chleba pustily.

„Toníčku, jdi jim ukázat holuby, jdi, hošíčku!“ vybízela Márinka, ale Toníček, zabořiv se do matčiných sukní, zakňoural: „Já či hrušty!“

„Hrušky — i tak mu dejte, švagrová, vždyť jsme to proto přinesli!“ všecka potěšena volala Křepelka.

„Je to jenom opeslictví, po zahradě toho leží a ani si nevšimne!“ a Papoušková synka odstrkávala.

„Jen si vem, Toníčku, vem, když u vás ,panenky‘ nemáte!“ pobízela chvojecká.

Břízková potom sama podala hochovi hrušek a donutila děti, aby se s ním šly podívat na holuby.

„Tak Josef pořád holubaří?“ s úsměvem se tázala Křepelka.

„Ale to víte — sežerou toho!“

„Nevídáno, je to jeho radost — a pak těch holoubat

„Snad byste, švagrová, nemyslela, že my je sníme?“

„Toť já, švaříčková, vím, že všecko zas darujete — a kdybyste snědli, vždyť je vám přáno.“

Tu Márinka k ní přistoupila blíž a tázala se: „Prosím vás, taky vám Sedmíkovi psali, že panímáma umřela?“

„Nám? Sedmíkovi? Ba ne, jen od přátelstva jsme slyšeli a Franckovi snad vzkázali.“

„Tak vidíme — a nám psali — z ničehož nic — „

„Ale — ale — inu, kdežpak nám!“

„A proč nám tak najednou!“

Po chvilce ticha Márinka šla ke kamnům. „Snad to už bude?“ pravila sestře.

Když věnec, do hnědočervena upečený, vyndávaly, Křepelka po drobtech dokusovala skývu a jenom tiše pozorovala. Vyndaly i dva menší věnečky, uložily je

357$

na lavici, aby vychladly, a přikryly je ubrusem. Papoušková si potom také odnesla košíček s hruškami.

„Tak jak, švaříčková, s tím posvícením — uděláte nám tu radost?“

„Inu, já to pantátovi řeknu,“ a pokrčila rameny.

„Jen přijďte a ze sedničky ať taky přijdou, všecky vás rádi uvidíme. Máme už taky po žních, tak si můžeme oddychnout.“ A povstavši, upravovala si šaty i zástěru.

„Snad byste už nepospíchala?“ ptala se Břízková, ale tepla v těch slovech nebylo.

„Půjdu, zas půjdu. A jestli Josefa neuvidíme, tak ho pěkně pozdravujte, a na to posvícení přijďte — u Břízků jste přec už jednou byli, u nás ani jednou. Inu, já vím, tam je všeho, mají přeci živnost, Pánbůh jim dával štěstí a mladá tolik přinesla — to je všecko jináč, proto my jsme si nikdy ani netroufali zvát. Ale přičiníme se, abysme vzdali úctu.“

„I vždyť my nevybíráme, švagrová!“

„Já vím, ale ono to přec může být jiné. Ta mladá tam má, pane, časy, jaké by ani v kraji neměla, ve stavení je ve všem první, mladý dělá všecko po její vůli a staří jim dřou, třebaže se mi zdá, že jim mladá dělá taky trochu velkou a že to bere po krajácku. Ale nahlas nic neřeknou, to jen že lidé vypozorují.“

„Ale nepospíchejte, sedněte si ještě, ukrojte si,“ vřeleji pobídla Márinka, jíž toto vypravování zajímalo.

„Děkuju pěkně, dost jsem jedla a odpočala si. Viděla jsem vás, vím, že jste zdrávi, že to tu máte všecko hezky, a tak tu buďte spánembohem!“ a vzavši košík, podávala ruku.

Břízková také podala a vyprovázela. V síni jim přišla v ústrety Papoušková, nesouc košíček. „Tak pěkně děkujeme, takovou škodu jste si udělala, jak vám to oplatím, když jsme živi jenom z ruky do úst.“

358$

„Bodejť byste neopláceli a tátu i druhé děti pozdravujte, a ať nestoná!“

Děti vidouce matku odcházeti, přichvátaly k ní. Břízková je pohladila a každému něco vtiskla do dlaně. Zdráhaly se, ale Márinka nepopustila:

„Jen si to vemte a něco si kupte!“

„Jak se říká?“ napomínala je matka.

Poděkovaly „Zaplať Pánbůh!“ a políbily ruku.

Potom zvolna šly po záspi; před brankou Křepelka ještě řekla: „Tak spánembohem!“ a odcházeli.

Velký košík si zas nesla na ruce, malý dala Lojzce.

Márinka majíc ruce založeny, dívala se za nimi…

Až za sochou svatého Prokopa se Křepelka zeptala: „Co jste dostali?“

Rozevřeli pěsti a ukázali po čtyráku.

Matčino líce zkejslo, ale ústa neřekla slova.

„Maminko, koupíme si něco?“ zkroušeně se zeptal Pepek a stranou zamžoural.

„Rohlíček, ne?“ i Lojzka přidávala.

„Bodejť byste neutráceli, máme na rozházku a najedli jste se chleba, třebaže tam kuchtily jako o svarbě.“

Potom vedle dětí ohnuta, tlapajíc ze široka, mlčky šla ke kostelu.

Tam už kostelník rozsvěcel, ale literáti na kůru ještě dozpěvovali. Křepelka dobře rozeznávala dvojici hlasů: pronikavý, řezavý ševče Fialy a bukavý vejměníka Šmatlána — dnes jí však scházel střední, slabý, jenom přizvukující hlas bratra Josefa. To bývalo přec od let jeho, s literáty si zazpívat. Proč dnes mlčí? Měla máslařka pravdu, že se jí zdál chatrnější? Poklekla vzadu, pod samým kůrem, ale děti se postavily na stupínek za lavicemi, aby k oltáři lépe viděly. Sotvaže kostelník klepavou rukou nasadil poslední svíčku, zvonek zazvučel, literáti rázem zmlkli, varhany spustily a pan páter šel k oltáři. Když zvonečky zacinkaly a

359$

ciborium stálo na oltáři, píseň „Poklekni na kolena, ó duše bohabojná…“ zazvučela pod stinnými klenbami. U „božího stolu“ klečely školní děti, jež prve s panem páterem odbyly cvičení, před kazatelnou vesnické i městské prostší dívky, v levé řadě lavic matky a stařenky, v pravé pantátové, všickni skloněni nad modlitbami a zpívajíce suchými, brečavými i výskavými hlasy.

Varhany ukončily a pan páter začal litanie: „Pane, smiluj se nad námi…“

Jednohlasý sbor, v němž však hlasy dětské, dívčí i stařecké dobře byly patrny, jednotvárně odpovídal; hlas ševče Fialy i nyní vynikal.

Křepelčiny děti také odpovídaly, ale potom zas jejich pozornost zvábily hojné obrazy na stěnách, na oltářích, papírovými pestrými věnci okrášlené.

Matka, hluboce skloněna, říkala se sborem a taky si po litaniích zazpívala. Když začala, obě děti se ohlédly a matku pozorovaly, protože jejího slabého, tesklivého zpěvu dávno neslyšely.

Sotvaže kněz udělil požehnání, vstala, pobídla děti a šli z kostela; chtěla být brzy venku, aby snad bratra nepropásla. U kropenky se ještě pokřižovala, a schýlivši kolena, pokynula na děti, aby se také pokropily.

Na hřbitově zašla až k márnici, před níž odpočívala nebožka matka, a odkud byl rozhled po celém hřbitově. Vysunuvši sukně, poklekla u hrobu slehlého, ale hustě zarostlého trsy nočních fial, právě hojně, sametově kvetoucích, takže něco zlatožlutých měsíčků zdola sotva prosvitovalo. Klečíc modlila se Otčenáš, ale napjatě pozorovala, až půjde Josef. Nejprve z chrámu vyrazily děti a řadou i v chumáčích, hlasitě štěbetajíce, hrnuly se hlavní cestou ze hřbitova; potom šly dívky, jež vykročivše z chládku na boží slunce, urovnávaly si šaty, šátky na hlavách a zkoumavě se pozorovaly.

360$

V levačce, k prsům přiložené, nesla si každá modlitby se šátečkem, v pravici kytičku z božího dřevce, máty, šalvěje i bazalky. Babičky a dědečkové se zvolna šourali, ale kde šli po dvou po třech, tam se hlava klonila k hlavě a povídali si tajemně, jako by rozsuzovali věci světové důležitosti. A Josef přišel; hned jak sběhl s kůru na hřbitov, spatřil sestru a zamířil k ní.

Povstavši, podávala mu ruku: „Pozdrav nás Pánbůh, bratříčku!“ a usmívala se.

„Vítám tě, bylas u nás?“

Sestra přisvědčila a řekla: „Vzkazujou tě od nás pozdravovat!“

„Ááá Pepíček a Lojzka — no, to jste hodné!“ objímal je, a když mu políbili ruku, obrátiv se k sestře, pravil: „Roste ti to, holka, roste!“

„Zaplať Pánbůh, ty, bratříčku, hezky vypadáš — a švaříčková jak pěkně vypadá, je pořád jako mladice, zrovna kvete,“ zvučně chválila.

„I ještě marodívá, holka, jen se do něčeho trochu pustí a hned je na hromadě!“ povídal skloněn, do očí se jí nedívaje.

„Cožpak to, ale tuhle se podívej na mne, jak už jsem udřená a táta taky!“

Břízek se hrčivě zasmál: „Inu, inu, holka, léta jsou léta, už to s námi lepší nebude, chválabohu, že to je tak.“

„Ale tuhle děti — takoví podrostkové — na stará léta…“

„No, mlč, Bětka, mlč, však vy je všecky dobře vybudete. A co pořád děláte — máte už taky po žních?“

„Taky, jenomže je to na těch našich kameništích chatrné a k tomu při tom suchu.“

„Nikde to není lepší, ani u nás. A co táta dělá?“

„I tak se pomalu vláčí — nikdy k nám nikdo nepřijdete!“ a upřela na bratra vyčítavé oči.

361$

„Prosím tě, jako bysme u nás měli víc kdy, člověk jde ráno do toho, navečer z toho. A co dělá bratr?“

„Ó, copak Francek, copak ten, to je panečku vejměník!“ spustila živěji. „Ten má lepšího ducha než my oba dohromady, třebaže jsme mladší. Do práce je jako rys, všecko pořád dělá jako dřív a ona je teď širší než delší, vždycky se na ni dívám, když se na poli ohýbá. Ti mladí mají časy — inu, jediný syn na živnosti a ještě tolik naženil!“ Vtom se však dala do lehkého smíchu: „Jenomže staří škaredívají…“

„Proč by škareděli!“

„I zdá se jim, že to mladá vede přec jenom trochu vysoko, a děti že se jí hrnou — mají tři a čtvrté na cestě. Toť víš, že si Francek i s ní myslili, že vždycky jenom jeden bude kralovat a že to pořád poroste a bude přibejvat na jednu kupu. Copak se na nás nedívali dost zvysoka, když nám jich přibývalo a u nich byl pořád jediný?“

„I ať jsou rádi! Jsou na vejměnku a můžou mít radost z vnoučat — co se už potřebujou starat!“

„Ó, to je neznáš, ti počítají pořád a se strachem a mají přec tolik, že tam u nich vždycky pro všecky bude dost. Kdyby tak byli na našem místě! Francek má co naříkat — co dostal on proti nám dvěma — vždyť tomu člověk taky rozumí!“

Břízek skloněn, mlčky hleděl k zemi.

„Přála bych jim, aby poznali, jak to chodí v takovém jako u nás, potom by naříkali!“

„I mlč, Bětka, mlč, máš to zdravé — inu, starostí dost, tomu rozumím, ale jináč — „ broukal skoro jenom pro sebe a zamyšlenou hlavou mu táhlo: Kdybys teď byla na mém místě, to bys viděla jiné starosti, které člověka přepadnou jako dravá zvířata!

„Mé jediné je, že doufám v Pánaboha, že těm dětem přec nějak pomůžeme, aspoň tak, aby měli živobytí.

362$

Je to tak divné: syn a dcera z jedné živnosti — u syna všeho přibývá, u dcery jde všecko dolů a snad už v druhém koleně nebude z toho o mnoho víc než žebráci!“

Břízek užuž chtěl říci: Ale vždyť jsi se tenkrát nemusila do takové chalupy vdát — vida však, že se jí oči zalily, mlčel. Asi dvakrát zavzlykla, zvolna si utřela oči, usmála se naň smutně a pravila: „Ale já naříkám a přišla jsem vás oba pěkně pozvat na posvícení — viď, že přijdete?“ a srdečně se naň dívala.

„Na posvícení — inu, pane, nevím, nevím,“ a škrábal se za uchem.

„Snad by ses za nás nestyděl?“

Břízek rychle povznesl hlavu a bublal: „Co bys tohle — cožpak jsem nějaký…“

„Inu, já vím, u vás je všecko jináč, jste tuhle v městě, samá vážnost, děti žádné.“

Mlčel, ale hlavou mu zakolotalo: Žádné — žádné — včera jsem dostal psaní od syna — Kriste Ježíši!

„Vždyť my bysme se taky přičinili a vzdali přec úctu…“

„Úctu — copak jsem nějaký — ale člověk se už nerad škrábe z domu, a do kopce je to, Márinka se tuze udejchá.“

Křepelka se zasmála a pokyvovala si hlavou. „Bodejť, jako byste byli už dědeček a babička! Ale to ona švaříčková nikdy nechce, viď, je hotová paní a u nás je jí to sprosté!“

Břízkovi, na tom slunci už hodně zpocenému, tváře ještě ztemněly. „Co bys tohle zas povídala — paní — jaká paní — žádná paní! Copak máme? Na devíti korcích pořád sedíme, tak jaká paní?“

„Má přec tady v městě jiné časy! Vypravovala naše Kristinka, že ji viděla v kostele — v šátečku na hlavě, v šáltuchu jako pravou měšťanku.“

363$

„Co by povídala — šáltuch! — Nevídáno, hadr jako hadr! Dětí nemá, je mladší, tak co bych.“

„Tak jen se nezlob, vždyť já vím, jak si ji ceníš — a vždyť my k ní taky máme všecku vážnost, a kdybyste přišli, všecko bysme jí snesli — už, prokristáčka, píro ty naše děti!“

Poslední slova byla zajíkavá, a dořekši je, plaše pohleděla na bratra, ale hned zas oči sklopila.

„Márinka taky nikam nechodí, jenom do kostela a na pole.“

Křepelka hledíc na hrob, jen si přikyvovala. „A k Břízkovým možná že půjdete — tam jste přec v těch letech už jednou byli, u nás nikdy — tuze nám toho bylo líto, do hojnosti že jste šli, ale na sestru že zapomínáte, protože je na horším.“

„Holka, holka, ani bych byl nevěděl,“ vrtěl hlavou, „že umíš tak vyčítat. To bratr tenkrát pořád nutil, abysme to mladým udělali k vůli a podívali se, jak to u nich po novotě je,“ klidně vysvětloval.

„Inu, slavné, slavné, toť já vím, člověk pořád jenom slyší, že mladá Břízková je jako paní, i pokoj že má a čeho všeho. Však stará tenkrát po tom poscení nosila hlavu vzhůru a předtím všude vypravovala, co má mladá chystání, protože přijde taky strejček z města i s paničkou!“

„Chchch — s paničkou — bodejť by ne — s paničkou…!“

„Ó, to oni umějí — ti vědí, co dělají, jen je nech, já tomu všemu tuze dobře rozumím, ale my to tak neumíme, člověk ani nemá kdy, aby nějaké oulisnosti vymejšlel. Ale to jen tak povídám a ublížit nikomu nechci; když jim Pánbůh dává štěstí, já jim ho přeju, jenomže si zas myslím, že jsem taky sestra a že ta tuhle v zemi byla stejně naše maminka.“

Potom se opět obrátila ke hrobu, šeptala modlitbu,

364$

pokřižovala zemi, zavolala děti, jež si zatím prohlédly anděly a kříže, aby také šly udělat křížek, a pravila: „Tak půjdem?“

Přikývl, pokřižoval hrob a šli. Když vycházeli ze vrat, Břízek maně pohleděl na sestřin košík a tázal se: „Copak si neseš?“

„I nic — pár hrušek panenek jsem vám přinesla…“

„Že si děláš škodu!“

„Jakou škodu — vždyť my bysme rádi, ale co mám přinést, když jiného u nás není. Já vím, že od našich Břízků spíše něco lepšího přinesou — kuřátka snad…“

„Nic nenosí, nic nechceme, máme, co potřebujeme!“ hučel.

„To já vím, ale přec bysme chtěli, aby švaříčková nebyla proti nám, vždyť máme taky děti jako ti Papouškovi!“ ale při té těžké řeči hleděla do silnice.

„Ti se starají o své, chodí na práci oba.“

„Ale povídali u našich Břízků, že je švaříčková má jako své, sami že na ně za krejcar nekoupí.“

„I to jsou řeči — za sedničku si platí a děti ledaže si nějaké to padanče zdvihnou.“

Břízek sestřině řeči rozuměl, ale dál mlčel. Toť věděl, že tam na Chvojku nebe nemá — ale co dělat, co on má dělat! Kdyby věděla, komu teď bratr Josef má pomáhat, tu by se divně dívala. Zle se sestra má, ale věru, kdyby mohl, s chutí by tam k ní na Chvojek utíkal, v polích by dřel, na půdě spal, jenom kdyby toho pomyšlení nebylo — a to prsa jsou pořád plna jediného…

„Tak švaříčková byla za kmotru!“ teď zas velebivě začala Křepelka, „a jaký věnec upekla a co všecko chystá!“

Bratr mlčel.

Už přešli vedle sv. Prokopa a zabočili z náměstí, po němž se rozcházeli nebo tu a tam postávali lidé, jdoucí z kostela, vpravo po silnici z městečka. Křepelka pořád

365$

čekala, že se Josef staví u kupce a těm dětem něco koupí, ale byl jako pařez.

„Nějakou starost máš, ne?“ tázala se už za městem.

Podíval se na ni zachmuřen, mávl rukou a řekl: „I to víš, starostí je pořád dost, což je o ty!“

„Propánaboha, hochu, co bysme my měli říkat. Jste sami dva, dětí nemáte, všeho dost, tak jaká starost!“

„Milá Bětka, každý máme svoje!“

„Snad ti nedělá švaříčková starosti?“ tázala se všecka překvapena.

„Jaké starosti, hledí si svého — také žádné kalé radosti nemá!“

„Bože, bože,“ trnula, „a co by ještě chtěla? Od rána do večera může nebi děkovat.“

Na slivách, jež zaprášeny stály v řadě mezi poli, poletoval a štěkal krutihlav; špaček sedě na staré hruši na budce, hvízdal pronikavě jako pasáček. Lahodno bylo, v polích tolik nepražilo a alej podél silnice vrhala krásný stín, pokládaný zlatými zrcadélky.

„Jaké štěstí se mnou — „ bručel Břízek.

Křepelka údivem jen hlavou vrtěla a nechápala! „Človíčku, jsi ty blázínek! Vždyť já jsem se nemýlila v tom, kdo u vás panuje — ta Papoušková, ta je, pane, vychytralá! Jozífku, bratříčku,“ zastavivši se, hleděla naň úzkostně i prosebně, „nepletla jsem se mezi vás, ale měj rozum a nezapomínej, že jsi z naší krve, maminka by v hrobě pokoje neměla, kdyby se ti mělo nějak zle vést, aby tě snad cizí lidé o všecko připravili! Nemysli si, že já to jen povídám, člověk slyší od jiných, ty že jen léta dřeš, se vším se spokojíš, a ona že dělá paní, pro lidskou chválu rozdává a staví se nad jiné, které byly z něčeho jiného než z podruží.“

Tu se Břízek zasmál, až se mu v krku rozhrčelo. „Bětka, Bětka, co ty všecko spleteš! Krejcaru dluhu nemáme, hospodaříme — co ty všecko…“

366$

„I to já vím,“ odvětila, pozorujíc, že dobře nerozumí nebo rozuměti nechce, „ale jen bud opatrný a mně neměj za zlé, vždyť jsem sestra, stejná krev, cizí nikdy tak necítí. To mi věř, kdybys umřel, švaříčková by se nějak slavně vdávala a pak by to lítalo! Bože, kdyby nebylo o nás, té Papouškové by to patřilo!“

„Však já ještě neumřu a s sebou to taky nevezmu!“

Křepelka ztichla; zalekla se, že se snad přec jenom pustila trochu daleko. Ale ať to ví, vždyť je beztoho celý utrápený.

Břízek se zastavil, a podávaje ruku, pravil: „Tak jsem tě vyprovodil, jděte spánembohem a doma všecky pěkně pozdravuj!“

„Už se vrátíš? Tak spánembohem a nemrz se na mne, nic zlého jsem nemyslila, jsem přeci sestra a povídala švaříčková, že i Sedmíkovi se k vám hlásili — tak vidíš. Á jestli budete moct, na to posvícení přijďte.“

Děti mu políbily ruku, Břízek je pohladil a obrátil se k domovu.

Šel, šel zamyšlen — teď se ohlédl a Bětka taky — zakývali na sebe. Hleděl, jak se ztěžka klátí ohnutá, zedřená…

Chuďas! A slzy mu zatopily svět…

Prve po požehnání, zrovna když se náměstím hrnulo nejvíce lidí, od Břízků vykročily Papoušková s Františkou, obě ve vyžehlených kartónkách a nesly Kozačce „do kouta“: dcera hrnec čokolády, matka věnec, oboje v sněhových ubrusech. Papoušková na obě strany lahodně pozdravovala a jenjen se při té chůzi kroutila.

Márinka stojíc na podsíni, dívala se za nimi, dokud nahoře nezmizely, a potom ještě pozorovala, co se děje v náměstí.

Na kraji silnice, blízko domu Linhartova, stála paní představená s paní radní Šádkovou, obě v krajkových čepcích, hedvábných mantilách, s modlitbami v rukou;

367$

na paní představené bylo všecko obstarožnější, třebaže Zachovalé, kdežto Šádková byla už víc do módy a krinolínu neměla tak velikou.

Po náměstí, sluncem zatopeném, studenti, pan hospodářský adjunkt, mladý pan učitel se procházeli s městskými slečinkami, jejichž roztažené slunečníky, pentle s klobouků splývající po zádech, vlásky v týle a hedvábné živůtky zářily.

Veselý smích, žvatlavý hovor, jásavé výkřiky jejich slyšeli po městečku na všech podsíních.

Komendů Josífek, hezký, štíhlý, vyšlapoval si vedle Zdeninky Šádkovy, velké, jako byl sám, se zády trošku ohnutými, světlovlasé, přibledlé. Koketně vrtěla hlavičkou, na jejímž klobouce se třepetalo hojné kvítí, mžourala modrýma očkama, nevinně se usmívala a zas truchlivě kabonila a říkala: „Ale jděte — vy jste taky — nepovídejte — kdyby ono to všecko bylo pravda — Už zas nic nemluvíte, pořád jste takový smutný — „ a tak všelijak.

Běloubků nastávající oktaván, malý, široký, bezvousý, na pohled moudrý usedlík, ale náramný povídal a podšívka, kolíbal se vedle dvou slečinek z pivovaru, jež byly ustrojeny navlas stejně, tuze si podobny, velikých černých očí, ostrých nosíků a smály se tak stejně, že i známý posluchač nevida obličeje, nebyl by poznal, zachichtala-li se Márinka nebo Fanynka.

Mladý pan učitel, světlý kudrnáč jemného, hedvábného knírku, doprovázel Růžu ze školy, štíhlou rusovlásku s tvářemi krev a mléko, a směje se zvláštním vysokým smíškem, projel v něm vždycky celou škálu, jako když po klávesách prstem přejedeš.

Správcova Matyld, mladistvá, nevysoká, ale bujně rozvitá, šla s adjunktem, kasírova Rézinka, bruneta planoucích tváří, s medikem Jeřábkem.

Od sochy sv. Prokopa kráčeli proti nim chalupnice

368$

Jiřičná z Nebřehu se synem, panem majstrem; maminka, hodně již ustaraná, přihnutá, prostě oděná, ale jasného pohledu radostí ze syna, jenž všecek černě oděn, bledý, slabý, šel vedle ní skromně, zrovna stydlavě. Procházející se párky plaše pozdravoval a z hloučku letělo k němu hlučné: Servus — Nazdar, Toníčku

— Pojď s námi!

Usmívaje se mírně, šel s maminkou dál.

Pánové i slečny se o něm rozhovořili, vzpomínajíce, že loni ještě chodil s nimi, v „Tatínkových juchtách“ že s nimi hrál a jak si tenkrát zadováděl, co se mu nasmáli, chudáčkovi — teď že jde jako oukropek, po radosti že má, doma že jen sedí a do kostela chodí, a jaký život jej čeká.

Jedni ho litovali, jiní zas v budoucím stavu jeho nalézali zvláštní dojímavé krásy; Zdeninka povídala, že hoje škoda, Matyld, že z něho třeba bude veselý pan páter, Fanynka z pivovaru si zatoužila, že mu závidí a sama že by hned šla do kláštera, do svatého pokoje, ach, to že by byla krása!

Paní představená s paní radní také párky pozorovaly; představená se usmívala, vzpomínajíc, jak její dceruška kdysi také tak chodívala, pohled Šádkové tklivě zářil.

A povídala paní představená: „Bože, těm dvěma to sluší, zrovna jako by byli pro sebe rostli. Tuhle v divadle Komendu Josífek a jejich Zdeninka — Švanda a Dorotka — to byl párek, každému se tolik líbili, jako doopravdy to spolu hráli.“

Ale paní Šádková hned: „Ó bože, kdo by na to myslil, vždyť to naše dítě je mladé, to má času — kdežpak to ještě je! Arci výbavu a všecko má v pořádku, ale na nic takového nepomyslí, jenom říkává: Mami, ach, já se ti ráda bavím! No, ráda se baví, kdo by jí to měl za zlé, vždyť je to mladé!“

„Bodejť, bodejť, ale student je hodný, pořádný — „

369$

„Možná, ale kdo ví, čím ještě bude, kolikrát se všelijak stane i těm, kteří hlavu nosili nejvýš. Komendová mi to všelijak nadhazuje, mezi lidmi o tom mluví, ale já říkám: Zdeninko, bav se, směj se, jsi mladá, ale na ostatní je času dost — vždyť je ve světě hodných lidí, nač by ses vázala, ještě by tě to mrzelo!“

Zmlkly, protože se po silnici ubíral k domovu pan doktor ve svém známém modravém kabátě, s tvrdým hnědým kloboukem na šedé hlavě, oholený, ruměný, měkce tlapající; pozdravil, usmál se a zatočil si španihelkou.

„Pan doktor běží na kafíčko,“ s úsměvem šeptala paní starostová.

„A na koláčky — to paní doktorová vždycky už zchystá!“

„S Apolenkou — bože, to je věrná ženská, přes třicet roků je u nich a jen se kolem těch kamen otáčí!“

Přešel i soused Běloubek s panímámou, venkovsky oděnou, vysokou, silnou; batolili se náměstím vzhůru navštívit přátelstvo.

U Komendových se už notnou čtvrthodinu rozcházely Hodanka s Komendovou, prvá jenom s šátkem na hlavě, v mohérové halence, druhá v čepici a šáltuchu; také pozorovaly a posuzovaly.

O Papouškové si řekly, jak se kroutí, a s Frantinou že to zrovna teď nesou, aby celé městečko vidělo, že Břízková posílá Kozačce do kouta, ale sama že to ani pořádně udělat neumí, to že Kotrlíková vždycky musí přijít na pomoc, aby to bylo k čemu. Paní Komendová ještě přidala: „Vždyť snad víme, z čeho je!“

Když po silnici přešla Jiřičná s majstrem, na kus jich doprovázely očima a Hodanka potom vzdychla: „Bože, ta ženská má radost, syna tuhle majstrem! Povídala, za rok na Panenku Marii že už bude kázat, krásnou komži s bělomodrou mašlí že mu juž chystá…“

370$

„I jojo,“ tklivě, skoro tesklivě vpadla Komendová, „ale hoch je vlastně chudák, že do toho musel, nerad šel, tuze nerad, říká náš jurista, co se nanaříkal, že by byl radši šel s naším šel do Prahy, ale u nich to není možná, to vědí, když je víc dětí, a hlavu taky nemá jako náš, třebaže je jináč hodný. On by tak rád mezi ty ostatní, takhle divadlo hrát, věnečky shánět, ale ona Jiřičná už ho chce mít jako kněze, pořád všecko vážně — vždyť sama chodí a v kostele dělá, jako by i v ní bylo kus kněžství.“

„Ó bože, copak jejich, to je slyšet samá chvála — a se Zdeninkou jsou krásně k sobě!“

Paní Komendová se suše zasmála: „No, baví se s ní — proč by se nebavil, ale na to ostatní nepomyslí — kdežpak, jurista — kdo ví, co ho čeká, co má před sebou — bude si moci vybírat! Ona Šádková, jak slyšíme, o tom povídá jako o jistém, ale kdežpak to! Tady hrajou první, myslí, bůhvíco mají, co holce nachystají, ale nevědí, jak je ve světě, jaké tam jsou bohačky!“

Vtom, že se párky blížily, obě ženy ztichly, po očku pozorovaly, až zas Komendová pravila, co si tenhle Běloubků myslí, že se tak divně klátí, a přece se plete mezi ostatní…

Břízková nadívavši se do náměstí, zívla a zvolna šla na zahradu, aby pohleděla i za struhu.

Papoušek seděl na zahradě skrčen, opřen o jabloňový kmen; kolena obmykal rukama, a když spatřily švagrovou, díval se náramně zkormouceně.

„Sedíte?“ ptala se, aby se ptala.

„Ležel jsem, teď sedím,“ sténal, „jsem, pane, nějaký maroda, všecko mne bolí a je mi nějak nekálo, ani mi nešmakuje.“

Břízková mlčky došla až k plotu a dívala se na „novou stranu“, kde se také trousili z požehnání. Šla stará Fialka, ševcová, zastavila se, začala o kostelíčku, přešla

371$

na packou pout, celé slavnostní kázání vypravovala, na nevěrce se rozhubovala a pověděla, jaké má táta nové krásné modlení na křížovou cestu.

Hezky dlouho povídala a odešla teprve, když viděla, že se blíží manželé Poduškovi, vracející se z nedělní obchůzky polí: Poduška tak, jak byl odpoledne u pana představeného, jeho žena ustaraná, scvrklá, ale červená, v modré, polohedvábné, světle pruhované sukni na krinolíně, v černé jupičce, s čepečkem na hlavě. A také postáli, pohovořili…

Po jejich odchodu přišel od té strany Břízek.

„Kdepak jste chodil, pantáto?“ když šel po lávce, s úsměvem naň volala žena.

„Kde? Ale na struhách; to psaní jsem hledal!“

„A nenašel jste, viďte, že ne!“

„Ba nenašel — ani památky nikde — ve stodole nebylo, na poli taky ne, to čerti vědí — „ bručel.

„I bodejť, někdo ho dávno sebral.“

„Pane, ten si pomůže!“ zasmál se.

„Mluvil jste s Bětkou?“

„Mluvil,“ přisvědčil.

„Přišla zvát na posvícení — ale co se ta ženská nanaříká! Dal jste něco dětem?“

„Pane, to nedal!“

„Já jsem dala, to víte, že vždycky pamatuju.“

Usmál se, radostně přisvědčuje.

„A vidíte, jim Sedmíkovi nepsali!“

„Nepsali, bodejť, taky jsem se ptal. Co je to lidi napadlo, psát zrovna nám!“

„I to víte, hlásil by se kdekdo! Tak pojďte, kafiště už čeká.“

Na zahradě bylo ticho, ani lístek se nehnul. Papoušek se také již odštrachal do sedničky. Vlaštovičky, jež měly u Břízků v síni a na trámě v chlévě hnízdo, seděly v řádce na hřebeni střechy a šveholily, holubi chodili

372$

po dvoře, ptáci, vidouce hospodáře přicházet, vztekali se v klecích.

Zastavil se u nich…

Když potom zvolna šel do světnice, v duchu stýskal: „Neděle je pryč — jak jen bude dál!“

V

Paprsky umdleného slunce již sotva byly s to přestřeliti topoly a staré javory, jež házely stín až daleko do náměstí; vlažno bylo — libý chládek se zvolna snášel.

Dvě jiřičky, sedíce na suché sněti hruše, švadronily; Špáta v kleci se skřípavě pitvořil po nich. Hejno hus, pasoucích se podél příkopu, na komando starého, dlouhokrkého housera zdvihlo hlavy, rozštěbetalo se a najednou se za starým pustilo do těžkého letu, až se vrabci, již se v prachu silnice popelili, dali do rozpustilého chechtotu.

Břízek s Toníčkem opět po neděli vyjížděli pro jetel.

„Nezapomeňte se, pantáto, podívat po tom psaní!“ stojíc se založenýma rukama na záspi, volala za ním Márinka.

„Podívám, podívám,“ broukal přisvědčuje, „třebaže, kdopak ví, kam to všichni kozli zanesli!“

A sotvaže na jeteliště dojel, hoška sundal, krávy napolo odpřáhl, již zkoumavě chodil po strništi, díval se na mez i do jetele a huhlal: „I to psaní hledám!“

„Pšany, pšany — „ a Toníček se také šoural strništěm, hledaje.

Ale Břízek brzy povídal: „l ani památky po něm není, bůh ví, kde jsem já to vytrousil.“

Sekaje potom i nakládaje, měl v hlavě pořád jedno…

Když zas po západu přijel domů, žena hned přišla s otázkou: „Tak co psaní?“

373$

Zrovna ho ta slova bodla, div si neposkočil. To tě hrůza, co s tím nadělá! „I kdepak psaní,“ bručel odpřahaje, „ani památky po něm není, a hledali jsme oba jako blázni!“ a šel za kravami do chléva.

Márinka se loudala za ním. „Kde jste to jen vytrousil!“ povídala u dveří šerého chléva.

„Kde, kde,“ odpovídal z temna, „taky bych rád věděl! Jináč to už nebude, nežli že jsem to někde cestou vytáhl s tabákem.“

„A kdo ví, kdo to našel!“

„Ten si popadl,“ zasmál se, „toť víš, že kdyby to za něco stálo, přinesl by!“

Když opět sám v šeru na lavičce večeře] svůj hrnek mléka š nadrobeným chlebem, v duchu si hovořil: „To ji to pálí — jsou to naháňky, aby mi snad někdo o něco nepsal a abych někomu něco neposlal. Jako bych sám něco měl — i na ten tabák abych si říkal — hospodář, soused! Ale bude ona Papoušková i v tom mít prsty, má oči pořád jako na špendlíkách, Bětka má pravdu. Kdyby ony věděly, kdo a proč píše — Pane na nebi!“

Když potom Papoušková šla s konví pro vodu, stranou po ní mrskl pohledem a ptal se jí: „Tak co táta — byl dnes v díle?“ Řekl to dost ostře, takže se překvapena zastavila, ale hned spustila úlisně: „Ale nebyl, švaříčku, nebyl, ležel, je zas nějaký maroda, celý polámaný, mazat jsem ho musela vejstřelkem, máslem.“

„Mhm, mhm,“ vrtěl se, „a šmakuje mu?“ tázal se skoro výsměšně.

„Jako jindy ne, ještě tak jedl, jedl, ale potom naříkal, že ho bolí žaludek, a Pepíček mu musel skočit pro magador.“

„To jo, to jo — „ a jen si přikyvoval.

„Polámaný je, nic jiného to není, pod lopatkami má zrovna kopce — když ono je to těžké řemeslo!“

374$

„Měl mi odpoledne přijít pomoct přerovnávat slámu na půdě!“ a suše se zasmál.

Nemohla ani hned odpovědět, ale potom sténala: „I to my, švaříčku, víme, že se tuze nadřete, ale zaplať Pánbůh, že vám přitom zdraví slouží!“

„Slouží, slouží,“ hučel.

Odplížila se jako zkropena…

V duchu se usmál, ale hned zas byl v „tom“ —

Pobyt v Osiku, dávno minuly, vyvstával mu v duchu s podrobnostmi, na kteréž už dávno a dávno nevzpomněl.

A plížila se léta potomní, všecko podrobně až do dneška. Připadalo mu, že to všecko byla jenom příprava k tomu, co teď mělo přijít, jako když muzikanti o funuse hrajou, než zpěváci spustí. Teď ta písnička začínala…

Celou motanici měl v kotrbě.

Márinka zkoumá — Papoušková slídí — chch!

Takové starosti — on — který se ženskými nikdy nic nemíval. S jedinou! Bože, jiní — — a jen se smějou!

Andula — Andula! A zrovna mu před očima vyvstala, jak do pole běhávala, buclatá, dobrých očí, málomluvná, ale milá, srdečná — i tu její řeč slyšel…

Jak to jenom přišlo — na Chvojku přec taky byly holky a na vojně — jiní co vyváděli — a tu přijde až tam do neznámé vesnice a ona zrovna musila být ve stavení. Žádného si prý nevšimla, jeho taky hned ne — ale pak to přišlo. Pár časů tam pobyl a teď z toho taková hrůza!

A tu již rozbouřená hrud nedala sedět a přemýšleti dál…

Tma byla, nic se už nehnulo — a Břízek stál uprostřed dvorku a hleděl k hvězdnatému nebi.

Okno u světnice se zticha otevřelo, Márinka vyhlédla do temna a zavyčítala: „Prosím vás, pantáto,

375$

proč nejdete ležet; totě spekulace, zrovna jako byste něco nosil v hlavě!“

„I vždyť už běžím,“ vzrušen mrzutě odvětil, „bodejť bych nenosil, snad není nač myslet, nečeká práce — „ a loudal se domů.

„Ještě budete stonat,“ pravila mu, již ležíc, „nic se nevyspíte, nesmíte myslit, že posud všecko vydržíte, nejste už mladík!“

„I toť já vím!“ odstrojuje se, suše se zasmál.

„Ještě se smějte! Nač takové honění, jste tak dost udřený!“

Již neodpověděl, a když ležel, vzpomněv na Andulu, pomyslil si, že byla mladší než on a již z toho světa odešla!

A představoval si ji starou … Drobná, snad ohnutá, zhubenělá — ale její hlavu viděl jako za mlada, a smutné oči se stále na něj dívaly. Vtom usnul.

Celé městečko již bylo ticho, ve tmě jako zašito. U svatoprokopské sochy seděl ponocný, policajt Materna, píšťalu v kapse, „halapartnu“ vedle sebe a hlučně chrápal…

***

— — — — — — —

Zas byl svěží den, čisté slunno, bledá obloha vysoká, lesy jako brčál, všechen obzor jasný a krajem voněla pokosená tráva. Dělalo se o Otavách.

U Břízků také měli dva zjednané sekáče a hospodář sekl s nimi.

Drobní zvonkové přeletovali z louky a na jabloních u cesty popískávali; hejna špačků s hlučným šumem se spouštěla s topolů u silnice do velkých luk u struhy, již holých, a jak si tam vykračovali, kabátky se jim sametově třpytily.

Vlhká tráva s tuhými stvoly pcháčů i červených bodláků pod ranami sekáčů naříkavě svištěla a řádek přibývalo.

376$

Břízek měl sekáče Hančila a Křančila, baráčníky, strejce staré, brumlavé, jako byl sám.

Všichni byli bez kabátů i bez vest, kalhoty měli spoutané řemeny, rukávy vyhrnuté, košile na zádech do hněda zpocené. Oba sekáči byli velcí, širokoramenní, již plesniví, bez vousů, tváří osmahlých, zardělých a na krku měli silné, vypouklé žíly. Byli si podobni, hotová dvojčata, ačkoli ani příbuznosti mezi nimi nebylo. Sekli, dýmali z kořenek, chvílemi brousili, nacpávali, ale mluvili málo.

Ačkoli byli zjednáni beze stravy, Břízková se přece vypravila do louky a v ubrusu nesla talíř, vrchovatě naložený pomazanými plackami, posypanými cukrem i skořicí, potom láhev jalovcovky.

Hančil a Křančil zhlédnuvše hospodyni přicházet vystrojenou, s tím zastřeným tajemstvím v rukou, přidávali páry, aby už byli na konci.

Když Márinka docházela, pokývli na Břízka, aby si přec taky všiml.

„Cakra, cakra, hospodáři, vy máte hospodyni!“ zarej holil Hančil. „Namoutě duchou, člověku by se jináč dělalo, kdyby věděl, že za ním přijde ženská jako květina!“ a již kosu hodil na rameno.

„Neblebtej a radši se hod do parády!“ broukl Křančil, a přitáhnuv řemen, šel si pro kazajku.

Břízek dodělávaje řádku, jen se usmíval.

„Vida, směje se jako kocour,“ mhouře oči, vrčel naň Hančil.

Břízek švihl naposled, řekl „Zaplať Pánbůh!“, protáhl se a již šli všichni tři.

Hospodyně sedíc na zemi, zdaleka volala: „Dej Pánbůh dobry předpolednem, tak pojďte, pojďte!“ a rozdělávala uzly. Vrchní sukni naškrobenou i tu bílou pod ní měla kolem sebe rozestřeny, na nohou botky, šáteček na hlavě dozadu shrnutý.

377$

Podávala jim po třech plackách.

„Tak — oběd — ani jsme se nenadáli!“ šklebil se Hančil, ačkoli věděl, co přijde, protože se Márinka vždycky tak vyznamenávala.

„Paní Břízková — jen co je pravda — „ a Křančil polknuv sousto, zčervenal ještě víc a rozesmál se, až mu oči zaslzely. Pověděl tak, jakou polyká lahodu.

„Hospodáři, jen vám kvete! Bože, vy máte zlatý věk, všeho dost, žádné děti a žena se jen stará, aby vám strojila!“ i Hančil velebil.

„Když je práce, musí býti posila!“ zasmála se Břízková a nalévala skleničku.

Oba sekáči se dychtivýma očima dívali, jak to do broušeného skla proudilo jako rozteklé zlato. Dolivši, podala Hančilovi.

„Tak na dobré zdraví!“ vyhrkl, bera skleničku. Vyplil se, zadíval se na sklenku proti slunci a potom ji prudce vylil do hrdla; zhluboka si oddychl a ještě vylil zbylou krůpěj.

Křančil to provedl zrovna tak blaženě.

Zato Břízek jenom maličko upil a sklenku si postavil na mezník.

„Jako nevěsta pije,“ potměšile se smál Křančil.

„I to on pantáta vždycky, na nic takového nedrží,“ pravila Márinka. „Co já se mu naříkám, aby se přeci stavil na sklenici piva — ale toto!“

„Šetří, šetří — ví pro koho!“ šklebil se Hančil. „Já, kdyby se žena o mne tak starala, taky bych myslil jenom na ni a leckam bych ji provedl. Od rána do noci bych se na ni usmíval!“

„Jen dej pozor, aby ti nezaskočilo, šveholo stará, — jako by svou doma neměl!“ chechtal se Křančil.

„I když je práce a starosti, nikomu není pořád do smíchu,“ pravila Márinka. „Náš hospodář je dobrák, ale nabručí se dost!“ a na Břízka se usmála.

378$

„To je chyba, to je velká chyba!“ zrovna kazatelsky volal Hančil.

Když sekáči dojedli a ještě se napili, pěkně poděkovavše, vzali kosy na ramena a šli dál do městských luk, aby ještě „položili“ louku pana představeného.

Břízek se ženou osaměli. Ukusuje placky, jedl zvolna a jasnýma očima hleděl na ženu.

„Dobře to šlo?“ ptala se s úsměvem.

„Dobře, třebaže místy nebylo kale do čeho zaseknout, ale dvě dobré fůrky přeci budou.“

„Zrovna to voní,“ libovala si, patříc do louky.

Usmívaje se, přisvědčoval a v duchu si povídal, jak to tady Márince sluší — vlasy se jí lesknou a tváře pěkně zčervenaly.

Netajil se tím a řekl, že jí ta vycházka svědčí.

„Jenomže jsem vám tu málo platna — a doma je taky co dělat. Vy to teď budete sušit?“

Přikývl, stále ji pozoruje. „Až to trochu oschne budu přehrabovat.“

„Snad by Papoušková mohla přijít pomoci.“

„I to leda k večeru, až se bude dávat do kup.“

Napiv se zas trošku, podával, aby si také zavdala a sedl si blíž. v

„I kdepak já — tohle — „ smála se.

„No, trošku, trošku,“ a popleskav ji na zádech, vzal ji-kolem boků…

„Ale jděte — ale jděte — pantáto — — „

Když Márinka po chvíli svázala prázdný talíř a láhev, povstavši, urovnala si sukně a pravila: „Tak půjdu — a aby se vám to tady hezky sušilo!“ a usmála se naň.

„Tak, tak, budu si s tím pomalu hrát!“ a doprovodil ženu až k silnici. Potom se zálibně díval za ní, pozoruje, jak hezky jde, nic pyšně, nic se nekroutí, ale je na ní vidět všechen pořádek.

379$

Pořád slušná, hezká — že let přibylo, nic jí na podobě neublížilo. S každým umí pojednat, s pánem i s chuďasem, nic se nevynáší, každému se zalíbí. Ti chlapci sekáči jak prve mluvili! Pravda, musí se s ní taky pořád hezky, ale vždyť sama je stále jen: Pantáto sem, pantáto tam! Vždycky jenom pantáta, nikdy jiný, to Pánbůh chraň, slovíčka nikdo říci nemůže!

A teď, bože, takové neštěstí by se přivalilo a roztrhalo život, jako rozdivělá řeka všecko kolem sebe trhá, vyláme, odnese, zaplaví. Zabilo by ji to snad, a kdyby nezabilo, po všem, po všem by bylo…

Usednuv na břehu luk, natáhl se až k příkopu a hlavu podepřel do dlaní.

Rozčechraná mateřídouška voněla, žluťásek umdleně poletoval mezi bodláčím, skřivani vytrvale jásali.

A z myšlenek na Márinku počaly zas v hlavě Břízkově vytryskovati pramínky vzpomínek…

Starý hřích vystupoval jako mrak. Syn se hlásí…

Sklesl na trávu a slzy mu vyhrkly z očí.

V dáli na lukách se lidé smáli, zpívali, hlučně hovořili. Vzduchem prolétal praskot biče i řehot koňský. Špačkové v topolech švadronivě sněmovali. Krásně bylo, vzduch plný luční vůně, kraj zalitý slunečnou září…

Břízek zarýval čelo do trávy.

Co jen dělat? Co teď počít? Po tolika letech najednou takové psaní!

Odepsat? Co psát, když pomoci nemůže; a byl by tím nadobro pokoj?

Vyskočil, chvátal k otavě, chytil hrábě a začal řádky přehrabovat. Prudce, zrovna divoce přehraboval, ale zas rázem ustal a stál jako zaražen.

Co by se dělo, kdyby přišlo nové psaní, nebo kdyby přišel sám? Márinčina smrt by to snad byla!

Tolik roků jí nic neříci, žít tak s ní a takovou věc

380$

mít na sobě! Najednou by před ní stál jiný — s takovou hanbou v obličeji. Papoušková i ten zedník by se na něj dívali…

Celé městečko by bylo vyplašeno, tupili by, nevěřili a zase by se smáli, jaký je pěkný ptáček, takovou výslužku že má za sebou už z vojny a jak se vždycky stavěl. Pořádného souseda tady dělal, ženské ho i za příklad dávaly, a zatím hodnou holku zkazil, odkopl a k vlastnímu dítěti se nehlásil, cizímu člověku je nechal! Každý by se mu vyhnul. Márinku by litovali, jak si něčeho takového zasloužila za všecko — za svou lásku, poctivost, pořádnost — za to, že si ho, strejce starého, vzala, krásně s ním jednala.

A zas hrabal, až se z něho cedilo.

Ale vždyť nepřijde — proč by chodil, když psal — a nepsal nijak zle, ale pěkně, mírně — o pomoc prosí, neproklíná, nehartusí — a je to přece — — bože, bože!

Co, co jen dělat? — Poslat? Kde vzít? Márinka ví o každém krejcaru! Vypůjčit? Žeť by mu každý půjčil, ale není možná, aby toho nezvěděla. A pošle-li málo, bude se třeba jejich žádost opakovat, ba jistě že bude — a kde by vzal víc? Proč jen už za maminky Andula nepřišla — proč dávno nepsala! Když tu byl jen s maminkou, byl by mohl a byl by jistě poslal. Ale to byla pyšná, až teď najednou přišli.

Andula je však už zahrabána — a mohou vědět, že také on již není v zemi? On také nevěděl!

Ne, ne, nic zatím, žádné odpisování — ani slova — — nic!

Ale kdyby psali zas?

Umínil si, že si pro tabák schválně vždycky zajde po čtvrté hodině, když se Fábera vrátí z města, aby přijde-li psaníčko, dostal je sám. I na Fáberku si dá pozor, když půjde roznášet.

Ale na to je času dost, vždyť přec budou čekat

381$

odpověď a vědí, na venku že to tak čerstva nejde a potom ta dálka přes Prahu sem, přes Prahu tam a ještě do vzdálené vesnice!

Přijde-li však nové psaní, co potom? Zas neodpisovat?

Ó, tu by jistě přišel — vešel do stavení i s dětmi a řekl,: „Já jsem váš syn — váš Josef — tady mne máte!…“

Když byl Břízek s prací u konce louky, nevěděl ani, jak se už dostal až sem.

A zas padl na zem a hlavu zaryl…

Když se Papoušková už za soumraku s B řízkem z louky vrátila, vešedši rovnou do stavení, hlásila sestře: „Poslouchej, pantátovi dnes na těch lukách bylo nějak nekálo, nemluvil a zrovna se motal. Do kup jsme to dali, ale tuze se mi nelíbil.“

Márinka honem šla za ním, ale když vyslechl, odvětil klidně: „Trochu jsem sena tom slunci uhonil, hlava mne rozbolela, a to víš!“

„Pantáto, pantáto, taky byste už měl pamatovat, že nejste žádný mladík; všeho moc škodí! Snad aby vás Nanka po večeři trochu namazala?“

„I načpak to — vyležím se a ráno budu jako stehle!“

Myšlenky, co se bude dít, přijde-li nové psaní, Břízka neopouštěly; honily se hlavou doma, mučily v poli, spát nedaly. Chodívaje do postele hodně umořen, usínal spánkem těžkým, zrovna bolestným, ale probudiv se už po půlnoci, marně se snažíval opět usnout a jen se pod biči těch myšlenek svíjel.

Jednou mu již v úzkostech napadlo, že by snad měl sám Márince všecko říci, rozumně s ní promluvit. Vždyť je tomu tak dávno, ještě za vojákování, od té doby byl vždycky správný, nic se mu říci nemohlo — snad by se nezatvrdila? Ta, které se to týkalo, je už dokonce zahrabána, jen ten syn — syn tu zůstal… Už

382$

si všecko sestavoval, jak začne, jak vypovídá všecko svoje dlouhé trápení a poprosí ji, aby sama poradila. Ale potom se přece v myšlenkách zakřikl, že nač a proč povídat, dokud nemusí, že by tak sám všecko zlé vyvolával.

Ó, kdyby ona ho Márinka nechala vymluvit, všecko povědít, vyložit — — ale spustila by pláč, křik a byl by konec.

Ráno chodíval do kostela, ale na kůr nešel, protože na zpěv nebylo pomyšlení; dole v poslední lavici sedal, ruce maje v klíně sepjaté a prosil Boha, aby ta muka ráčil nějak skončit.

Žena vidouc jej ustaraného, zamyšleného a že s ním řeči není, tázala se: „Prosím vás, pantáto, co nosíte v hlavě? To už není samo sebou. Mně se zdá, že přec ti Sedmíkovi o něco psali!“ a zpytavě se mu zahleděla do očí.

Tu sebral všecku sílu a klidně, s úsměvem odpověděl: „Prosím tě, kde já si na ně vzpomenu! Pánbůh ví, co pořád vidíš!“

V duchu se zas na Márinku mrzel, hněval, jaká je zkoumavá a přisvědčoval si, tady že je nejlépe vidět, co by dělala, kdyby někdo opravdu o něco psal. A což teprve kdyby věděla, kdo a oč!

Ó, žádné uznalosti by se nedočkal, žádné lítosti… Jiná by snad v takovém případu také zaplakala, naříkala, ale potom by přec řekla: „I tak jim něco pošlete — vždyť nám zbude dost!“ Anebo: „Seberte se a jděte se tam podívat!“

Bože, jak by jí za to zrovna na kolenou děkoval, nebe snášel, všecko jí dal! Jaký by měl potom svatý

pokoj — — a zatím je za všecko jako přišlápnutý červ,

kdežto Márinka se má dobře, hezky se strojí a na lidi se jenom usmívá!

Takové myšlenky měl v hlavě, když v neděli ráno

383$

svátečně oblečen, ale bez kabátu, kouře chodil po záspi.

Po městečku bylo ticho, lidé na ranní, před krámky u sv. Prokopa prázdno.

Svěže bylo, stromy se hřály v ranním slunci, každý lístek mu nastavoval lesklá záda, holubi se v jeho lázni koupali, vlaštovky na střeše štiřikaly a ptáci v klecích prozpěvovali. Břízek se u nich zastavil a jak se všichni radostí rozkřičeli, vystrkovali zobáčky a harašili dráty, oči mu zjasněly.

„Vy, vy,“ pokyvoval, „inu, to já vím — to já vím, že vy vždycky…“

Opět šel k brance a tu již spatřil, že Márinka jde z kostela s paní Šádkovou. Tato chodívala jindy sama, vždy prvá, aby byla v krámě, než přijdou lidé, ale dnes že s ní šla Márinka, houpala se v známé modravé hedvábné sukni na krinolíně, v mantile a v krajkovaném čepci velmi vážně.

V náměstí si podaly ruce a Márinka zamířila domů.

Šel jí s úsměvem naproti: „Copak že dnes první?“ ptal se.

„Ale mladí z Chvojku jsou v kostele — vystrojení — jistě že taky přijdou zvát; proto jsem radši šla napřed. Co je to tam najednou napadlo?“

Slyšel to nerad, mrzelo ho s někým mluvit, ale usmíval se, pokyvoval a prohlížel, jak jí to sluší.

Zůstal ještě venku, až se lidé začali trousit: nejdříve vesnické ženštiny v tmavých salupech, každá knížky u prsou, potom i starší mužští v šosácích, placatých čepicích, některý ještě v botách s vyleštěnými holínkami, za nimi mladice se šátečky na hlavách, v halenkách, pletených rukavičkách…

Když mladí Břízkovi, Frantík se ženou, šli po záspi, Márinka již zadělávala na buchty, a Břízek sedě po straně okna, hleděl do náměstí.

384$

Ozval se ťukot na dveře a ze světnice letělo dvojité: Jen dál, dál! — Márinka si honem utírala ruce o zástěru.

„Dej Pánbůh dobrytro!“ směje se pozdravoval mladý Břízek, a žena vcházejíc za ním, také volala: „Dobré jitro přeju!“

Márinka spráskla rukama. „I božínku, to jsou k nám hosti,“ a usmívajíc se, podávala ruku a přidávala: „Pěkně vás vítám oba!“

Také Břízek jim chvátal v ústrety a potřásl rukama.

Mladý Břízek byl prostřední postavy, o nic větší nežli ona, takže se zdál menší, a silák nebyl; světle kaštanové vlasy měl hladce přičísnuty, modré oči trochu vpadlé a plaché. Ustrojen byl po módě, v kabátku, vystřižené vestě, z níž vynikala vyšívaná, naškrobená náprsenka, a v ruce si držel kulatý klobouček.

Jeho žena byla statná selka, o něco spíše starší nežli on, ale zdravě červená, tmavooká a nikde jí nescházelo. Hedvábný šáteček měla na hlavě, atlasovou halenu, šaty polohedvábné a jenjen se na ní houpaly; na ruce nesla košíček.

„Tak pojďte dál, pojďte a sedněte si u nás, Tóninko, Františku!“ pobízela Márinka a Břízek podával židle.

„Děkujeme hezky, vždyť zas půjdeme,“ zdravým, silným hlasem pravila Tóninka, a podávajíc Márince košíček, dodávala: „Tadyhle jsem přinesla, tetičko…“

„Ale, ale, co vám to napadlo,“ bránila se domácí, „vždyť my máme všecko svoje, nic nepotřebujeme…“

„I to já vím,“ jadrně se zasmála Tóninka, „však já vám taky světa nenesu — no, kuřátko jsem zabila…“

„Ale jděte — proč to děláte! Toť já vím, že u vás na dvoře je toho pořád dost, ale nač to pro nás zabíjíte, kdežpak my na kuřata!“

„Prosím vás, snad byste si to ode mne nevzala!“ a ucho košíka jí vtiskla do dlaně.

385$

Frantík přitom stál za ženou, přešlapoval a usmíval se. Márinka přijavši košíček, postavila ho na lavici a znova pobízela, aby si sedli. Břízek rukou také naznačoval, aby se přec posadili.

„Vzkazuje vás tatínek s maminkou pozdravovat,“ začal mladý, „a přišli jsme vás prosit, abyste nás v neděli navštívili na posvícení.“ Mluvil měkkým, trochu úlisným hlasem a všecek se přitom vrtěl.

„Na posvícení — i stakraholte!“ a Břízek Josef se rozesmál.

„Ale ne jako loni a předlonim,“ důrazně přidávala Tóninka a šátečkem si otírala ústa, „musíte nejen slíbit, ale doopravdy přijít.“

„Tak si přec u nás sedněte, pořád stojíte jako ženich s nevěstou!“ a Márinka je k židlím skoro tlačila.

Usedli a se strnulým úsměvem se dívali po světnici. Břízek si také zas usedl na lavici a nacpával kořenku. Hospodyně vzavši košíček, vychvátala ven.

„Tak jak se, strejčku, pořád máte — zdráv jste, viďte?“ zvolna se tázala mladá.

„Tak po vůli boží — zdráv, zdráv!“ pokyvoval, ale do očí se jí nepodíval.

Vtom se vracela Márinka, přinášejíc skrojený bochník a talíř s máslem.

„Pojďte, ukrojte si u nás,“ pobízela, „ani vám nemám co jiného podat. Aspoň kdybyste byli přišli o chvíli později, až bude ta buchta upečená, ale to jsem teprve zadělala.“

„Snad byste si nedělala starosti!“ smála se chvojecká.

„Jaképak starosti, jen pravdu povídám. Toť já vím, že vám buchta není nic vzácného, u vás můžete píct!“

„Pane, mnoho jich nenapečeme, to by člověk dopadl, já o to nedbám a tuhle Francek ať zobá chleba!“ a zasmála se.

386$

„Bodejť, bodejť, ubylo by vám!“ usmívala se Márinka. „Tak jen si ukrojte!“

Frantík vstal, ukrojil krajíček, pomázl a zase usedl: žena potom udělala taktéž.

„Pane, vy si umíte ukrojit!“ bafče vrčel Břízek.

„Vždyť jsme, strejčku, šli po snídani,“ rychle odvětil Frantík.

Chvilenku mlčky jedli, potom Tóninka začala: „Tak strejčku, tetičko, na to posvícení! Bez jistého slibu odejít nesmíme. Pantáta s panímámou tuze nakazovali, my vás za to prosíme a Bohoušek náš se tuze těší! Každému jen říká, že přijde strejček a tetička. Karolínka taky bude ráda, ale ještě tomu nerozumí!“ Zadívala se na Márinku, a když mlčela, na Břízka.

„No tak, tetičko, strejčku — to nám nesmíte udělat

„Ale když my, lidé zlatí, krom do toho kostela a na pole nikam nevyjdeme!“ a Márinka hleděla velmi stýskavě.

„Prosím vás, budete povídat, vždyť snad nejsme kraj světa! Nepřijdete nikdy, jako bysme byli někde až za Prahou. Strejčku, promluvte vy!“

„Já?“ a Břízek zdvihl hlavu, rychle zabafal, „copak já už — na posvícení!“

„I propánakrále!“ ryčně se zasmála Tóninka, „už vy snad budete naříkat! To se podívejte na našeho pantátu, je o hromadu starší a pořád jako rys!“

„Copak bratr — měl vždycky víc jádra než já a na Vojně se tolik roků neplahočil!“

„Ale vždyť vypadáte dobře — to by už bylo, abyste naříkal!“

Břízek se jenom nejistě usmíval, ale Márinka pravila: „Toť se ví, že mladík už není, zvláště tyhle dni se mi nelíbil, ale říct si nedá; všecko by chtěl strhat sám, nás jenom odhání!“

387$

„I co by to — jde to ještě, chválabohu, pořád dobře — to nic — „ bzučel hledě k zemi.

„No tak vidíte!“

„Jenomže ho musím pamatovat,“ důtklivě pravila zas Márinka, „sám by nedbal.“

Břízek dušeně zachrchlal.

„To my, tetičko, víme, jak vy strejčka máte — však mi tuhle táta říkává: Podívej se na městeckého strejčka, toho si tetička jináč hledí než ty mne!“

Frantík slyše, že se ho žena dovolává, obrátil k ní hlavu, a když dopověděla, usmál se: „Však je to taky pravda!“

„Bodejť, je to na vás na obou vidět, jaké máte zlé časy!“

„I naděláme se dost!“ a mladý smáčkl klouby, „Kdopak se nenadře! Kdo nesedí v kanceláři, každý!“

„Tak abysme to nezamluvili — přijdete, viďte!“ a Tóninka se obrátila k Břízkovi.

„Přijdeme,“ usmál se mírně, „minulou neděli tady byla Bětka a taky zvala.“

Tóninka pokývala. „Už jsme to slyšeli, že si chalupští pospíšili — toť ono to hned šlo po staveních, že k nim přijdou městečtí na posvícení, ale my se předhánět nechceme a jdeme jen z upřímnosti!“ ale znělo to ostřeji než prve.

Břízek svědčil, svědčil, přemýšlel a potom řekl: „I to my víme, ale je to má sestra!“

Tóninka zčervenala i na spáncích, ale potom spustila se smíchem: „Vždyť oni vám to, strejčku, odpustí, jejich samotných hromada. Málka, třebaže je ve svém, taky ještě čeká, aby ji zvali domů na posvícení.“

„Ale, ale — copak že?“ tuze se zadivila Márinka.

„Prosím vás, jaké velké živobytí v baráku a k tomu s dvěma dětmi vdovcovými a s jedním svým. Ale tak

388$

to máte — — proč tak pospíchali, nemohla čekat? Zmeškáno neměla!“

Břízek skrčen bafčil a pravil s úsměvem: „Kdyby ono to, Tóninko, bylo jako u vás — dcera ze statku — to se dalo čekat!“

Povznesla hlavu a zasmála se: „No, pravda, dost jsem si vybírala!“

„Právě, právě — až přišel tenhle chlapík!“ a lahodivě na něj pokýval.

Mladí mlčeli.

„To je rozdíl, pane — sám syn — a bratr se švagrovou vás mají jako poklady!“

„A prosím vás, Tóninko, jestlipak vám taky psali Sedmíkovi, že stará umřela?“ dychtivě se tázala Márinka.

„Sedmíkovi?“ a Tóninka pohleděla na muže — „nic nám nikdo nepsal.“

„Tak vidíte — a nám psali. Už tomu rozumíte, pantáto?“

„Nono — psali, nepsali — „ povrčíval Břízek, ale v těle mu hrálo.

Zas bylo chvilku ticho, až mladá znova promluvila: „Tetičko, přec taky vy řekněte slovo! Žádné slávy dělat nebudeme, jenom bratr se švagrovou přijedou, ti nám neodepřou, a pan farář olešnický. Tak byste se stydět nemuseli!“

„Ale, Tóninko, co byste tohle mluvila, cožpak jsme nějaké panstvo? My se nikam netlačíme!“

„Právě,“ přisvědčoval Břízek, „to abych zrovna řekl, já mezi pány nerad, to když mám někam jít, jdu vždycky radši mezi sprostší!“

„Vždyť oni ze sebe nic nedělají,“ smála se Tóninka, „náš pan farář jedná tuze hezky a krajský bratr se Švagrovou — „

„Ale vždyť to on zas jen dělá, jako by nikam nepři—

389$

šel!“ trpce se ozvala Márinka. „Povyšovat se nemám ráda, ale že bysme nemohli všude, to ne! Vždyť, pantáto, chodíte k představenému a scházíte se tam jenom s nejlepšími, tak co byste zas takhle mluvil!“ a Márinčina slova pršela již jako jehličky.

„Inu, inu, vždyť jsem snad — — ale je to všecko potíž, když je přeci sestra!“ a poškraboval se za uchem.

„Snad se k ní taky můžete podívat!“ pravila Márinka, „ostatně víte, že Bětka jenom naříká!“

„O jé, o jé,“ a Tóninka mávala plnou rukou, „to darmo mluvit! Jako bysme my za to mohli, že jsou jenom v chalupě a mají pět dětí. Tuhle náš byl sám a já jsem přec taky byla z jinšího. A tak se přece taky, člověče, ozvi!“ obrátila se k muži.

Frantík prve seděl se strnulým úsměvem na rtech; teď sebou škubl a podíval se z tety na strýce.

„On František ví, že vy, Tóninko, umíte zvát!“ zasmála se Márinka.

„Tak přijdete, viďte, že přijdete?“ doléhala mladá.

Márinka se trošku ochomýtala kolem kamen a potom pravila: „Inu, jestli pantáta bude chtít — to víte, že mu nikdy do ničeho nemluvím!“

„Strejčku, neříkejte: Ne!“

„Nono, ňáko to uděláme; toť se rozumí, že by musilo být hezky!“

Chvojecká povstala a muž za ní.

Vtom vešla Papoušková, vracejíc se teprve z kostela; vidouc hosty, trošku se zarazila, ale potom spustila: „I bože — pěkně vítám, pěkně vítám!“ a hnala se k oběma s rukou.

„Pozdrav nás Pánbůh!“ volala potřásajíc. „Bože, tohle je párek — to je přeci selka a sedlák, aby pohledal!“

„Taky dobře vypadáte!“ suše se usmála Tóninka.

„O jé, dobře — kdežpak já dobře — co já se od rána

390$

do večera, den za dnem nalítám a nadřu — prosím vás, podruhyně se třemi dětmi a táta je pořád maroda.“

„I jojo,“ vydechla Tóninka, hned se však obrátila k Márince, podávala ruku a pravila: „Ták vás, tetičko se strejčkem, dozajista čekáme a tuze si toho budeme vážit, když nás navštívíte!“

„Že tak, lidičky, pospícháte!“

„Vždyť taky musím vařit oběd!“

„Snad ona vám panímáma všecko neuchystá!“

„I šla taky do Olešnice do kostela, a když se někdy zapovídá, přijde dost pozdě!“

„Za kuřátka pěkně děkuju, budeme dlužníky, a neměli jste si dělat škodu, měli jste to nechat živé běhat po dvoře — my pane nekuřátkujeme!“

„Snad byste si nepřáli! Pro koho byste sháněli, vy jenom pamatujte na sebe, jiní lidé by se leda zasmáli, kdybyste se udřeli. To se pak i takoví Sedmíkovi z ničehož nic hlásí. Beztoho jsme už slyšeli povídat, jak strejček špatně vypadá, a pravda to není! Tak tu buďte s Pánembohem a na to posvícení vás jistě čekáme. Panu faráři, tetičko, řekneme, že taky přijdete, už jsem mu o vás povídala, jaká jste nábožná a lidem jak děláte dobře!“ Trošku se — již v pootevřených dveřích — zamlčela a tišeji dodala: „Taky za to žádných velkých díků mít nebudete!“ a vyšli.

Břízek se ženou šli zvolna za nimi až před dům.

Papoušková vyklouzla do svého. Tam se postavila k oknu a zamračena hleděla do zahrady. Potom rychle se sebe shazovala nedělní oděv.

Břízkovi rozloučivše se ještě jednou, zvolna se vraceli do světnice.

A tam Márinka začala zvolna, mírně, ale se štiplavým úsměchem: „Já nevím, že vy, pantáto, vždycky ještě děláte, jako byste nepřišel mezi lidi a byl jenom nějaký podruh!“

391$

Porozuměl hned a broukl: „Vždyť jsi sama povídala

„Povídala, aby si nemyslili, že jsme snad celí pryč, když tam budou ten kraják s krajačkou. To zrovna ne, ať si mají ještě větší statek, my jsme taky sousedé. Ale co je pravda, viděl jste sám, jak o nás stojí!“ a na konci to již řekla klidně, pochvalně.

„I to oni stojí — zvláště když taky Bětka — „a usmál se.

„Tihle aspoň mají, a nejsou proto tak lačni. K starým bych nešla, to víte! A švagrová Bětka má sama s sebou co dělat — totě lidí u stolu a ještě my bysme přišli!“

„Taky bysme udělali radost, zvláště kdybys ty, Márinko — „

„Vždyť se tam můžeme stavit, aby neřekli. Jenom si nemysleme, že někdo něco dělá z velké lásky, to je všecko spíš špekulace.“

„To by byla u jedněch i u druhých — „

„Na Tóni je přec vidět hojnost, nenaříká a sama Bětka povídala, že jim i z kraje ještě dávají. Ale když nebudete chtít, zůstanem doma, to víte, že já žádných marností chtivá nejsem, a myslila jsem, aby teda neřekli, když tak o to stojí. Vy taky jste pořád jenom v té robotě, nepamatujete se. Slyšel jste, že už o vás mluvili.“

„Nono, vždyť já ještě neumřu,“ a chrchlavě se zasmál. Povstav, protáhl se, a došed k jarmaře, vytáhl kabát a pravil: „Nic platno, musím do kostela!“ a šel pro kartáč.

Vtom rychle vcházela Papoušková a už ve dveřích vypravovala: „Lidičky, to je novina! Byla jsem po kostele u řezníka a tam toho bylo plno; přišla jsem už prve povědět, ale před hostmi jsem nechtěla. Želízková z domku to vypravovala, tak je to jistá pravda. Po-392$

chopovým přišla domů dcera, Kristinka, ale jak přišla! Za plného světla ani nechtěla jít, tak někde čekala a teprve navečer přišla zadem. Seděli prý zrovna u bandor a zůstali oba, jako když do nich nůž vrazí, protože nic nepsala a najednou byla tu. Toť bývalo pořád: Kristinka — naše Kristinka — a jen pořád měli Kristinku, co Kristinka píše, jak se v té Praze má, v jakém je místě, co vydělá, nic že jí nechybí — a teď jim tak vešla! Zůstala u dveří a ne se hnout. Šli k ní blíž a tu viděli! Na kolena se před nimi vrhla, rance pustila, ruce sepjala a ,Tatínku, maminko, proboha vás prosím, nevyhánějte mne!‘„ Papoušková kázajíc, hrála očima, tvářema a všecko rukama naznačovala.

„To je rána!“

Papoušková sestře vážně přisvědčovala.

Břízek stál uprostřed světnice, kabát v jedné, kartáč v druhé ruce a ani nedutal.

„Povídala Želízková, že když uslyšela křik, šla na síň — a to prý bylo pláče a nářku! Rodiče plakali, holka jen vzlykala — a pak zase starý spustil zle, pěstmi do hlavy se tloukl, vyhnat ji chtěl, div jí nekopal, žena ho musela držet. Kristinka prý už potom mlčela, snad někde v koutě ulehla a jen jednou vzdychla: ,Tatínku, maminko, nic na vás nechci, jenom mne teď nevyhánějte, dřít budu třeba jako zvíře, všecko udělám, jenom se nade mnou nezatvrzujte.’„

„Holka nebohá!“ vydechl Břízek.

Papoušková se naň překvapena podívala: „Nebohá? Pěkně nebohá!“

„A snad ne — takové uvítání!“

„Snad se měli radovat, když tak přišla? Jen si, švaříčku, pomyslete, aby vám tak dítě přišlo — toť se ví, vám se to stát nemůže. Arciže také mají vinu, protože víme, jak si už tady chodila a jako rozpuk byla. Dělali s ní, jako by bůhví čí byla, a do světa musela, aby se

393$

prý ještě vycvičila. Pro Chrastin! Jako by tady nedovedla lidem ušít a musela na to mít Prahu. Čerti vědí, co si myslili, kdože pro ni přijde. No — přišel — teď je navždycky zahozená. V noci tam prý bylo pláče, vzdychání, a teď se nikdo ani neukáže. Zapřít se to nedá!“

Zas bylo ticho — až se Márinka ozvala: „Povídala mi jednou Pochopka, že holka najednou psala, jak je jí smutno a že si stýská, takže jeden ani druhý nespává starostí, aby snad nestonala.“

„No teď to vědí!“

„ Chudáci!“

„Inu, chudáci, ale kdyby byli holku jináč vedli, tohle by teď neměli!“

„Ale nikdy nic špatného, švagrová na ni slyšet nebylo,“ a Břízek klidně obrátil oči na Papouškovou.

„To ne,“ i Márinka se přidávala, „dávala si na sobě záležet; rádi ji měli, to je pravda, oba se za ní vždycky dívávali, jak jí to sluší. Hezky si chodit a pěkně vyšlapovat, to ona uměla. „

„Právě — nosila hlavu vejš a byla přec jenom podruhova!“

„Hezky šila a přišla tu proto mezi lepší lidi; chytrá byla, hezká a dovedla promluvit, což je o to!“

Břízek ještě tak stál na jednom místě a Márince přisvědčoval. „Já si kolikrát všiml, když jsem šel vedle, že vždycky sedala u okna při práci a prozpěvovat jsem ji slýchal daleko — a hezky zpívala.“

„Teď ji zpěv přejde, „usmála se Papoušková. „Mohla být pěkné spokojena tady, někdo by si ji byl jisté vzal — pán by to arci nebyl. Jako bych to viděla: nějaký vychytralý panák se jí chytil — proč by nechytil, když byla hezká — nabalamutil ji a teď to má. Nic pořádného to nebude, sic by ji byl takhle domů neposlal!“

394$

„Inu, kdoví — kdoví — „a krčil rameny.

„Anebo nějaký voják — tam toho je — „

„No, nevíme — nevíme — „

„Však to uslyšíme, ale povídala Želízková, že Pochopka má oči jako krev. Teď aby hanbou nevylezli ze stavení. Prosím vás, kde se to tady stane, o pořádné holce tu jaktěživo nic takového slyšet není a když, je přec dřív svatba. „

„Snad bude taky,“ usmála se Márinka.

„To si mysli, pro hanbu by byla nepřišla a nebyl by ji pustil. Měli jste slyšet, jak se v krámě mluvilo! Teď aby zalezla a lidem na oči nepřišla — a stará taky, protože si vždycky snad myslila, že její Kristinka je víc než podruhova!“

„I jojo, budou mít živobytí!“ pokyvoval si a oblékal kabát.

„Teď má konec, kdo si jí všimne. Mně by, lidičky, dcera takhle do stavení nesměla.“

„I mlčte, švagrová, jako byste neměla děti ráda. To se řekne, ale srdce potom promluví jináč!“ a s úsměvem na ni pohleděl.

„Ráda je mám, to je pravda, ale udělat-by mi to nesměly!“

Pokrčíval rameny.

„Vždyť jsme s Márinkou taky byly svobodné a nikdo nikdy nemohl říci slovíčka.“

Neodpověděv šel si zvolna k posteli pro čepici, a posadiv ji na hlavu, řekl: „Inu Praha — Praha! V takovém městě se divně a divně stane. Ale nic platno, musím na kázání!“

„Káže dnes mladý a pořádně to sebral,“ pravila Márinka.

„Tak spánembohem!“ a zvolna vyšel. Ve dveřích před záspí se zastavil, a hledě na dvůr, myslil na Pochopovu Kristinku. V duchu ji viděl, jak chodívala

395$

z kostela, zdravá, hezká, vždycky pěkně ustrojená, jako vítr. Pane — teď toho bude mít na celý život!

Chudák! politoval ji v duchu a šel ze stavení.

Ale ještě cestou na ni myslil. Měla chuďas návrat domů — je to rána, je! Pro staré, ale pro ni větší, zvláště jestli ji ten jistý teď nechává.

Tu se však počaly probouzeti vzpomínky na jinou mladici, která se sic tak nešťastně nevrátila ze světa, ale zůstala sama na světě jen se svým neštěstím.

Anduliny smutné oči se mu dívaly do duše…

Sedě potom pod kůrem, ruce semknuty v klíně, nevěděl ani, co se v chrámu děje, a rozpřádal si všecko dál.

„Ono se o takovém vždycky řekne ,vychytralý’! Bože, o Márince to kdysi taky říkali, a jak! To by neměla zapomenout — a na něj, na Břízka, ať se někdo podívá! Vždycky byl jen pro sebe, hodný, až to nenadále přišlo. A potom také byl vychytralý! Teď Bůh sám ví, co se bude dít!“

Z hovorů s Márinkou o dnešní chvojecké návštěvě i potom o Pochopově Kristince vycítil, co by činily, kdyby zvěděly anebo kdyby dokonce „ten“ přišel.

A již se rozechvěná duše opět zmítala jako postřelený pták, jenž cítí, že rána je v těle, ale přec se ještě chce zachránit…

Márinka po odchodu mužově začala dělat buchty a Papoušková jí dopovídávala, jak se u řezníka o Kristince soudilo. Ale z ničehož nic se zeptala: „Děláš buchty?“ a hned pokračovala: „Taky jsem pár placek uplácala. Děti jsou v kostele, Toníčkovi jsem musela dát knížky, pořád že chce jít do kostela jako tetička. Já vím, že se tam lidé budou dívat na dítě — „

„Jen aby nebyla nějaká výtržnost, aby snad velebný pán — „

„I co by ti tohle napadlo, vždyť je vedle něho

396$

Josífek s Nanynkou!“ a pomlčevši malinko, tázala se: „Tak půjdete na posvícení?“

Sestra ustala v práci, a obrátivši se k ní, pravila: „I ještě nevím!“

„Proč byste nešli, když tak zvou. Ale, pane, z té mladé je selka, jenjen se z toho kostela kroutila, zrovna kyne!“

„Ale nic ze sebe nedělá.“

Papoušková výsměšně zasykla: „Proti vám ne, ale mně ani ruky nepodala.“’

„I snad jí ani nic nenapadlo.“

„Ó, ta ví, co dělá ale Bětka má, myslím, pravdu, že bude čtvrté, a to je taky pravda, že kdyby na statku bylo ještě víc, když je taková hromada dětí, na jednoho mnoho nepřijde. U Břízků byly tři a jak to dvěma dopadlo, jenom nejstarší se mohl naparovat. U vás arci je teď dobře, když nejsou děti, a ty to tak vedeš, ale jak je Bětce! Proto oni vědí, proč se u vás rozplývají!“

„I to snad už ne.“

„Jen si nemysli, když ne mladí, staří jistě. Najednou je to tak posedlo! Ale nepovídám to proto, abyste k nim nešli na posvícení, to Pánbůh chraň, jenom jděte. Jen si myslím, že si uděláš starost s odplácením.“

„Snad nemyslíš, že bych odplácela! Vědí, že jsme sami dva, a že proto nestrojíme. Tenkrát jsme taky neodpláceli. Pantáta, myslím, mnoho chuti nemá jít, protože i Bětka zvala.“

„Proto? Vždyť má Bětka dost svých.“

„A náš není nějak ve své kůži, pořád to na něm vidím, a ti taky povídali, že to slyšeli — „

„Vidíš — vidíš — nepovídám, proč tak najednou?“ „Ale smáli se tomu a hned říkali, jak dobře vypadá.“ „Pánbůh račiž chránit, aby měl stonat!“ s upřímnou starostí pronesla Papoušková.

397$

„I vždyť se tomu smál, ani namazat se nechtěl dát,“ klidně odvětila Márinka. „Tóny přinesla dvě kuřata, upeču to a jedno dáš dětem.“

„Bodejť bys — snad byste nesnědli dvě kuřata, naši halanti ať se najedí placek, my jsme jenom nádeníci.“

„Děti vždycky rády — aspoň si jednou na tetku vzpomenou. Když nemůžu krmit vlastní, ať aspoň tvoje mají radost.“

Papoušková si zástěrou utírala oči. „Pánbůh ti to zaplať, jenomže já se ti za to nikdy nebudu moci odsloužit!“ a zástěru majíc u lící, šla do svého.

Po poledni Břízek sedě na lavičce na záspi a kouře, pozoroval Špátu, jenž volně po záspi capal, ďobal, skokem lapal mušky, měřil skuliny, škvíry a vždycky po chvilce nakřivil zobatou hlavičku, černým očkem se podíval na hospodáře, jako by se ptal: „Tak co tomu říkáš?“ Zašel na dvůr mezi holuby a slepice, ďobl sem, ďobl tam, štiřotem a křikem plašil rousnatého kohouta, starému voláči vyskočil na hřbet, měřil mu krk i hlavičku, ale potom si přeletěl až před samého Břízka. Stál nehnuté, štíhlé hrdlo maje vysoko vypjato a oček z něho nespouštěl.

„Ty skotáku jeden,“ s úsměvem mu lichotil Břízek, „chvilku pokoje si nedáš!“ a vtom již mu špaček skočil na kolena a zas tak upřeně ho pozoroval.

„Nezdám se ti, nezdám?“ bručel hospodář a hladil ho po lesklém hřbetě.

„Špaček — špaček — špačíček — kch — kch — kch — „ kýchal špaček, až se ohýbal.

Ze síně se vyšoural Papoušek, bos, jen v nohavicích, řemenem sepjatých, a poškrabuje se za uchem, ústa smíchem široce roztáhl. „I bože, švaříčku, to je co říct, jak vás to zvíře má rádo,“ skomíravě protahoval, „inu bodejť, ono ví, koho má!“

Břízek naň stranou pohleděl, ale nemukl.

398$

„Jemine, vy jako s dítětem — inu, však ony také naše děti — „a Papoušek skloniv hlavu, hřbetem dlaně si utíral slzy.

„Je na brečavo,“ letělo Břízkovou hlavou, „před polednem si jistě někde spravoval žaludek a pak mu nešmakovalo.“

„Děti se tam, pane, praly o kuřátko,“ tence, lichotivě pokračoval Papoušek, „no, kousek jim žena dala, jen tak na oblíznutí, bodejť najednou — to by ony zobaly kuřata — děti zedníkovy — kdyby švaříčková dávala — chchch — „

Břízek prstem škádlil Špátu, ale Papouška si nevšímal, takže zedník cítil, že nemá-li jen tak odlézt, musí začít s něčím jiným. A spustil: „I bože, jaká je tady u nás svatá spokojenost, štěstí, ale tamhle u Pochopů — snad jste už taky slyšel — tu hanbu, jakou jim holka udělala — „

„I kdopak ví, co a jak,“ broukl Břízek.

„A to já taky říkám,“ honem otočil Papoušek, „kdopak ví, co a jak, člověk nemůže — neví — ale tak jim holka přijde, to je rána!“ a stál jako usoužen. „Kristinka byla vždycky hodná — „

„Ó, to byla, a jak — „ a Papoušek měl oči vypouleny, opocený, zardělý obličej samý obdiv — to se musí říct, pozdravení vždycky dala krásně, zdvořilá byla k člověku — no, mému dítěti se to stát — „a opět si utíral slzy.

„Chuďas — a staří taky — takoví starostliví rodiče, a teď po nich bude leckdo brousit, kdo se třeba o vlastní děti ani kale nestará. „

„O jé — o jé, copak to — „ vzdychal Papoušek, ale dále nevěděl. Stál chvilku všecek sklíčen, potom se zkroušeně, mlčky šoural na zahradu.

Břízek ho provázel mrzutým, zachmuřeným pohledem.

399$

Po zvonění se s Márinkou vypravil na požehnání a po něm trochu do polí. Doma hlídala Papoušková; po celou dobu stála u sloupu na podsíni a nikoho známého jen tak nepropustila. Byla sice ustrojena jenom po domácku, ale vyžehlená kartónka i halenka jen jen svítily. Když se Břízkovi po páté hodině vraceli, šla jim do náměstí naproti s úsměvem.

„Tak jste se prošli?“ šveholila. „Všecko ze sousedstva šlo taky tak a ptali se po vás všichni, pan Šádek s ní i Komendovi, a co že kmotřička dělá. Povídala jsem: To vědí, je se švaříčkem v poli, to on si ji vždycky provede.“

Když Břízkovi neodpovídali, pokračovala: „A Želízková se tu u mne stavila — bože, to člověk slyší, u Pochopuje prý nářků, lamentace — jenom holka prý mlčí jako kámen a nemůžou se od ní dozvědět, koho to přec měla.“

„Ale jdi,“ udivena pronesla Márinka, ale Břízek jen hlavou povrtíval.

„I bodejť — Pochop se prý konečně tak dopálil, že holku třískal provazem, až se okna třásla, a Želízkovi myslili, že budou muset běžet do světnice, aby ho pamatovali.“

„A pověděla?“

„I nepověděla, ani prý nevzdechla. Máma se před ní na kolena vrhla a pro všecky svaté prosila, aby se přec přiznala a něco se mohlo dělat, ale dcera byla pořád jako pařez.“

„Bude to něco pěkného — „

„Divná věc,“ a Břízek zamyšlen vrtěl hlavou.

„Máš pravdu, Márinko, taky si myslím — podle všeho se holka za toho člověka tuze stydí, když ho ani povědět nechce. Kdo by v ní byl hledal, že se tak zahodí. Že je do větru, jsem si vždycky myslívala, ale že by se tak spustila!“

400$

„Těžko hned odsuzovat,“ spíš jen pro sebe řekl Břízek, „kdo ví, proč mlčí.“

„Inu, těžko,“ s lehkým úšklebkem odvětila Papoušková, „ale měl byste slyšet, co se tady mluví, paní Komendová s ním co povídali, a Podušková, Fialka, paní Fejfarová!“

„Což je o to — teď musí snášet,“ klidně odvětil, a obrátiv hlavu k švagrové, zeptal se: „Kde máte tátu?“

„Tátu?“ a všecka rozpačita se rozhlížela, „i taky si trošku vyšel, děti byly na požehnání. Toníček prý klečel u božího stolu jako velký a teď si i s ním někam šli.“

„Táta s nimi?“ ptal se ještě.

„Ale to nevím, jestli se sešli, to nevím — „

Břízkovým pohledem přeletěl úsměv, jak hned švagrová krotla.

„Dej Pánbůh dobry odpoledne, nebo už dobrej večír,“ pozdravovala výměnkářka Kuželka, jež se ohnuta šourala po silnici k domovu.

„Dobry odpoledne, pěkně vás vítám,“ zvučně odpovídal Břízek, „teprve z požehnání?“

„Děkuju pěkně — teprve!“ a Kuželka hlavy ani neobrátivši, ploužila se dál. Břízek stoje, hleděl za ní. „Modlila se na hřbitově — tam má všecky a tady nikoho!“ a pokyvuje si, šel zvolna do stavení.

Márinka se sestrou ještě postály na podsíni.

VI

Vypjaté, v jedinkou mohutnou černou hradbu spojené koruny starých stromů na okraji panské zahrady se ani nehnuly; krajní vějíře jejich snětí a listí se ostře rýsovaly na bledozlatovém atlasovém západu, jenž dohasínal. Poslední jeho svit se víc a víc rozpouštěl v přibývajícím šeru.

401$

Na věži právě velkým zvonem zvonili klekání, a Běhounkův starý čeledín nesa si v pravici několik balíků, bílou hlavu měl bez čepice a jak vzpřímen kráčel náměstím, rty se mu pohybovaly modlitbou.

Zámečník Fejfar se vyloudal z domku, usedl na podsíni na úhelník a z bílé dýmky se mu vyhrnuly mraky šedivého kouře; panička vysoká, hubená, vyšla za ním a sedla si vedle. Také z jiných domků tak vylézali na podsíň: hospodář, hospodyně, a byli-li ve stavení podruzi, také ti.

Nejdříve všecky oči pozorovaly pana Komendu, jenž středem náměstí s chotí kráčel z návštěvy k domovu; světlý kastor měl na hlavě, žemlový kabát, široké nohavice a opíral se o španihelku. Panička v čepci se širokými mašlemi, v hedvábné mantile a v hnědých, světle pruhovaných šatech na krinolíně, o níž krejčice Lopatková, jež si ráda smočila, pravila, že je větší než na kostelní věži zvon hrubák — a ten byl náramný. Pro tu krinolínu a poněvadž pan Komenda držel španihelku hezky od těla, šli na hodný kousek od sebe — oba vážně, jak by si na každém kroku dávali záležet.

Jen přešli a touže cestou, ale opačným směrem, motal se šmaťhavý zedník Kudrna; nastrojen byl všecek černě, ale čepice mu seděla v týle, celá neúhledná postava jeho se úsilně přímila a pravá páž, jejíž ukazovák byl natažen, čněla vpřed a pořád něco do prázdna kreslila. Šel, zastavil se, opět šněroval a tím prstem čmáraje do vzduchu, povrčíval jenom tak pro sebe. Byl večer dne Páně a tu i Kudrna uznával, že se hlasité rozklady, jaké konával dne všedního, konati nesluší.

V dolejší části náměstí viděli potom pana faráře s panem páterem kráčeti na nedělní besedu; pan páter si nesl dýmku s dlouhým troubelem a pozdravovali na obě strany.

402$

Děti, které ještě nebyly na kutích, ale venku dováděly, uháněly políbit ruce, přičemž jim pan farář připomínal, že je po klekání a mají jít do postele.

A kráčel do hospody U černého orla, kde se každou neděli „lepší páni“ scházeli, i starý pan učitel, nevysoký, obtloustlý, s věnečkem bílých vousů kolem ruměných tváří; tlapaje na celá chodidla, šel krok co krok, špičky od sebe, levicí si přidržoval dolní kraj kabátu, pravicí poťukával rákoskou. Děti se i k němu sbíhaly políbit ruku: Potom šel pan představený, pan správce s panem kasírem, pan starý, soudkovitý, krátkokrký, hlasitě supající, a kdo všecko ještě; všickni páni jako by se milému sousedstvu jednou za týden představovali.

Pani Kotrlíková, oděná jenom lehce, ale přece svátečně a ve všem pořádku, šla s Růženkou a s Mírumilkem k paní Břízkové posedět na, lavičce na záspi, Břízek sousedku přivítav, jako na oplátku šel zas k panu kmotrovi, jenž si už na podsíni hověl, nohy maje nataženy do náměstí, nižšího než podsíň, a kouřil z hliněnky s dlouhánským troubelem. Pan Kotrlík byl všecek bílý, neboť byl oděn jenom v prádlo, přepásané zástěrou také bílou; pantofle měl a na hlavě placatou, zamoučenou čepici.

„Pánbůh dobrej večír,“ srdečně pozdravil Břízek.

„Dobrej, dobrej, tak pojďte, pane kmotře!“ suchým, ostrým hlasem volal pan Kotrlík.

Břízek přisedl, ale nohou nenatáhl; maje je v kolenou ohnuty, rozestřel si na ně váček a také nacpával.

„To máme zas dnes navečír — „

„Máme,“ přikývl soused a dejml.

„Ale deštička už je potřeba, bandor bude málo a řepa je jako mrkvička.“

„I to je safrajenský a pršet nechce.“

„Nechce — zdálo se, zdálo, a zas nic.“

403$

Soused Rejsek šel po silnici a dva synkové, nesoucí si uzlíčky z červených šestáčkových kapesníků, cupali vedle něho.

„Dej Pánbůh dobrej večír — odpočíváte?“ zmírniv krok, srdečně pozdravoval.

„Dej to Pánbůh, kdepak jste se honili?“ opětoval Břízek.

„I bratr pořád tuhle naše hochy zval, aby přišli na lusky, tak jsme se odpoledne vy dali. „

„A to jo, to jo, tak hoši trhali!“ smál se Břízek.

„Trhali — no, dej vám Pánbůh dobrou noc!“

„Taky vám dej Pánbůh!“

„To je pravda, tohle je tatík!“ po chvilce vyhulil pan Kotrlík. „Vedou ty děti pěkně, žádné oulisnosti, nic, jen zdvořilost a pěkně do práce!“

„A kluci se mu učí,“ vesele zavrčel Břízek a smích mu zarachotil v hrdle, „když tam přijdu — ona Rejsková je trochu z přátelstva — a nejsou zrovna ve škole, každý leží v kalendáři a jen to polyká.“

„Řku vám pravím, tady v Chrastině vůbec, jak to znám, děti dobře vedou. Žádné hazarty, ale šetřit; pořádně, čistě, ne roztrhaně, ale také žádné flauzy; modlit, učit, pomoci v práci — tak je to v pořádku, něco z dětí bude. To se mi tu vždycky tuze líbilo — však tu panuje pořádek a vážnost. No, někdy se stane — jaká pomoc!“ a pán Kotrlík vážně dovykládav, zase klidně bafčil.

„Jako tomu chudákovi Pochopovi.“

Soused rozkýval bílou hlavu. „Jojo — i jojo — rána je to — svět je svět, a když taková vlaštovička do něho vyletí nezkušená, nedivme se, že se někdy zle přiskřípne. Je to rána pro ně, mnoho zkusí a zvláště tady, kde něco takového bývá zřídka slyšet, protože je tu všude spořádané manželství a to je základ pro děti, pro mladší i pro ty starší!“

404$

Břízek ani nedutal, ale krčil se víc a víc.

„No, vy, sousede, takovýchhle starostí nemáte!“

„Nemám — nemám — „

„Nemůžou bez dětí být všude, ale když už to Pánbůh někde dopustil, taky se nemusí naříkat — řku vám pravím, s dětmi jsou starosti — starosti!“ a pan Kotrlík se daleko vyplivl.

„Taky nemusíte naříkat,“ usmál se Břízek, „Mírumilek a Růženka jsou hodni a staršího pana syna máte v takovém místě teple sedět.“

„Právě, právě, ale tyhle dvě — — řku vám pravím,

že mi to kolikrát klube do hlavy, protože člověk není mladík!“

„Ale copak to — u vás!“

„I čerchmata, takové kapitály nejsou. Inu, kdyby mi Pánbůh dal živobytí, nějak bych je taky usadil, anebo žena, kdyby se aspoň v pádu mé smrti nevdala — ale věřme ženským!“

„To jsou řeči — paní Kotrlíková — žena, matka zrovna stvořená, moudrá, starostlivá!“ mírně odporoval Břízek.

Kotrlík se opět vyplivl. „Povídám — věřme ženským! A kdybysme nakrásně věřili — dnes by měla třeba nejkrásnější oumysl, ale zejtra se něco nahodí a už je jako fanfár. To já znám! Nemyslete si, že kdybyste vy natáhl bačkory, že by vaše pořád jen říkala na růženci. Inu nevíme, možná dost, ale jak povídám, mnoho všelijakých pádů se stane a s dětmi se to pak často přepodivně zatočí.“

Břízek mlčel. Pan Kotrlík zvolna bafal, bafal, ale když soused pořád nic, pravil: „Ale tento — jen tak hovořím, Pánbůh chraň, abych jen chybičku vyčítal. Povídám to o své zrovna tak!“

„Jaká starost u vás, ty děti jsou její jako vaše!“

405$

„Arci, ale to je taky jediné, co člověka uspokojuje, krev že se snad nadobro nezapře — třebaže — i jsou divné pády! Věřte mi, že se taky kolikrát zamyslím: Tam je syn v znamenitém postavení — ale tohle jsou taky mé vlastní děti a ty už v tom budou daleko skromněji. Jaká pomoc — jiná matka! Tamten byl také nebožčin, náš jediný — teď tady si člověk musí o sobě myslet, že začal vlastně zas od začátku, nanovo.“

„I však ono jim zle nebude!“ pronesl Břízek, jen aby promluvil.

„Pánbůh dej — hůř je, když přijde nová matka do rodiny a jsou-li pak děti dvoje; tu nastávají zrovna v domě rozdíly. Kdyby o nic jiného nebylo, ale už to: Bud ty prvé mají po matce víc a tu jich macecha a její děti v lásce nemají — anebo je to naopak, ale chyba bývá vždycky. Ovšem, kde je moudrý tatík a máma, mnoho se srovná a nemusí být zle. Ale jsou ještě horší pády na světě. Jako tamhle u nás — já pořád říkám u nás — nějaký kupec Hlavička, dokud byl jenom ve skromnosti, měl tam nějakou ženskou jen tak posprostnou a hocha s ní měl. Potom se zmohl, oženil se, vzal si majetnou a zas jsou děti. Ta první tam žije na podruží, chodí na posluhu, hoch je jenom ledajaký truhlář — Hlavička je pán, žena mu jen kyše a děti jsou jako hrabátka.“

Břízek poslouchal nedutaje. Teď, když se Kotrlík zamlčel, a vyklepav popel, profukoval dýmku, zeptal se: „A ta nová paní to ví?“

„I toť že ví,“ kývl a klidně si nacpával.

„Mhm, mhm,“ vrtěl hlavou Břízek, „a je jí to jedno?“

„Jedno nejedno, nic slyšet nebylo. Toť víme, že jí to vhod nebylo, už proto, když si pomyslila: Ta měla mého muže dřív než já! To je pro ženskou vždycky zlé pomyšlení!“

Břízek přikyvoval. „A chodí k nim ten truhlář?“

406$

„Snad někdy do krámu. Je dobrý člověk, máma ho hezky vychovala a tak nedělá zle, jiný by na to třeba pořádně hřešil a krve upíjel. Hlavička mu snad přec někdy něco podstrčí, aby ona nevěděla.“

Břízkovi při klidné sousedově řeči chvílemi bylo, že div nevzlykl. Sotva slyšitelně se zeptal: „A co ta první ženská říká?“

„Nic, co by říkala — musel si pomyslit, že si ji vzít nemohl, když nic neměla, a on přec do obchodu potřeboval. Pár grošů jí dal hned, snad ještě taky pomáhá, ačkoli si myslím, že pořád míň a míň, protože lidé tomu zvykli a zapomíná se. Ale myslím já si, že třeba paní Hlavičková dřív mívala dost a dost starostí, aby pán přec ještě nezabrousil k té první — svatý život tam asi nebyl!“ a Kotrlík se dušeně zasmál. Také Břízek se chtěl zasmát, ale nepodařilo se. „To věřím,“ vydechl, „je to safraportský, když to tak je pohromadě!“ A v duchu se usmíval: Vida, jsou horší pády — dvě ženské jednoho člověka v jednom místě, jedna žebračka, druhá paní!

„Pan Hlavička jednu věc dobře udělal,“ začal zas pekař, „před svatbou všecko řekl!“

Břízkovy oči dychtivě ulpěly na sousedovi. „Pravda, povídalo se, že to nechal až na poslední chvíli — ona nevěsta byla až od Kolína, tak nezvěděla — „ a dál pokračoval s úsměvem: „Až když se už o nastávající svatbě i tam všude mluvilo a rodiče ani nevěsta už dobře couvnout nemohli, tu on, Hlavička, chytrák, teprve pověděl, co má doma navíc. Jak ho chválili, nevím; možná, že to tak zle nebrali, lidé nejsou všude stejní, snad byli spokojeni, že dcera ze vsi bude paní a velkou paní — nic nevím. Se svatby nesešlo a Hlavička udělal dobře, že to řekl.“

„lnu, inu — ale mít ta mladá tu první zrovna tak nablízku!“

407$

„Myslím, že se Hlavička taky staral, aby ta bývalá šla jinam, a teprve když nepovolila, tam v kraji se přiznal. S tou první to bude asi tak: ledajaká špatná ženská není a myslila si snad, že nač by utíkala a jinde snášela pošklebky i s dítětem, tady že aspoň každý ví, že je to pan Hlavička, který — „a pan kmotr se zase dušené zasmál.

Břízek přemýšlel, uvažoval, srovnával, ale vždycky na konci slyšel: „Dobře udělal, že před svatbou všecko řekl!“

„A co ty nové děti tomu říkají — či nevědí to?“ zeptal se ještě.

„I kdež by nevěděly — o to se lidé vždycky včas postarají! Teď tomu snad ještě tak nerozumějí, jsou mladé, ale tolik aspoň vědí, že to s tím truhlářem je nějak divné, že jim je bližší než jiní — ale jmenuje se jináč a je chudák! Povídám, že teď si toho už nikdo tuze nevšimne, leda snad nějaký podšívka, když by chtěl Hlavičku potejrat. Toť víme, že to té rodině zůstane už navždycky, dětem, až porozumějí, že to k dobrému nebude, ale to jináč není. Takováhle záležitost jde pak s člověkem po celý život, visí na něm pořád a to pomyšlení ho nikdy neopustí.“

„Jo, jo,“ vydechl Břízek, „stane se chyba a ta jich potom táhne celý řetěz,“ a seděl tuze skrčen.

Mlčeli. Bílé kusy kouře odletovaly a rozplývaly se ve tmě. Odshora městečka přiletěl hlučný smích a zas bylo ticho, jenom temné hovory se nesly šerem.

„Ale copak tohle,“ usmál se pan kmotr, „tohle nebylo ještě tak zlé, protože, jak jsem povídal, Hlavička to přec jenom včas řekl, a ti, kterých se to všecko tejkalo, nedělali zle, ale hůř bylo jinde. Ouředník přišel do města a po nějakém čásku si vzal dceru zas ouředníkovu. Byli spokojeně živi, dvě děti měli, vážnost, a najednou po čtyřech letech přijde psaní, co se má stát

408$

s jejím šestiletým chlapcem, který se narodil v Praze v porodnici a potom byl někde až u Tábora v nějaké zastrčené vesnici.“ A pan Kotrlík se naklonil k Břízkovi, poklepal mu na rameni a pravil: „Řku vám pravím — tohle byla hrůza!“

„Tady jsou vinni její rodiče,“ probrav se, až prudce vybuchl Břízek, „neměli mu ji dávat!“

„To neměli, ale když viděli, jaký je hodný člověk a jak ji má rád, neřekli: Ne! a myslili si, že to sami nějak spořádají, aby nic nezvěděl.“

„A nespořádali!“

„Ne, odkládali, že je dost času; dcera snad myslila, že dali už všecko do pořádku, a snad se taky styděla rodičům o tom začínat, když to slíbili. Otec pak nenadále umřel, matka měla ještě víc dětí a tedy starostí plno a v tom to přišlo!“

„Tedy měli toho muže upozornit lidé, ale snad se mu jen po straně smáli!“

„Nesmáli, protože taky nic nevěděli. Její otec nebyl v místě dlouho, stalo se to, když byli ještě někde na druhé straně Čech,“ vysvětloval Kotrlík.

„To je opravdu hrůza!“ a v Břízkově hlavě tanula myšlenka, jak asi té mladé paní bylo, když to propuklo, a dřív, všecka ta tíha předtím. Jaký ta měla život!

„Tady arci byla chyba, že to neřekli včas, ani potom, když už se ti dva měli. Snad se přec ta paní, když viděla, že muž ji má tak rád, měla přiznat.“

„A co se dělo?“

„Co se dělo — inu zle bylo a to nejhorší, že se to nějak dostalo mezi lidi, takže se už nedalo nic skrývat. Ale pán byl přece jenom dobrák a snad si taky pomyslil, co už je dělat. Jít od ní a nechat ji v nouzi? Kraj světa bylo by šlo za ním, že je od ženy. A rád ji měl, protože jináč byla tuze hodná. Potom — co s dětmi? To jsou věci, pane kmotře! Zvěděl, že ten její první byl

409$

oficír; holku omámil a potom táhl jinam; oženil se ještě dřív než s první láskou — jakože ani ta nebyla jeho první — bylo v Praze zle. Tak se s tím dobrák muž smířil a o hocha se potom staral sám.“

„Měli ho doma?“

„Nějaký rok, potom ho dali do Prahy na učení a tam zůstal.“

„Dobrák muž, ale chuďas dítě!“

„Povídám, na lidech v takovém pádu záleží; kdyby byl muž neměl pevný rozum a srdce na pravém místě, byl by ženu jistě poslal k mámě a jaký by byli měli život oba. A tak se to časem srovnalo!“

„Všecko se dá srovnat, jen když je rozum, srdce — „ zabodávalo se do Břízkovy hlavy. „Nic neřekla — psaní přišlo — ale ty hrůzy potom…“

„Toť se ví, ostuda je vždycky,“ stejně klidně rozprávěl soused, „hanba to byla náramná, nejenom paničce, ta se dlouho a dlouho nikde neukázala a léta jí utíkala v samém zármutku — vždyť je to pomyšlení! — Ale také jemu, přece slušný člověk, ouředník! Těch bylo málo, kteří si ho za to ještě mnohem víc vážili, ale pošklebků bylo mnoho, lidé mají z takových pádů vždycky jenom radost, haní, tupí, bodají, třebaže sami jsou kolikrát o mnoho horší. Řku vám pravím, jsou to věci, pády, které lidem dají ránu do palice, že je brní až do hrobu.“

„Ale všecko se dá srovnat — „ maně, z přeplněné hlavy sjelo Břízkovi se rtů.

„Inu dá — snad kdyby se byl panin otec zavčas o hocha postaral — ale kdožpak ví, jestli by se byl přece nepřihlásil. A kdyby se by 1 přihlásil o hodně později, mohla být hrůza ještě větší. Pak aby si byl její muž teprve rval vlasy, že kolik roků žil v klamu a šalbě.“ „Ba to, v šalbě, ba to, myslit, že má hodného muže a zatím tuhle přijde syn…“

410$

„Ženu, ženu, ne muže — on si to myslil…“

„Jako ženu — ženu — člověk se hrůzou nad tím poplete,“ blekotal Břízek.

„I jo, jsou to pády; když se člověk rozhlédne světem, všelico pozná, tady se arci nic takového nepřihodilo.“

„To ne, tady ne — kdepak — „ a ještě více se choulil.

„Ale mně se zdá, sousede, že vám je zima?“

„I kdepak zima, Pánbůh rač chránit — už teď zima!“ horlivě se bránil Břízek, a zasmáv se, škrtl a zapaloval si.

Brouk, černý a velký, přeletěl, zvučně bruče, a hlas jeho dozníval v temnu.

„Hvězdiček je málo, snad to přec dlouho nevydrží,“ hledě k nebi sděloval se pan Kotrlík a důkladně si zívl.

Z Břízková dvora přilétal jemný, měkký bukot holubí, milý, takže se při něm holubičkám pěkně mohlo spát. Od svatého Prokopa se blížil dlouhý Papoušek; nohy měl v kolenou skleslé a tlapaly těžce, hlava byla skloněna a z úst vylétaly kousky vzdychavého nápěvu.

„Dej Pánbůh — „ pozdravil, ostatek polknuv, a rovnaje si čepici, šoupavým dupotem táhl k domovu.

„Nepoznal mne,“ pomyslil si Břízek, „jináč by byl kdákal. Zejtra zas bude maroda. Takový vejpada a je bez trápení, beze všeho, spí dobře.“

Vtom pan Kotrlík přesedl, nohy opět natáhl a zahuliv, usmál se: „Když už jsme tak v tom, tak povím ještě něco od nás z domova, z hor až u moravských hranic. Do třetice všeho dobrého, třebaže to vlastně za mnoho nestojí. Dávno je tomu, už hezky přes čtyrycet roků, ale kolikrát jsem na to vzpomněl a teď mi to taky připadlo. To byl na samotě u našeho městečka v pěkném oudolí mezi lesy mlejn, dobrej mlejn s pilou; s nebožtíkem otcem jsme tam nejednou ve dne v noci

411$

mleli. Mlynář Machytka byl už šedivý, ale zdravý, jadrný a mládenec. Pan otec se mu říkalo, ale tatíkem nebyl jaktěživ. Zuby měl, že by byl mohl kamení krouhat, a sílu notnou. Dobrák byl, se starou maminkou hospodařili a lidem dělali dobře. Měli ho proto kolem dokola rádi, ženili ho, ženili, ale neoženili. Do městečka chodil málokdy, ale když přec do nějaké schůzky přišel, už musel být připraven, že ho budou zlobit s ženitbou, ba nejednou mu i pro žert holku přivedli. Smál se, ale víc nic, ledaže říkal: Kdo nemá, s kým by se vadil, pojmi sobě ženu. Nebo: Ohně, velké vody a zlé ženy uchovej nás, Pane! Ale stalo se, že milému panu otci maminka umřela, a to byla pro něj chyba!“

„Přátelstvo mělo naháňky,“ usmál se Břízek, ale zároveň ho přepadla myšlenka, že snad soused něco ví a schválně to všecko povídá. A poslouchal úzkostněji.

„Toť víte, že jim lezlo za nehty, zvláště když teď všelijací fiškusové se ještě víc starali, aby pana otce honem ženili a přitom něco shrábli. Ale milé přátelstvo také nezahálelo. Abyste věděl, měli také příbuznou ženskou, která rovněž měla hromadu peněz, a právě tak se o ni báli jako o pana otce. Byla už v letech, ale k světu, statná a bývala farskou kuchařkou. Držela na sebe a uměla strojit — pane!“ Pan Kotrlík se hned po těch slovech vyplivl, co mu na jazyk vyplynulo slin, ale pokračoval hned: „Bývala u vzdáleného příbuzného faráře, už hezky starého, někde až v kraji; její tetka tam byla před ní a po ní to místo podědila. Léta tam ještě byla, ale když farář umřel, kuchařka vzala napěchované pytlíky a šla. Přátelé lákali jeden přes druhého, lísali se, jak mohli, každý chtěl, aby šla k němu, slibovali, jaké bude mít živobytí, ale milá kuchařka, že ne, že chce být sama, že si chce odpočinout a být živa, jak se jí samé bude zdát.“

412$

„Chchch — „ poslouchaje, zasmál se Břízek.

„Ale přátelé ouzkostí trnuli, aby nenadále nepřišli o všecku naději. Kdyby se tak vdala, bylo by po všem, to věděli. „

„Jako všecko přátelstvo na světě — a tak to splichtili s mlynářem, ne? No, když jsem si to hned nepomyslil!“

„To bylo pro přátelstvo terno — dvě takové hromady majetku přišly k sobě a nemuseli se o ně bát. Pane, milý pan otec byl teď u jiného stolu a brzy to na něm bylo znát; zrovna omládl, usmíval se, zčervenal a jen jen se kolébal. Taky se jináč strojil: dřív míval boty jako ryzky nebo zamoučené, teď se mu jen blyštívaly, klobouk nosil a šátek na krku mu žena sama vázávala. Chodívali spolu ještě do všelijakých zábav, třebaže tanci mnoho neudělali, on zvláště ne, ona jakožto ženská si spíš ještě ráda faldy protřásla; a přáli si. Jen co je pravda, chovala si ho pěkně a on ji zrovna obskakoval a pořád jen: Pepinko sem, Pepinko tam. A tak dobrý rok bylo ve mlýně pod lesem dobře. Ale jednou v zimě navečer, když sami dva jen při louči seděli u kamen a ona pekla bandory, někdo zaťuká, otevrou se dveře a vejde člověk nemladý, nestarý; oděn byl jen tak všelijak, zimou byl zkřehlý, ale ani jináč ouhledný nebyl: velká hlava, široká ramena, zkřivený. Pozdraví pěkně, čepici smekne a ranec v ruce, rozhlíží se a potom povídá: ,Tak jsem tady — maminko, já jsem váš syn — Josef — Josef Zadina!‘„

„Bože!“ vydychl Břízek.

„Jmenovala se tak za svobody, jmenovala! Vyskočila, jde k němu blíž, dívá se a pak spustila, co že takový pobuda, a dál a dál zle, takže Machytka, mlynář, otvíral oči, protože jí tak ještě nikdy neslyšel. Ale ten člověk povídal: ,Nekřičte, má maminka jste — či nejste mlynářka a nebyla jste Zadinova? Mám s sebou všecko

413$

v pořádku a vy dobře víte, že jsem na světě! Povídal to dost mírně, ačkoli mu hlas sípal a udýchán byl; ale tu ona začala ještě hůř. Teď však povstal mlynář a řekl ženě: ,Počkej!’ Trochu ji odstrčil a obrátil se k milému člověku, čeho si žádá. A ten člověk povídá: ,Narodil jsem se v Praze, kde, to ví maminka. Potom jsem přišel do Hořovic k chudým lidem, cvočkářům. Brali si tam taková Prážata, protože cvočkařina mnoho chleba nedá. A tam jsem byl do teďka. Dostávali na mne nějaké peníze, ale měli mne jako svého, rádi mne měli a nechali si mne i potom, když jsem byl větší a když už nedostávali nic. Přitom si ten člověk utíral oči a plačtivě dodal: ,A měli tři vlastní děti! Od jiných dětí i od velkých jsem přeslechl všelico a srozuměl jsem, že v tom něco je, protože jsem se nejmenoval jako naši, ale ti mi vždycky všecko hleděli vyhnat z hlavy, a když jsem později poznával, že je ty mé myšlenky mrzí, raději jsem se nezmiňoval. Cvočkařil jsem, třebaže jsem byl bez velké duše a takhle mne to zvedlo, jak vidíte. Mlynářka se znova rozkřičela: ,Tady zrovna vidíme, kdo to je — ti by ho byli měli — a teď chtějí na nás — pobuda — a že svolá chasu na tuláka. Ale mlynář zas jen řekl: ,Počkej!’ ale tak, že ho ještě tak neslyšela. A ten člověk povídal dál: ,Teprve když tatínek měl umřít, řekl mi všecko a žádal, abych na něj nehuboval, že si mne nechal, protože mne měl tuze rád — přitom se zas ten člověk rozplakal — , a poslal mne za vámi. Chodil jsem, až jsem vás našel. Kriste Ježíši, takovou ostudu mi mezi lidmi dělal!’ ječela mlynářka a zrovna ho strkala ze dveří. Ale mlynář nedopustil, rozsvítil svíčku a povídá: ,Ukažte, že je to pravda!’ a ten člověk ukázal křestní list, nějaká psaní i ostatní, co měl. Tu se mlynář obrátil k ženě a také jí to všecko podával: ,Přečti si to!’ Inu, teď byla zkroušená!“

414$

Břízek už při konci řeči nemohl sedět; přeběhl sem tam, opět usedl a prsa se mu mohla rozletět.

Josef — Josef — syn — Ježíši na nebi! A kusy sousedova vypravování mu skákaly v hlavě — řezaly, bodaly…

Pan kmotr naň klidně pohlížel a byl sám s sebou spokojen, že umí tak vypravovat.

„A nechal si ho?“ vzpamatovav se trochu, zeptal se Břízek.

„Nechal. Že je její, konečně nemohla upřít. Zůstal tam a mlynář se k němu hezky choval — ona ne, ona ani dopustit nechtěla, aby s nimi jídal; ani potom nezměkla, když muž pěkně řekl: ,Je tvůj a je teda taky můj!‘ I těm lidem tam v Hořovicích nějakou pomoc poslal.“

„Taktak — taktak — „ pokyvoval Břízek, „to dobře udělal, hezky — a srovnalo se to přec?“

Pan kmotr se vyplivl a odpověděl: „Srovnalo — nebe to srovnalo. Ten člověk si už s sebou přinesl souchotiny, ono prý to cvočkaření je nejhorší věc na světě, a třebaže se ve mlýně měl dobře, dlouho nebyl; přišel spíš jenom k matce umřít.“

„A ona ho nepřijala!“

„Nepřijala, a kdyby bylo bývalo jenom na ní, byl by musel pryč. Když už s ním bylo zle, sotva jídla mu podala, vlídného slova neřekla, ale mlynář ho neopustil. Pěkný pohřeb mu vystrojil, doprovodil ho, ale ona dítěti ani na funus nešla.“

Břízek povrtíval hlavou. „Snad přec nebyl její!“ „Byl, i na naší faře o tom měli zprávy, protože když lidé všelijak mluvili, farář se sám sháněl. Její byl, ale čí ještě, nevím; měla ho ještě za tetčina živobytí. Mně se líbil hlavně mlynář, cizí byl, ale jednal jináč než vlastní matka. „

„Krásně — krásně — kdyby tak každý, ó bože — ale u mámy je to zrovna k neuvěření!“

415$

„Nenávist, řku vám pravím, nenávist, zlost — protivný jí byl. Inu, živý hřích se objevil a ten milý není!“

„Vlastní dítě nepřijmout, když muž tak hezky jednal!“

„Žili tam potom dál sami, snad dost v spokojenosti, ale mezi lidi chodili málo; ona zvláště ne a dlouhý čas se v městě ani v kostele neukázala. Jednou, po dlouhých letech, když už jsem byl z domu, byla u nás naše maminka a tak přišla na to řeč. Povídala, že se z mlynářky potom stala ženská tuze nábožná, že zas i lidem dobře dělala, ale aby byla chodila do kostela nebo na modlení dávala, to prý ne! A bývala přec léta na faře! Teď ono je to všecko dávno a dávno zapomenuto, mlynář i mlynářka už hromadu let umřeli a na mlýně je asi třetí majitel.“

Pan Kotrlík ztichl, vyklepal dýmku, profoukl, ale už nenacpával.

Nahoře v městečku si někde na podsíni notovali: Tisíckrát pozdravujeme Tebe, ó Matičko Krista Ježíše!

Netopýr přeletěl a nad podsíní na trámě se ze spaní ozvali lejskové.

„Divná věc — divná — „ spouštěl Břízek, „no, všelico se stane, člověk vždycky nemůže mít za zlé, ne? — No, nemůže, všelijak se přihodí, ale když muž tak hezky jednal, to je co říct! A člověk přišel sám, jen umřít — kdyby byl přivedl děti — ale jen umřít přišel!“

„Lidé jsou, holečku, divné palice!“

„Od Hořovic!“ po chvíli ticha opět vyhrkl Břízek. „To si taky vzpomínám, ale už to ani dobře nevím. Od Hořovic byl — ne, od Hořovic ne, něco se mi mate — no, ať byl odkud chtěl — to jsme měli na vojně kamaráda, a když jsme se už chystali domů, byl pořád smutnější a nemluva. A tak se ho jednou ptali: Ty se

416$

domů netěšíš? Nejdřív se jen zaškaredil, ale potom povídal: Co bych se těšil? Máma mi umřela a tátu nemám — vlastně mám, ale mou mámu neměl za ženu, sedlák je, jinou si vzal a svoje má! — A ty nemáš kam jít? Nemám, povídal. Tak jdi na něj, radili mu kamarádi a smáli se.“

„A šel?“ ptal se Kotrlík.

„To nevím,“ krčil se Břízek, „kam půjde, neřekl,“ pokračoval ve své smyšlence.

„Je to skoro jako s tím ve mlýně, jenomže tady byl muž, tam žena.“

„Nevím, jestli ho přijali,“ zamyšlen řekl Břízek, ale náhle promluvil živěji: „A co by byl dokázal, kdyby ho byli odbyli. — přes třicet roků mu bylo!“

„Co by byl dokázal, nic! — Když by byli nechtěli, nic by byl nedokázal; když máma umřela, sám se mohl dávno živit, hodný rozbroj by byl leda udělal. Ale co bysme si s tím hlavu lámali. Jak jsme se dnes divně zapovídali, ale to, že ta Pochopova — „

„Naši jdou,“ upozorňoval Břízek.

„Bude čas na kutě.“

„Podívejme se na ně, sedí tu jako mladíci, spát se jim nechce; jako nějaký párek si povídají,“ smála se paní Kotrlíková.

„Párek — vždyť jsme párek kocourů starých!“ a pan Kotrlík povstávaje, dal se do smíchu.

Také Břízek se trochu zachechtal.

„To jste měli nějakého povídání — pak se řekne, že jenom ženské klepou,“ smála se Márinka.

Růženka držíc se matčiny sukně, naříkala, že se jí už chce spát.

„Půjdeme, děvenko, půjdeme, dej vám Pánbůh dobrou noc!“

„Dobrou — dobrou — -“ bzučel Břízek a ztěžka povstával. Potom se za ženou loudal domů.

417$

Byl by sice s chutí ještě zůstal na lavičce, ale šel do světnice. Potmě se svlékl a klekl k posteli. Nedlouho však klečel, a pokřižovav se, vlezl pod peřinu.

„To jste si popovídali,“ ukládajíc se, také pravila Márinka.

„Popovídali,“ a strojeně zívl.

„Tak se teď hezky vyspěte.“

Neodpověděl, ale myslil si: „Ty se vyspíš — ale já! Na celou noc mám dost — a na dlouho — já se snad už nikdy nevyspím, leda v hrobě!“

Kupec Hlavička, ouřednice, mlynářka a ty jejich pády táhly mu hlavou.

Hrůza, vždycky hrůza pomyšlení! Ty děti nešťastné ve všech třech pádech! Ale kdo se přec jen nejvíc mučil a trápil?

Hřích se stal, zakryt byl, ale mučil, mučil, až si našel cestu na světlo boží! Tam u těch se to přeci srovnalo — ale tady! Ó, Márinka by Toulá nepřijala — ne, ne — zle by bylo, Břízek aby šel skočit rovnou do vody. Lhát jako ta mlynářka by neuměl, jako pařez by stál — nebo by se i na kolena vrhl a vlasy si rval.

A Papouškovi by přibyli — přátelstvo — celý Chrastin!

Opět se začal modlit, aby ho Bůh vysvobodil, a má-li se to neštěstí přivalit, aby si jej raději vzal dřív.

Ani modlit se však nemohl, nová a nová strašidla vyvstávala z pomyšlení, že přijde psaní anebo dokonce — on!

A viděl jej také předčasně ustaraného, zedřeného, jak na něj upírá oči smutné, jako byly Anduliny…

Ráno vstával nevyspalý, umořen, ale když mu Márinka povídala: „Copak že jste se nevyspal? Oči máte jako králík, ale maličké!“ Odpovídal jí: „Taktak, nevyspal, jako dub jsem usnul, jako kámen!“

Přišed potom zvenčí, pravil: „Zaplať Pánbůh, snad

418$

přece přijde dešť, červinka je pořádná, východ jako když krví poleje.“ To aby zakryl, že těžké myšlenky hlodají a nedaly spáti. —

Jitro bylo krásné, ale den se potom hatil. Na nebi přibývalo mlžin, slunce stálo za nimi mdlé, bez paprsků, zapadalo hloub a hloub, až se v popelavé hloubi ztratilo nadobro. Šedé chumle vystupovaly z lesů, válely se nad nimi, zastíraly je, plížily se se strání, ale dešť se toho dne nespustil.

V úterý, kdy celá kotlina byla plna mlhy, jež byla mokrá, vlezlá, studená, Břízek s kravami zdělával strniště; ale nedodělal, přijel domů zamračen, mokrý, protože mlhy se již změnily v husté drobné mžení, jehož kapičky byly jako jehly a pronikaly až na kůži. Ve středu už byl dešť, ne divoký, po němž se prach zdvíhá a jenž na kalužích dělá vysoké žblabuňky a na střechy i do oken bubnuje jako kroupy, ale dešť hustý, takže sousedovy střechy vidět nebylo, tichý, ale vydatný, takže kdo se do něho vydal, za chvilku byl promočen.

Holubi bukali jenom v holubnících, slepice se schoulily na hřádě a po městečku bylo ticho. Břízek si ve sklepě upravoval lešení pro bandory. Jsa sám a sám, nikým nerušen, nepozorován, topil se jenom ve svých starostech…

VII

V neděli hned za jitra se strojil na posvícení; černé nohavice si vzal, šosák uchystal božíhodový, tvrdý klobouk, jejž nosíval leda o velkých svátcích, a Márinka přinesla náprsenku, že se jen leskla; sama mu ji uvázala, aby vyšívání hned nepomačkal, černý šátek také sama upravila a límeček přehrnula.

419$

Šli spolu na ranní, ale Márinka byla zatím ustrojena jenom jako v obyčejnou neděli, teprve když se z kostela vrátili, počala se chystati ona. Vzala to od základu, i botky obula jiné, brynelky s lakýrem. Papoušková přichvátala, aby pomohla, a Toníček s Frantinou také přišli na podívanou. Břízek seděl u stolu, pokuřoval a pozoroval vážně, jako když o Božím hodě stával v sakristii, a díval se, jak kostelníci strojili pana faráře do toho nejlepšího. Na zvonec sukní jako napěněných navlekli konečně černé šaty hedvábné s korálkovými ozdůbkami, ke krku krejzlík ze samých kraječek a zlatý křížek, jejž jí Břízek koupil jednou v Jičíně na jarmarce. Hedvábný šátek si uvázala na hlavu, „šáltuch“ vzala na ruku pro případ, že by na zpáteční cestu bylo chladno, a když si ji Papoušková ještě ze všech stran prohlédla, pravila: „Tak se, lidičky, můžete vydat; švaříčku, před žádnými pány se za Márinku stydět nemusíte!“

„I copak o to,“ smál se, „kdežpak já za Márinku — hůř bude se mnou, jen aby se ona za mne nestyděla.“

„Inu, musíte si dát na sobě záležet, jste přeci měšťan!“

„Hezky to tu opatrujte, navečer přijdeme, to víš, že dlouho nebudeme,“ sestře pravila Márinka. Zčervenalá byla a všecek pohled jí zářil.

„Jenom na sebe nepospíchejte, měsíc svítí, tedy se domů nežeňte, vždyť snad jsme tady. I skočit si v hospodě můžete!“

„Bodejť, to tak,“ již ve dveřích chrchlal Břízek.

„Proč říkáte: To tak!“ durdila se Papoušková, „vždyť snad Márinka není žádná baba, a kdyby pro ni přišel pan farář nebo někdo takový, bodejť by nešla!“

Neodpověděl jí. Zvolna je vyprovodila přes zahradu a potom se za nimi dívala. „Sluší jí to,“ povídala si v duchu, „zato on se vedle ní ohýbá.“

420$

Břízkovi šli nejprve silnicí, ale brzy z ní vybočili na cestu, jež se bělavá vinula lukami, která byla růžovými naháčky poseta.

Lahodno bylo, nebe jako z polních zvonků a zeleň lesů na Horce prolinula zlatou září slunečnou. Stavení vsi Březovce, k níž bílá cesta mířila, zdála se čerstvě obílenými, tašková střecha jedné nové stodoly se do dálky červenala a všecka vesnická okna byla plna lesku a třpytu.

Márinka šla pěšinkou krajem silnice, Břízek maje v ruce rákosovou hůl, vykračoval si uprostřed; tu hůl nosil nerad, raději ruce pohodlně skládal vzadu, ale dnes ji vzít musil.

Tou poutí ozářenou krajinou, poutí s Márinkou, jež dnes zrovna kvetla, i jeho nitrem pronikalo měkké světlo a teplo; ale netrvalo dlouho a také tam začaly zas vyskakovat hořké ocúny! Krásně se nám jde, zrovna vesele, ale půjdu-li já tak s Márinkou ještě jednou? Šla-li by se mnou, kdyby věděla — — ?

Poslední dobou byl myšlením už tak umořen, že mu i ta dnešní cesta a čistý podzimní den s jasnými luhy a lesy svými připadaly jako sen, krásný sen, z něhož bude bolestné probuzení.

„Nic nemluvíte, pantáto, jdete zas už s tou ohnutou hlavou,“ ozvala se Márinka a upřeně se naň zahleděla.

I začal honem upozorňovati na pole: brambory že všude tuze schnou, leckde že již mají natě požaty, Poduška že dokonce na kousku začal vybírat. „Nic platno,“ dodával, „nejdýl v týdnu se do nich taky musím dát!“

Márinka slyšíc, nač myslil, jen posvědčovala; sama prve myslila na Chvojek, jak je tam přijmou, nebudou-li se krajská Smotalka s ním nějak tuze nafukovat a co bude říkat olešnický pan farář.

„Krajáci oni nepřijdou, ale přijedou,“ začala tázavě.

421$

„Toť víš, že přijedou, záleží takovému na tom, jestli v neděli koně prožene.“

„A do Olešnice pro pana faráře snad zas Břízkovi dojedou?“

„Toť, toť, možná, že tam už na něj čekají.“

Márince padla do hlavy myšlenka: „Vida, nám ani nenadhodili, že by taky přijeli — „a potom řekla nahlas: „Skoro mám starost, aby námi nějak nepohrdali.“

„Jaké pohrdání!“

„Tolik lánů nemáme jako oni v kraji!“

„Nevídáno, máme svoje, krejcaru dluhu není a nic od nich nechceme, ani nebudeme chtít!“

Zas kráčeli mlčky. Břízkovi opět rylo hlavou:

„Což, teď je hej, ale aby tak navečer ,někdo’ už u nás čekal — konec by byl, konec všemu!“ A v té úzkosti div že již úst neotevřel, aby se zpovídal.

Ale Márinka začala zas pěkně: „Musíme si, pantáto, oba dát pozor, aby si tam nemyslili, že nepřijdeme mezi lidi,“ a hezky se naft usmála.

„No vždyť snad nejsem — a už jsme tam jednou byli!“

„Když mají dnes takové hosty, budou to asi vést jináč než po selsku; prostřeno bude, musíme dát pozor, abysme nic nepokecali nebo nepolili.“

Břízek se zasmál. „Bože, bože, jaké ona má myšlení a jaké já!“ myslil si.

„Panu faráři jistě budou podávat nejdřív, tak uvidíme aspoň, co a jak bude dělat. To víte, krajáci mívají pichlavé oči a nic jim neujde; smáli by se, že Břízkovo přátelstvo je jenom taktak, třebaže je z města!“

„Nono, vždyť si snad masa nakrájet dovedeme a omáčky nalejt taky, nejsou to snad hrabata!“

„Já ani mnoho jíst nebudu, pro najedení tam nejdu, ještě bych to odstonala; to jen že si člověk ode všeho vezme drobínek.“

422$

Břízek svědčil.

„Toť víme, že oni toho nastrojí: jistě drůbež, mají toho dost a dost a o posvícení se hazartuje, snad i zajíce, koroptve, Frantík si prý taky někdy rád střelí.“

„S koroptvemi by mně nepřišli, těch jsem jaktěživ tuze nepojedl, leda ty motykou střílené, a tak bych jim i dnes dal pokoj!“

„Vzít si přec musíme, obrat je nějak dovedete!“

„I kdopak ví, co bude, do zámku nejdeme!“

„Milý pantáto, od vašich časů se tam mnoho změnilo.“

„Když jsem byl na vojně, taky jsem až tamhle u Hořovic pobyl u hodného sedláka a nijak se tam nebandilo. Hodní lidé byli, jen co je pravda.“

„Ale to je let — propánaboha, to je časů! Já zase z kraje vím, jak to u sedláků o posvícení bývá; žerty se dělají, dupe se, zpívá, skáče, pivem cejkají.“

„To jsem jaktěživ nedělal; posedím, promluvím s tím, kdo pohovoří se mnou, podíváme se k Bětce a zase spánembohem půjdeme!“

Márinka mlčela; byla ráda, že upozornila aspoň na to, co uznávala potřebným.

Přecházeli Březovec, náves, v jejíž kaluži se cachtalo stádo hus, pozdravili stařenku, jež v kanduši bosa se šourala návsí a sbírala pírka, odpověděli sedláku Záměrovi, jenž na zahradě pokuřuje, volal na ně: „Na poscení? Na poscení?“ a zas vyšli do polí.

Chvojek viděli už asi na tři čtvrti hodiny před sebou, a Břízek ukazuje ke krajní chalupě, zasmál se: „U Křepelů se kouří!“

„Však u Břízků taky!“

Prolínala jím radost, že se zas blíží k rodné vsi, k domovu svému. A napadlo mu: „Tady bývalo ; dobře — proč jsem odtud chodil — mohl jsem tu zůstat pořád. Nevídáno, měšťák, raději čeledín, ale

423$

pokoj by byl.“ I Márinčina prvnější slova se ozvala: To je let — to je časů! A přece stále takové trápení v člověku!

Písčitou cestou mezi poli, na nichž dosud stál ovísek, jetel, bandory, stoupali na planinku, jejž severozápadní strana, tonoucí v slunci, byla jediné narůžovělé fialovo kvetoucího vřesu. Sem tam byl rozvalen balvan, z jehož vrásek svítil žlutý lišejník; nevysoké bílé břízky, v jejichž korunách se třepetaly zlaté lístky, rozběhly se až do strání a jinde se seskupily borovičky, jež klonily k sobě koruny, jak by si povídaly něco tuze důvěrného, co břízky slyšet nesmějí.

„Tamhle jsou Bětčina pole, ale je to samá písčina!“ ukazoval.

Ale podívejte se, kolik na Chvojku přibylo nových stodol, je vidět, že jim tu zle není.“

„Není, ale tam vlevo nepřibylo nic! Chatrné chalupy, a když je hromada dětí — „

Sběhli s kopečka a šli úžlabinou v stínu vzrostlého selského lesa s hojným podrostem a zeleným borůvčím a brusinčím. Na pokraji se šedala houšť zakrslého jalovce, v jehož kudrnkách prosvitovaly sivé kuličky plodů. Z hloubi pronikl křaplavý a zas řezavý křik strak a také divoký holub zabukal.

Když potom Břízkovi vystoupili na vršek, měli Chvojek zrovna před sebou a vpravo se otevřelo krásné olešnické údolí s poli, už většinou prázdnými, s jasnými, hojnými lukami, se zářícím rybníkem a dlouhou vesnicí Olešnicí, z níž se vytáhlo množství topolů a jejíhož konce nebylo lze dohlédnouti, protože zapadal až za stráň.

Po cestách k Chvojku se pohybovaly menší i větší hloučky lidí.

„Posvíceňáci jdou z kostela k obědu,” usmál se Břízek a přivřel oči, protože se mu ovlažily.

424$

A tu se v Chvojku jásavě rozklinkal zvonek…

Když obešli ves a blížili se k půlstatku, Břízek jako vždycky v duchu srovnával, jak tu bývalo a jak je. Již bratr vystavěl světnici z kamene a také chlévy dal do většího pořádku, za mladého zas přibyla stodola, vysoká, místo bývalé nízké a skrovné, kůlna, pod níž bylo všecko hospodářské náčiní; jenom stará kůlnička hned z kraje dvora byla tu jako za dávna a také několik stromů zůstalo: velká hruše, ověšená nezralým ještě, tvrdě červeným ovocem, omšelá jabloň, na jejíž skloněných snětech se špulily celé růžence červených jablíček, a u studně třešeň ptáčnice, již prořidlá, schnoucího, zkrouceného listí.

Jak Břízek na všecko pohlížel, měl měkko u srdce; zdálo se mu, že tam ze dveří musí teď vyjít tatínek nebo maminka a že radostně poklušou přivítat hocha, kterého dávno neviděli.

Nevyšel tatínek, ale bratr František, nebožtíku otci teď tuze podobný, ale ještě statný, svátečně oděný, ještě po stáru v krátkém kabátku bez šosů, v rozpjaté vestě s řadami lesklých knoflíků, ve vysokých, vyleštěných botách, notně šedivý, s úsměvem v zardělé vrásčité tváři, a chvátaje v ústrety, srdečně vítal: „Vítám tě, Josefe, pěkně vás vítám, švagrová, to je dost, že jste přec přišli!“

Již také vejměnice chvátala ohnutá, zhubenělá, ale pevná. Byla v krátké sukni s květovanou širokou zástěrou, v bílých punčochách a sametových střevících, v jupce a prostovlasá; jako poplašena byla, městeckou švagrovou obskakovala, oprašovala, urovnávala.

Na záspi již také čekal hospodář Frantík, kouře cigárko, a hospodyně vystrojená, že jen šustila, červená, kypící, se zlatým řetízkem a křížkem na krku; i děti vyběhly, Bohoušek a drobná Karlička, oba buclatí, červení cvalíci.

425$

„I pěkně vás vítám, tetičko,“ volala hospodyně, a chytnuvši Márinku kolem krku, vtiskovala jí do tváře polibky, jež tuze mlaskly, ba skoro zahvízdly; potom Břízkovi podala ruku, potřásla a řekla: „Tak pozdrav nás Pánbůh, strejčku, to jste hodni, že jste nám přec tu radost udělali!“

Také děti přistupovaly a líbaly ruce.

Výměník přitom stál přihnut a potřásaje hlavou, ústa měl otevřena němým smíchem.

„Tak pojďte dál, tetičko, strejčku,“ nutila mladá.

„Propánaboha, snad nejsme první?“ zvolala Márinka a po všech se rychle podívala.

„Ba ne, bratříček je taky už tady a švaříčková; vidíte, ti mají dál a jsou tu dřív!“ smála se mladá hospodyně.

„To je jináč, když se může zapřáhnout a jet,“ zachechtl se Břízek.

„Bodejť, ty by sis nemohl dát zapřáhnout a přijet v bryčce, kdybys chtěl, viď?“ smál se výměník a bratrovi pleskal po zádech.

„Naše koně museli na faru,“ promluvil i mladý.

„Rádi běháme,“ usmála se Márinka, „třebaže jsme museli pomalu, protože já do kopce nemám dechu.“

Mladí s hostmi konečně vešli do stavení, ale výměník se ženou zůstali venku.

„Taky mohl dřív zapřáhnout a dojeti tam,“ povídal starý.

„Ale vždyť to s tím dechem není tak zlé — zrovna kvete,“ odbroukla žena.

„Hezky je přijali, jen aby to tak udrželi, když přec přišli!“

Ve velké světnici, selské sice, s velikým sporákem i s pecí, ale s nábytkem dubovým, žlutým, na stěnách s obrazy zlatě orámovanými, s bílými záclonkami na oknech, v čele stály dva spojené stoly, prostřené, jak Márinka předpovídala; i dvě pomalované vázy

426$

s kytkami z aster, jiřin a rezedy se vzpínaly mezi skleněným nádobím a mezi dvěma velkými misami, na nichž se v husté pěně smetanové bělala kolečka připraveného okurkového salátu.

Zprava stolu, kde stály dvě sklenice s pivem, vstal sedlák Smotal, prostřední, ramenatý, osmahlý, s dlouhým vousem světle kaštanovým, prořidlých vlasů a trochu vypoulených očí a žena jeho, vyšší než on, ale slabá, bledá, malých modrých očí, vlasů po městsku vysoko načesaných, nakroucených, takže se její obličej zdál tím drobnějším v černém hedvábí, v rukavičkách a s těžkým zlatým řetězem na hrdle.

„Má úcta — má úcta,“ Břízkovy pozdravoval Smotal, jemuž se na vestě též houpal zlatý řetěz a na prstech zářily prsteny.

„Tak pozdrav nás Pánbůh a pěkně se vítáme,“ směje se, potřásal mu rukou Břízek.

„Dobry poledne přeju, vítám vás, paní Břízková,“ suchým hlasem, trošku zpěvavě, stahujíc bledé suché rty, vítala i Smotalka.

„Pěkně vítám,“ odpovídala Márinka a také jí potřásla rukou. Přitom si jedna druhou mžikem přehlédly.

Hospodyně novým hostem odbírala, co měli v rukou, Márince sňala šáteček s hlavy a hned nutila, aby se posadili.

„Pěkně děkujeme,“ několikrát opakoval Břízek, přičemž pořád uprostřed světnice přešlapoval a polohlasně se smál.

Když usedli, nastalo ticho; hospodář s hospodyní odešli, aby přinesli poctu. Smotal sedě rozkročen, pravicí bubnoval na stole, žena jeho se tesklivým pohledem dívala do okna, Márinka přehlížela světnici, Břízek seděl, ruce v klíně, a tuze vzpomínal, co by pověděl.

„To se nám to vydařilo,“ pravil konečně a s úsmě-

427$

vem se podíval na sedláka. Ten jen přikývl a rozžíhal si nedopalek.

„Ale paní Smotalová, vy dobře vypadáte,“ zavelebila Márinka a s obdivem se na selku podívala.

„Dobře? Já zas myslím, že nevypadám dobře, a každý mi to u nás říká, hlava mne pořád bolí a dnes jízdou přes ty kopce jsem se náramně roztřásla.“

„A to by bylo — „ zasmál se Břízek, „přec jen se to jináč jede, nežli běží.“

Zas bylo ticho, takže bylo slyšet mouchu bzučeti.

Hospodář přinesl dvě sklenice s pivem, postavil je před Břízkovy a pobídl: „Tak pijte, tetičko, strejčku!“

„Děkuju hezky, děkuju,“ ukláněl se Břízek, „kapky žízně nemám.“

„Bodejť, po takové cestě!“ usmál se mladý.

Márinka vzala sklenici a smočila rty, muž vida to, také si lízl.

„Tak jaká u vás byla ouroda?“ opět se sedlákem navazoval.

„Ještě by to ušlo, ale člověk aby se uhonil!“ vyfoukl s kouřem.

„A to věřím, pane, na takových lánech!“ a počal se na hospodářství podrobněji vyptávati.

Smotal odpovídal, ale pořád nějak mrzutě, a díval se sem tam do prázdna.

Selka seděla nehnuté, stále s tím tesklivým pohledem, jenom hlavu chvílemi ze strany na stranu uklonila nebo si ústa přejela rukou v rukavičce.

„Co holčičky dělají, paní Smotalová, já vím, že už jsou veliké — „a Márinka se na selku zadívala s úsměvem.

„Rostou, rostou — chodí do školy. Pánbůh jim dává dar Ducha svatého, jenom samou chválu o nich slyším, jaké jsou tiché, jemné. O Božím těle byly obě za družičky a každý nám říkal, že nic jináč než jako* dva

428$

andělé; ondy se u nás světil kříž, byly za družičky zas, starší, Albinka, měla takové říkání, pana faráře vítala a jediné oko nezůstalo suché.“

Selka začala sténavě, ale během řeči oživovala a na konci nadšeným pohledem pokývala na Břízkovou, jak by říkala: Ano, takové jsou ty moje děti!

„To je krásné, když jsou děti tak vedeny,“ chválila Márinka, „oni teď mnozí rodiče dítě kale nevedou a nechávají to růst jako divočinu.“

„Ó, to u mne není, děti se musí doma učit všemu pořádku, žádné lítání, se mnou chodí do kostela, v máji, když u nás byla pobožnost k Panence Marii, ani jednou jsme nevynechaly. A rády mne mají, to jen pořád: Maminko naše zlatá!“

Mladý hospodář usedl k švagrovi a ptal se, co u nich ovoce dělá.

„Trochu toho máme, sliv bych mohl nadělat nějakých osmdesát, sto beček. Koupil jsem taky panské sady, hlavně jablka, ale je s tím peklo, čtyry hlídače mám, člověk aby den prolítal od jednoho k druhému, aby neokrádali.“

„Pane, to zas nasekáš peněz!“

Smotal se vyplil. „I čerta — no, něco se vydělá, budu to posílat do Prajzska na vagóny, smlouvy už jsou, teď jen aby se všecko zachovalo. S řepou mám taky starosti, se starostou mám smlouvu s cukrovarem a teď pořád sháníme, váhu jsme postavili; snad to všecko dobře dopadne.“

Břízek poslouchal nedutaje; mladý však řekl: „Tak se do toho pouštíš!“

„Prosím tě, člověk musí; to rytí brázd už mnoho nevydá, tak se musí jináč shánět!“

Vtom venku zahrčel vůz — potom kola v písku ostře zasvištěla. Hospodář rychle pohleděl oknem a povstav, pravil: „Už jsou tady!“ a chvátal ven. Břízkovi také

429$

vstali a chtěli jít naproti, vidouce však, že Smotalovi se nehnuli, zůstali také, jenom oknem se dívali. Na dvoře starý Břízek se ženou líbali faráři ruku a mladí si ho potom vedli do světnice. Děti, jež také přišly políbit ruce, pohladil na hlavičkách i na lících.

Byl dobrý padesátník, širokých ramen, snědý a černovlasý; velké, tmavé oči jeho přísně a zkoumavě hleděly vpravo vlevo. Ruce měl velké a osmahlé jako sedlák. Šel dlouhými kroky, jako by po měkkotě kráčel.

„Pěkné — pěkné — všecko pěkné!“ rozhlížeje se dvorem, hlučně chválil a výminkářům povídal: „A mladá hospodyně vám jen kvete!“

„Bodejť, bodejť, velebný pane,“ poplašena, jako by chtěla utíkati, přisvědčovala stará panímáma a staroch také s úsměvem pokyvoval.

„Tak jen dál, jen dáli“ pobídl hospodář a farář vcházel do světnice.

„Švaříčka Smotala a sestru ráčej znát — „ ukazoval hospodář.

„Znám, znám, dávno znám,“ volal farář a podával ruce.

„A tuhle je tetička a strejčínek z Chrastina, taky Břízkovi,“ vpadla Tóny, „o tetince by jim tam mohli povídat, jaká je dobračka a pobožná, to tam pan farář ví, jak ona na kostel pamatuje a každému dobře dělá. Jenom s dětmi na ně Pánbůh zapomněl, ostatního všeho udělil.“

Farář se ukláněl, přisvědčoval a zase podával ruce. „To již Pánbůh tak moudře zařizuje, že někomu dětí nedá, aby zas pomáhal těm, kteří jich mají víc!“ vykládal silným, hlubokým hlasem.

Márinka přitom stála s očima sklopenýma, zardělá, Břízek se usmíval a přisvědčoval: „Tak — tak.“

„Budu prosit, ráčejí zasednout: semhle náš pan farář, sem vedle švaříčková Smotalka, sem ty, bratře, na

430$

tuhle stranu zas tetička a strejček — tak budu prosit!“ ukazovala Tóny.

„Ale hospodyně musí být s námi, a ne odcházet!“ pravil duchovní.

„Zrovna tuhle naproti máme místa s mým a zde pantáta s panímámou!“

„A kam děti?“ tázal se Břízek.

„I ty se, strejčku, najedí samy, darmo by překážely; ostatně zobou od božího rána, to víte, o posvícení!“

Staří rodiče již také přicházeli; chvilenku zůstali u dveří na rozpacích, až když syn pobídl, šli si sednout proti Břízkovým.

„Tak, tak, Františku, my proti sobě jako za mlada,“ švitořil Břízek.

„To víš, Josífku, to víš, jenomže ty jsi ještě chlapík, ale já už starý otesek.“

„Bodejť bych nebyl, jenomže se mi už někdy zdá, že ani po svých nohách nechodím.“

„A to by bylo!“ do vousů se zasmál Smotal. „Vy byste tomu dal, takovou ženu mít a takhle mluvit!“ a znova se hučivě smál.

„I to on jenom aby dělal starosti!“ oči nepozvednuvši, pravila Márinka.

„Tak to slyšíte a pamatujte si to!“

Hospodyně přinesla na stůl velkou mísu polévkovou a faráři podala naběračku.

Kněz se hospodyni několikrát uklonil a nabral si polévky i jaterných knedlíčků; potom podával lžíci Smotalce.

„Jen víc, jemnostpane, jen víc!“ volal hospodář.

Po ženě si nabíral Smotal, ale vyliv na talíř jedinou lžíci, podával dál.

Hospodyně domlouvala, co že si tak málo bere, ale odvětil: „To víš, že já jídlu mnoho neudělám!“

431$

„Protože předtím piješ pivo a kouříš, jak ti pak má chutnat!“ mrzutě mu pravila žena.

Márinka povstavši, nalila nejprve Břízkovi, potom teprve sobě, takže se Smotal zasmál: „Vy máte časy, člověče, takhle se o vás stará!“

Když Márinka opět usedla, duchovní začal říkati modlitbu před jídlem. Smotal už jedl, ale přestal a čekal. Stará panímáma nevěděla honem, má-li si brát nebo se modlit, ale všecka rozpačita počkala.

„Dobré chutnání!“ ukloniv hlavu, přál farář.

„Děkujeme pěkně, nápodobně,“ zabzučel Břízek a rychle pohleděl kolem dokola.

Nebylo slyšeti nic než srkání úst a klepot lžic. Smotal drže si vousy, srkal nejvíc a rychle. Břízek zamžourav naň, pomyslil si: Vidíš, k čemu máš vousy tak dlouhé, ani pro ně jíst nemůžeš!

Sotvaže duchovní položil lžíci, obrátil se k Smotalovi: „Tak co u vás pšence? Byly — byly?“

„I ještě to taktak ušlo.“

„To je dobře, letos platí; a jak otavy?“

Na všecko se tak s velkým zájmem vyptával a s chutí vypravoval, co a jak bylo na farském, jak to dostal domů a kolik doufá namlátit.

Na straně Břízkových jenom poslouchali a městecký si pomyslil, že pan farář je podle všeho důkladný hospodář. Kněz hovořil i o drůbeži, vyprávěl, jaké si letos pořídil slepice a kapouny, že se to má znamenitě k světu, líp nežli zdejší, sousedé že se chodí na farský dvůr dívat.

„To je pravda,“ usmál se výměnkář.

„Ale měli by se jich chytit taky; všecko lepší se má zavádět!“

„I kdyby ono se u nás tomu mohlo tak sloužit a sypat jako u nich,“ výměnkář s úsměvem odpovídal.

Po hovězím mase s knedlíky a s koprovou omáčkou hospodář naléval a podával pivo.

432$

Pan farář připil na dobrá zdraví a se všemi si přiťukával. Smotalce přitom řekl: „Panička nějak zamlklá!“

„I to já vždycky, pane faráři!“ a kolem mdlých úst se jí ukázal nucený úsměv.

„To by bylo pěkné — na posvícení!“

„Těžko nutit!“ a zas tak kysele hleděla do světnice.

Smotal nepokojně přesedl, pohladil si vousy, a napiv se, hlasitě oddechl.

„U nás jsou teď ženské samá pobožnost,“ začal, „já zas myslím, že Pánbůh toho tolik ani nemá rád!“ a mrzutě hleděl na talíř.

„I však ona panička na nic přitom nezapomene!“ a farář se na ni zahleděl s úsměvem.

„To ne,“ přikývla, „člověk aspoň nemá myšlení na světáctví.“

Smotal trochu pohodil hlavou, ale nepromluvil.

„Máte u vás taky bratrstvo Třetího řádu svatého Františka?“ popiplavši se s kouskem husy, k Márince se obrátila Smotalka.

„Nemáme — to ani nevím, co je — „

„Bratrstvo — až z vaší strany k nám Časem chodívají na modlení, poustevník od byšického kostelíčka taky kolikrát za rok přijde.“

„Ani ne tak pro to modlení jako pro to, že si potom domů odnáší plné uzly a košíky,“ vpadl Smotal.

„To ty si myslíš!“ ale ani se k němu neobrátila.

„Ženské se v tom zrovna předhánějí, kafe mu vaří, ale ze smetany musí být, buchet napečou! Za mlada v horách sedlačil a teď na stará kolena si hraje na kněze. Babám přinese trochu obrázků a ty ho potom jen obskakují.“

„Vy se zas točíte kolem jinačích!“

Smotal jen po ní střelil pohledem, ale hned pokračoval: „Divím se, že to kněží trpí — mámit ženské!“

„Chuďas,“ suše se rozesmála Smotalka, „přes sedmdesát

433$

roků mu je a mámí! To jsou na světě jiné mámilky, které v poustevně Bohu neslouží.“

Farář se při té řeči chmuřil a teprve teď promluvil: „Žádnému nic nedělá, tiše žije, nemůžeme vědět, co všecko zkusil, kostelíček si ošetřuje, opravuje a hřbitůvek tam drží v pořádku.“

„A krásně se modlí, v trápeních dovede poradit a potěší. Jaké mámení, přijde jednou za onoho času, pobude v pobožnosti a zase jde jinam,“ vypravovala Smotalka.

„I vždyť já vám jeho ani celé bratrstvo neberu. Tamhle líkovský starý Podař je v tom také, ale po modleních se vyptává na sny a potom sází do lutrie, celý vejměnek tak prosází! Člověk má za ten rok jiné starosti, jednu za druhou.“

„Vždyť já vím,“ odvětila zas tak nevšímavě. „A májové pobožnosti také u vás nemáte?“ tázala se Márinky.

Ta zavrtěla hlavou.

„ó, to my máme, u nás Petráčková, vdova, to krásně vede. Panenku Marii v kastli má v čele sednice a tam se scházíme; o první a poslední pobožnosti bývají i družičky.“

„Břízku, dejte si pozor, ať vám máma na to taky nedostane chuť,“ vysmíval se Smotal.

„I kdepak já bych mohla až tam,“ odvětila Márinka, „třebaže se taky ráda pomodlím; do kostela chodívám i ve všední den.“

Farář přikyvoval: „Je to dobře; muž se stará, shání a žena také modlitbou pomáhá, když už jemu tolik času nezbývá.“

„A je to lepší než hospoda, karty a horší nepravosti! Nemám pravdu, pane faráři?“

„Zajisté, ve všem ať je pravá míra a moudrost,“ přisvědčoval kněz.

434$

Zas bylo ticho a všichni si hleděli talířů, na nichž se po huse octl zajíc.

„To je pravda, naše hospodyňka umí strojit posvícení!“ hospodyni, jež si zas přisedla, pochvaloval pan farář.

„A nemračí se pořád jako sedm drahých let, viď, Toninko!“ volal na ni Smotal.

„Snad bych se o posvícení mračila,“ usmála se.

„Jindy snad taky ne!“

„Ó, to nevíš!“

„Proč by se mračila, když má tuhle Františka,“ opět se ozvala Smotalka.

„I milá švaříčková, tichá voda břehy mele; žena má vždycky muže co držet.“

„Podívejme se, tak se držíš mámina fěrtochu?“ smál se Smotal.

„Mlčte, švaře,“ vesele odvětil Frantík, „mluvíte, jako byste sám byl nějaký rozhazovač, a zatím vás všichni dobře známe; vedete všecko, že člověk jen poslouchá a diví se.“

„Tak to vidíš!“ na ženu se obrátil Smotal.

„Vždyť já vím!“

„Bůh dal v ženě mužovi pomocnici, posilu v starostech,“ hlubokým hlasem začal farář, „on pečuje o rozkvět hospodářství, o hmotné blaho rodiny, shání, dře se a žena jej za to radostně vítá, důvěry dodává a stará se mu o pořádnou a veselou domácnost — je-li pravda, paní Smotalová?“

Ta přisvědčovala, ale pak přece dodala: „Jenomže se žena taky dost nadře a nastará, kolikrát musí nosit v hlavě víc než muž.“

„Pravda; inu, mají celý život žít ruku v ruce, tak jak si je u oltáře podali!“

Smotalka zasmušile přikyvovala, ale Smotal si zabručel do vousů: „A ne pořád kabousit.“

435$

„Jednomu nemůže být do písničky!“

„Ale před svatbou bylo a ještě po ní taky; tak to chodí!“ zasmál se výměnkář.

„Ó bože, před svatbou, to se to povídá!“

„Povídá, povídá — „a Smotal se napil.

„Starosti, lidičky, starosti, to jináč nejde, ale musí se snášet trpělivě, už kvůli dětem. Dobře tamhle chrastínská panička se jen usmívá,“ kýval farář.

„A nemám pro starost děti,“ usmála se Márinka.

„Ty starosti nepřidají, ale táta vás nezarmoutí,“ pravila jim Smotalka.

„To ne, to ne, aspoň nerad,“ smál se Josef Břízek.

„Jen se chlubte, vy podšívko, oženil jste se pěkně s mladou, když jste už dávno měl všecku vojnu za sebou!“ a Smotalovy dlouhé vousy se rozklepaly dušeným smíchem.

Městecký měl od dřívějška ústa ještě smíchem pootevřena, ale po sedlákových slovech zůstal vyjeven. Brada se mu zaklepala, tváře se stáhly a z očí hleděla bolestná úzkost.

„Ó, to ne, to ne,“ za bratra se ozval výměnkář, „bratr byl vždycky dobrák a hodný, to nic, to já mohu říct.“

„No, vždyť já jen tak, řeč se mluví. Proč by se nesmál, měšťák, když má takovou paničku a tak se o něj stará — to jen co je pravda!“ velebivě obrátil sedlák.

„Proč by se nestarala, vždyť si toho zaslouží!“

„A snad naposledy řekneš, že jsem já nějaký hazartník, že nám snad ubývá!“

Žena jen ledabyle pohnula hlavou.

„Lidičky, lidičky, kdyby vás někdo neznal!“ usmál se farář.

„I má žena vždycky musí mít Popeleční středu,“ broukl Smotal a hodně se napil.

„A jiný masopustní outerek!“

436$

„Ten se taky k posvícení lepší hodí, to je jednou za rok; zejtra zas dření začne nanovo, budeme dobývat bandory.“

„A my taky,“ přisvědčil farář a dál se vedl hovor o bandorách, kolik a jaké kdo sázel, o nedostatku lidí na práci, jak chtějí být placeni, že už je jiný čas, než býval, teď že se všecko raději hrne do Hořic a jinam do továren a k tomu ke všemu že je dost lacino.

„A vy si ještě pomůžete všelijakým obchodem hospodářským, ale já!“ pravil duchovní.

„Zase se pan farář nemá o koho starat,“ usmál se výměnkář.

„Ach, to nevíte! Přátelstva mám dost, od kněze každý čeká, na faru jde potřebný nejdřív,“ ale oči mu přitom hleděly klidně.

Po koroptvích si Smotalka šla sednout k chrastínské, k níž i Tóny přisedla; výměnkářka odběhla se podívat za dětmi a oba Břízkové přisedli k mužským.

Ženské hovořily o domácích věcech; od starostí a prací přešly k starostem se zdravím, Smotalka si naříkala na hlavu, Márinka na dech a pantáta že se jí taky nějak nelíbí, ačkoli pořád říká, že mu nic není, a Tóny jim šeptala, že staří na vejměnku bývají divní, a co má starostí a práce s dětmi. Potom se daly do hovoru o šatech, prohlížely si vzájemně, co která měla na sobě, povídaly, kde, co a jak koupily a kdo jim to nejlíp ušije. Smotalka rozpustila o dceruškách, nadšeně šeptala, co které už zchystala a ještě zchystá, co pochvalného kdo o nich povídal a jak ji mají rády.

„Panímáma tam dnes jistě stokrát za den uslyší otázku, kdy už maminka přijede.“

„Tak vidíte a naříkala byste,“ s úsměvem jí pravila Márinka.

„I copak děti, ale — „a nahnuvši se jí k uchu, šeptala: „Vždyť on pořád kouká po jiných.“

437$

Domácí to také zaslechla a hned bratra bránila: „Ale jděte, vždyť je od starostí zrovna uhoněn. To já abych našeho sama honila a jsme na menším a dětí přibývá!“

„Však on nezahálí a je to lepší držet se jen při svém a neshánět tuze, mnoho z toho není a tuze se chytá lidí. Znáte Stýblici, hospodskou u mejta, ta je pěkná — ona myslí, že to nevím, ale já vím všecko. A s tím ovocem nakoupeným, s tím nočním hlídáním — ó bože, to je jen pro trápení!“

„Nesmíte všecko hned věřit a pořád jen hubovat, viďte, tetičko!“ pravila Tóny.

„I cožpak chrastínská, ta má zlatý věk, muž by jí modro z nebe snesl, jen se pořád na ni dívá, usmívá se,“ odpovídala Smotalka.

„Však ona ho tetička taky nezarmoutí, viděli jsme, jak si všecko vede, a pečuje o něj, aby pořád bylo všecko dobře.“

„A přec ještě dost Často buble,“ usmála se Márinka.

„Bodejť by si nezahuboval, ale krom té práce je pořád kolem vás a pořád jen: Márinka, Márinka!“

Že mužští právě ztichli, Smotal zaslechl, jak byl Břízek chválen, a hned si zas na něj zabrousil: „Slyšíte, měšťane? To je veleby — tak ony to mají rády, ale jen dejte pozor, kdybysme zamkli oči, vdávaly by se jen což!“

„Někdo má myšlení na světáctví jako oni, viďte!“ na muže nepohleděvši, Márince povídala Smotalka.

„A hned by bylo po svatosti! A jakého mladého by si vyhlédly, to bysme teprv koukali. No, vaše už ne,“ dodal výměnkářovi.

„To ne,“ s ostatními se zdravě rozchechtal staroch, až zčervenal a oči se mu zalily. „Ale Pánbůh toho nedopouštěj nikde!‘‘

„I vždyť my tam možná budeme dřív než oni a kdo

438$

ví, která a jaká by potom kralovala!“ trpce pravila Smotalka.

Márinka zasmušilá přisvědčovala.

„Tuhle náš Josef je zrovna podle toho, viď, hochu!“ usmál se výměník a bratra pohladil na zádech.

Břízek se též pousmál, ale neodpověděl; po Smotalově slově „podšívko“ a po rýpnutí, že už měl dávno všecku vojnu za sebou, měl hlavu k ničemu a skoro nemluvil.

Po chvíli, když muži zase byli v hospodářských hovorech, povídal ženě: „Jakpak, Márinko, podíváme se trochu ke Křepelům?“

Ale Tóny hned horlivě vpadla: „Snad byste nám, strejčku, tetičku neodváděl? Tak pěkně si tu povídáme!“

„Jenom na chvilku, přijdeme zas!“

„Jednou za čas přijdete a zas byste utíkali — však ona vám to tetka odpustí, ví přec, že jste na posvícení u nás.

„Ale sed, Josef, sed,“ pobízel i bratr, „mají dost svých, neboj se, že na vás budou naříkat.“

Když Břízek trval na svém, že se k sestře podívat musí, pravili mu, aby si tam tedy zaskočil sám, ale Márinku aby jim nechal tady!

Podíval se na ni, a když viděl, že chuti jít nemá, vstal sám. Bratr, ho vyprovázel.

Zakrátko po jeho odchodu vedla si mladá Břízková tetičku i švagrovou do komory, aby jim ukázala truhly a jarmary. A tu Smotal povídal Frantíkovi: „Držíte si je, viď, myslíte, že jednou budete dědit, ale to se staframentsky mejlíte!“

„I kdopak na takové věci myslí, budeme tam třeba dřív než oni!“ odporoval Frantík.

„Bodejť, snad já tomu nerozumím, ale povídám, že se mejlíte. Ta si ho drží jako na řetízku a stane se, co ona bude chtít!“

439$

„Nečekáme na nic!“

„Nečekáte, ale byli byste rádi, kdyby to dopadlo. Ó holečkové, ta pamatuje a bude pamatovat jenom na sebe a potom na svou stranu, ne na vás. Takové pády známe.“

Pan farář se potom Smotala ptal, mají-li u nich také vodní družstvo, oni v Olešnici že mají, sám že je předsedou, a jak se krásně všecko daří. —

Břízek byl rád, když se dostal na dvůr a zhluboka si tam vydechl. Bratr mu rozuměl a pravil: „Ten kraják je tejrač — napovídá toho, člověk se diví, že se ani před tím duchovním neostýchá. Je to takový rod — ona, pane, Tóninka, má taky jazyk v pořádku a náš Frantík je dobrák. Všecko by brala náramně zvysoka — kam by to došlo, vždyť víš, jak to tady musí chodit. Do práce se ani tak nežene, třebaže se jí děti hrnou, spíš chce dělat paní. Je to chyba, když muž tak nechává ženu vládnout, opanuje potom všecko!“

Tu ze sedničky přichvátala výměnice, a vidouc Břízka na odchodu, volala: „I propána, kampak, švaře, utíkáte?“

„I musím se přec podívat k Bětce.“

„Ale jděte, z nejlepšího odcházíte! Nemyslete, že vás tam čekají, a když, tak vám zbytečně nadělají těžkou hlavu. To jsou jen samé nářky a pak závist — závist našim lidem. A to oni si pořád jenom myslí, že budou po vás dědit!“ a při té tahavé rozprávce všecko jí hrálo.

„To by si popadli,“ hořce se usmál.

„Ale tu spekulaci mají! Bože, co se Bětka na Márinku nahubovala, ale teď jenom pořád hledí, jak by se vlichotila. Ale chtělo by se vám — máte oba zlatý věk. Márinka je hodná, oči jsem z ní spustit nemohla, zrovna hotová měšťanka. A tak vám to dohromady sluší, jak by rozdílu mezi vámi nebylo. Jen vy pama-440$

tujte na sebe, nedřete se, aby vám Pánbůh dlouho dal zdraví!“ a div ho nehladila.

Břízek stál zamyšlen, ale potom vykročil. „Na skok se tam přeci podívám, nestálo by to za to!“

„Jen jdi, Josef, jdi, když ti srdce nedá; býval jsi k svým vždycky tak upřímný!“ a výměnkář doprovodil bratra až ze vrat.

Břízek jda sám pěšinkou mezi zahradami, měl v sobě touhu, aby se už nemusil vrátit, aby s nikým nemusel mluvit a jít sám někde daleko. Na Smotala zas myslil a říkal si: „Naparovač — sám za nic nestojí a jen se nadejmá!“ Ale hned si zas řekl: „Má pravdu, kdyby věděli, co nosím v hlavě! Takové věci ho jistě nemučí, to za sebou nemá!“ Opět se však tišil: „Ženu má, děti, a přec vyvádí! Já od té doby v Osiku jsem nic zlého nedělal; Smotalka by mi jistě odpustila, zvlášť když by srozuměla, co jsem s tím už zkusil. Ale Márinka ne, ta jistě ne!“

U Křepelů v chalupě také seděli kolem stolu: Bětka, Křepela, hubený, sedřený chalupník prořidlých vlasů, s fajfčičkou v zubech, dcera Málka s dítětem a s mužem, drobným, tenkým baráčníkem a tkalcem s kulatou hlavičkou, černých, krátce ostříhaných vlasů, potom Lojzka, Pepek a dvě větší, Barča a Váša, tento už dvacetiletý.

Mísa koláčů stála na stole, ale žádný už nejedl, jen si povídali.

_ Sotvaže Křepelka bratra před oknem zahlédla, chvátala proti němu: „Tak jsi přeci na sestru nezapomněl a přišel — a kde máš švaříčkovou?“

„I nechtěli ji pustit,“ odvětil, usmívaje se a rozhlédl se nevelkou, nízkou světnicí.

„Tak pojď, sedni si u nás; ó já věděla, že Josef nezapomene, že přec vždycky na sestru pamatuje!“

Křepela také povstal a přes stůl podával velkou,

441$

tvrdou ruku: „Tak pozdrav nás Pánbůh, to jste hodný, že jste se za nás nestyděl!“

„Bodejť, bodejť, nestyděl, copak jsem něco víc?“ durdil se Břízek.

„Inu, inu, ale my jsme jen sprostí, to víš, u nás není jako v půlstatku a kde jsou ještě peníze,“ hovořila Bětka. „Tak budeš kousek vepřového se zelím? Jenomže já to tak neumím jako oni, kde bych se tomu byla naučila, a naše žaludky si nevybírají.“

„Zaplať Pánbůh, nebudu — nemůžu — nic nesnášej!“ horlivě bránil.

„Inu, to jsem já si myslila, kdežpak tam, tam jsou hody, zajíci, koroptve — to já vím, po celé vesnici to šlo jako po bubnu. Tak aspoň koláč si vezmi a piva ti naleju!“

„Naděl Pánbůh, jsem najedený, ale aby sis nemyslila, koláč si vezmu!“ Vzal, rozlomil a zvolna jedl. „To jste se hezky sešli,“ pravil, dívaje se kolem stolu.

„Je nás, viď, půl sednice a ještě nejsme všichni. Málka už taky má dvě své, považ, v baráku! Ale nenaříkají tolik jako tam, že mají tři! Bože, švagrová se proto nastejská, jako by jí bylo něco po tom, když už sedí na takovém vejměnku!“

„Čím je víc, tím víc se chce,“ bafl Křepela a vyplivl se pod stůl.

„Tak se sešlo všecko, krajáci i pan farář?“ vyzvídala Bětka, ač všecko dobře věděla.

„Přijeli, přijeli.“

„K nám bysme pana faráře zavést nemohli, ani by neměl kam sednout,“ zasmála se Málka a zdvíhala drobného košiláčka, jenž jí v klíně hopsal.

„Ti krajští se asi naparujou, ne? Cožpak tam prý je všeho, jenomže slyším, že on dělává kusy — „ a do ucha mu šeptala: „Ženské shání a bandí — „a nahlas povídala: „Ona se zas proto trápí a všecko chce pře—

442$

moct modlením. To mladá statecká to umí jináč, ta má všecko komando sama v ruce a poslouchají všichni!“

„Může komandovat, když tolik přinesla; byl to dost div, že sem k nám šla,“ oči maje přimhouřeny, rozvážně řekl Křepela.

„Snad lepší nepřišel, anebo by tam v kraji bylo potřeba ještě víc. Smotalka prý měla ještě o mnoho víc!“ vypravovala Málka. Táta její seděl skrčen a ani nedutal.

„A halanti, neseďte a jděte se trochu proběhnout, jindy lítáte pořád,“ náhle se k dětem obrátila Bětka; a již se strkali ze dveří.

„Jsou rádi, že viděli strejčka, viďte,“ pravila zas Málka, „však jsme si už myslili — „

„Ale švaříčková nepřišla, ta k nám ne!“ důrazně vpadla matka a zvolna si přisvědčovala.

„Co měla dělat, když nedali!“

„Ó, to oni umějí, ti dovedou držet, aby jenom také k chaloupským nešla! Dobře tebe pustili!“ a suše se zasmála.

„Nedal jsem si bránit.“

„Ona švaříčková víc mezi pány,“ začala opět zvolna a sama si přisvědčovala, „já tak strojit neumím a do očí pěkně mluvit taky ne. Ale škoda, že už tvoje nepamatuje, co se tam v půlstatku před lety dělo, když sis ji chtěl brát!“ a mávla rukou.

Břízek nevěda, co by pověděl, trošku se napil a zahleděl se na stěnu na malé obrázky na skle a na rohatinu s květovanými talíři, věci z domova známé.

„Víš, bratříčku, nechci dělat mrzutosti, ale kdyby nevěděli, že máte, a nemáte to komu nechat, však oni by takhle nejednali, protože jsou tuze pro sebe! Ale to si přec pořád myslím a doufám v Boha, že ti srdce tak nezatvrdil, abys na jedinou sestru zapomněl!“ a zástěru povznesla k očím.

443$

„Nono, vždyť je tuhle jako křemeňáček červený a budeš něco kdákat,“ broukl Křepela.

„I pane, není mi kale, není!“ krčil se Břízek.

„Vždyť já to vidím a viděla jsem. Jenom na sebe pamatuj, drž se a věř mi, že tvoje taky myslí jenom na sebe a — „

„Vždycky se k vám hlásí a dobře o vás mluví,“ vpadl Josef.

„To já vím, že ona — ale ta Papoušková, ta má oči jako hadí panenka!“ a Křepelka krátkým, kloubnatým prstem zahrozila do prázdna.

„Vždyť snad strejček je pán, ne? Jeho bylo všecko, zlatý věk s ním užila, a pořád na ni pamatuje,“ jadrně pronesla Málka.

Břízek pořád rozpačitě přisvědčoval, ale v duchu mu projížděla myšlenka: „Milí lidé, staráte se tolik, ale kdybyste věděli, kdo na mne čeká! To Pánbůh sám ještě ví, jak to se mnou dopadne!“

Pozorovali, že mu do těch hovorů není, a začali o polích, na nebožtíka otce i na matku vzpomněli, vypravovali o starostech s Vášou, nebude-li musit na vojnu, to že by bylo zle, protože pomůže, když už to starým tak nejde.

„Jenom na vojnu ne, jenom to ne!“ spíš jako k sobě vydechl Břízek. —

Když asi po hodince odcházel, pospíchaje, že už bude čas domů, všichni ho vyprovodili před chalupu. Děti mu tam líbaly ruce, on všecky polaskal a rozloučil se.

Sestra šla s ním ještě kousek dál a znova se roznaříkala starostmi o ty děti.

Málka dívajíc se za nimi, pravila otci: „Takto vidíte, povídá, ale dětem ani krejčárku nedal.“

„Ta je beztoho má spočítány — ach, milá holka!“ a Křepela se hořce vyplil.

444$

Na dvoře před statkem se Břízek potkal se Smotalem, jenž pokuřuje, zkoumavě se rozhlížel.

„Už jste tady?“ zasmál se kraják. „Máte vy, myslím, starosti s přátelstvem! Inu, to že nemáte děti; v tom pádu mám já pokoj!“

Ve světnici Břízka podobně vítali. „To jste slyšel nářků, viďte?“ ptala se vejměnice, „ti nic jiného nedovedou; jako by se tuhle u nás taky nemuselo dělat!“

„I nic — nic — jen tak se povídalo,“ odpovídal Břízek, „dávají tě, Márinko, všichni pozdravovat a tuze je mrzelo, že jsi taky nepřišla.“

Márinka jen hlavou pokývla. —

Už se hodně smrákalo, když od Břízků vyváželi pana faráře, i když Smotalovi zapřáhali.

Sedlák mnoho chuti neměl a několikrát nadhodil, že se přec taky měli podívat do hospody, nebo jaké je to posvícení, když si ani se ženskými z přátelstva neskočil ; ale Smotalka nepopustila.

Všichni ze statku potom Břízkovy vyprovodili až k lesu a tuze za tu návštěvu děkovali.

A již jenom posvícenská muzika za Břízkem a Márinkou dolétala…

Šli mlčky. Les také stál tich, jenom doupňák zhluboka bukal. Nad vyhaslým západem jiskřila jediná bílá hvězda.

„To jsme tam uvázli, teď takový kus cesty domů!“ mrzutě se ozvala Márinka.

„No mlč, pomalu taky dojdeme.“

„Zvou, ale ani nevyvezou. Víckrát mne sem na posvícení nikdo nedostane!“

„Ale jdi, vždyť se zrovna předháněli!“

„Však jim rozumím! Já vím, že vám toho v chalupě nahučeli.“

„Ale toto, vždycky jen, co švaříčková!“

„A ten kraják — pořád takové dobírky! Ó, já vím,

445$

že se všichni stále ještě na mne dívají jako tenkrát! Mají se k člověku, jen aby omámili!“

„Ale jdi, to si jenom myslíš, co bys tohle — „

„I vy jim pořád věříte. Však se do vás taky dost naryl; co on vám má říkat „podšívka a vyčítat vojnu! Ta jeho se chudák naplakala, co jí vyvádí — i děvečka musela z domu a zaplatit jí musel — inu, já bych u takového člověka nebyla ani hodinu.“

V Břízkovi se zatajil dech.

„A před duchovním tak rejholí; že ho aspoň Tóny, sestra, nezakřikla, ale ta by taky, myslím, jenom strojila a se parádila. Ti by, pane, výskali, kdybysme byli hloupí!“

Břízek jen přisvědčoyal nebo sem tam ledajaké slovo hodil, ale dál se nepouštěl, aby něco hloupého nepronesl. A myslil si: Bože, tak ten kraják vyvádí, ač i děti má, ale žena utrápená přece s ním jela na posvícení!

Přišli domů za úplné tmy. Márinka samý nářek, jak se uhonila a stálo-li to za to!

Sama Papoušková ji tišila; odstrojila ji a do postele skoro uložila. Ještě že si za to odnesla posvícenskou vejslužku!

Břízek mlčel, ale v hlavě to rylo: „Po posvícení — zle, pořád zle — hůř bude, ještě daleko hůř!“

VIII

Šel den za dnem, práce za prací, a Břízkovy starosti stále s nimi.

Poněvadž psaní nepřicházelo, nebyl již přece v takovém stálém strachu; jmenovitě po hodině, kdy Fáberka roznášela, vždy si oddychl. A v duchu si říkal: „Vida, tolik starostí ve dne v noci a zatím je pokoj. Přišlo psaní a tím je odbyto. Mají rozum, vědí, že

446$

to jen tak nejde; zkoušeli, ale teď mlčí.“ I to mu napadlo, že si tam někdo snad udělal jenom blázna a že to ani od syna nebylo. Kdo ví, jak to tam vlastně dopadá, a kdo z nich vlastně je na světě!

Ale v těch chvílích, kdy se doma cítil bezpečnějším, přicházelo myšlení jiné.

Historky, panem Kotrlíkem vyprávěné, srovnával se svou a slzel a stýskal.

Zdávalo se mu o Andule, sny krásné a zas hrůzné; jedny rozlítostňovaly, druhé děsily. Celé dni prožíval pod jejich dojmem. Ošklivě s ní jednal, a ona přece tolik vzpomínala a tak dlouho čekala! I v jeho snech bývala milá, upřímná — její oči vídal celý den před sebou. Sám dětí nemá a ji tam nechal se synem bez pomoci, odkopl ji, dítěti nedal svého jména, pošklebovat se mu nechal, chuďasovi, vlastnímu synku svému! A zas i hrůzné sny měl, kdy Andula, tak jak ji asi do rakve položili, přicházela sem k nim do světnice, ohnutého, sedřeného syna vedouc za ruku…

V prvých dnech po neděli vždycky dopoledne s Papouškovou ožínali bramborovou nať. Začínali řádku stejně, ale Břízek tuze pospíchal, aby se dostal kus od pomocnice a nemusel se s ní pouštět do velkých hovorů. Měl svého plnou hlavu a hnalo ho to i v práci.

Slunce jim hřálo do zad a mdlá, žlutavá jeho zář zaplavovala rovinu polí, ověšenou šedým pavoučím. Pěnkavy a krutihlav křičeli na slivách, jejichž zkrabaceným, prořidlým, hnědnoucím listím se modralo zralé ovoce, koníci slabě cikali v strništích i cvrček někdy spouštěl, ale zmlkal zakrátko.

Ve čtvrtek, za dne mlhavého a vlhkého, hned z jitra jel vyorávat bandory a jeho pomocníci, Budina se ženou, Papoušková a Kudrnka, každý košík na jedné a namazaný krajíc v druhé ruce, ho doprovázeli. V poli jim vždy vyoral několik brázd, a když se pustili do

447$

práce, sám na mezi popásal krávy. Dělníci majíce režné plachty na zádech, hrabali se v brázdách, oddrolovali hlínu, bandory házeli do košíků, a když byly plné, nesli je vysypat do truhlíka na voze. Ruce měli jako uvařené raky a notně jim promrzaly. S plným truhlíkem jel potom Břízek domů a Papoušková si nadběhla kratší cestou; sehnala Josífka a Frantinu, přišla i Márinka a v košíkách nosili bandory ke sklepu, sypajíce je po dřevěném žlábku dolů, až to rachotilo a dunělo. Břízek jsa při tom ve stodole, mohl pozorovati, nejde-li někdo po záspi. Ale ta, jíž čekal, nepřišla…

Nepřišla v tom celém témdni, nepřišla ani v dnech následujících, sychravých, deštivých, kdy Břízek byl skoro pořád doma, ledaže s trakařem vyjel pro poslední jetel.

Márinka ho sama nutila, aby si „před řepami“ oddechl, protože se jí pořád nelíbil.

I s Papouškovou si řekly, že se mu krk zrovna ztenčil a lopatky že mu zešpičatěly.

Márinka dokonce jednou Papouškovi, když si zas naříkal, že je nějaký maroda a že mu nešmakuje, odsekla: „Vy jste pořád maroda, ale podívejte se na hospodáře, jak se honí a je ještě starší než vy!“

Div se doma z lítosti nedal do breku, ale žena ho i potom hnala, že jen skuhrá a v stavení překáží; vzal tedy odpoledne kladivo i lžíci a plížil se do práce.

Márinka také na stravě Břízkovi přilepšovala a večer nutila, aby šel dřív do postele. Ale bránil se a zapíral, že by mu něco bylo: „Kouřit mi chutná jako dřív, ba vybafčím víc než jindy. Snad bys opravdu nemyslila, abych se už stěhoval!“

„Kriste Ježíši, co to mluvíte, co bych já si počala!“ zanaříkala.

„Smotal povídal, co bys dělala!“ a dal se do chraptivého smíchu.

448$

„Ten naparovač. — jeho žena by si po něm oddechla, ale mně byste to neměl říkat, já jsem vám nikdy ani slovíčkem nevyčítala.“

„Inu, dyť, dyť,“ usmíval se, „však já se ještě nehnu!“

„Ani o tom nemáte mluvit, co bych já si počala, co by se se mnou dělo!“

Neodpověděl, ale jda si na zásep pokouřit a potěšit se s ptactvem, pomyslil si: „Mluvíš, mluvíš, ale kdybych řekl, abys mi v trápení pomohla, nepomohla bys!“

V těch dnech se stalo, že na Březovci umřel sedlák Drbohlav, dobrý sic šedesátník, ale vždycky jako skála. Práce mu prý najednou nešla od ruky, všecko mu z ní padalo, motal se, motal, jíst nemohl, žaludek nic nepřijal, ale když mu z Doubravy přivezli člověka, který široko daleko „pomáhal“, a ten řekl, že je to všecko jenom od žaludku že to čáskem jistě přejde, a poslal mu všelijaké voňavé koření, Drbohlav věřil, a říkal si, že se jistě za léto jen trochu předřel, a šel do pole zas. Ale tu se najednou stalo, že se v poli svalil, a když ho odnesli domů do postele, byl už pořád bez sebe; přivezli doktora a ten pravil, že příčinou všeho byl teď mozek a pomoc že už není žádná. Ve dvou dnech byl sedlák pryč a to bez všeho pořízení! Byl po druhé ženat, v tom manželství bezdětný, ale po první ženě bylo pět dětí už vzrostlých, dvě dcery provdané.

A tu Drbohlavka lomila rukama, protože věděla, že půjde ze stavení; přinesla tam jenom pár set, velké děti ji rády neměly a každý věděl, že teď mnoho nedostane, protože děti měly ještě na živnosti podíly po matce.

Břízek s Márinkou byli na pohřbu oba a viděli, co ta ženská činila.

Potom se v Chrastině povídalo, že se u Drbohlavů hned po smrti otcově usadily obě vdané dcery, pořádek

449$

že tam dělaly a hlídaly, aby macecha na nic nesáhla; říkaly prý, že brání jen svobodných dětí, aby nebyly okradeny, dokud se na ouřadě neudělá pořádnost. Pláče a křiku bylo tam prý plno a vdova chodila jako po hřebíkách, protože všude jen překážela a dobrého slova neuslyšela.

„Je to, bože, co říct, takový obrat ve stavení!“ povídala u Břízku Papoušková, když jednou po obědě o té příhodě rozprávěli.

Márinka seděla, ruce v klíně, a jen si povzdychla.

„Byla přec ta druhá žena ženská pořádná, hospodařila, takže žádný škody neměl, odbyté dcery jen ještě z domu odnášely, ty mladší dobře vedla, žily vždycky, jako by byly její, snášela jim a co tak dalece za to měla? Leda živobytí a to asi bývalo někdy dost hořké, když ji rády neměly. Teď na stará kolena dostane sotva pár stovek za to, že si ho vzala starého a všecku trampotu že nesla s ním.“

Břízek poslouchal, pokrčíval rameny a potom povídal: „Však on, chuďas, za to nemohl, že to tak dopadlo — ve dvou dnech a pořád bez sebe — to byla těžká věc!“

„Proto byla chyba, že dřív na ni nepomyslil, a přece se jí neodměnil,“ důrazně odvětila Papoušková.

„Co měl počít, když nebožka byla polovičnice, a když mladším dětem slíbil pretenci jako těm starším!“

„Vejměnek jí přec mohl udělat už když postonával!“

„Mohl, mohl, ale posuzujme soudy boží!“

Zamlčeli se, až najednou Márinka povzdychla: „Bože, nedopouštěj, ale tak jsem si u toho hrobu myslila, co by se se mnou dělo!“

Břízek nepokojně přesedl a v ústech mu zamlaštělo. „Nono, Márinko, nono — tyť jsi snad polovičnice a žádná druhá žena.“

450$

„Vždyť já vím,“ usmála se, „ale to tak jednoho přepadne ouzkost.“

„Děti by ti taky nic nebraly,“ a trpce se zasmál.

„Děti ne a vlastní děti by ani Drbohlavku nevyháněly, ale to dobře víme oba, že by se k nám z Chvojku sehnali!“

„Ať by se sehnali, nechala bys je sehnat a zas by šli.“

„Ó bože!“

„I nevzdychej, jaké čerchmany! To bych musel udělat pořádnost a zrovna jim něco odkázat, aby mohli chtít!“ a nacpával si.

„Však oni by si nějaké kličky našli,“ zasmála se Papoušková, „starý Břízek chvojský je nějaký mudrc!“

Břízek na ni zpod víček obrátil oči a řekl hodně řezavě: „A namoutě, švagrová, co vy byste — vždyť snad je to můj vlastní bratr a sestru tam taky mám; jedni rodiče se na nás dřeli!“

Márinka všecka překvapena se naň podívala, ale hned zas lítostivě sklonila hlavu a mačkala prsty; Papoušková povstala, jako by k němu chtěla běžet, ale hned opět usedla, ústa měla pootevřena, v lících jí hrálo, ale slova nevypravila.

„A snad, stafraporte, opravdu nemyslíte, že se chystám!“ ozval se opět a na Papouškovou se chmurně zadíval.

„Ale bože, švaříčku, co byste si tohle o mně myslil!“ a došouravši se k němu, pohladila ho na ruce. „Ráno, večer se za vás modlíme se všemi dětmi, aby vám jen Bůh dal zdraví. Co bysme si bez vás, lidičky, počali, když táta pořád marodí. Co by vám jen tohle napadlo, jen jsme tak na to přišli, že se u Drbohlavů tak přihodilo, že by si byl nikdo nepomyslil!“ a schlíplá šla k své židli.

„Inu, inu — „ pokyvoval, „ale když to tak vezmeme — no, nepřeju to Drbohlavce, ale kdyby se nebyla

451$

vdala, co by byla po ta léta dělala, možná, že by už dávno těch svých pár set neměla, a tadyhle byla hospodyní, něco si dozajista sama zašetřila, třebaže říká, že ne,“ a ruce složiv vzadu, zvolna si přešel světnicí.

Márinka s Papouškovou maně na sebe pohleděly.

„To je pravda,“ zvolna, tesklivě začala Márinka, „ale taky je dost možná, že by byla svobodná nezůstala, že by se byla vdala, třeba do malého, ale tam by na ni byl nikdo zle nekoukal a teď by jí nikdo nevyháněl. Vždyť byla ještě dost mladá, když si Drbohlava o hodně staršího brala, a měli jí to dost za zlé!“

„Z její strany jí měli za zlé, že tam jde, a jeho strana zas jináč, vždyť to pamatujeme,“ přisvědčovala Papoušková.

„I však ono se to tam nějak srovná — živa bude.“

„To by bylo teprve — aby snad ani živa být nemohla!“

„A možná, že se ještě vdá, na vdovu prý ještě víc jdou!“ a hrčivě se zasmál.

„To sotva, sama povídala, že se odstěhuje do baráku.“

„Tak vidíte!“

„Však — ze statku do baráku!“

„Vždyť on se nějaký vdovec najde! A nevěřím tomu, že na sebe nepamatovala, to by byla Drbohlava jistě už dřív nutila a ten by jen tak na ni nezapomněl.“

„Kdopak si pomyslil!“ promluvila zas Márinka. „Člověk nikdy neví; tuhle paní kmotra Kotrlíková doma taky nic neříká a povídala mi, že má často dost těžkou hlavu, jak u nich jednou bude.“

„Zbytečné starosti — to já vím, jak on na ni myslí.“

„Inu, vy mužští jeden od druhého nebudete!“ usmála se Márinka.

„Bodejť, dřeme se snad pro sebe!“ a vzav čepici, šel ze světnice.

452$

Po záspi se loudal, a zastaviv se u branky, opřel se o prapisek a kouře, rozhlížel se náměstím.

Byl rád, že to prve Papouškové tak řekl. Potřebuje dorážet! Všecku pomoc má a pomalu by chtěla poroučet. Pořád se do všeho plete, věru, nebýt jí, Márinka by taky byla jinačí a snad kdyby k ní upřímně přišel —

Ženské ve světnici seděly mlčky. Papoušková čekala, čekala, ale když se Márinka neozvala, vstala, vzdychla: „Ach jo, jo — „a zvolna vyšla.

Břízková ještě chvíli seděla, ruce v klíně, na práci nemyslíc…

Po chvílích, ve kterých byl Břízek klidnější a zmužilejší, brzy přicházela nová sklíčenost, kdy zas hleděl, aby ve stavení bylo všecko dobře, pokoj. Ale také Márinka i Papoušková se k němu měly krásně. Když si na lavičce hověl, Papoušková přes tu chvíli šla kolem a vždycky něco lahodného pověděla, Špátu pochválila, u klecí s radostí postála, holubům se obdivovala. Toníčka přivedla, vypravujíc, že hošíček nedá pokoje a chce k strejčkovi, že si však netroufá, protože se snad strejček hněvá.

„Ale, ale — hněvá, bodejť, strejček se bude hněvat!“ bzučel Břízek, a posadiv si hošíka na klín, hladil mu vlásky.

Papoušková na ně hleděla se slastným pohledem.

Každodenně v době kolem svačiny si zaskočil pro tabák, ke kupci pro řemínek na správku cepovky nebo k panu kmotrovi na trošek pohovoru.

Márince pověděl, v pondělí že přeorá brambořiště, v úterý a ve středu že budou klestit řepu, aby tedy zjednala lidi, ve čtvrtek že s Papouškovou půjdou na panské, aby nadělali řepového klestu pro dobytek, když jetel už došel, v pátek že už musí být s polní prací pokoj, protože nastane jiná, domácí — přípravy na posvícení…

453$

Když v pondělí v podzimním tichu krajiny přeorával brambořiště, spatřil, že vozovkou jde Pochop, skloněný, bos, s motykou na rameni, jak obyčejně do práce chodíval. Zvolna šel, a došed kraje Břízková pole, sedl si na břeh.

V širu vysokém a jasném bylo ticho, ani vrány nezakvákaly, ani kavky nezakvílely. Starý dub stál na holé rovině, úrody prosté, mlčeliv, ale pořád svěže zelený, kdežto z topolů při silnici zvolna slétaly zlatě žluté listy, tvoříce kolem stromů na hnědé již stráni celé jasné ostrovy. Pod lesem na vysečené louce se páslo několik strakatých krav; dva pasáčkové, odění do tátových burnusů, jež jim sahaly skoro k zemi, s biči v ruce obcházeli krávy, ale nehalekali; když si několikráte zapráskali, ozvěna jim z lesa hlučně a dlouho odpovídala, takže snad proto hned přestali.

Když Břízek dojel ke kraji, zastavil a volal: „Dej Pánbůh dobrytro, copak, Pochope, marodíte?“

Pochop sedě schoulen, rukávem si otřel čelo; potom povstal, řekl také Dej Pánbůh dobrytro! a dodal: „Nebylo by divu — vždyť víte a snad rozumíte, sousede; co bych povídal!“

Břízek pověsil oprať krávě na kliku, a jda k němu, pravil srdečně: „Poručte to Bohu, brachu, a nezlořečte dítěti!“ a pohled měl plný upřímného soucitu.

„I vždyť nic — to už všecko — „a mávl rukou. „Ale přišel jsem s prosbou, pantáto. Holka v noci dostala dcerku a tak přicházím, jestli by vaše nebyla tak dobrá, a když už je tak k lidem, zdali by taky tomu dítěti při křtu neposloužila.“ Povídal to všecko hlasem suchým, stísněným, a dopověděv, podíval se na Břízka, ale hned opět oči sklopil, sundal placatou čepici a rukávem si utíral holé témě.

Břízek se zamyslil.

„Jako za kmotru, myslíte — „ a déle se zamlčel, „no,

454$

proč ne, proč by nešla k vám, Pochope, proč by nešla k hodným lidem!“ a rty Břízkovy se zachvěly. Usedl na břeh a zahleděl se do pustých polí.

Pochop stál jako zaryt; zdálo se mu, že valné radosti neudělal. „K hodným lidem — to se řekne, ale co lidé, ti mluví jináč, to víme oba!“

Zas bylo chvíli ticho, jenom krávy mlaštivě přežvykovaly a velkýma očima hleděly v dál.

„A neřekla? Posavad neřekla?“ zeptal se Břízek.

Pochop zavrtěl hlavou. „Ne a ne — prosby, hrozby jsou nadarmo!“

Břízek povrtíval hlavou a jen si bzučel’ „Mhm — mhm…“

„Nic kloudného to nebude, proto mlčí — stydí se — ale co mám dělat? Letět tam? Čeho se dozvím, když sama říká, že nikdo jiný nic neví; a jenom hodně peněz by to stálo. Taky myslím, že přec ještě poví!“

„Netejrejte jí, nač by to bylo! Jak já si myslím, má toho člověka asi tuze v srdci a nechce mu dělat zle. Stanou se divné pády, snad oba neměli rozumu a nemyslili dopředu! Inu, taky je možná, že to byl prohnanec, a Kristinka se teď za to stydí!“

„Nevíte, co se to dítě naplakalo, — a jindy sedí jako bez ducha, ruce sepjaté; kolik hodin tak prosedávala!“

„Byla vždycky hodná, já vím.“

„To byla, kolikrát sami sobě vyčítáme, ale člověk to přec jen myslil dobře!“

„Vždyť já vím.“

„Ta dnešní noc — všichni jsme ji proplakali, babička Lhotka s námi!“ a slzy se mu vyvalily na osmahlé, vrásčité tváře.

„Víte, Pochope,“ rozhodněji začal Břízek, „zrovna vám řeknu, kdyby to byl býval hoch, byl bych šel já a rád! Dítě za nic nemůže a také kvůli Kristince, holce nebohé!“

455$

„Baže, nebohé, ale každý to neřekne jako vy, a věřte, nikdy na to nezapomenul“ a pohladil Břízka po rameni.

„Ženské jsou ženské,“ pokračoval Břízek, „člověk jim kolikrát nerozumí, ale proč by moje nešla? Byla jinde, půjde taky k vám, to by bylo, aby nešla! Sám jí to v poledne povím a odpoledne si k ní přijďte sám!“

„Jenom jestli nás nezavrhne — ono to přec není jako jinde, tomu rozumím, a lidé divně posuzují. Zprvu jsme si vám ani netroufali říct, ale pak máma povídala, že snad přec, že vaše je tak dobrá — „

„Vždyť já jí to řeknu — a to by bylo!“

Pochop děkoval a že by rád nějak oplatil, kdyby mohl, ale Břízek ty řeči odmítal: „Jaké děkování, vždyť je to snad čest, když je u vás pozvána za kmotru, není to čest? Vždycky si z toho dělala čest!“

„No, Pánbůh vám zaplať, snad si vaše z toho nebude nic dělat, když někdo někde slovem štípne!“

„Inu, inu, nějak to bude!“

Ale když potom opět o kleče opřen klusal za ruchadlem, bylo mu z daného slibu přece jen krušno. Vzpomínaje, jak se u nich o Kristince soudilo, tušil, že Márinka nebude chtít, a rozmýšlel, co jí všecko řekne.

V poledne oběduje rýžovou kaši, byl zamlklý, až Márinka sama začala: „Tak u Pochopů mají dceru!“ a zdálo se mu, že se usmála. Ale nepohleděl na ni, jenom přisvědčil a řekl: „Vím, vím.“

„Tak vy to už víte — a kdo vám to řekl?“

„Pochop, přišel za mnou na pole.“

„Jděte, snad se nepřišel pochlubit?“

„To ne, je chudák zle zkřesán, ale prosit přišel, abys byla tak dobrá, nezavrhovala je a šla dítěti za kmotru!“ Klidně to pravil a srdečně. .

Poslouchala, ale pak jí vyhrklo: „Tak se podívejme, to snad ne!“

456$

„Povídal, co je u nich pláče pořád, a že si zprvu netroufali o to říct, ale že si přec myslí, když jsi tak dobrá — „

„A co jste mu řekl?“

Břízek přesedl a lžíce se mu v ruce klepala. „No, řekl jsem, že jistě budeš tak hodná.“

„Co vám tohle, pantáto, napadlo!“ vyjela. „Holka takhle přijde ze světa, ani tátovi a mámě srdce neotevře, a já mám jít za kmotru. Celý Chrastin by se mi vysmál!“

„Hodní se smát nebudou a zlí ať se smějou!“

„Nepůjdu, nikam nepůjdu, ať si najde sobě rovnou. Jak se jen mohli opovážit přijít!“

„Přišel chuďas s bázní a já mu to slíbil!“

„Tak si jděte!“ zasmála se.

„To mi věř, že kdyby to byl chlapec, šel bych a rád posloužil!“ pravil důrazně.

„I to já vím, vy vždycky na jiné máte víc ohledu než na mne!“

Břízek se zatřásl.

„Já — já?“ vyjekl. „Já že mám víc ohledu na jiné než na tebe? A tohle mi tak můžeš říct?“ a ta slova křičel.

Vklouzla Papoušková a smála se: „Lidičky, lidičky, copak se neslýchaného stalo, toť je zrovna jako byste se vadili!“

Když Márinka stýskavě pověděla, čeho na ní pantáta žádá, Papoušková se dala do pichlavého smíchu: „Švaříčku, co vám tohle napadlo? Jakpak by Márinka mohla jít?“

„A proč by nemohla — dítě jako dítě!“

„To je pravda, ale máma není jako máma, o tátovi ani nemluvě, toho ani neznají!“

„Dítě za to nemůže a jedná se jenom o to doprovození ke křtu!“

457$

„Snad by ho tam Lhotka nedonesla sama — potřebujou ještě kmotry!“

„Mají zármutku dost, lítosti, a prosil za to, že bych byl nad ním zaplakal. Byli vždycky hodni, nikdo proti nim slova říct nemůže!“

„Za to, že se tak vrátila, my nemůžeme!“

„Zkusila dost a ještě zkusí — bože!“

„Sama je tím vinna, komu byste vinu dával!“ Břízek položil lžíci a chmurně se zadíval na Papouškovou: „Vy, švagrová, mluvíte, jako byste ani máma nebyla!“

„I propáníčka, švaříčku, snad jsem si je někde neuhnala!“

„Ale máte přec mateřské srdce. „

„Ale nezastávám se jako snad vy mužští! To jsem žádostivá, co pan farář řekne!“

„Pan farář — inu, inu! Pán Ježíš ani Maří Magdalénu nezavrhl — pravda, byl taky mužský!“ a sípavě se zasmáv, seděl skloněn a truchlivě si přikyvoval. Ženské mlčely.

„A také řekl, co samy opakujete: ,Cokoliv jste jednomu z maličkých učinili, mně jste učinili!‘„ a podíval se z jedné na druhou.

„Ale to přec, švaříčku, neupřete, že žádný pořádek to není!“ mírněji odvětila Papoušková.

„Není, dokonce ne! Však ona se Kristinka ještě tuze napláče, jestli snad přec ten její nepřijde!“

„I to víte, že nepřijde, bodejť by chodil, blázen by byl, zvláště když se holka sama nehlásí a ani říci nechce!“

„Bodejť, bodejť — blázen by byl — inu, máte pravdu, blázen by byl, tak to chodívá, ale taky na něj třeba dojde; Pánbůh vidí a každého člověka provází!“

Všecky ty jeho řeči, důrazně a vroucně pronesené, na obě ženštiny působily.

458$

„Má ve vás Kristinka zastánce,“ již pokojněji se usmála Papoušková.

„Zastánce ne, to Pánbůh chraň, hřích je hřích, ale je mi jich líto!“

„Proč si nevzali Želízkovou, mají ji v domě,“ pravila Márinka.

„Proč? Povídaly jste samy — proto asi. Tebe znají jako dobračku, která ráda šla ke každému, proto se obrátil k nám, aby nebyli tak docela zavrženi. Ale nutit nebudu, slíbil jsem to, ale dělej, jak rozumíš!“ a zvolna vyšel ze světnice.

Když venku usedl, pomyslil si: Dobře jsem udělal, dobře — a vzpomněl si přitom na Andulu, a jak asi tenkrát bylo s ní. Ale již také do hlavy padla myšlenka: „Teď kdyby zvěděly — nebo kdyby teď přišel!“

Ženské ve světnici ještě celou věc přemílaly, ale konečně Papoušková sama řekla: „Jdi, tobě to nikdo za zlé brát nebude, budou vědět, že to děláš jenom z křesťanské lásky. A to taky všude řeknu, že vlastně Pochop pantátu uprosil.“

„Je teď pořád takový divný.“

„Je, je, taky to pozoruju, pořád nevrlý, nikdy takový nebýval.“

„Ani tomu nerozumím — bože, na nás nedopouštěj!“

Když si Pochop k večeru přišel k Márince pro odpověď, okličkovala ještě všelijak, vyčítala, ale potom přece řekla, že půjde kvůli tomu dítěti, které za nic nemůže, a pak že to pantáta už slíbil. Ale přidala, že mají holce pořádně domluvit, aby už nemlčela, pověděla pravdu, ať se to přivede k nějakému pořádnému konci.

Při Břízkově příjezdu z pole šla k němu a pravila: „Tak jsem vám teda udělala po vůli!“

459$

Podíval se na ni, zakýval a dodal: „Udělala jsi dobrý skutek!“ a vedl krávy do chléva.

Na ty křtiny se však nevystrojila jako jindy, šla jenom obyčejně nedělně; ale toho Břízek, jsa na řepě, neviděl. Po náměstí také šla, nehledíc vpravo vlevo, aby snad nespatřila, že se někdo ušklibuje.

Večer potom Břízkovi vypravovala, pan farář že ji sic pochválil, že dítě tak do svaté církve uvedla, ale na Kristinu a na Pochopovy že zle huboval, a jí a babičce kladl na srdce, aby u Pochopů domluvily, aby to přivedli do pořádku, protože taková věc je hanba pro celou kolaturu.

„Taktak — hm — ale taky na farách se všelijak stane — vypravoval mi pan Kotrlík. A vyřídilas jim to?“ tázal se.

„To víte, že vyřídila, ale co mají dělat, když dcera mlčí a jen vzlyká. Ještě ji ke všemu mají co krotit, aby neplakala a nezahubila dítě. Však povídal pan farář, že si s ní při ouvodu taky sám promluví!”

„Nono — a co ti babička říkala, ta přeci světu trochu rozumí?“

„Což ta, říkala, že jsem hodná, ale povídala Nanka, že zas jinde mluvili, že se mi diví, a Komendová prý se otřela, že je mi všecko jedno, jen když se dostanu na křtiny!“

„Jí o to neřekli!“ a vyplivl se.

„Však jsem tam schválně nezůstala, jen hrníček kafe jsem vypila, ačkoli dost nutili. Aspoň každý vidí, že pro najedení nejdu!“

„U Pochopů ti toho nikdy nezapomenou!“ a pohladil ji po vlasech. —

U Břízků již v pátek navečer zadělávali v díži na koláče a Papoušková do dvou mis; potom ještě tloukli cukr, krájeli mandle, přebírali hrozinky, Břízek třel mák, ženské dělaly o povidlech a chystaly sypánku.

460$

Ulehli dost pozdě, ale již ve tři hodiny byli zas všickni na nohou a ženské dělaly na válech koláče malé i velké*, placky pro žebráky, bochánek na drobení do polévky a Břízek mastil i natíral povidly.

Nadělali božího daru dobrých šest prken a Papoušková čtyry menší. Ráno nosili všecko, ubrusy přikryté, ke Kotrlíkovým, kteří už u rozpálené peci čekali. Papoušková byla všecka živa, rozpálena, oči jí svítily a jazyk přes tu chvíli olízl rty.

Po celém Chrastině se vznášela čerstvá vůně pekoucích se koláčů, ženské se po záspích jen kmitaly a děti vybíhaly z domů s koláči v dlaních.

Když prkna s vonícím pečivem byla uložena doma v komoře, Márinka oškubala husu a začala s úklidem po světnici, muž na dvoře. Zanedlouho po snídani chystala již koláče pro přátelstvo a známé: rovnala na talíře, velkou hnětinku vždycky vespod, cukrovala je, ukládala do sněhobílých ubrusů a Papouškův Josífek s Frantinou je potom nosili do blízkých dědin přátelstvu i všem těm, u nichž Márinka byla kmotřičkou nebo na svatbě. Břízek si ještě před polednem nařezal zásobu řezanky a hned po obědě se s dětmi, jež nesly po dvou talířích, vypravil na Chvojek. Činil tak každoročně, protože cesta byla delší a byli by měli o děti starost. Největší dva talíře byly do živnosti a Bětce, dva menší na výměnek a Málce do baráku.

Břízek klusal vedle dětí, hovoru jejich si kale nevšímaje. Pokuřoval, díval se krajem a přemýšlel o svém. Nebe bylo hluboké, chrpové, kraj plný záře, ale teplo nebylo, od lesů čišelo.

Suché rákosí na rybníce řezavě sípělo; strnadi a chocholouši, na silnici přeletující, každou chvíli se pronikavě rozpískali. Tmavomodrý povrch lesnaté stráně sestrakatěl, rudé boučí se zlatém javoří a bříz tvořily v něm veselé ostrovy.

461$

Břízek doprovázel děti až na konec obecního lesa chvojského a tam jim ještě jednou nakázal, aby vyřídily: „Strejčku, tetičko, chrastínský strejček a tetička vás dávají pěkně pozdravovat, posílají vám pár koláčů a máte zítra přijít na posvícení!“ Dostanou-li od cesty, že mají pěkně poděkovat: Zaplať Pánbůh, Pánbůh rač nadělit! A řekl jim, že tady na kraji lesa počká, ať jsou bez starosti, ale tam ať se žádným pádem nezmiňují, že je vyprovodil a tady na ně čeká, to že by byla velká hanba.

Když děti zašly, sběhl do lesa a převalil se na hustý, měkký, zelený mech. Hlavu položil na ruce, zamkl oči a zdálo se mu, že se s ním to měkké lůžko zvolna níží, hlouběji a hlouběji, a že se potápí někam do svatého míru a pokoje. Slastno mu při tom bylo, takže si přál, aby to byla pravda, aby tak blaženě odešel všem starostem a trápení.

Ačkoli doma pořád to zlé čekal a také dnes chtěl býti před čtvrtou hodinou doma, ačkoli se nitro stále chvělo, ta úzkost přec jenom již tak nedrtila a nezabíjela jako v prvých dnech. Aspoň mysliti mohl klidněji, rozvážněji, protože se to v hlavě všecko nepletlo.

Viděl svůj hřích, byl si vědom, jak jedině možno svědomí ještě trochu ulehčiti, jak by měl vyplniti povinnost — ale také, že nemá odvahy vykonati to. Vymlouval si stonásobně, že nemůže, všecky překážky a hrůzy si stavěl do cesty, ale tam uvnitř to stále volalo: „Makotina jsi, slabý makotina, který jenom na sebe pamatuje, a proto nechá všecko běžet. Bojíš se hrůz, které by doma nastaly, ale to se hlavně sám o sebe bojíš, o svůj domácí život, Márinka že by tě zavrhla, o chválu mezi lidmi se bojíš a necháváš proto vlastního syna bez pomoci, děti jeho, vnoučky své, ani neznáš, nehlásíš se k němu, bojíš se ho — svého dítěte jediného se bojíš jako nikoho na světě!“ ,

462$

Cítil, že tíže toho vědomí nepoleví, dokud nenapraví, ale toho napravování se bál a utíkal mu.

Přicházívaly myšlenky, že by měl jít k zpovědi, všecko by měl na sebe žalovat a že by se mu snad ulehčilo — ó jistěže by se mu ulehčilo! Tady doma by arci nešel, kdež by mohl panu faráři tak o sobě mluvit, víckrát by se mu nemohl do očí podívat, ale s Márinkou by šel třeba na Tábor na pouť a tam by se vyzpovídal. Ale tu si řekl: „Co jiného by mi kněz uložil, než abych všecko dal do pořádku, potom že se mi ulehčí aspoň z nejhoršího, ačkoliv napravit to zcela nemůžu, protože jsem Andulu opustit neměl!“

Proto k zpovědi nešel a jenom k Bohu volal, říkaje si, ten že ho dobře vidí, že všecko ví bez říkání, všemu rozumí a tahle muka na něj posílá.

Snad psaní nepřijde, hlásit se nebudou, ale bude-li přec pokoj?

Stále bude čekat, a kdyby se i nedočkal, v prsou to bude ležet stále — až do hrobu!

Raději usnout, tady krásně usnout, být sám a sám, aspoň si dokonale odpočinout!

Byl nerad, když uslyšel, že se děti vracejí. Sotva pohleděl, když mu ukazovaly, co dostaly; tupě poslouchal, že všude dávají děkovat i pěkně pozdravovat.

Nerad se vracel, trapno mu bylo pomyšlení, že jde zas domů, kde pokoje nemá, kde se před ženou jenom přetvařuje a nepoví, jakou tíži nosí v hlavě.

Jak se slunce sklánělo, nebe se měnilo: ztemnělo, zpopelovatělo, slunce přestalo jiskřit, stálo v obloze rudé, nezářící, jenom jako veliký, krvavý měsíc tkvělo ve fialových, mírně zardělých mlžinách. A počaly se vynořovati obláčkové skupiny nejdivnějších podob, jež se víc a více zardívaly, rozpalovaly, až ohnivě planuly.

Papouškovy děti také ty obláčky pozorovaly a po—

463$

vídaly si, tamhle že je to jako pes se zajícem, který strachem chce utíkat, ale nemůže, onde že oblak vypadá jako náramný strašák v makovišti, strašák, jemuž na rozbitém klobouce pero vysoko vlaje, á tamhle že obr leží na břiše a otvírá tlamu, aby pohltil člověka, který se k němu zvolna plazí.

Všechen chrastínský dol byl tím červenem zatopen; žlutavá zeleň luční se zardívala, rybník byl plný krve, pole dostala světle červený nádech, zeleň řepovišť vyzařovala červení i smrčiny se zlatočerveně třpytily. Bílý kostel a zámecké stěny byly osvíceny, jako by v městečku zuřil požár a ozařoval všecko okolí.

„Trvám, že bude větrno, „ povídal Břízek a zkoumavě i starostlivě se rozhlížel po nebi, aby snad děti nepoznaly, že má plnou hlavu starostí jiných.

Když docházeli městečka, viděl na věžových hodinách, jejichž zlaté číslice se také červenavě leskly, že to dobře dokázali, že ještě nejsou čtyři.

Děti se před zahradami pustily do běhu, aby byly doma dřív než strejček a mohly se honem pochlubiti, že to dobře dokázaly, pěkně všecko vyřídily a co dostaly.

Břízek kráčeje sám, myslil si, že si teď nejdřív dojde pro tabák.

Když už od zadní strany šel k lávce, překvapen spatřil, že Frantina letí zahradou proti němu. Leknutí jím projelo — zastavil se. Ale Frantina na druhém břehu také zůstala stát a dívali se tak proti sobě.

A tu Frantina zardělá, udýchaná ječivě volala: „Strejčku, tetičce je zle, leží a je tam pan doktor!“

„Ježíš Mariá!“ vyjekl a zůstal jako bez ducha.

Frantina mu šla po lávce naproti a zvěstovala: „Má zavázanou hlavu a jenom vzdychá!“

„I prokristapána!“ a již těžkým klusem chvátal po lávce. „Copak se jí stalo?“ drkotalo mu z úst.

464$

„To já nevím, maminka nás hnala.“

Břízek chvátaje zahradou, Frantinu pořád levačkou odstrkoval, aby mu v chvatu nepřekážela. Byla také ustrašena a chýlila se k němu, jako by u něho hledala ochrany v úzkostech.

Když byl na záspi, starý pan doktor, hůl s bílým kostěným držadlem maje v pravici, právě odcházel. Vida Břízka, šel k němu, podal ruku, pohladil si hladké tváře, a hledě zasmušeně, pravil zvolna: „Zas to srdce zatrachtilé, ale tentokrát to vzalo pořádně, mdloby byly — teď tam leží zle ztrhaná!“

„Copak se stalo, prokristapána!“

Lékař zvolna pohrozil a napomínal: „Jen pomalu, tak by to nešlo! Co se stalo — silačka není a snad se trochu uhonila!“ Vida, jak Břízek stojí zhroucen a tuze se klepe, dodával konejšivě: „Jenom se tak nepoddávejte, vždyť snad zas bude dobře, jen teplé obklady ať se zatím dávají; kdyby se to mělo opakovat, hned pošlete. Ty, holka, pojď se mnou, pošlu medicínu!“ Podal ruku a při svém stáří dosti švarně odcházel.

Břízek už chtěl letět do síně, ale vtom vycházela Papoušková. Zardělá byla, uplakaná a zamračena. Vidouc, jak Břízek úzkostně na ni hledí, zamračila se ještě víc, z očí ji divě vyšlehlo a pravila, jako když pilou do suku řeže: „Vy jste, švaře, Márince dal, vy jste ji snad zabil!“ a již usedavě zaplakala.

Břízkovi zajektala brada. „Já — co já — vždyť jsem nebyl doma — „a chtěl dál. Ale Papoušková ho zadržela.

„Nebyl, ale psaní vám přišlo, psaní Fáberka přinesla zanedlouho potom, když jste odešli. To jsem tu měla hrůzu!“

Břízek klesl na stěnu. „Psaní — Fáberka — vždyť ještě nejsou čtyry hodiny…“

465$

Papoušková před ním stála, jako by se na jeho úzkostech pásla.

„Psaní — kdo by si byl tohle jenom pomyslil!“ a chytla se za čelo. „Vidíte, jak hned dobře rozumíte — psaní — však vy jste ho vyčíhával, ale dnes si Fáberovi pospíšili, je před posvícením; tenkrát jste taky dostal a zalhal — teď my už všemu rozumíme!“ Pláč ji rázem přešel, mluvila dušené, studeně, ale tak, že mu každé slovo řezalo do srdce. „Kde by nám bylo napadlo — vezme to, čte, čte a najednou vykřikne: Ježíš Mariá, Josef, koukni, Nanko! No, stála jsem, nevěděla jsem, a už se mi svalila k nohám!“

Vtom ji Břízek odstrčil a hnal se do síně; ale přede dveřmi světnice ho chytila za ruku a zasyčela: „Že ji nadobro zabijete!“ Ale nepovolil, otevřel a pohleděl k lůžku. Při té červeni západu viděl Márinčinu hlavu ovázanou, do polštáře zabořenou, zrovna sinavou. Toníček seděl na zemi u postele a hrál si se šňůrkami velké bačkory. Břízek stále ve dveřích, všecek se třesa. Že se Márinka ani nehnula, tichounce zas přivřel.

„Tak to vidíte,“ broukla Papoušková.

Ale Břízek stál opřen o stěnu, ústa něco blekotala a vtom zavzlykl.

„Bože, on jí ještě ublíží!“ zasténala, a chytivši jej za ruku i kolem těla, nutila ho ven: „Pojďte si sednout, teď děláte jako blázen!“

Vyvinul se jí a sám se domotal na lavičku. Ale hned zas povstal a zalomil rukama.

„Teď nelomte rukama a nepřetvařujte se!“

Opět klesl na lavičku, a ruce maje na kolenou, třásl se a se rtů mu sjelo: „Tak už Pánbůh dopustil — „

Papoušková na něj hleděla nevlídně, studeně.

Náhle vyskočil, oběma rukama se chytil za vlasy a vykřikl: „Kriste Ježíši, co to na mne přišlo!“

466$

Přistoupila k němu, mocí ho posadila a ze rtů jí svištělo: „Křičte ještě nad lidi, aby ostudy bylo víc! Teď naříkáte, ale přivedl jste nás do toho všecky!“

Když mlčel, pravila: „Půjdu k ní — nechoďte tam, radím vám!“

Seděl skrčen, oči zavřeny a ani neduti.

Papoušková po špičkách vešla do světnice, přistoupila k loži, a nachýlivši se k sestře, ptala se: „Něco chceš?“

„Nic,“ zachvělo se na rtech.

„Něco bolí?“

„U srdce — ruka — a všecko — „

Papoušková usedla na lavici a zamyslila se.

„Tetička stůně?“ ptal se Toníček.

„Stůně, musíš být zticha,“ a pohrozila mu. Se stolu vzala psaní, četla, četla a pohled se jí víc a více mračil.

Tu se vplížila Frantina, nesouc krabičku s prášky. Matka přijavši je, pokynula, aby zas odešla, a sama šla k lůžku. Frantina ode dveří slzavýma očima hleděla na nemocnou.

„Už jsou tu prášky, pan doktor je posílá — musíš užívat!“

„Nebudu, nechte mě — „ vyrazila Márinka.

„Prosím tě, sestřičko moje, nezarmucuj mne, nikdy jsem ti neublížila!“ Přinesla lžičku, půl sklenice vody, nasypala prášek, zamíchala a prosila zas: „Tak už je to, Márinko, prosím tě,“ a povznesla pod ní polštář.

„Tak vidíš, jaká jsi hodná, tak vidíš,“ a pohladivši sestru na vlasech, šla si sednout.

Čtla, dočtla, znova přehlížela; vidouc, že sestra je zcela zticha, plížila se ven.

Přistoupivši k Břízkovi, pravila: „Ani bych s vámi, švaře, jednat neměla, ale co mám dělat, když tady mezi vámi jsem!“

Jenom hlava se mu rozkývala.

467$

„Viďte, že to tenkrát bylo taky odtamtud?“

Břízek přisvědčoval.

„Tak vidíte a tak jste to zalhal — takový starý člověk! Byla bych na vás stavěla, každý by byl myslil, jaký jste svatoušek — a zatím tak se přetvařovat!“

Břízek se krčil, slova té ženské mu ryla do hlavy a hanba mu z nich byla, taková hanba! Papoušková — jemu, Břízkovi!

„Kde jsem už mohl vědět — taková léta — a najednou — „ sotva slyšitelně se mu dralo z hrdla.

„Tak ono je to přeci pravda!“ zasténala a zalomila rukama.

Břízek mlčel.

„Ani tušeníčka nemít, na slovo věřit a najednou takové psaní — „a lkavě přidávala: „Kdo se může Márince divit, když najednou četla: Tatínku ! — Má sestřička ubohá!“

„Tak on píše?“

„On, syn, kdopak jiný? — Vám psal někdo jiný?“

„Taky on.“

„Tolik let má syna na světě a slovíčka neřekne, ví o něm, ale ženu nechá v takové hanbě!“

„Nevěděl jsem, co a jak je — „

„Povídejte, že jste nevěděl, snad jste nechtěl vědět, tím větší hanba pro vás, a o Márince se tam snad soudilo zrovna tak!“

Rychle povznesl hlavu a ptal se: „ Co j sem měl dělat?“

„Když jste to měl za sebou, nemusel jste si ji brát, nikdo vás nenutil. Byla poctivá holka, vzala si vás skoro jednou tak starého — i hanba teď už mluvit, tuhle si to přečtěte!“

Podala mu psaní, šla pro Toníčka, potom s ním do sedničky k druhým.

Bylo šero, jenom rudo na západě vrhalo do něho mdlý, začervenalý přísvit.

468$

Břízek se podíval na začátek dopisu: „Ctěný pane a tatínku“ — potom obrátil na konec — „Josef Toul.“

Zas jako tenkrát!

Rychle dopis složil a strčil jej do kapsy.

Povstal, zašel na zahrádku, přecházel, vrátil se do síně, postál, úzkostně naslouchal a znova se plížil na zásep. Zima jím třásla.

Papoušková zas vyšla sotva slyšitelně. „Je to psaní, ne?“

Břízek ji chytil za ruku, křečovitě sevřel a sténal: „Číst to nemůžu, ale, švagrová, potěšte Márinku, chraňte ji, ať se jí nic nestane!“

„To se vám řekne, když ani doktor neví — „

„Povídal, že zas bude dobře.“

„Bude — jako by mohlo být!“ a upřela naň oči. „Měl jste být doma, abyste viděl, jakou práci jsme s ní měli — div nám v rukou nevydechla — a ne a ne přijít k sobě. Ještě bylo štěstí, že když mi padla a já ji křísila, zrovna božským vnuknutím mi přišlo pohledět do okna a tu vidím pana doktora. Zaťukala jsem a tak přišel. Zůstal taky omámen, protože byla jako smrt, jako mrtvá. I když jsme ji uložili a přivedli k sobě, ležela bez hnutí.“

„Co mám dělat — co mám dělat — kdybych radši už nebyl! Když na mne Pánbůh zapomněl, tak ať — „

„Hřešte ještě víc; že se už teď Boha nebojíte!“ hněvivě zahubovala.

„Poslouchejte, švagrová, proboha vás prosím, jenom teď neopouštějte Márinku — co já už — co na mně — se mnou ať se děje, jak chce — „

„To víte, že udělám, co můžu,“ pravila mírněji, ale pořád studeně, „vždyť je to má sestřička jediná — „ a zdvihla zástěru k očím, „rády jsme se měly, nikdy mezi námi nic nebylo, jak bych ji teď mohla opustit! Bože, kdyby to věděla naše nebožka maminka!“

469$

Ještě jí tiskl ruku a vzdychal: „Snad Pánbůh pomůže — veliké leknutí — „

„Leknutí, vám se řekne jen leknutí, ale tohle se stát věrné manželce!“

„Já vím, vždyť já vím, vždyť jsem sám zkoušel jako pes!“

Papoušková se vzpřímila: „Oni už víckrát?“ vyjelo jí a oči se do něho zabodly.

„I to ne, tenkrát to bylo ponejprv, ale v hlavě jsem to nosil — „

„A ona přitom s vámi žila a nic nevěděla!“

Mlčel, ale rty se mu chvěly.

„Takové posvícení jste nám připravil! Ještě zaplať Pánbůh, že tu zrovna nikdo nebyl. Kotrlička jen odešla — to by bylo po staveních!“

Břízek zachycoval jen jednotlivá slova a pořád viděl jen Márinku, jak tam na lůžku leží.

„Co říká?“ zeptal se.

„Nic, všecko ji bolí.“

„Prosím vás, jděte k ní, jděte, a kdyby bylo potřeba, poběhneme pro doktora, jen ať ji zachováme!“

„Mám vám dát něco jíst?“

Podíval se na ni, jako by nerozuměl.

„Vždyť jste se ušel; děti se taky hrozně polekaly, ale už se zas cpaly jako zjednané.“

„Ani pomyšlení nemám — jenom aby Márinka — „

Papoušková odešla do světnice, Břízek seděl bez ducha. Po chvíli se přišoural ke kraji okna a stranou nahlížel do světnice. Papouškovou v tom temnu rozeznával, ale Márinku nikoliv. Usedl zas, ale posedět nemohl. Na zahradu zas kobrtal, mezi stromy tupě chodil, o prapisek se opřel a poslouchal, jak struha smutně šumí. A myslil si: Proč jsem tam v tom lese nezůstal — tahle hrůza čekala — a co jen bude dál — co se bude dít!

470$

Byla už úplná tma, když se Břízková zas probudila; jen se pohnula a Papoušková byla vzhůru. Hlava nemocné se trochu pošinula, oči upjala do tmy, těžce se rozpomínala a z úst ji potom vyplynulo: „Rozsvěť!“

Papoušková honem skočila a rozsvěcela.

„Něco budeš chtít?“ ptala se sestry.

„Dovedeš mne k vám, budu spát u vás, tady nebudu!“

Papoušková strnula. „Co by tě tohle — „

„Nebudu — já tu s ním nebudu!“

„Vždyť tam nemám hnutí — „

„Třeba na zem si lehnu, ať jde tvůj táta na půdu. Nenech mne tady, nebo se něco stane!“

„Vždyť bych tu byla s tebou — „

„Nebudu tu — nebudu!“

„Tak jenom mlč, ať si neublížíš!“

Papoušková utíkala domů. Rozsvítila, ustlala, zatáhla záclonky, děti hnala na kutě a zle jim nakázala, ať spí. Nežli se však vrátila do světnice, zaskočila se podívat, co Břízek dělá. Našla ho na zahradě, a přistoupivši, pravila dost vlídně: „Ještě se tu nastudíte!“

„Aťsi, co na mně záleží — aspoň bych měl pokoj!“

„Jen se rouhejte! Márinka chce jít k nám, můžete tedy domů.“

I v té tmě viděla, jak vyjeveně na ni upřel oči: „Kam chce — co zas — „

„Prosím vás, švaře, nepřidávejte mi ještě vy, nebo od vás uteču! K nám chce, ve světnici nechce a nechce být!“ a pokrčivši rameny, dodala: „Já za nic nemůžu, domlouvala jsem jí dost.“

„Tak už se stěhuje — po tolika letech,“ zasmál se chraplavě, ale i plno pláče bylo v tom hlasu, „utíká jako od prašivce!“

„Nekřičte, mlčte, dá Pánbůh, že jí bude lepší, a musíte hledět — — Teď si sedněte na zásep nebo

471$

jděte radši do chléva, tam není taková zima, tady člověkem zrovna klepe. Až bude Márinka v posteli, půjdete do světnice a lehnete si.“

„Nelehnu!“

„I tak si dělejte, co chcete!“ prudce odsekla a utíkala do světnice.

Pomohla sestře z lože, zvolna ji odvedla do sedničky a uložila do své postele. „Zaplať Pánbůh,“ oddychla si, když sestru přikrývala, „měla jsem ouzkostí dost, aby se ti něco nestalo. Teď si pěkně usni!“ a sedla si u ní.

Když Břízek se za hodnou chvíli potom vplížil do světnice, nevelkou lampou mdle osvětlené, došoulav se k posteli, shodil boty, zabořil hlavu do peřin a slzy se mu vyvalily.

Celý zdroj velkých slz proudil mu do tváří a smáčel polštář…

Řadu neděl mlčel a trpěl jako pařez, teď se všecka ta úzkost, hoře, trpkost, bolest provalily.

Když ho švagrová potom pobídla, aby šel ke stolu a snědl trochu mléka, jen hlavou zavrtěl.

„I tak si aspoň sedněte a pořádně si přečtěte to psaní!“ a odběhla do světničky.

Dlouho tak ležel a jenom vzdechy s tikotem hodin rušily ticho světnice.

Usednuv rozhlédl se, ruce sepjal v klíně a hlava vzpomínala, co všecko se tu dnes stalo.

Přešel světnici, u dveří naslouchal, ale když se nic neozvalo, šoural se ke stolu. Rozhlížel se, kde je to psaní, ale nikde ho nespatřil. Sáhl po mléce, trochu se napil a že chladilo, přihnul a pil zhluboka, hltavě.

Opět šel ke dveřím, pootevřel, naslouchal, ale ticho bylo hluboké. Zašel ke stolu, hlavu položil na ruce a myslil, nemyslil…

Až po chvíli slyšel, že se Papoušek hrabe po záspi,

472$

že jeho žena tichounce šla síní, otevřela, šeptala — potom schody na půdu praštěly a vrzaly.

A tu maně sáhnuv do kapsy, nahmátl psaní. Vytáhl je, plaše se zadíval, jsou-li okna zastřena, a zahleděl se na prvý řádek: „Ctěný pane a tatínku!“ a hned jím zalomcovala vzpomínka na to, co se dělo, když Márinka tato slova přečtla, jak asi vykřikla, jak ustrašena, vyjevena čtla dál.

Tatínek — to je on, Břízek, Márinčin muž; po osmnáctiletém manželství to najednou zvěděla! Rána dopadla a skácela ji k zemi.

Zahleděv se do psaní, četl dál: „Už před nějakým časem jsem Vám poslal psaní, ale žádná odpověď nejde, píšu ještě jednou, ať už jste dostal nebo nedostal.

Pamatujete jistě dobře, že jste před dvaatřiceti lety jako voják přišel do vesnice Osika na exekuci k sedláku Hylákovi. Kolikrát jsem slýchal, že Vás tam tenkrát všichni lidé měli rádi, a sedlák Hylák, teď už starý vejměnkář, mi nejednou řekl, že jste byl takový fiškus chytrý, který uměl s dětmi i s velkými, a že se nic nediví, že si Vás má maminka oblíbila. Však Vy se pamatujete na Andulu! Věřím tomu, že jste takový býval, ale myslím, že už nejste. Maminka byla tichá, dobrá osoba a jen tak ledakoho ráda neměla. Vy jste tam tenkrát byl asi dva měsíce, a když jste odcházel, plakala maminka a Vy prý taky. To arci ještě žádný nevěděl, jak smutně na Vás bude maminka vzpomínat. Odešel jste a víckrát jste se neukázal. I když Vám maminka napsala, v čem jste ji zanechal, nepřišel jste, a když dostala mne, taky ne, jenom pár jednušek jste poslal. Když Vás potom hnali do Itálie i psát jste přestal nadobro.

Co maminka tenkrát zkusila, ví jenom nebeský Pánbůh, a když ještě teď o tom rozvažuju, všecko ve mně

473$

kloktá. Ještě štěstí, že hospodyně Hyláková byla hodná ženská a maminku nevyhnala; ona taky pořád myslila, že přece přijdete, že není ani možná, aby Stehle nepřišel. Sedlák se spíš ušklíbl, ale mamince přece zle nedělal. Vy jste nepřišel, ani když naši v Praze zvěděli, že už jste z vojny.

Hylák se potom chtěl pustiti do Vašeho kraje, a přece se na Vás taky podívat, jak Vám slouží, když jste tak zapomněl, ale maminka nedopustila. Vidíte, tak Vás měla v lásce, že žádným pádem nechtěla, aby Vás někdo k něčemu nutil a dělal Vám mrzutosti. Vždycky prý říkala, jaké by to bylo živobytí, když byste pořád měl zlost. A něco snad jenom na Vás chtít, to teprve ne — ó, to ani slyšet, třebaže byla potřebná osoba.

Byl tam tenkrát v Oupadech hajným spravedlivý člověk, který se jmenoval Jůza, a budete se jistě na něj pamatovat, mluvívali jste spolu, když jste na ty ptáky chodíval. Byl tenkrát ženatý, ale dětí neměl, žena mu pořád postonávala, až i umřela. A tu Jůza chtěl, aby si ho maminka vzala. Nechtěla, nechtěla, protože, bloudek, snad pořád ještě věřila, že přijdete. Říkával jí: Nečekejte, ten už nepřijde, když nepřišel tak dlouho; budu se vám o hocha starat, jako by byl můj, vlastního tátu nezná a spolu se máme rádi. Ale maminka mu odpovídala: Já vím, že jste hodný člověk, ale nechte mě a najděte si jinou. A tak zůstávalo, maminka se nevdávala, ale hajný taky zůstával v hájence sám. Až se stal zlý pád, že hospodyně Hylačka, která už dlouho postonávala, umřela.“

Tu se Břízek opět zastavil a zamyslil…

„Stonala na souchotiny a maminka ji v nemoci nechtěla opustit. Ale brzy po funuse si teda Jůzu vzala, snad by byla lítostí ani nemohla v tom hospodářství sloužit, a to byl tedy můj nový tatínek, který se o mne taky jako opravdový tatínek staral. Bylo mi tenkrát

474$

přes deset roků. Měli potom ještě pět dětí, ale já byl jako tatínkův vlastní. Nikdy mi nevyčetl a nedal znát, že nejsem jeho, to spíš kluci ve škole nebo zlý člověk mi někdy dali to slovo — však Vy víte, které. A to musím říct, že jsem si myslíval, jestli jste si někdy přece taky vzpomněl, jak Vašemu dítěti říkají. Tatínek mě dal na truhlařinu, protože jsem měl k tomu chuť, a když jsem se v městečku vyučil, dělal jsem tam a potom i v Hořovicích, ale zdraví mně nesloužilo a tak jsem musel dost často bývat doma.

Tatínek poprosil pana nadlesního i na zámku a tak mne brali k všelijaké lehčí službě, až konečně před pěti lety jsem dostal to hájenství po něm, protože sám už je hodně vetchý; a zůstávali jsme pohromadě, když jsem se oženil, oni u nás v sedničce. Teď už taky mám dvě děti; Vaše vnoučata to jsou, ale Vy o nich ani nevíte.

O Vás jsme nikdy tuze nemluvili, já nechtěl začínat, protože jsem jednou viděl, že to tatínka mrzí, a maminka se taky málokdy zmínila. Až když loňského roku postonávala a já u ní sedával, povídala mně o Vás. To musím říct, že nikdy neproklínala a že vždycky říkala: I kdo ví, co taky zkusil, byl přec dobrý člověk, snad by mne byl tak pro nic za nic neopustil.“

Břízkovi se při tom místě zakalily oči.

Zkusil, to má pravdu, mnoho zkusil a co ještě zkusí,

Pánbůh sám ví. Ale opustil — opustil — — hlavně jen

ze strachu před lidskými řečmi a pro křik doma — opustil!

„Byla jednou na Svaté Hoře na pouti a tam se na noclehu setkala s nějakou babkou, snad žebráckou, a vyposlechla, že je z Vašeho kraje. Té se pozdálečí vyptávala a slyšela, že jste ženat, že se Vám dobře vede, paničku že máte mladou a k světu, ale děti žádné. Dala Vás maminka tenkrát pozdravovat, ale kdo ví,

475$

jestli to ta ženská vyřídila, byla prý už tuze stará a možná, že ani domů nedošla. A povídala mně maminka: Děti tam nemá a na to, které má, nevzpomene! Ale jindy mně zas řekla: Kdyby, hochu, někdy přišel, tak ho nezavrhuj, ať to Pánbůh sám soudí. Ode mne ho pozdravuj! Živobytí máš, ženu hodnou, a kdož ví, jak je jemu; možná, že si často vyčítá. Tak vidíte, že na Vás pořád dobře vzpomínala, ba soudím, že Vás ani nepřestala mít ráda, až mi napadlo, že si toho ten muž, který se jako otec o mne staral a vnoučata má taky rád, nezaslouží. Na jaře jsme ji pochovali. Své staré modlicí knížky chtěla do hrobu, a byla v nich také Vaše psaní.

Musím se přiznat, že v posledních časech u nás dobře nebývalo, starostí bylo mnoho. Služba je skrovná, deputáty-dávno nejsou, jako bývaly, všecko se vede přísně a bylo nás ve stavení až dost, třebaže čtyry děti mají už vlastní živobytí. Proto jsem jednou už za živobytí maminčina řekl, že bych Vám snad přece měl psát, ale tatínek se na mne tak nevesele podíval, že mne to přešlo hned. Až teď tatínek sám, myslím, že hlavně kvůli mým dětem, začal, a tak jsem se tedy přihlásil, ale žádnou odpověď jsem nedostal. Píšu proto ještě jednou a psaní budu rekomandovat; když nepřijde zpátky, budu aspoň vědět, že jste je dostal. Myslím, že byste si přece mohl vzpomenout, že jsem Váš syn a že taky snad máte nějakou povinnost, když už jste ji k mamince neměl. Žebrat nejdu, to ne, jen se tak ozývám, protože si myslím, že snad ani nevíte, jsme-li kdo na světě. Možná, že nikoho už nemáte, a jsem přece taky Vaše krev a mé děti taky. Chtěl jsem se tam k Vám vydat, ale tatínek mne zrazil. Tak píšu jen to psaní. Pozdravuje Vás Josef Toul.“

Břízek četl s úzkostí v prsou, již však lítost víc a více prolínala, takže na konci slzy volně tekly po tvářích.

476$

Položil psaní, hleděl do světnice, ale neviděl…

Dveřmi tiše vklouzla Papoušková.

„Márinka spí. Tak jste si to přečetl?“ a přistoupivši až ke stolu, zahleděla se na Břízka, jenž si honem utřel tváře. „A mně se zdá, že vás to dokonce rozplakalo? Inu, napsat to uměli, jen co je pravda.“

Břízek hned neodpověděl, zamyšlen hleděl na psaní a potom vzdychl: „Ale je to jistě pravda všecko!“

„Tak vy jste, švaře, při nich?“ ptala se dychtivě a usadila se proti němu.

„Jaképak při nich — je to hrozné trápení pro mne!“ a vrásky se mu rozchvěly.

Chvilku mlčela a jen pozorovala.

„Tak mně přec, prosím vás, povězte, co a jak bylo, ať tomu najdeme nějaký východ, co se má dělat; jestli to mou sestřičku nebohou nadobro nezabije.“

Povídat — to je dlouhá řeč. Co já se o tom namyslil, narozvažoval, na vojně, doma, i když jsem se tady zakoupil. Co bych měl dělat, to jsem věděl, ale také to, co by se u nás bylo dělo. Mamince jsem to chtěl kolikrát říct, ale hanba mě už bylo se přiznat — nikdy proti mně nic nebylo a najednou mám takového syna — a tak jsem si namlouval, že ta tam je třeba dávno vdaná, a kdo ví, co se s dítětem stalo.. Teď vidím, že se vdávala teprve v těch časech. Byl jsem rád, že tak s maminkou žijeme, že se ženit nemusím — no, potom přišla Márinka — maminka zemřela — „

„Tak proč jste si Márinku bral — poctivou holku — kdo vás nutil, když jste tam-měl takovou povinnost?“

„Proč — proč — protože jsem Márinku měl rád, že jsem věděl, jaká je, a že jsem si myslil, tam s tím že je dávno všechen konec, že sami zapomněli, a je pokoj. Ale to vy si, švagrová, nemyslete, že ta Andula byla nehodná holka, to ne, to dokonce ne, všecko je pravda,

477$

co ten hoch o ní píše, vidíte, i pozdravovat mne ještě dala

„Bože, bože — Márinko, ty má hlavičko nebohá!“ zavzdychala a zástěru zdvihla k očím.

„Proč nebohá, vždyť já pro Márinku všecko, jen ji jsem potom měl. Ale tak tedy poslouchejte!“ A hlavu maje skloněnou, hledě do rohu stolu, zvolna, stísněně začal rychle vypravovat, jak do Osika přišel, co se tam dělo, jak mu bylo, když mu Andula potom oznámila, jak se polekal i jak seznával, že si ji vzít nemůže, protože by doma nebylo dobře, a že hleděl zapomenout. Čím dál klidněji povídal, oči pořád nehnuty. Cítil, jak si ulehčuje, ale přece stále měl na mysli, aby neřekl něco, co by švagrovou kvůli Márince mohlo mrzet, a také sám sebe hleděl ospravedlňovat, tak jak si to v minulých dobách sám o sobě nalhával a vykrucoval. Na konci jenom o ženě mluvil, nebe že by jí snesl, protože dobře ví, jaká je, v jaké svatém pokoji spolu žili a co proto sám v sobě zkoušel.

„To povídáte,“ pravila, když ukončil, „ale tamty přec chráníte. Vždyť vy ani nevíte, co a jak ve světě chodí. Teď už rozumím, proč jste tu holku Pochopovu tak bránil a Márinku na ty křtiny hnal. Jen na tamtu svou jste myslil!“

„Vždyť mně jí musilo být líto, ne?“

„Jen osm neděl jste tam byl, a taková holka služebná v živnosti — že přec taky trochu rozumu nemáte! Kdopak ví, bylo-li to vaše, chytila se vás, protože viděla, že jste — no, co, takové stehle, stehle dobré, a ti tam to podporovali.“

„Ó to ne, to dokonce ne, to Pánbůh chraň!“

„Však ona potom věděla, proč se přestala hlásit, že by byla nic nedokázala! Vdala se a měla ještě pět dětí, mohl jste mít pěknou hromádku, teď nemáte nic.“

„Ale nenaříkal jsem proto!“

478$

„Bodejť, ty by se byly teď dočkaly!“

Břízek mlčel.

„Když jste přišel z vojny, měl jste si tam pro ni dojít, anebo alespoň když maminka umřela.“ Neodpovídal.

„Panenko Maria — mlčí! Jednu si bral a na druhou myslil — kdyby tohle byla Márinka věděla! Proč jste ji nutil a nešel si pro tu — ta by se k vám byla snad lepší hodila, a co byste si z toho byli dělali, kdybyste tu byli bývali pro pošklebek oba.“

„I vždyť pak už byla vdaná!“

„Tenkrát jste to nevěděl! Naposledy ještě řekněte, že my jsme vás nějak sváděli.“

Břízek sebou pohnul: „Prosím vás, švagrová, jenom ještě takových mrzutostí nepřidávejte!“

„Mrzutostí, tomu vy říkáte mrzutosti, když to sestru snad zabije!“

„Co jen dělat, aby bylo dobře!“

„Snad byste byl rád, aby umřela, mohl byste tam — — O jen si nemyslete, ti jsou vychejtralí, vždyť píšou, že snad už nikoho nemáte. Žena živá, dobrá, spravedlivá, a ti by ji pochovávali!“

„Vždyť nic nevědí!“

„Jen se pořád zastávejte! Víte, švaře, do tohohle já se už plést nemůžu, teď ať si Márinka jedná, jak rozumí.“ „Všecko to čtla?“

„I jen to tak přeletěla a chytila se za hlavu.“ Hovořila pořád stejně studeně a při posledních slovech šla ke dveřím.

„Ale co mám dělat, co jen mám dělat!“ povstav, napřáhl proti ní paže.

„To já nevím.“ Už chtěla vystoupit ze dveří, ale ještě pravila: „Že Márinka toho člověka, snad i se ženou a s dětmi, nedočká, že nebude chtít vidět, co se tu bude dít, to jsem jista!“

479$

„I vždyť snad nepřijde — „

„Přijde nebo nepřijde, mám teď dost starostí s tím, co se bude dít ráno!“ a již za sebou zavřela.

Břízek stál, strnule poslouchaje, jak bosé nohy tichounce tlapaly po síni, i jak se dveře lehynce zavřely. Vtom začaly bít hodiny; zahleděl se na ně — dvanáct. A již také ponocný venku pískal.

Zvolna šel ke dveřím, pootevřel, naslouchal, ale nic se nehnulo. Došoural se zas k své lavici, usedl, chtěl myslet, ale všecko se mu zas pletlo.

„Co jen dělat, až přijde ráno — — „

Klekl k posteli, opřel lokte a hlavu položil do dlaní.

Už to ví — už to přišlo… To je horší než tam v těch pádech Kotrlíkových! Po tolika letech — na stará kolena… Milý Pochope, to je ještě jiná rána!

Převalil se neodstrojen, ale neusínal. Hledě ke stropu, myslil si, jaká hrůza na toto stavení dopadla — čím v něm sám je — čím bude, až to ráno přijde.

Zas povstal, chodil, u dveří naslouchal, zhasil, lehl, ale v hlavě to pořád bušilo a hrud se div nerozskočila…

Usnul, ale i ve spaní cítil tíhu hořící hlavy.

Probudil se, když se rozednívalo. Nohy se pod ním chvěly a zmateně se rozhlížel; hned to, hned ono chtěl začít, ale nechal všeho a lehl zas.

Zavřel víčka, ale brzy cítil, že spánek už nepřijde, a povstal. Naslouchal, ale v síni bylo hluboké ticho.

V náměstí bylo mrtvo, protější domky, stromy na zahradách i v panské zahradě stály jako v městě zakletém. Ani slunečná jiskra ještě na nich nezahrála. Sedl ke stolu a těžkou hlavu sklonil do dlaní.

Hodiny hrkavě klepaly a venku některý z ptáčků začal skákati po kleci. Pod střechou se ozval vrabčí štipot.

Když po chvíli z náměstí uslyšel těžké kroky a po—

480$

vznesl hlavu, viděl, že starý ponocný tovární v burnusu, s holí v ruce zvolna kráčí domů. Vršky zámeckých stromů se zaskvěly v prvé ranní záři…

Trvalo ještě dlouho, než se Papoušková rozcuchaná, rozespalá vplížila do světnice.

Upřel na ni zardělé oči, až se ho lekla.

„Vy jste nespal?“

Díval se pořád stejně, a když se mu ústa začala pohybovat, zachytila jenom slovo: Márinka.

„Spala, ale probouzela se často,“ a zhluboka zívla. „Co říká?“

„V noci nic, vždyť ona je jako bez ducha.“

„A co ráno — nic?“

„I je to trápení — zas jen šeptala, že tady nebude, že jak by tu mohla být!“

„Proč — to by bylo — „

„Se žádným tátou a dědkem že nebude!“

„A kam by šla, řekněte, kam?“

Pokrčila rameny, zívla, otřásla se, a zimou se krčíc, pravila: „Musím topit tady, tam ji burcovat-nemůžu.“ „Já zatopím!“ Vzchopil se, šel ke kamnům, ale tam pobíhal zmateně, nevěda, čeho se chopit, s čím začít. „Prosím vás, sedněte si,“ broukla nevrle.

Usedl a netrpělivě pozoroval, jak zatápěla, stále zívajíc, i jak chystala na snídani. Když v kamnech praštělo a na plotně vše bylo v pořádku, šla doprostřed světnice a pravila: „Poslouchejte, švaře, vy si jděte na ranní.“

„I tototo,“ bránil se, „jak bych mohl — „

„Tak tedy nechoďte, ale pak buďte jist, že vám sem nepůjde.“

Teď mlčel.

„Myslím, že až odejdete, přivedu ji sem, jakpak kdyby někdo přišel? Hned by všecko bylo mezi lidmi a to by ji teprv — — „

481$

„Půjdu teda a pěkně ji sem přiveďte, uložte, vždyť snad všecko může být dobře.“

„Dobře — jak by mohlo být dobře? Dřív jste to věděl, a proto jste mlčel, a teď by najednou už mohlo být dobře! Má tu ránu v hlavě, a kdyby se jí polehčilo, pořád by byla v ouzkostech, co se tady bude dít.“

„Co by se dělo?“

„A to se ptáte? Vždyť se ti tam hlásí! Co budete dělat? Zas neodepsat? Přijdou a budou chtít!“

„Co by chtěli?“

„Vy mluvíte — „a zavrtěla hlavou, „vždyť je to váš syn, přijde k tatínkovi!“

„Já bez Márinky neudělám nic, jen aby mi už nestonala!“

„A co byste chtěl udělat?“

„No, nějak to srovnat, vždyť snad přec — „ Papoušková se hořce usmála. „Ó, milý švaříčku, Márinka už taky užila dost a dost s vaším přátelstvem; nemyslete, jak ji znám, že se s někým bude o něco tahat, že bude snášet nějaké hádky a křiky. Ta v té hanbě nebude! A já taky do ničeho mluvit nechci, a nežli bych byla živa v nějakých bouřkách, to radši půjdu — už kvůli dětem. Teď jenom o ni se mi jedná, aby se z toho aspoň trochu vzkřísila.“

Břízek přešel světnici, poškrábal se v hlavě, mačkal klouby a usedl zas.

„Ale mně se taky jedná teď jen o ni. A vždyť tu ještě nejsou a snad — „

„K tomu byste to chtěl nechat dojít?“ vpadla mu do řeči, „aby přišel, celé městečko by zvědělo — To by už, pane, byl konec!“

„Snad tedy kdyby se mu něco poslalo — „

Pokrčila rameny. „Těžko soudit, když ty lidi neznáme; možná, že kdyby viděli, že je ž čeho brát, přišli by zas a chtěli víc.“

482$

Užuž chtěl říci: To jsem já si taky myslíval! Ale z úst těch slov nepustil.

„Člověk by se tam potom musel podívat,“ pronesl, ale na ni nepohleděl.

„Dělejte, jak rozumíte, možná, že pak půjdou zrovna s vámi, jste tady polovičník.“

„Polovičník — hospodaříme spolu, já sám nikdy nic — „

„To je mezi vámi, protože Márinka byla s vámi jako jedna duše; ale ti by přec chtěli aspoň z toho, co je vaše, tomu rozumím. Inu, musíte dělat po svém rozumu, vždyť jste se o tom jistě dost namyslil. Musím se zas podívat k ní!“ a vyšla.

Břízek dále myslil na tu řeč.

Polovičník — je pravda — už od svatby — jen z toho, co je jeho, by mohli chtít. Ale jaké by to bylo divné hospodářství, toho by ovšem Márinka nesnášela. A lidé by zvěděli!

Jak jen to udělat, aby aspoň teď nechodil! Ó, kdyby jim tam mohl viděti do duše — píšou přeci tak skromně!

Ale něco se brzy udělat musí, aby nebylo ještě hůř. Jen kdyby Bůh Márinku honem pozdravil, potom by se už spíš dalo něco dělat.

Když mu Papoušková přišla dát snídani, pravil jí: „Švagrová, já všecko udělám, jen aby zas byl pokoj. Snad když jim teď pár zlatých pošlu — „

Lhostejně pokrčovala rameny: „Jak myslíte!“ Ale po chvilce přec dodala: „To je očividné, že se tím k nim budete znát a že potom můžou honem přijít, třebaže je to divné, když vás tolik roků neznali. Mně je to už jedno, já se nad tím celou noc naplakala, ale to si jenom pomyslete, jak by muselo být Márince, i kdyby tu zůstala, když by po dlouhém svorném hospodářství najednou je tu měla. Vždyť se na tom taky i při své

483$

slabotě nahonila dost, krejcaru zbůhdarma nevydala a teď by najednou viděla, pro koho se starala, komu se dává nebo posílá.“

Osaměv a tupě hledě na snídani, pravil si, že to všecko, co pravila, je božská pravda a že si to sám také tak myslíval. Vzav koláč, po drobečkách ulamoval, ale kávu pil rychle.

Pravda, Márinka se starala, jedna duše s ním byla, a ti tam ho neznali, nehlásili se.

Je to co říct — syn — a tátu tak dlouho neznal, ačkoli píše, že ho Andula k tomu dost vedla. Teď jen volá o pomoc — je to synovské srdce?

Ale tu mu vlastní srdce vyčtlo: Táta zapomněl dřív, k mámě ani k dítěti se nehlásil — tak je to! Ale teď jde o Márinku, kéž by ji Pánbůh pozdravil a usmířil! —

Bylo u Břízků divné posvícení.

Márinka se sice po jeho odchodu do kostela dala zas dovést do velké světnice, kdež ji Papoušková uložila, ale když se z kostela vrátil, švagrová ho dovnitř nepustila.

„Což se tak proti mně zatvrdila, že ji ani pohladit nesmím?“

„Dělejte, jak chcete, ale neradím vám to!“

Svlékl tedy kabát v sedničce a šel na zásep.

Lidé se vraceli z kostela, všichni nastrojení v nejlepším. Městské paničky v čepcích, mantilách, v hedvábných šatech na krinolínách šly vážně, s pohledy zářícími, jak by již napřed hlásaly, že přišedše domů, dají se do starosti nad jiné důležité — do přípravy posvícenského oběda; že budou „strojit“ polévku s jaternými knedlíčky, nebo se suchým, křoupavým drobením, jehož tátové zatím doma z bílého bochánku nakrájeli, hovězí maso s rajskou nebo s koprovou omáčkou a co hlavní, že budou péci husu, dlouho pečlivě ošetřovanou, chystanou, teď už na pekáči připravenou,

484$

čekajíce, jak lepě se její bělost bude měnit v zlatovo, až přejde do vábné hnědi bronzové. Představovaly si, jak ji budou polévat, obracet a již napřed odhadovaly, kolik žejdlíků sádla vypekou. Tatík že jistě už krájí tvrdou hlavičku zelí, aby „maminka“, přišedši z kostelíčka, měla už všecko přichystáno a mohla začít. Svítily paničkám oči, svítily a leskly se tváře a rty, dnes kypřejší než jindy, byly už prochvěny touhou.

Ženské z domků a podruhyně, jež nemohly připravovat husu, zastavily se u řezníka, aby koupily vepřového a drobů; — droby — jitrnice a jelítka — se zelím dnes scházet nesměly! Brzy potom vylézali mladíčkové, slečinky i prostší holčiny, aby se před „hrubou“ prošli po náměstí a ukázali, co mají nového. Boží dřevec, šalvěj a máta zavoněly celým náměstím.

Od sochy sv. Prokopa, kde se rozhostilo několik kramářů a pernikářů, přilétal vřeskot frkaček, trumpetek a píšťal, brečavé i sténavé hlasy předzpěvujících písničkářů a písničkářek a chraptivý hlas prodavače fíků a krabiček s cukrovými malinami a puškvorcem. Policajt Materna v parádní uniformě, s čákou na hlavě, opustil své sídlo na lavičce u představených a stoje v stínu javoru, zamračen přehlížel vzácný ten rej.

Břízek si toho všeho nevšímal; sedě zamyšlen na záspi, rozvažoval jen, co by měl dělat.

A tu přicházel pan doktor v sametové, zlatě kvítkované vestě, s atlasovým krabátlem pod krkem, v černém šatě, zardělý, usmívající se.

Břízek mu šel naproti s pohledem plným úpěnlivé prosby.

„Tak jak je, jak? Spala?“

„Spala, ale pořád se budila.“

„Podíváme se, podíváme, jenom se už napřed netřeste,“ doktor s úsměvem konejšil a šel do stavení.

Břízek se zastavil u ptactva. Hejl nehnuté, na jedné

485$

noze stál na bidélku, mrzutě mhoural a černá sametová čapka se mu krásně leskla. „Co zas kaboníš, mrzoute,“ zabručel naň a čermáčkovi, jenž prostrkoval zobáček, pohladil hlavičku. „Vždyť já vím, já to vím, že ty jsi můj!“ a postoupiv dále, zadíval se na stehlíka, bělozobého, krásného. Přitom však stranou stále pohlížel do světnice. „Chceš červa?“ tázal se Špáty a ten hned: „Červa — červa — červa!“

Vyšla Papoušková, a hledíc starostlivě, pravila: „Pan doktor ji prohlíží!“

„A co říkal?“

„Smál se a povídal jí: ,Snad byste nechtěla prostonat posvícení, táta je už nad tím beztoho celý utrápený.‘„

Smutně se usmál a tázal se zas: „Co vám říkala?“ „I ona, holečku, nemluví, jen když jsem ji v posteli ulebedila, rozhlédla se a povídala: Tak mi, holka, je, jako bych tu byla dávno a dávno nebyla, všecko mi je tak cizí.“

Břízek nepromluviv, usedl na lavičku a hleděl do země. Papoušková odskočila do svého a za chvilku Josífek s Frantinou, vedouce Toníčka vystrojeného, šli také ven, aby si prohlédli posvícenský svět a také aby se mu ukázali. Břízek je všecky pohladil, pochválil, jak jim to sluší, jak jsou všichni krásně učesáni, a dal jim každému, aby si něco koupili.

Papoušková to slastně pozorovala a potom pravila: „Polibte ruku, nevíte, co se dělá, nevedu vás k tomu každodenně? A to vám povídám, ať se mně za tetičku modlíte, aby jí Pánbůh dal zdraví, a za strejčka taky, vždyť snad víte, jak na vás oba pořád pamatují.”

Za chvilku také Papoušek vyšel, ustrojen do černého svatebního mundúru, jehož nohavice mu byly trochu krátké, rukávy měl nataženy, div nepraskly, celý mundúr jako by se mu byl v jarmaře seschl ; v šosáčku

486$

vypadal ještě delší a hubenější. Jenom čepice nová, s blýskavým štítkem, na mokré, hladce učísnuté hlavě hodně zapadala nad obličej, leskle oholený. Podal Břízkovi ruku a řekl: „Pozdrav vás Pánbůh, švaříčku, máte smutné posvícení, ale to nic, vždyť ono bude zas dobře, ona švaříčková — „a slzy mu vyproudily z očí.

Papoušková pozorujíc to, byla také dojata a zástěrku zdvihla k lícím; Břízek stál ustaraný a hleděl do země. Papoušková si utírala oči a pravila vzlykavě: „On ten můj člověk se někdy zdá divný, ale srdce k nám má ke všem, to se musí říct!“ ale hned přidávala ostřeji: „Ne abys šel někam jinam než do kostela, dnes by se to nejmíň patřilo!“

„Že bys nemluvila, Nána,“ bručel Papoušek, „já nevím, co ty si o mně myslíš!“ a zvolna, v kolenou prohnut, vycházel z branky.

„A já se musím podívat — „ a po špičkách se vracela do světnice.

Břízek postaviv se u dveří, slyšel, že se uvnitř mluví, ale nerozuměl. Když pan doktor odcházel, dychtivě mu hleděl vstříc.

„Snad bude líp,“ pravil starý pán, „srdce je sic ještě slabé, ale když bude mít pokoj, bude snad zas dobře; nového se nepřihodilo nic.“

Břízek vydechl a tváří mu přeletěl úsměv. „Ale co to — co jen tak najednou!“

Lékař pokrčil-rameny. „Silačka není, to je to, co by jiného — u vás!“

Papoušková již také byla u nich. „Ulítala se, pane doktore, utahala,“ spustila horlivě, „nic nevydrží, a přece chce tuhle švaříčkovi taky připravit posvícení. „ „I kdežpak já posvícení,“ a mávl paží.

„Tak jen pěkně pokojně ležet, obklady a to užívání ať se dává. Když nevzkážete, přijdu zas až zítra!“ a podav Břízkovi ruku, odcházel.

487$

Vyprovodili jej až k brance.

Papoušková dívajíc se za ním, pravila slastně: „Pan doktor dnes bude mít posvícenský obídek; panička s Apolenkou se asi vrtí u plotny jako dvě kuželky. Inu, je mu přáno, jaká jiná radost, když dětí nemají. A co říkal?“ tázala se Břízka.

„Inu, trochu mne potěšil,“ usmíval se.

„Jenom kdyby ona si Márinka dala říct a pořád nerozjímala; to ji, myslím, zabíjí nejvíc.“

Břízek přisvědčoval; potom k ní obrátil zardělý obličej a pravil: „Řekněte jí, švagrová, aby jen měla svatou trpělivost, na mne aby se nezlobila, vždyť já jsem taky zkusil — to žádný neví!“

„Ale vždyť já s ní tak mluvím, vykládám, to si nemyslete, třebaže si zas myslím, že se za to od vás žádného vděku nedočkám!“

„Do smrti vám toho nezapomenu, vždyť jsem starý

člověk, copak už snesu, a takové trápení je pro mne horší než mor.“

„To já vám věřím, ale můžu pomoct? K vám se hlásí, na vás chtějí, vždyť píšou, že vědí, že máte,“ a šla k nemocné.

Břízek se zas loudal k lavičce, ale jen usedl, viděl, že k nim chvátá paní Kotrlíková všecka zardělá, vyžehlená. Hned u branky spínajíc ruce, ustrašeně, tlumeně pravila: „I bože, u vás taková rána a my nic nevěděli.“

Břízek šel proti ní, smutně přisvědčuje. „Už samý večer se to stalo, já ani doma nebyl!“

„No, to bylo pro nich, pane kmotře, leknutí — a jak je, co říkal pan doktor?“

Břízek pokrčíval rameny. „Lepší, prej lepší, ale pokoj že musí mít!“ ‘

„Tak snad abych ani dál nechodila — „

„I to jen jdou, bude mít radost, chudáček, že tak pamatujou!“

488$

Paní sousedka upravivši si vážný, starostlivý pohled, vbatolila se do síně.

Břízek usednuv, myslil si: Kdyby ta ženská věděla — a jiní lidé po městečku kdyby věděli, proč stůně, co se vlastně stalo! Zda by mohl nad lidi? On, Břízek, dříč, člověk pokojný, třicet roků tu mezi nimi žil s takovou přetvářkou! Co by říkal pan představený, Šádek, Poduška, Komenda a co pan farář! Každý, každý by se vyhnul a Márinku jak by litovali! Syna má, syna s dětmi, a tolik roků ho nezná! Ženskou hodnou, dobrou tam nechal v hanbě a sám chodil mezi sousedy, mezi pořádné lidi, a vlastní milou ženu, která o ničem nevěděla, teď zrovna ubil. Bože, bože, kdyby věděli — a až zvědí! A jestli se to brzy nesrovná, zvědí, to se ukrýti nedá!

Když paní Kotrlíková odcházela, byla uslzená a hleděla velmi zkormouceně. Břízek stál před ní v úzkosti, že snad už něco uslyší.

„Chudinka, to ji to chytlo,” svědčila. „Ó bože, tyhle srdeční křeče, ty já znám, první paní našeho to taky jednou měla, hrůza to byla, nikdy na to nezapomenu a žádnému to nepřeju. Ona paní Břízková jenom Bohu sloužit, lidem dobře činit, jim všecko v pořádku vést, ale sama nemá nic, jenom šetřit se musí, tuze šetřit, protože nic nevydrží. Ono se zdá, zdá, ale zatím! To chtěla chudinka přece strojit posvícení, aby se neřeklo, málo spala, uběhala se, pak u té plotny a zas ven — mně se už u nás u pece nelíbila. Ó, tohle srdce, to když se do toho dá!“

Břízek stál, poslouchaje jako hříšné dítě.

Papoušková přišla a jen přisvědčovala.

„Teď si musí odpočinout, pokoj musí mít; ani k ní radši mnoho lidí nepouštějí, ony ženské běhají, tváří se, litují, napovídají toho, až jde hlava kolem, a nemocné se tím nic nepomůže, jenom se jí přidá. Dá

489$

Pánbůh, že zas bude dobře, jak jen trochu budu moci, přiběhnu, a kdybyste potřebovali nějakou pomoc — „

„Ale to ne, paní Kotrlíková, vždyť já sestřičku ani švaříčka neopustím, „ měkce se ozvala Papoušková, „mám sic svoje, ale v takovémto pádu musí vlastní zdraví stranou, tady je jiné pomoci třeba, vždyť jsem sestra a křesťanka.“

„I já ráda, to jen beze všeho vzkažte,“ odvětila paní sousedka a chvátala zas domů.

„Inu, skoro nevím, jak to dnes strhnu: k Márince dohlédnout, obědy ustrojit — „ s úsměvem, spíš k sobě povídala Papoušková.

„Snad byste pro mne nestrojila, vždyť mám koláče!“

„A to by bylo pěkné, posvícení a nemít ani oběda. A co s husou, když je na pekáči? Však já to nějak strhnu a Márince třeba taky přijde kousek k chuti.“

„Jak já bych jí rád posloužil!“

„Teď ji nechte, usne si a víte, že má mít pokoj; nač znovu dráždit!“

V poledne Břízek seděl v sedničce a obědval s Papouškovými. Co Márinka schystala, všecko měli na stole, a Papouškovi se činili; zedníkovi se leskly koutky úst a ani jednou nezanaříkal, že je nějaký maroda a že mu nešmakuje.

Břízek sotva mluvil, ledaže se s Toníčkem polaskal. Na švagra ani nepohleděl, myslilť si, že Papoušek všecko ví a v duchu se šklebí: „Vidíš, tak to na tebe došlo, teď známe, jaký jsi ptáček, teď už se nebudeš naparovat a dělat svatého proti mně; ať jsem, jaký jsem, ale něco takového se mně přece říct nemůže.“ —

Odpoledne po druhé hodině se páni sousedé s manželkami vypravovali na požehnání a taky trochu po městečku, aby ukázali „posvícení“.

Vyšel i pan Kotrlík v čokoládovém kabátě, s tvrdým blýsknavým kloboukem na hlavě, španihelku v ruce,

490$

panička v černém hedvábí, přešitém ze šatů nebožky paní, v jejím čepci krajkovém, s krvavými růžemi s velkými třešněmi a pestrými pentlemi, vzadu visícími. Stavili se nejprve u Břízků; panička opět zašla dovnitř, pan kmotr poseděl u Břízka na lavičce. Rozšafně těšil, vypravoval o své nebožce a přidal: „A řku vám pravím, kdyby Pánbůh dopustil zle, také to byste musel trpělivě snést; musíme tam všichni, někdo dřív, jiný později, a u vás by nebylo tak zle, když nejsou děti, u nás by bylo hůř. Pánbůh račiž chránit, aby mně moje měla odejít dřív, co bych já těm dětem byl pláten, ale tak doufám, že půjdu dřív já, mám na to léta a ona už ty děti neopustí, je matka, vyvede je a jednou jim odevzdá, co po mně zůstane. Mnoho toho není, ale živobytí můžou mít všichni.”

Břízek se strnule usmíval a přisvědčoval.

„Žeť mi kolikrát jde do hlavy,” v řeči pokračoval Kotrlík, „že na stará kolena mám děti nevelké, že zůstalo málo, ale kdo za to může, když už to život tak přinesl. Aspoň se nebudou muset s nikým dělit,” usmál se. „Ale v tom pádu jste vy teprve bez starosti.” „I taky mám starosti, taky — leckdo čeká.”

„Ach, přátelstvo — ale tu je již jenom vaše dobrá vůle. U mne arci zůstane ženě a dětem všecko, děti nejsou jen mé, ale také její. Vede je dobře i spoléhám se, že jim neubere, ale polepší.”

Když paní sousedka vyšla a Břízka potěšila, že dá Pánbůh a bude dobře, rozloučili se, Břízek poděkoval za návštěvu a manželé Kotrlíkovi odcházeli: on sice dost vzpřímený, ale hlavy jako mléko, ona statná, kypící zdravím.

Po požehnání bylo na náměstí velmi živo, procházeli se tu nejenom domácí, ale také jejich hosté a lidé z vesnic, kteří přišli na podívanou nebo si chtěli na sále skočit. Slečinky s pány opět tu hlasně šveholili,

491$

smáli se, ačkoli páni studenti dnes už s nimi nebyli. Šádkova Zdeninka šla s panem účetním z továrny, černovlasým, černovousým, ne už nejmladším, ale žhavých očí a skvěle ustrojeným, takže se mu v tom pádu nikdo tady nevyrovnal; Němeček byl, po česku zle zadrhoval, ale nutil se, ačkoli kvůli Zdenince nemusil, protože ta mu sama po německu odpovídala, ale aby také jiní rozuměli. A bavila se Zdeninka výborně, smála se jásavě, až se to rozléhalo a přehlušovala smíchové škály páně učitelovy. Paní Komendová s chotěm, kráčející z požehnání, viděli je už zdaleka a schválně se vyhnuli. A povídala panička: „Ta se nachechtá a nabrebencuje po německu, jako by byla na rynku sama jediná — a je to pískora!“

Viděli, že paní Šádková stojí u otevřeného okna a dceru pozoruje, ale dělali, jako by jí neviděli.

I stará mlynářka, skromná, šedivá, ustaraná, vyvedla svoje posvícenské hosty; širokou krajačku a jejího sedláka, červeného, s kartáčkem pod nosem, kolébavého, kteří s dcerou přijeli do mlýna na obhlídku. Dcera, již ne mladá, ale po městsku oděná, šla s mlynářčiným synem, už trochu přihnutým; oděn byl všecek černě, v měkkém kloboučku, v týle i na tvářích leskle oholen. Vedle mladší krajačky tlapal zkroušeně, na dva kroky od ní, a chrastínští staří mladí pozorujíce je, povídali si, jak ji asi Venclíček baví, že je na něm vidět, co mu to dá starostí, jak se stydí, a jestli to přec konečně bude jeho nevěsta, anebo se to zase zvrtne.

Sousedé prošedše se s paničkami as hostmi nahoru, dolů, uváděli je do panské hospody, z jejíhož sálu zazněla již skočná. Šli do hospody i ti nejrozšafnější, kteří tam jindy nevkročili, třeba jenom do šenkovny šli, aby manželkám svým také vzdali posvícenskou poctu.

Břízek pozoruje to, pomyslil si, jak tam také s Má-

492$

řinkou chodíval, jak si ji vodíval. Dnes by s ním nešla a sám by se snad také hanbil mezi všecko sousedstvo vejít.

Od stavení se nehnul, posedával, chodil po zahradě, k Papouškovým zašel, aby si snad někdo nevšiml, že maje ženu nemocnou, je přec pořád venku, s ptactvem a s drůbeží jednal, ale myšlení bylo stále ve světnici. Papoušková tam přes tu chvíli byla u okna, pozorovala náměstí, aby jí nic neušlo, a Márince všecko zvěstovala.

Večer tam byl Břízek opět bez ženy.

„Tak se ještě neuspokojila a tak na mne zanevřela?“ ptal se Papouškové, když mu chystala večeři.

„Nikoho ráda nevidí,“ odpovídala, „říkala odpoledne: Jen kdyby ke mně nikdo nechodil, je mi před lidmi hanba.“

„Co by tohle mluvila,“ durdil se, „nikdo nic neví a snad přec nejsem takový špata, vždyť jsem jináč celý život byl pořádný člověk.“

Seděla u okna skloněna a mlčela.

„Každému se v životě něco přihodí, kdo může za člověka. Tamhle Smotal schválně vyvádí, a ona s ním přec i na posvícení jela!“

„I divit se jí nemůžeme, má ona toho plnou hlavu. Vždyť je to rána — ona tuhle děti žádné a najednou slyší, že máte velkého, ženatého syna a také ten že už má děti. Tomu rozumím, jsem taky ženská.“

„Povídal jsem, že jsem jí děti nikdy slovem nevyčítal.“

„Ona se vždycky bála, aby jenom neměla nějaké tahání, soudy a kdovíco!“

„Vždyť ví, že je tu paní. Já jí nikdy nekřivdím, všecko podle její vůle udělám.“

„Co uděláte, nic — nic — čekal jste a čekáte,“ zasmála se.

493$

„Řekněte tedy, co mám dělat?“

„Kdybyste Márinku měl tak rád, jak říkáváte, věděl byste; ale to ona cítila, že vám přec jenom byla pořád cizí; přátelé se starali, abyste nezapomněl, že byla jenom nezámožná holka, abyste si pořád myslil, že jste jí prokázal milost!“

„Bodejť, a hned jsem jí dal polovičku a všecko je její, je tu paní!“

Papoušková se usmála. „Kdyby tak opravdu bylo, nemusil byste se bát, že od vás někdo může něco chtít, že vám někdo něco může vzít!“ a hlavu opět sklonila do dlaně.

Ta slova v Břízkově lebce křísla. Porozuměl; projelo mu to celým tělem… Usedl všecek strnulý.

Když nemluvil, ozvala se: „Vidíte, vidíte, že jsem měla pravdu! Ó, to Márinka dobře cítila zvláště v posledních časech. Kdybyste ji byl před svatbou neudělal polovičnicí, nebyla by sem vůbec šla, to by byla naše maminka nikdy nepřipustila, a teď je nejlépe vidět, jak moudře jednala. Ale že Márinka po celý život byla vaše dobrá žena, tichá, hospodárná, na to zapomínáte!”

„Nikdy jsem nezapomněl — „

„Ale také nic víc neudělal!”

„Vždyť jsem tu taky hospodařil, taky mám jen polovičku — „

„Snad nemyslíte, že vám něco bere? Ta vás, věru, nikdy ani o krejcar neošidila; jde jenom o spokojenou mysl.”

Břízek seděl zhroucen. Rty se mu chvěly, oči pálily a hlavou šumělo: „Všecko, všecko, co jsem měl z domova od vlastních rodičů, co jsem s maminkou a sám nadřel — „

„Ale nemyslete — jen jsem to tak povídala, nic jiného mi přitom nenapadlo. Márinka o tom také slova nemluvila a nevím, co by mi říkala. Jen když mne

494$

žádala o radu, vzpomněla jsem si, že tamhle Brusák v Nebřehu dal ženě už před kolika lety všecko připsat, aby neměla starostí.“

„Ale pak bych já mohl jít!“ a suše se rozesmál.

„Že tak můžete mluvit, cožpak je Márinka nějaká kruťačka lakotná? Vždyť se s Vámi zrovna mazlila! Byla polovičnice a slyšel jste to od ní jaktěživ? Dělala si tu nějaké právo? To jen, že se cizí potom nemůžou drát. Brusák si na tom udělal krásný vejměnek, ale kdežpak je o vejměnku řeč, hospodaří, jako hospodařil; leckdo z přátelstva snad huboval, ale jiní ho chválili, že zavčas pamatoval, aspoň to tam jednou nedopadne jako teď u Drbohlavů.“

„Vejměnek — živý hospodář — chchch — „ „Vždyť to snad může být vejměnek na každoročních penězích, ne? Svět se divně plete a nikdo neví, co může přijít. Tuhle paní Kotrlíková má, pane, taky pěkné starosti!“

„Ale vždyť zrovna dnes povídal, že je to její a dětí.“ „Bojí se, že by se tamten syn ještě taky mohl hlásit, žádá pana kmotra už dlouho o nějaký pořádek, chce, aby jí na to ještě něco dal vtělit!“

„No, nevím, nevím, je on rozvaha!“

„A snad by k tomu neměla práva, když si ho vzala starého a tak věrně mu hospodařila a sloužila!“

„Ale zle se tam neměla — a co dřív byla!“ Papoušková vzdychla a začala potom velmi vážně: „Pánbůh rač chránit, švaříčku, abyste mně měl mít za zlé! Kdežpak já vím, na koho chcete pamatovat! Já to řekla jen kvůli vám, protože vy jste v ouzkostech, k vám se ti lidé hlásí! Kdybyste jí to dal připsat nebo něco na svoje vtělit, zvěděli by, že nemáte, a přestali by. Ale dělejte vy si jenom po svém rozumu, já jsem tu cizí a to taky vím, čím jsem vám povinna.“

„I vždyť já vím — ale hrůza je to — „

495$

„Ale to vám taky řeknu, že nevím, jestli by se Márinka jen tím upokojila, když by i věděla, že už nikdo nepřijde. Má v srdci bolest proto, že na ni dolehla hanba, a ta se ničím umýt nedá!“ a davši mu večeři na stůl, odešla.

Hodně se již setmělo, ale zvenčí pronikalo více ruchu než jindy v neděli o polednách.

Břízek však neslyšel.

Hanba — hanba — pořád ta hanba!

Ó, Márinka dovede odejít, tvrdá hlava je, už teď ho vidět nemůže.

Tátu! Dědka!

Ale vždyť je tomu tak dávno — dávno — ještě za svobody — snad toho přece od ní nezasluhuje!

Márinka vlastních dětí nemá, všeho má, musí se tedy tak zatvrzovat? K cizím je samá outrpnost, s Papouškovými se mazlí a všecko jim strčí. Jednou jim beztoho chce všecko dát, a on, jemuž to patřívalo, by vlastního syna měl navždy odkopnout a také krevního přátelstva nedbat? Inu, již nebožtík otec říkával: Jde-li kdo z tvojich, vrata zavírej, před ženinými dokořán otvírej! Ale kdoví — přec jen dost možná, že Papoušková sestru do toho žene, protože tuze myslí na sebe. Ó, kdyby mohl se ženou mluvit, kdyby jí všecko své trápení mohl předložit! Ale jak by teď před ní předstoupil? Nejhorší už Márinka ví — ránu jí to dalo — kéž by se jen vzpamatovala! Či za to, že by jí teď všecko dal, by mu odpustila? Jen ten mamon by u ní všecko spravil?

Ach ne, to ani Papoušková neřekla. Snad by aspoň neodešla, když by věděla, že tu už nic chtít nemůžou a že žádná hanba nebude.

Ale, Kriste Ježíši, syna tak odkopnout!

Ó, kdyby Márinka věděla, co již zkusil jenom proto, že věděl, jak by ji to zchvátilo, že zrovna o kolik roků

496$

zestaral, že jenom na ní myslil, snad by se přec utišila, nahlédla by a snad i pomohla. Měla by si pomyslit na jiné mužské. On, Břízek, se jen jednou těžce prohřešil, ublížil, opustil a Bůh ho teď stíhá. Všude je opuštěn, nikoho nemá, o koho by se mohl opřít.

Ze sálu až do stavení pronikala skočná hudba, zvenčí se přes tu chvíli ozvaly veselé hlasy, výskot, písnička. Ve světnici byla hluboká tma. Seděl za stolem, hlavu maje na něm složenou…

Když následujícího rána odešel do kostela, aby byl přítomen smutečním službám božím za všecky v Pánu zesnulé chrastínské osadníky a potom průvodu po hřbitově, Papoušková opět Márinku přivedla do velké světnice a uložila do lůžka. Davši jí snídani, usedla na lavici u kamen a ptala se: „Tak jak ti je, sestřičko, jak?“

Márinka ubledlá, zhubenělá, rukou zsinalých, obrátila k ní své modré, nyní tak smutné oči.

„Inu, já vím — já vím, co mi chceš říct, ale co už dělat, holka! Musíš si přec pomyslit, že je tomu dávno, kolik roků, když býval vojákem, a to víš — vojáci!” Márince se rozchvěly tváře, ramena se zdvíhala a z úst se vydralo štkání.

„To ne, jen to ne,“ žadonila Papoušková a již byla u ní, hlavu jí podložila a stírala slzy: „To by tě, děvenko, zabilo, pamatuj se — nebo od vás uteču, jak bych to tu vydržela. Vždyť jemu je taky zle, hrozně zle, pořád se mučil, zármutek ti připravit nechtěl, proto se jen tak trápil — a teď už je, chuďas, zveden!“ „Proč si mne bral!“

„Proč — protože tě měl nerad, ne?“

„Do čeho mne uvedl, když tam čekala jiná se synem!”

„To tak nerozvažoval, myslil, že tamto je dávno odbyto. A pomysli si, jestli by sis ho byla vzala, kdyby

497$

byl býval vdovcem a měl syna!“ A Papoušková, Šťastna tím nápadem, se usmívala.

Márinka ležíc, oči měla přivřeny a neodpověděla.

„Tak vidíš! A nemůžeš říct, že by někdy byl s tebou nejednal pěkně!“

Ruka nemocné se pohnula. „Mne měl, ale na tamtu vzpomínal!“

„Jaké to mohlo být vzpomínání, když se po tolik roků nesháněl!“

„Ale jistě na ni myslil, ó, já vím, jaký je, znám ho — zvláště když viděl, že tam dítě bylo a tady že nejsou!“

„Jdi, takové řeči, nikdy ti slova neřekl! A jestli někdy přec na ni pomyslil, třebaže jí přes třicet-roků okem nespatřil, nic o ní nevěděl, teď myslit nebude, když už na jaře umřela!“

„Po smrti se všichni sejdeme — co potom!“ plakala.

Papoušková se zamračila a pravila nevrle:

„To raději budu mlčet, když je s tebou těžká řeč. Hřešíš na Pánubohu, ten si tam na onom světě sám všecko pořádně srovná!“

„Tolik let — a najednou čtu: Tatínku — tatínku! Jsem tuhle jeho žena, a teď abych čekala, až ten přijde — a snad i s dětmi! Říkej si, co chceš, toho já nedočkám! Ať si už lidé o něm mluví, když takový byl, ale já v té hanbě nebudu!“

„Vždyť nepřijde! Povídal švaříček, že všecko udělá, abys byla spokojena!“

„A myslíš, že se jen o něco bojím? Živa bych byla, ale to pomyšlení, že můj vlastní muž tam holku tak nechal, že se k nim slovem nepřihlásil — ne, kdybych to byla věděla, nikdy bych si ho nebyla vzala.“

„I vždyť byla vdaná, tak jaké už řeči!“

„Syn tam byl, cizí lidé se jich ujali a on tuhle dělal hodného! Možná, že si tam o mně myslili, že všecko

498$

vím, že já to dělám a zbraňuju mu — to pomyšlení mi může srdce utrhnout!“

„Pánbůh tě zná!“

„Teď ono mu svědomí dělalo zle! Proto on té holky Pochopovy tak litoval!“

„Ale já jsem teď nejlépe poznala, že nemá nad tebe a neměl. Nesmíš zas taky být jen hr, hr! Umučit ho snad taky nechceš, je jako pápěrka!“

„Já ho přece nemučila, myšlení ho mučilo, čeho se proti té a proti mně dopustil. Ať si to zodpovídá sám, já jsem nevinna a v tom tady nebudu.“

„Mluvíš tak, protože ti nikdy nebylo zle. Jakpak kdybys měla muže, který žádné ženské pokoje nedá a pořád vyvádí?“

„Nebyla bych s ním!“

„Tak, tak — že by ses Boha nebála!. Víš, co se při svatbě říká: všecko dobré i zlé i protivné snášeti a trpěti. Podívej se tuhle na mne, jsme přeci dcery jedné matky!“

„Tvůj tohle neudělal!“

„To ne, ale jaké je s ním jináč živobytí, člověk aby ho do práce honil, a mám tři děti. Kdybys ty měla, taky bys chtěla odejít?“ Tu Papoušková před sestrou sepjala ruce: „Prosím tě, sestřičko, proboha tě prosím, nezatvrzuj se, pamatuj na sebe a na nás na všecky pamatuj! Švaříček všecko udělá, co jen budeš chtít, a vždyť si od tebe taky zasluhuje trochu lásky; měl tě jako drahý obraz, své trápení před tebou ukrýval — „ a štkaní ji přerušilo.

„Co jsem měla já?“

„Pokojný život a budeš ho zas mít. Vždyť není žádný kruťák ani divák!“

Márinka prudce ulehla na bok a zakvílela: „Ale udělal hanbu a já tu nebudu!“

Papoušková zalomila rukama a již nepromluvila. —

499$

Když se Břízek vrátil z kostela, byl znavenější, než když šel. Každý známý se ho ptal, jak je ženě, co se jí tak najednou stalo, a to Břízka tuze drtilo. Zdálo se mu, že ti lidé všecko vědí, že když jim povídá, jak se před posvícením uhonila, usmívají se a myslí si: Jen se přetvařuj a lži, jsi ty povedený chlapík, takový starý a ještě se umí tak stavět!

Vyptávaly se ho i paničky, paní představená, Šádková, Podušková, Komendová, radily a velebily Márinku, jaká je dobrota, že to Pánbůh dopustil na hodnou a že ji jistě jen zkouší! A říkaly mu: „Nedivíme se, že vás to taky sebralo — taková žena dobrá, upřímná!” Na hrobě matčině si požaloval a prosil ji za pomoc u Boha. Když sousedé a sousedky zpívali: „Odpočiňte v pokoji, věrné dušičky,” přál si, aby to již i jemu zpívali.

Doma si Papouškovou vyčkal na síni a tázal se, jak je. Zavedla jej do sedničky a pověděla mu všecko věrně.

Seděl schlípen, a když dopověděla, jak upřímně sestře vykládala, ale ta že vede pořád jedno, pravil: „Přec bych si byl nepomyslil, že je taková. Musíte sama říct, jestli jsem si toho zasloužil!”

Vzdychla a odpovídala: „Když je to všecko těžké; ona má také hrozné pomyšlení. Kdyby aspoň ten člověk nepsal a nechodil!”

„A Márinka ho lituje!” hořce se usmál.

„Inu, lituje, i když jí je docela cizí; a co jiného ji přitom hrozném myšlení trápí! Jen se vmyslete na její místo!”

Přešel sedničkou, a zastaviv se před Papouškovou, řekl: „Vždyť snad přec taky nejsem žádný špatný chlap — jen jsem se staral, jako kuře jsem byl!” „Nenaříkejte, švaře, a vyčítat nesmíte, měl jste dávno dbát!”

500$

„Ale to je to: byl jsem druhý syn, pořád ve všem zpátky, pořád jen poslouchat! A přece jsem byl taky člověk. Co jiní dělají — ale já byl samá ouzkost. Stehle — stehle — Břízek Stehle! . Ale žádný otrapa! Mohla říct, že mne nechce, živ bych snad byl zůstal!“

Poslouchala, jak to povídá doopravdy, a bylo jí

z těch slov úzko. Ale pravila: „Nic tenkrát nevěděla,

ale teď! Já abych zrovna utekla, v čem tu jsem mezi vámi!“

„Na mou pravdu by snad bylo nejlíp, abych šel já; živ bych taky byl! Anebo abych se někde uvázal anebo do vody skočil!“

„To jsou řeči — po kostele!“

„I sotva už chodím!“

Svlékl nedělní kabát, vzal všední a šel na zahradu.

Papoušková chvátala zas k Márince a umiňovala si, že nepoleví a nějak to srovnat musí. Aby se tak ještě on sebral a šel na Chvojek, co by potom Márinka říkala! Tam by ho jistě přijali a starý Břízek by to krátce skoncoval.

Břízek také venku rozjímal, jestli by neměl zajít k bratrovi a se vším se svěřit. Ale cítil, to že by už bylo to poslední! Tady by byl konec!

Odpoledne, když zamyšlen seděl na záspi a kouřil, přišla sestra Běta.

Všecka živa přišla, udýchána, jako by ji byl hnal.

Vidouc bratra, lítostivě rozkývala hlavu a pravila mu: „Pozdrav nás Pánbůh, bratříčku, ty máš posvícení! My jsme ani zdáníčka neměli, až dnes přinesli, že s Márinkou je zle. Co se jí, propánaboha, stalo?“

Břízek seděl skrčen, dýmčičku držel v levačce a v ústech mu mlaštělo.

„Od srdce to přišlo.“

„I propáníčka — takový život a taková ženská ještě! Zůstali jsme celí omámení. A jak ty, hochu, vypadáš,

501$

toť by nebylo divu, aby ses taky rozstonal, když si to tak bereš. Měj rozum, člověče!“

„Je to trápení, Bětka, je to trápení!“

Sedla si vedle něho a pohladila mu ruku. „Toť já vím, to si dovedu myslet, ty jsi takové kuře a jenom na ni pamatovat a pořád všecko pro ni!“ Tu se trošku zamlčela a potom se tázala: „Od Francka tu nebyli?“

Zavrtěl hlavou.

„To je dost — já myslela, protože nic — „ zas umlkla, hleděla na dvorek, po němž ťapali holubi, ale opět si povídala: „To je rána z ničehož nic! A jak jí je?“

„Jak?“ vytrhl se. „Myslím, že dobře ne, třebaže to znova nepřišlo.“

Tu se ozvalo Papouškové sladké: „Pěkně vítám, taky jste přišla? To máme posvícení, viďte?“

„Jsem nad tím celá polekaná — chudák švagrová! A tuhle bratříček taky vypadá jako umučení.“

„Bože, tomu se nedivte, ví a vidí dobře, co mu Márinka je. Trvá to dva dny a jaký má život! Dělám, co můžu, ale kdežpak já.“

Křepelka povstala: „Půjdu k švaříčková.“

Papouškova pohleděla na Břízka a z úst jí sklouzlo:

„Já nevím —“

Běta překvapena hleděla z jednoho na druhého.

„On pan doktor nakázal, že jako má mít zcela pokoj,“ a Papoušková se tvářila velmi starostlivě.

„To se nebojte, že já švaříčkové ublížím,“ podrážděně pravila Běta, „přišla jsem ji po křesťansku navštívit a ničím ji trápit nebudu.“

Šla do síně, Papoušková za ní; také Břízek se šoural.

Zticha vešli; Břízek se jen dveřmi provlékl, čekaje úzkostně.

Běta hledíc starostlivě, kývala hlavou a šla k posteli. Márinka se usmála a podala jí ruku.

502$

Břízek stál u dveří, pohled maje plný bázně a úzkosti, ústa pootevřena.

Papoušková podala židli a Běta usedla při samém loži.

„Copak vás to tak najednou přepadlo, švagrová?“ tázala se soucitně.

Márinka se usmála. „To byla rána,“ vydechla. A vtom pohleděla na muže.

Zrovna se pod tím pohledem schoulil a honem usedl na špalíček u kamen.

Bětě ten polekaný pohled švagrové neušel; pohlédla na bratra také a pravila: „No, chuďas, ten si to bere, je ho zrovna polovička.“

Márinka neodpověděla, ale Papoušková honem spustila: „To víte, před tím posvícením se uhonila a je beztoho jako suchopár.“

„Ale, ale,“ vrtěla se Křepelka, „nač taková honěnice u vás, sami dva lidé a hosty jste snad tady neměli.“

„Vždyť to taky říkám,“ svědčila Papoušková, „ale říct si nedá, je už taková, samá starost. Myslí, že kdyby to sama všecko neudělala, neměl by švaříček posvícení. A pak bylo s koláči, s mytím, tu okna, zas podlahu a dveře — „

Běta poslouchala, přisvědčovala, ale myslila si svůj díl. A když Papoušková domluvila, pravila:

„Chudáku — ach, kdybyste měla být na mém místě, to je lítanice od rána do večera — v takovém krcálku tolik lidí, tolik starostí. Zaplať Pánbůh, že se člověka nic netkne, to Pánbůh rač chránit; kdybych já měla ulehnout, nevím, co by se u nás dělo!“

„Všude jsou starosti a třeba horší,“ slabě odvětila Márinka.

Břízka ta slova bodla a čekal, že Márinka užuž poví nějaké žaloby.

„Dobře tamhle u našich Břízků, mladá, ta na nic

503$

sáhnout nemusí, staří sami všecko odedřou; a nemuseli by, tam nikdy zle nebude, když už teď je dost kapitálu. Mladá jen kyše, ta má život!“

„Taky to pořád nebude!“

„I staří jsou jako ze železa; kolikrát si myslívám, že jsou bloudi, když se tak dřou, ale je to hamonění, to u našeho Francka bylo vždycky — Josífek byl jiný, ten by byl srdce dělil.“

„A má za to,“ pomyslil si Břízek.

„Člověk vždycky nemůže o jiných soudit,“ pravila Márinka, „kolikrát se ledaco zdá, ale kdo v tom je, vidí jináč.“

„Taky je to pravda,“ svědčila Běta, „a taky nikdo neví, co ještě na koho čeká, kolikrát Pánbůh divně dopustí. Inu, vám, lidičky, bude vždycky dobře, jen aby vám nemoci daly pokoj. Musíte, švagrová, dát pozor!“ a rozvírajíc košík, přidala: „I kuřátko jsem vám přinesla, pro posilu.“

„Že si děláte škodu,“ přijímajíc je, pravila Papoušková.

„To já vím, že tu je všeho a nic potřeba není, ale tak pro chuť.“ Začala potom o nemocech, jak tam onde nemoc někoho přepadla a co proti tomu dělali.

Když po chvíli vstávala, pravila: „Tak jsem vás viděla — no, chytlo vás to, ale dá Pánbíček, že se zas brzy seberete. Už kvůli Josefovi musíte hledět, sice se vám ještě rozstůně, je na vás tak zvyklý.“

Márinka jen pokynula rukou.

„Co by si, chudák, na stará kolena počal? A takhle po jaru jděte trošku do polí, to je zdravé, podívejte se na nás, dřeme se tolik a nic se nás nechytí — nesmí!“ a zasmála se.

Když jí nikdo neodpovídal, podala ruku, řekla: „Tak spánembohem, Pánbůh vám dej zdraví!“

Rozloučila se i s Papouškovou a šla. Břízek šel za ní.

504$

Na záspi povídala: „Půjdu zadem přes zahrady, půjdeš kousek se mnou?“

Přisvědčiv, klusal za ní.

A Běta si myslila: Ty tě, bratříčku, mají, ty tě mají! Nic to nedělá, jen po traktacích chodí a ještě hučí, že se uhonila. A on, chuďas, jen se klepe! Když mlčky přešli zahradu i lávku a Břízek šel vedle sestry, pravila mu: „Jenom, hochu, nebuď celý pryč, vždyť snad není tak zle, jsi už celý utrápený. Cožpak se dost nenadřeš a neděláš všecko pro ni? Kde kdo má takový život jako ona? Žádná, ani ta největší paní ne!“

„Ale kdybys byla viděla,“ pravil lítostně, ale do očí jí nepohleděl.

„Inu vidím, že ji to chytlo, přepadla se, ale když se, myslím, i větru bojí. A tahle Papoušková ji v tom jenom podporuje.“

„Povídal pan doktor, že musí být tuze opatrná!“

„I cožpak doktoři, s těmi si začít, napovídá toho, aby mohl hodně chodit. Jen si nezoufej, zas to všecko vyjde.“

„Pánbůh dej!“

Sestra šla chvilku mlčky; potom se náhle zastavila, obrátila se na Břízka a pravila: „A poslouchej, bratříčku, kdyby mělo být nějak zle, bud moudrý a nedopusť, abys o to přišel, je polovičnice, a tihle Papouškovi — — no, celou půlku by ti vzít nemohli, jsi přec její muž, ale dost by bylo, aby měli na tom něco vloženo, měl jsi to po našich rodičích a sám jsi se na tom taky nadřel.“

„Pánbůh rač chránit před takovými myšlenkami,“ zvolal, „co bych já si teď už počal; byli jsme tak v bázni boží živi.“

„Vždyť jsem povídala, že všecko bude dobře, ale na všechno se taky musí myslet. Já vím, že jsi na nás v tomhle pádu nedržel, nevěřil nám, ale věř, vlastní

505$

krev nejupřímněji myslí. Povídám ti, pamatuj na sebe — a my ti snad taky jsme bližší než ti Papouškovi.”

V polích se rozloučili.

Běta ohnuta spěchajíc, již si povídala, co všecko bude tátovi vypravovat. „Cizí ženská — co ji má, byla u něho jako královna, sám dřel jako kůň a jen se o ni třese. Ta to s ním umí!“

Břízek chvátaje zpátky, měl nitro radostnější, že zas byl ve světnici, a Márinka že nedělala zle. Na sestru se mrzel. Bylo hezké, že přišla navštívit, ale nač teď zas takové řeči, když je ženě líp!

Papoušková mu také hned při návratu povídala: „Já vím, že měla řeči! Stará ona se, aby jí snad něco neušlo. Chudák Márinka — však si to taky povídala.“

„Co povídala?“ tázal se chvatně.

„No, že se starají; ale řekla jsem jí, že vy na to nedopustíte. Snad se to trochu srovná, když budete oba chtít. Teď si zdřímla, musím zas domů; jsem už celá uběhaná, člověk neví, kde se má dřív starat, ještě že děti kvůli tetičce dělají dobrotu a táta že mlčí.“

Došourav se k oknu, pohleděl dovnitř a opět se vracel k své lavičce. —

V následujících dnech přicházely do stavení „návštěvy“: paní starostová, Šádková, Podušková, Zajíčková, každá přinesla něco lahodného k snědku, poseděly, politovaly, radily domácí prostředky, ty že jsou přec jenom nejlepší, velebily, jak se Papoušková stará, a Břízek že je zrovna bez sebe, takového muže že by pohledal.

Vypravovaly také o svých domácnostech, paní starostová o synu, dceři, o vnoučatech, paní Šádková o Zdenince, jak se ráda baví, směje, ale jak ji přitom všecka domácí práce těší, to že by jistě druhé takové pohledal.

Papoušková, jež při žádné „návštěvě“ nescházela,

506$

aby se Márinka nemusela namáhat, paní Šádkové nadšeně přisvědčovala a říkala: „Bodejť, bodejť, po celém městečku je takovou chválu slyšet!“

„A co mě zvláště těší,“ libovala si Šádková, „to je, že není nic do větru, že se nežene za vdavkami jako leckterá tady; ó bože, když to člověk tak vidí, jen se těm mámám diví, že tak dcery nechají.“

Papoušková zase svědčila, špičatě se smála a potom pravila: „Bodejť by se hnala, když si může vybírat!“

„To může, vždyť to viděj tady, a co se ještě jiných odjinud hlásí — ale Zdeninka ne! Oni lidé když takovou mladou slečnu s někým vídávají, hned myslí, že z toho musí být vdavky, a zatím naše Zdeninka se jen tuze ráda baví, nic víc! A páni taky říkají, to že je zrovna radost s ní se bavit!“

„Ale, ale, tak vidíme — já sama myslila — „

„Snad buchhaltra z továrny?“ vesele ji přerušila paní Šádková a rukou rychle mávala, jako by říkala:

I co vám, osobo, napadá! „Že s ní chodívá? Povídám vám, baví se — on je to člověk hodný, spořádaný, proč by se nebavila? Jako se dřív bavila s mladým Komendou! To lidé taky hned všelicos pletli; co my jsme jen vyslechli! Inu, když dcera něco má, každý se stará! Ona i Komendová si už tak myslila, třebaže se synem dělá flauzy náramné, jako by užuž měl být ministrem, a zatím víme, že se často divně zmehne a je z toho pak ledajaký ouředníček. Kdypak se bude moci ženit? Ještě skoro tři roky studií, potom to doktorství a potom ještě hromadu roků u advokáta a než bude mít svůj chleba — ó bože!“

„Tak ono to tak dlouho trvá? Já myslela, že hned po studiích se bude moci ženit,“ pravila Papoušková.

„I tototo! Oni lidé toho smělou! To je zrovna, jako by se naše Zdeninka už musela vdát, a ta má zatím času! Jediná dcera a syn — měla bych srdce, abych

507$

ji hnala z domu, když už syna; mám ve světě?“

I paní Komendová, všecka líbezná, přišla Márinku navštívit, a když jí ruku podávala, rozplakala se: „Chudinko, kde bych já si byla pomyslila, co na vás čeká, když jsem vás viděla o těch křtinách, jak jste té ubohé Kristince Pochopové posloužila. Věřte mi, to mě tenkrát tuze dojalo, to byla křesťanská láska! Je mi jí tuze líto, bývala vždycky hodná, uctivá, teď se tolik napláče a lidé se ještě ohrnují!“

Přijavši židli, vyslechla Papouškovou, jak ta nemoc Márinku chytila a jak ji to strhlo; sama radila a vypravovala o podobných pádech.

V další řeči se také zeptala: „A paní Šádková tu nebyla?“

„I byla, byla,“ odpovídala Papoušková.

„To bylo asi řečí o Zdenince.“

Papoušková se jen významně usmála.

„Ta s ní nadělá! Vypravovala, že se ráda baví, viďte, ale na vdavky že nepomyslí — a zatím by ji tomu z továrny rádi strčili, jenom kdyby chtěl, ale on se taky jen rád baví!“ a dala se do chichlavého smíchu.

„A já vždycky myslila, že jako jejich — „

„Náš jurista? Inu, dost se o to starali a po lidech nám to na ruku dávali, ale kdežpak syn! To, že spolu hráli divadlo, lidé je hned kopulírovali — ó bože, kdopak ví, kde pro našeho ta pravá rozkvétá! Bude si moci vybírat! Ona Šádková myslí, bůhvíco Zdenince nedají, ale známe to, známe, ‘to se těch tisíc najmenuje a potom se řekne: Až po smrti to všecko dostanete, s sebou to nevezmeme — a do ruky nedají groše; zeť aby jim z dcery udělal paní zadarmo a potom aby se snad soudil! Já jsem synovi do toho nemluvila a můj taky ne, protože vím, že si rád zatančí, divadlo zahraje, ale jindy jenom myslí na studie. Dál nic, to ne — a když to teď tak vidím, to teprva ne!“

508$

Márinka s Papouškovou osaměvše, povídaly si, že by vlastně podle všeho obě matky byly chtěly, aby se ti dva mladí k sobě měli, ale že obě strany dělají drahoty, protože jistoty ještě být nemůže; jedna že se s dítětem vynáší nad druhou a paní Šádková, protože má dceru, a ta vždycky rychleji zestarává než syn, který má vždycky dost času, že by ráda měla někoho v záloze už kvůli těm ostatním zdejším slečnám. —

Sama paní správcová, paní stará a kasírka se daly ptát, jak paní Břízkové je, a pěkné pozdravení vzkázaly i přání, aby zas brzy běhala.

Přišly i chudší, ty, u nichž Márinka byla kmotřičkou, plakaly, litovaly a Břízkovi říkaly: „Bože, není divu, že jste tak utrápen — taková ženská!“

Byl potom sklíčenější a hrůza mu byla z pomyšlení: Kdyby ti lidé věděli, že jsem to všecko udělal já!

Do světnice už leckdy vcházel, vody přinesl, zatopil, ale Márinka vždycky jako když ho nevidí.

Z Chvojku se k nim vypravil i bratr František. Také u nich uslyšeli, že se městecká švagrová rozstonala a Josef jak je chatrný,-také že chalupská Bětka tam už byla a co po vsi vypravovala.

Chvojecký Břízek už dávno u městeckých ve stavení nebyl, a kráčeje teď krok co krok, kolébavě, v duchu si sestavoval, jak promluví.

Byl ještě jako souček, v krátkém modrém burnusu, koženky měl do bot, knoňíčkovanou vestu až ke krku.

Břízek vida jej přicházeti, spráskl ruce a šel mu naproti.

Chvojeckému se rozesmála každá velká vráska v osmahlém, červeném obličeji, nahoře vroubeném houští šedin.

„Stakraholte, Josefe, pozdrav tě Pánbůh, copak pro světa vyvádíte!“ chrchlal.

Břízek Josef skrčený, zhubenělý se rozklepal a v očích se mu zalesklo.

509$

„Nono, brachu, vždyť snad nemusí být tak zle!“ ale přitom si ho přehlížel a pomyslil si, že ho je chuděry trocha.

„I tak najednou to přišlo!“

„Nono, však to zas odejde!“ A když usedli na lavičce, ptal se: „Tak stůně, švagrová, stůně?“

„Ba stůně!“

„Hmhmhmhm,“ kroutil hlavou chvojecký, „a doktoříte?“

„Taky doktoříme, ale kdopak ví; doktor těší, ale holka je pořád jako pavučina.“

„Ale ty se tomu nějak tuze poddáváš,“ broukavě domlouval bratr, „kam bys tak došel, nejsi přec už hošek. Podívej se tuhle na mne, na vejměnku už sedím, ale člověk se musí držet. Vždyť bys snad taky byl živ a nejsi na světě sám!“

Když Josef neodpovídal, chvojecký vstal a žejbroval se do světnice; Josef za ním.

„Pánbůh dobry odpoledne, to jsem tu dávno nebyl,“ hned ve dveřích jadrně volal chvojecký, „namoutě duchu, lidé, vy to tu máte jako panstvo,“ a rozhlížel se světnicí. „Ale stakraholte, švagrová, copak vám napadá takhle stonat — takové živobytí — namoutě, to by se vám chtělo!“

Josef stál u kamen, nejistě se usmívaje. Papoušková přistavila židli, chvojecký odložil čepici a hůl, přihladil si vlasy a usedl.

„Inu, trochu vás to sebralo, to je pravda, o tom posvícení jste byla jako kytka,“ pořád tak jadrně hovořil výměník, „ale vždyť nebude tak zle. Tuhle Józa je chuděra už celý vyjeven, zrovna se klepe. Toť byste, lidičky, rozumu neměli, abyste stonali!“

Márinka ležela na boku, obličejem k hostu, ale nedívala se naň; Papoušková stála při hlavách a jen smutně přisvědčovala.

510$

„Takový věk máte a dáte se do stonání — tak si přec, hochu, sedni, vždyť jsi jako pejr!“ obrátil se na bratra. Ten došel až na kraj lavice u kamen a tam usedl. Hledě na Márinku, měl oči vlhké.

„Podívejte se na něj — máš-li pak rozum — jaktěživ jsem to neviděl! Inu, švagrová, tohle by žádný mladík nedělal!“

Márinka povznesla víčka, pohleděla na muže, ale sklopila je zas.

„To, milý pantáto, přijde rázem, že se člověk nenadá, „ pravila Papoušková.

„Inu přijde, ale člověk se taky sám musí držet!“

„Co u vás dělají?“ zeptala se Márinka.

„Zaplať Pánbůh, tak se to motá, toť víte, z práce do práce!“

„Ale zdrávi jste!“

„Zdrávi, jenom starostí dost!“ a přejel si vlasy.

„Prosím vás, pantáto, u vás těch starostí je!“ lichotně se usmála Papoušková.

„A snad, propána, nemyslíte, že nemusíme dřít? Na takové živnůstce se teprve musí dřít, zvlášť když je kolik dětí. To se zeptejte Josefa, co se naši a my potom s nimi nadřeli, aby přec každému něco zůstalo. To nejde nechat to běžet, to by děti dopadly!“

„Co bysme teprv my měli říkat!“ dobře rozumějíc, vzdychla Papoušková.

„Taky musíte dřít, taky se musíte starat,“ zvolna odpovídal, „máte děti, musíte pamatovat!“

„Jenže u vás je z čeho, u nás ničehož nic!“

„Kdo může za to, čím nás koho Bůh udělal, každý se ve svém musí přičiňovat. Naše Bětka taky pořád naříká, ale taky nikdo za to nemůže, že je jen v chalupě a má hromadu dětí. My jsme se s Josefem museli pořádně přičinit a ještě se přičiňujeme. Pravda, já bych už nemusel, vysloužil jsem si kapitulaci, ale máme

511$

s matkou rozum, víme, že je našich rukou pořád potřeba, a tak dětem pomáháme. Taky si kolikrát myslím, že by u nás mohlo být jináč, nevěsta zas to bere trochu zvysoka a to, pane, nejde.“

„I bože, vždyť my se také naděláme,“ hlasitěji promluvila Márinka.

Výminkář ukázal zuby a jen se dát do smíchu, ale zadržel jej.

„U vás je přec jináč, jste dva lidé a myslím, že tenhle“ — obrátil se na bratra — „vás ani kale nepustí, má vás jak obraz!“

„Vždyť já jsem mu taky všecko vedla v pořádku a starala jsem se — „ a již se jí slova vzlykavě třásla ze rtů.

Josef už byl u ní a všecek se třesa, hladil jí hlavu: „Mlč, mlč, neplač, ať zas — vždyť já snad vím!“

„Nono, švagrová, vždyť jsem snad — Pánbůh vám dej, abyste nestonala, vždyť my vám oběma všeho přejeme. Jen se tak povídalo, nemusí teda hned být mrzutost.“

Márinka stále ještě vzlykavě oddychovala.

„Mlč, mlč, vždyť tě máme rádi a já všecko rád udělám,“ srdečně ji konejšil Josef.

„Bodejť bys neudělal, když je tak hodná,“ pravil bratr, „vždyť my taky nejsme žádní lidojedi a já mladé taky všecko udělám.“

„Vždyť já jsem taky jen sloužila,“ sténala Márinka, „copak jsem tak zvláštního užila, jen od rána do noci na nohou.“

„Co bys plakala,“ mračila se Papoušková, „vždyť to snad každý ví a tu čest ti-vzdá. Nejste tu na žádném zámku, abys byla mohla sedět, ruce v klíně; každý rozumí, že na takových pár korcích se pořádně musí ohánět, aby neubejvalo. Já tuhle jsem žebračka, musím se notně dřít, ale to taky vidím, že Márinka se méně než já nenadělá!“

512$

Chvojecký nepokojně přesedl. Slova švagrové „copak jsem taky zvláštního užila“ lechtala ho na jazyku, ale mlčel.

„Všecko zas bude dobře, teď jen si odpočiň, vždyť já vím,“ konejšil Josef, a obrátiv se k bratrovi, pravil: „Vždyť já jsem, brachu, taky mizera, mnoho toho nepotrhám, jaképak se mnou — „

„I jste vy hrdinové, rozstonejte se ještě oba,“ ’chlácholivě se smál host. „Starosti máme každý, to vím, a radostí — jaképak na tom světě zvláštní radosti, to leda že člověk pro ty děti.“ A trošku pomlčev, veseleji dodával: „Taky by s vámi bylo jináč, kdybyste hospodařili pro syna!“

Po těch slovech Márinka sebou škubla a prudký vzlyk vyletěl jí hrdlem.

„Mlč, měj rozum, pamatuj se!“ volala Papoušková a násilně držela sestru, jež mermomocí chtěla usednout.

„Márinko, Márinko, snad by ses pro bratrovo slovo netrápila!“ a Břízek hladil ženu po čele i na tvářích.

„Vždyť si mohl vzít jinou, mohl mít syna, vždyť já jsem se sem nedrala,“ ještě sípěla Márinka.

Výminkář povstal. „Víte, švagrová, přišel jsem, abych vás viděl, a ne abych vás tejral, ale vy pořád každé slovo berete hned zle, a to Pánbůh mne rač chránit,“ pravil klidně.

„Ale vyčítáte mi, že syna nemám — „

„Bodejť, vyčítám; člověk se usměje a juž vyčítá; buďte rádi, aspoň nemáte starosti!“

„Nemám — Kriste Ježíši — a z čehopak stůňu?“

„I bože — „ a výminkář podivem vrtěl hlavou.

Papoušková i Břízek Josef rozuměli, co Márinka myslí, a úzkostnými pohledy ulpívali jí na rtech, aby jen dále nemluvily.

Chvojecký rozuměje jináč, řekl: „To jste dětina,

513$

takové věci byste si teď najednou připouštěla. Máte — nemáte! Žijete spokojeně, nač schválně vyhledávat takové myšlenky!“

„Zvlášť když jsi se tu starala, jako bys děti měla,“ přidala Papoušková.

„A já jsem nepřišel, abych vám něco chtěl brát anebo abych bratra k něčemu měl. Pánbůh vám dej zdraví, abyste brzy běhala.“

„Tak, tak, hochu, to je hlavní, za to taky já Boha prosím,“ pravil Josef.

Výminkář přešel k oknu, podíval se ven, řekl: „To se tam dělá nějak sychravo, musím se škrábat zas k nám. Tak jenom, lidičky, nestonejte!“ Vida, že Márinka má oči zavřeny, jen pokýval hlavou, podal ruku Papouškové, vzal čepici, hůl a šel.

Josef Márinku pohladil a klusal za ním.

Šli mlčky až na zahradu. Tam se chvojecký zastavil, upřel na bratra oči a pravil: „Myslí, že když nemáte dětí, chceme ji obrat. Inu, inu, cítí taky, že to takhle v pořádku není, a ta její sestra si to umí zaonačit. Kdo by se mezi vás pletl, dělej si, jak rozumíš. Kdyby naši rodiče viděli, jak jim taková cizí ženská z ničeho syna opanuje!“

„Ale je dvacet roků má žena!“

„Já vím, myslil jsem jen, kdyby se s ní mělo stát zle, že by ti nebylo zrovna dobře, aby se její strana dostala na tvoje vlastní. Ale že nemá dětí, jsem jí nevyčítal, jen to tak přišlo — ale ta Papoušková za ně nastrkuje svoje, tomu rozumím.“

„To víš, brachu, že když stůně, není svá, zvláště s tím srdcem je hned zle!“

„Inu, máš ty taky, myslím, živobytí! Člověk by myslil, ale zatím! No, bud tady spánembohem a nezapomeň, co jsem ti řekl — jsem bratr!“ Podali si ruce a výměnkář šel na lávku. Josef klusal domů. Na záspi

514$

se zastavil, naslouchal, a když ze světnice nic neslyšel, plížil se dovnitř.

Sotva vešel, zaúpěl: „Márinko, odpusť mi, co jsem ti udělal!“ stál uprostřed světnice, ruce sepjaty a slzy se mu koulely z očí. „Všecko ti nahradím, o nic starost neměj!“

„Slyšel jste, že nemám syna — vždyť já vám nebráním, můžete si ho vzít. A připravit vás nechci o nic.” „Jsi má žena a já ti nikdy ublížit nechtěl!”

„Ale dal jste mi takovou ránu, že jsem si jí od vás nezasloužila!” a lítostivě se rozplakala.

„Prosím vás, švaře, už to nechte, vždyť vidíte!” mírně ho napomenula Papoušková.

„Jenom ať nenaříká!”

„I bylo jí už hezky a najednou takové řeči.” „Vždyť on bratr neví, nic ho nenapadlo!”

Když už nemluvily, loudal se zas ven.

Čišelo vlezlé chladno, listí na hruši šumělo, na náměstí se zdvihal prach.

Břízka projela zima. Zašel do stodoly, aby nařezal řezanky, ale usedl tam na otepi a hlavu složil do dlaní.

Papoušková přišla za ním. „Něco vám je?” ptala se. „Ale to víte — ”

„Nedivte se, švaře, vždyť jste jí rozuměl!”

„Ale on to tak nemyslil!”

„Nemyslil — takové časy tu nebyl, a když přijde, vyčítá!”

„Zejtra půjdu k notárovi, ať aspoň s tím je pokoj. Dám jí na to, co je mé, ještě vtělit — ”

„Dělejte, jak rozumíte, ale viděl jste sám, že Márinku bolí hlavně, co se stalo!”

„Stalo, stalo, já to udělal — ale co už je dělat. Ať už je aspoň nějaký pokoj!”

Papoušková mlčela.

515$

„Jak jí je?“ tázal se po chvilce.

„Dostala horkost, dala jsem jí obkladek.“

Pustil se do práce a řezal až do soumraku. Potom dal do pořádku chlév a zanesl ptáky do síně. Přišed do světnice, viděl, že Papoušková ženě pomáhá z postele.

„Tak zas chceš utíkat?“ tázal se hořce.

Hned neodpověděla, ale když ji sestra vedla, zastavila se, povznesla hlavu a pravila: „Co byste si tu se mnou počal!“

„I copak to, jenom už nestonej!“ a doprovázel je až k sedničce.

Ráno putoval silnicí, již pan Fábera den co den přeměřoval.

Od severu válo; suché trsy a křoviny svištěly, spadané listí oživovalo a pouštělo se do tance…

IX

Povídali si v Chrastině, že to letos na Břízkovy sedlo. Nejprve ji taková nemoc přepadla, a sotvaže bylo trochu líp, lehl on.

A mluvilo se: „Není divu, žili spolu jako Zachariáš s Alžbětou, rádi se měli, on by jí byl nebe snesl, a najednou se mu tak rozstonala. Zrovna se ztrácel. Staral se, sháněl pomoc tady, do města o ni běhal, až ho to taky porazilo. Má prý hlavnici.“

Břízek, už když konal prvou cestu do města, sotva se na nohou držel, ale ještě dvakrát se tam přece vypravil, naposledy i s Papouškem. Ale když se vrátil domů, musel ulehnout a zima jím lomcovala.

V tom čase Márinka již do sedničky spát nechodila, ač jí ještě docela dobře nebylo, a Papoušková spávala proto u nich ve světnici na zemi, aby byla při ruce. j

516$

Té noci po cestě spal Břízek velmi nepokojně, pořád se budil, vždycky prudce a zima jím třásla, takže se do peřiny tuze choulil. A ráno nemohl vstáti.

Poslali pro pana doktora, ale ten Břízka prohlédnuv, pravil, že není možno hned povědět, co z toho bude, že se musí počkat. Dal prášky proti zimnici, pověděl, co nemocný smí jíst, a že ráno zas přijde. Třetího dne lékař už věděl a řekl, že si Břízek poleží.

Ten byl v divném stavu: malátný, všecek jako z těsta, spal trhaně, a i když hleděl otevřenýma očima, mluvil z cesty.

Obě ženské ho s úzkostí pozorovaly.

„Strhlo ho to,“ pravila jednou Papoušková.

„Strhlo, protože se v nečase a v mrazu ulítal,“ teskně odpovídala Márinka.

„Co měl dělat’.“

„Já ho tam nehnala!“

„A já snad! Něco musel udělat, či se mělo čekat, až bude pozdě? Beztoho jste tam ještě žádnou zprávu nepodali.“

„I ani mi nevzpomínej!“ .

„To se ti řekne — já ty hrůzy přečkala a pořád jsem měla strach, aby ho to nestrhlo. Já ho viděla, já s ním mluvívala. Chuďas, co se v čase nečase na té lavičce nasedával nebo po zahradě nachodil; a řadu nocí nespal. Ty, milá holka, nic nevíš!“ ‘

Márinka neodpověděla; seděla s hlavou skloněnou, ruce v klíně a jen chvilkami povzdychla.

Břízek nenaříkal, ve dne v noci ležel skoro nehnuté, nekřičel ze spaní, spíše se usmíval, ale popleten byl pořád a hrozně mdlý. Užíval prášků, ale mléko, kterého měl pít hodně, přijímal s velikým odporem a jenom po náramných prosbách Márinčiných. Prosil, aby mu mléko do téhle hlavy nelila, ta že je tuze krvavá, ale do té druhé; když se ho ptala, do které, neodpověděl.

517$

Žena úzkostně sbírala síly a hleděla mu sloužit. Lékař nařídil opatrnost, samotna aby ho nenechávaly, jíst aby mu dávaly jenom čisťounkou hovězí polévku a kromě ní hodně mléka.

Když v tichu u něho seděla, přicházely také myšlenky na to, co se dříve stalo, na ránu, která na ni dopadla; teď však velikost mužovy nemoci zamačkávala všecko.

Vidouc jej zuboženého, v tvářích sivého, den ze dne slábnoucího a vzpomínajíc, že býval jako křemenáček červený, zdravý, nezmarný, tušila, co asi zkusil, obdržev prvý list a boje se rány, jež na ně měla dopadnout, a úzkost i lítost jí zalévala hrud.

Když na ni hleděl mdlýma, skleněnýma očima, s divným úsměvem a hovořil přitom se stehletem, nebo když rozprávěl s Mojžíšem a s Árónem z bible, a byv upozorněn, že tu nikdo není, odvětil, že je přec vidí, tuhle že jsou, a zdvihl paže, když se popletl tak, že se domníval býti nějakou mlynářkou a úzkostně, hlasitě se modlil: Márinka se chvěla pláčem a ani Papoušková se nezdržela.

Vznášel se mezi životem a smrtí; trošek ho bylo pod peřinou.

Přišla-li přec chvilka jasnější, vida Márinku, usmál se, ruku jí pohladil a říkal: „Máš, chudáku, trápení.“

„I to já ráda všecko udělám, pantáto, jen abyste nám nestonal!“

Posvědčoval, ale tváře mu začaly lítostivě krabatet, takže ho musela napomínat, aby si jen pěkně odpočíval a o nic se nestaral.

Venku bylo sychravo, domky stály jak zimomřivé, javory u sv. Prokopa skoro holé, ale pod nimi bylo vysoko nastláno. Stromová ohrada zámecké zahrady prořidla, velkými metlami korun se dívalo západní nebe a níže byly celé světlé ulice; slívy a jabloně na

518$

městských zahradách se krčily a jen tu a tam se na nich chvělo špinavé, do chumáčů zkroucené a slepené listí.

Po náměstí bývalo ticho, placho, jenom když děti šly ze školy a brouzdaly se v zlatě, spadaném z javorů, nebo když lidé pospíchali z továrny, bylo tam chvilku trochu ruchu.

Když jednou Břízek spal, Papoušková pravila sestře: „Poslouchej, je přece potřeba, abys tam odepsala, aby se něco zlého nestalo.“

„A co mám psát?“ tázala se hořce.

„Co máš psát — prosím tě — najednou bys nevěděla. Mohl by přijít, ten starý ho pořád zrazovat nebude, a jak by to teď dopadlo!“

Márinka zamyslivši se trochu, tázala se: „Kde je to psaní?“ „Snad bys to nechtěla číst, dávno jsem ho hodila do plotny!“

„Abych snad taky napsala, že těžce stůně — „

Papoušková uvažovala. „I to radši snad ne, tím spíš by přiběhl.“

Povídaly o tom jeden den, druhý, skládaly, co by se mělo napsat, až se konečně Márinka v sedničce do toho dala. A napsala:

„Ctěný pane Toul! To psaní jsme dostali, ale divím se, kdo si tak najednou vzpomněl, když tolik roků nic nevěděl. Je to nějaké divné, když jste se Vy ani ta Vaše maminka nehlásili a nestarali se. To je doba! A musím Vám říct, že Vám Břízek, i kdyby to, co povídáte, bylo pravda, nic dát nemůže, protože všecko je moje. Tak se ničeho nedomůžete, a já nikoho živit nemůžu, protože mám své starosti. S úctou Marie Břízková.“

Márinka to donesla Papouškové, ta přečtla, pověděla, že je to krátce, ale dobře, a vracejíc dopis, pravila: „Tak ještě atres — hajný v Osiku u Hořovic.“

Zapečetily, Papoušková donesla psaní k Fáberům,

519$

poprosila, aby to v městě dali na recepis, že píšou přátelstvu z otcovy strany o těch nemocech, a naříkala, co již s tím zkusila, to že je co říct, jedna nemoc za druhou!

Když se vrátila domů, hlásila Márince: „Tak jsem to odbyla.“

Ale ta zamyšlena projevovala starosti, co bude říkat pantáta, až se z té nemoci probere.

„Co by říkal? Musí být rád, když bude mít pokoj; a co bys ty zas potom říkala!“

Den za dnem ubíhal a nemoc byla pořád stejná. Každodenně se pana doktora ptávaly, jestli se to přec už obrátí, ale vždycky jen krčil rameny a říkal, to slovo že ještě vyřknout nemůže, ačkoli by tuze rád.

Chvojecká Běta přišla nemocného navštívit, poplakala se ženskými, ale s bratrem mohla promluviti sotva několik slov. Papoušková bědovala, jaké teď má zlé živobytí, starost doma, starost tady a že přec nemůže Márinku jen tak nechat, protože chudák sestra je sama jako rákos.

Běta se nabídla, že kdyby potřebovaly, taky by přišla na pomoc, ale pravily jí, to že by bylo zbytečné, protože ve dne to jde, ale nejhorší že jsou noci, to že pořád musí někdo být vzhůru.

A tak se Běta smutná, sklíčená vracela na Chvojek.

Paní Kotrlíková si každodenně Papouškovou vyčíhala, ptala se, jak je, politovala a vzkazovala pozdravovat; také odjinud přicházely vzkazy a pozdravy.

Starý Pochop si zas Papouška vyčkával a ptal se, jak se hospodáři vede; zedník potom doma vypravoval, že toho člověka zrovna slzy polily a že povídal: Chuďas, ten si toho taky nezaslouží!

Papoušek mohl teď zřídka odskočit, protože ho bylo potřeba doma“ musil si všímat dětí, třeba i uvařit;

520$

důležitost jeho v domácnosti stoupla a jen co je pravda, dával si záležet.

Až ve čtvrtém týdnu pan doktor pravil, že snad nastává obrat k lepšímu. Břízek skoro neustále spal, a když nespal, sotva promluvil.

V té době jednou odpoledne Papoušková spatřila Fáberku mířit k nim do stavení; honem chvátala naproti a pravila jí, že švaříček spí.

Vrátivši se do světnice, ukazovala Márince, co dostala. „Atres je jemu,“ šeptala, „snad ani tobě neodpisuje.“

Když dopis rozdělávala, třásly se obě.

„Tak čti, čti!“ a Márinka dychtivě nahlížela.

Papoušková zvolna čtla: „Pane Břízku! Náš tatínek dobře věděl, proč nechtíval slyšet, abych Vám psal. To jsme si mohli pomyslet, že kdo maminku za mlada tak špatně nechal a nikdy se k ní nehlásil, taky syna znát nebude. Teď mám na sebe zlost, že jsem se přihlásil, protože s takovými lidmi bez srdce je škoda slova. Že jsme se měli hlásit dřív? Já zas myslím, že Vy jste měl nějakou povinnost, a my jsme nikdy nežebrali. Nemám se dobře, ale to ať si Vaše žena nemyslí, že jsme Vás chtěli nějak obírat, to nechtěli. Anebo shánět soudy, to teprve ne. Toť já už vím, že jste si to dovedli zaonačit, ale psal jsem jen, abych se přihlásil. Je to rozdíl — můj nevlastní otec a Vy, a pak, jak jste se zachoval k naší mamince a jak k téhle Své. Snad Vám hodně přinesla a za peníze Vás dostala. Už podle toho, že ona odepsala, vidím, jak to vlastně je. Nepřeju nikomu nic zlého, ale Pánbůh Vás najde, jestli už nenašel. Josef Toul.“

Papoušková položila dopis, ale promluvit nemohla. Márinka tiše plakala.

Sestra po chvilce vstala, šukala po světnici, jako by hledala, čeho se nejdřív chytit, ale opět se vrátila ke stolu a vyhrkla: „Tak to vidíš — zkoušeli!“

521$

„Ale on to neměl, neměl tak nechat!“ zaúpěla Márinka.

„Inu, neměl, neměl, však za to zkusil a zkouší,“ a pohleděla na lože — „a ještě mu dělali milosti. A co tebe má ten člověk k tamté přirovnávat!“

Márinka ještě hleděla do dopisu. Oči jí lpěly na slovech: „Snad Vám hodně přinesla a tak Vás dostala!“

Ne, nepřinesla! A cítila těžce, že ten člověk má pravdu, když píše o tom rozdílu Břízková jednání.

Papoušková jí dopis vzala z prstů. „Ale ukaž to — budeš se trápit — hodím to do kamen, ať je pokoj!“

Hodila a nespustila očí, dokud z dopisu nebyl pouhopouhý popel.

Vidouc, že sestra ještě pláče, durdila se: „Můžeš ty za něco? Zasloužila sis, abys takové myšlení nosila v hlavě?“

„Takové psaní!“

„I ať ho někdo tuhle v kamnech hledá!“ —

Když se nemoc Břízková zlomila, byl tak zesláblý, že se na posteli nemohl obrátit, a ruka se mu třásla, takže ho Márinka i krmit musila. Trvalo dobrých deset dní, než se mohl na posteli posadit.

Venku již bylo bělo, javory u sv. Prokopa pod sněhovou loktuší, větve hruše se pod bílým břemenem sklonily, se střech visely rampouchy, z nichž se při slunečnu cedilo, a okna stavení bývala po ránu samý třpytný květ.

Ve světnici teplo zrovna vonělo; Márinka nedala kamnům vyhasnout, neboť stále pro muže, jemuž notně chutnalo, kuchtila.

Sedal na posteli, nohy maje spuštěny dolů, v obličeji silně zhubenělý, takže podívav se do zrcadla, sám velmi užasl; na rtech měl stálý lítostivý úsměv. Díval se po světnici, pozoroval ženu, jak pořád měla co šukat, nebo když sedala nad šitím, díval se oknem, jak

522$

sněhová kora slunečnou září srší, hnědé utlapané pěšiny podél silnice jak se blyští jako mýdlo.

Márinka valných řečí nenadělala, ledaže pověděla, když Papoušková s něčím přišla, a vždycky se časem zeptala: „Něco byste chtěl, pantáto?“ nebo když ticho příliš dlouho trvalo, podotkla: „Zima tam je, ale sluníčko krásně svítí!“ nebo: „Dnes bylo na roráte málo lidí.“

„Taky jsme chodívali, taky — a letos! Můžeš někdy přec jít a švagrová ať zůstane doma,“ jednou odvětil.

„Už jsem to taky povídala.“

„A topinky ať upeče,“ a rozesmál se velmi srdečně.

O čem Břízek, sebrav se poněkud, sám nejdřív začal, byli ptáci. Z ničeho nic se jednou horlivě, jako by se byl polekal, zeptal, kde jsou, a poplašeně se rozhlížel světnicí.

„Kde by byli, v sedničce, dřív byli v síni, ale teď by tam už zmrzli,“ odpovídala s úsměvem.

„A proč v sedničce?“ divil se.

„Proč — vždyť tady, propána, bylo snad dost jiných starostí, a ticho muselo být!“

Poslouchal, ale neřekl o tom slova.

Když potom přišel do světnice Toníček a na podlaze si hrál s vozejčkem, Břízek hned: „Pověz mi, hošíčku, co u vás ptáci dělají.“

„Ptáči — štáčou, štreičtu, Špáta tejchá a vuzá.“

„A co hejlík?“

„Špí, pořád špí!“

„A stehle?“

„Štehle štáče a žpívá — ten je trášnej!“

„A co čermáček?“ měkce, lahodně vyplynulo z Břízkových rtů, takže již to slovo pravilo, jak má ptáče rád.

„Taty žpívá,“ hledě si zas vozíčka, nevšímavě řekl Toník.

Břízek se usmíval: „Tak jen je hezky opatrujte, však já se brzy na ně podívám.“

523$

Následujícího rána, když Márinka byla na roráte a Papoušková při louči vařila snídani a pekla topinky, Břízek posadiv se na lůžku, chvilku mžouravě hleděl ke kamnům a potom pravil s úsměvem: „Poslouchejte, švagrová, dnes budete tak dobrá a přinesete mi sem Čermáka!“

Překvapena se obrátila k posteli a udiveně na něm utkvěla. „Vy nespíte? Proč nespíte a tak časně se probouzíte?“

„No, probudil jsem se, kdo za to může,“ odpovídal. Potom se mu zas v lících rozjasňovalo a znova žádal: „Přinesete mi toho Čermáka, přinesete?“

„I proč bych nepřinesla, ale nechte to radši, švaříčku, až budete sám chodit, nepřidávejte Márince práce s ptactvem, vždyť vám to dobře opatrujeme! Ještě by se mu přitom něco stalo, nebo bysme něco rozbili. Potom si to sem můžete vzít všecko!“

Pravila to mírně, ale přece tak, že Břízek už nepromluvil a sklonil se do peřin. Ale ptával se na ptactvo každé ráno.

Začal se šourat po světnici, nejdřív jenom o holi, potom pomaloučku bez pomoci. Sedal u kamen hledě nehnuté do okna, jako by čekal, kdy se přec někdo na náměstí ukáže.

A jednou se z ničeho nic vzchopil a zrovna křepče uháněl do sedničky.

Otevřel dveře, rozhlédl se vpravo vlevo — oči mu div nevyletěly — vstoupil, opět se rozhlédl a již chraplavě zvolal: „Kde je Čermák?“

Papoušková byla s Toníčkem sama a dělala placky. Vidouc jej tak pátrajícího, postrašeného, maně se na něj usmála a řekla jen: „Pane, Čermák — „

„Nikde tu není!“

Vtom za ním vešla Márinka.

524$

„I Čermáka hledá švaříček,“ sestra jí s úsměvem zvěstovala.

„Čermáka,“ i Márinka se pousmála.

„Kde je? Tady není!“ vrtěl se a ústa mu zůstala pootevřena.

„Kde je — kde je, milý pantáto — no, ulít!“ zvolna, ale skoro vesele odpovídala Márinka.

Div neposkočil. „Ulít — ulít — Čermák ulít!“ a hlava se sklonila.

„Ale jděte, kdopak za to může, švaříčku, vždyť to, propána, byl jen pták — a je jich ještě na světě!“

Břízek stál, jako by neslyšel.

„I stalo se to, když ještě byli venku. Jednou jsem mu chtěla dát semenec, vzala jsem mu misku ven, vrátka zůstala otevřena — a kdo by si byl pomyslil, vždycky jsem to tak dělala a nikdy mu nenapadlo — a najednou udělá hop do dvířek, a než jsem se vzpamatovala, letěl na hrušku. Běžím, volám ho, ale jen si vesele vzkřikl a už letěl bůhvíkam!“

Břízek stál pořád skloněn, nehybný.

„Snad se proto, pantáto, nebudete zlobit,“ prosila, ale dost špičatě.

Mlčel zas.

„To bych si od vás skoro nezasloužila, nevěděla jsem beztoho, kde mám hlavu!“ a důrazněji dodala: „Copak toho všeho bylo ještě málo?“

„Zlobit — jaké zlobit; ale škoda zvířete; byl takový milý a tak jsem ho měl rád!“ Vtom však povznesl hlavu, podíval se z jedné na druhou a řekl směle: „Ten neulít, toho jste nechaly pojít!“

„No tak neulít, zas něco — vy jen, švaříčku, abyste mohl vyčítat!“

„Neulít, nedostal žrát a umřel hlady — já vím, já vím — mně se to v nemoci zdálo, anebo jste o tom něco mluvily a já to ve spaní slyšel.“

525$

„Jak vy divně věci spletete — neulít, neulít! A kdyby“ copak to bylo na nás málo, co všecko na naše hlavy dopadlo?“ bránila se Papoušková. „Toť byly rány! A nač takové kusy, vždyť máte ještě tři — nevídáno pro Čermáka, toť jako by to dítě bylo!“

Břízek na ni upřel vlhké oči — a v tom pohledu bylo tolik bolesti, že ho Papoušková snésti nemohla á sklonila hlavu. Márinka jej také viděla, a vzavši muže za ruku, pravila opravdu srdečně: „Ale jděte, pantáto, takovou žalost — tak už mi to odpusťte!“

„Tyhle vezmeme domů, viď?“ pravil rychle.

„Vezmeme, vezmeme.“

„Tak je tam dejte!“ a zas velmi rychle utíkal domů. Sedl u kamen, zadíval se na zamrzlé okno a oči se mu zalévaly.

Hlavou táhlo: „Všecko jsem dal — všecko — a ani toho Čermáka! A ještě o dítěti mluví — to vím, to přec vím, jak s tím — „

Od té chvíle počal se zase více nořiti do myšlenek, jež těžkou nemocí byly na čas přemoženy, ale teď se znova zdvíhaly. Skličovaly, bolely, ale toho strachu a úzkosti jako druhdy nebudily. Jenom do očí — zvláště Márince a Papouškové — se nerad, nerad díval…

Přešly vánoce, jež letos jako by byly u Břízků nebyly, vždyť jim i štědrovnice udělala a upekla paní Kotrlíková; táhl leden, krutý, tvrdý, ve dne svítil, v noci pálil. Okna byla celý den jako cejn a v noci bouchaly šindele. Zdálo se, že se dnem ještě zimy přibývá.

Břízek se již, jako každou zimu, začal trochu pouštět do přádla. V kazajce, v bačkorách sedal u kamen za kolovratem, ale šlo to jen po chvílích, protože ještě dlouho nevydržel.

Márinka také přisedala k svému, někdy i Papoušková přišla a tu to světnicí vrčelo a bručelo, ale hovoru

526$

teklo málo. Leda když přišly děti, anebo večer, když sem zavítali od Kotrlíků; povídalo se víc, o všem, co se dělo v městečku, o Pochopově Kristince, že se nehne z domu, nikdo, ani bývalé kamarádky že se k ní nehlásí, dítě že má ráda, ale o tom, čí je, že se dosud neprořekla, o Šádkových a Komendových, jurista že si o vánocích Zdeninky ani nevšiml, ta že doma hrozně pláče, Šádková že by to ráda spravila, ale Komendová že uštěpačně říká, ať jen se Zdeninka baví, jejímu synu že není všecko jedno. Jindy zase pan kmotr vykládal všelijakou zkušenost, o vojnách šlesvické i v šestašedesátém vypravoval, vysvětluje moudře, proč to tak všecko dopadlo, kde byla faleš a zrada, v čem se stala chyba a jak se to vlastně mělo provést; to že mu sám jeden hejtman, který to všecko prodělal, pověděl. Anebo panička přečítala z kalendářů, což tuze krásně uměla, takže ji všichni rádi poslouchali, a panu Kotrlíkovi pohled jenjen zářil. To i Břízek míval velmi rád!

O přečtených historiích sám potom přemýšlíval a všelijak si je rozbíral…

Začal již také vycházeti ven, k dobytku a k holubům. Jednou setkav se na záspi s Papouškovou, zastavil se, zadíval se jí do očí a dost nesměle se tázal: „Žádné psaní nepřišlo?“

Zprvu se zarazila, ale potom vyhrkla: „X bodejť by přišlo — to jsem já věděla!”

Povrtěl hlavou a ptal se zas: „A vy jste psaly?“ „Pár řádků jsme napsaly,“ a chtěla odejít.

„A co jste psaly?“ pohledem ji zadržel.

„Co?“ opáčila dost nevrle, „no, co jsme psaly — že nemůžete nic posílat, když — „a oči jí zatékaly dvorkem. „ — když nic nemám!“ a chrčivě se zasmál. „Nemáte,“ zamračila se, „máte, jako jste měl, jste tu jako jindy a Márinka to s sebou nevezme!“ Pokyvoval si, ale mlčel.

527$

„A juž nepsali, já jsem to věděla.“

„Třeba ještě budou — „

„I nebudou, nebudou; jen zkoušeli, jsme-li tak hloupí.“

„A co Márinka?“

„Nic neříká, ale to víte, zapomenout se jen tak nedá!“

„A sama od sebe teď, když je bez těch starostí, nic nepošle?“

Po těch jeho slovech zůstala zrovna udivena, ale potom pravila: „To víte, že se jí do ničeho nepletu, ale myslím, že by si je jen pěkně navábila!“

„Inu, inu,“ vzdychl a šel dál. —

Zdánlivě bylo zas u Břízků, jako bývalo, ale cítili, Márinka i muž, že mezi nimi pořád něco stojí jako tmavý stín. Někdy sotva slova vyměnili.

A byl Břízek opět zcela zdráv, jenom nějak schoulenější a mnoho nemluvil, a nezasmál se. Začal zas chodit do kostela mezi literáky, ale se zpěvem mu to kale nešlo. Cestou hovoříval se známými, již projevovali radost, jak se pěkně vykřesal, a povídali si o tom božím světě, co kdo dělá, kde kdo postonává, jaké mrzutosti kde jsou a kde se chystá svatba.

Někdy šel i s babičkou Kuželkou, ačkoli se zdlouha vlekla a tuze chrchlala, a tak se o tom světa běhu rozpovídali.

A povídala: „Tak vidíte, človíčku, jak se to divně mele! Mí rodiče se dřeli, aby mi uchovali chalupu. Já s mým nebožtíkem jsme si taky neodpočali, nic jsme nepromarnili, ještě přikoupili, nepřišli jsme o to, dceři jsme to zachovali, a přec to teď mají cizí lidé. Dcera umřela bez dětí a zeť zdědil všecko; ale to byl přec ještě zeť, ačkoli vlastně cizí člověk. Ale oženil se, přišla nová nevěsta a ta mi byla nadobro cizí. A děti zas žádné. Pak umřel zeť, vdova se vdala zas, teď už je

528$

ve stavení dětí dost, ale bába, máma i ta drobotina jsou mi dokonale cizí, třebaže to mám ráda. A jejich to je, lidí nám dřív docela neznámých! Kdyby tak můj nebožtík viděl, mezi kým já teď jsem, a rodiče moje kdyby viděli, ti by se divili! Mám ze všeho jen ten vejměnek, ještě chválabohu, že mi to v pořádku dávají a dost slušně jednají, jinde ani to nebývá.“

„To máte pravdu,“ přisvědčoval.

„Toť vím, že pro radost jim ve stavení nejsem a že budou jen rádi, až nadobro odejdu; ubude jim břemeno. Divně se to mele, divně! No, já tu už dlouho nebudu, ale dokud mě tu Pánbůh nechává, přec se ještě ráda na tom sluníčku kodrcám!“

Potom si to Břízek o samotě soukal dál… Divně se to mele! On je také ve svém, sám to od rodičů dostal, přihospodařil, a čí to teď je? A nic se tu nevystřídalo. jako tam u Kuželky, čerstva to šlo. On nic, přátelstvu nic, vlastní syn nic — Márinka všecko! To je teprve motanice.

Ještě v tom čase si dával pozor na Fáberku, jestli přec něco nepřinese, aby to ženské nemohly zapřít, ale nedočkal se, takže mu samotnému napadlo, byli-li ti lidé ve vzdálené hájovně opravdu takoví, jak psali, zda se jenom tak nedělali anebo nebyla-li v tom jen faleš někoho jiného. Ale vědomí odpíralo a vyčítalo: „Jen si zalhávej, zalhávej, ale nezalžeš! Právě že nebyli jako shánivá Papoušková, mlčí! Kdožpak ví, co

jim ženské psaly — snad, také že jsi už umřel — Andulu jsi opustil, syna odkopl — vlastní dítě! Sám jsi to udělal, jen kvůli sobě a lidem jsi tak jednal, aby tady nikdo nic nevěděl, abys nic nemusel snášet. Celý život jsi jim divně připravil! Svět neví, ale ty dvě zde vědí, a tobě to už také nikdo z palice nevezme, až do hrobu to tam bude ležet a tlačit a tížit!“

Jednou v březnu, když omladlé sluníčko rozpustilo

529$

sníh, chodě dvorkem, v koutku u Svatoňovy stěny našel zbytek ptáčete: jen drobnou kostru s hlavičkou úplně holou, ale s křidélky ještě pernatými. Díval se, prohlížel křidélka, potom to sebral do dlaně a klusal do sedničky k Papouškové. „Vidíte,“ ukazoval, „že jsem měl pravdu, když jsem povídal, že čermáček pošel hlady; tam jste ho pak vyhodily.“

Podívala se, oči zamžikaly, ale nepromluvila.

„Ani to jste neudělaly — za všecko!“ a povznesl ruku hroze.

„Snad byste mi, švaře, nevyčítal — můžu já za něco? Starala jsem se tenkrát jen o Márinku, ale teď ať si dělá sama, jak chce. Mohl byste být rád, že to tak dopadlo. Kdo vám co bere? Ostatně tamhle pan Kotrlík už jí taky dal kolik set vtělit, a jen kvůli ní to udělal, nic jiného za sebou neměl!“

Břízek sklopil oči.

„A co já z toho mám?“ vedla svou dál, „ani Márinka už ke mně není, jako bývala, a děti si to taky povídají.“

„I však ono tak zle není,“ odcházeje, trpce se usmál a sám sobě povídal: „Mně jsou přec jen skoro cizí, a dává jim všecko.“

Co mluvil s Papouškovou, Márinka všecko zvěděla; nepřímo jí to tak vlastně povídal. Ale mlčela.

O panu Kotrlíkovi Papoušková pověděla pravdu. Pan kmotr sám se mu s tím potom přiznal: „Řku vám pravím, když jste stonal, taky jsem se svým udělal ještě jináč. Moji, když zvídala, jak vám je a viděla ten pláč a nářek, taky přepadly starosti, jak by u nás bylo, kdybych se pustil na tu dalekou cestu, z které člověk zpátky netrefí. Pořád jí napadalo, že by se tamten syn ještě hlásil a že kdo ví, co by se dělo s ní. Toho to jistě ani nenapadne, protože má dost, ale pro všechen pokoj dal jsem jí ještě pár set vtělit, to aby měla

530$

výměnkem. Jaká pomoc, když je člověk starý a ještě se žení. Nasloužila se mi dost a snad děti nezkrátí.“

„I kdepak — paní Kotrlíková — Růženku a Mírumilka, má je jako poklady!“

„Taky si myslím, taky! Hocha dá vyučit, aby to jednou převzal, Růženku si nechá při ruce, vycvičí ji, snad provdá, a tak to může všecko dobře dopadnout. Ten hřích, aby je nějak opustila, si snad na sebe nevezme, je přec máma a ráda je má.“

Břízek přisvědčoval, ale již si také myslil: Vida, paní Kotrlíková, vida, taky především na sebe pamatuje! — Zas chodil do polí, jezdil s kravami, oral, vláčel, sázel, pracoval, jako pracovával a doma měl všechen pořádek. Márinka mu s jídlem přála, hezky jednala, i do kostela zase spolu chodívali, na funusy, o procesí vždycky spolu byli, takže lidé leckdy řekli: „Tihle Břízkovi jsou pořád jako po svatbě, zrovna jeden na druhém visí!“ A leckterá panímáma tatíkovi zavyčítala: „Podívej se na Břízkovy — dobře ty se mnou nikam nejdeš!“ Ale mlčela, když odvětil: „Nemají děti, starosti žádné, můžou chodit!“

I v neděli odpoledne někdy spolu kráčívali do polí na prohlídku. A tu Břízek čekal, čekal, jestli Márinka snad přece nezačne jinak, ale nezačala. I spustil tedy jednou na nedělní procházce sám: „Poslouchej, nemyslíš, že by se přeci mělo něco udělat?“ Šla mu ta slova těžce z úst a hlavy nepovznesl. Rychle, udivena se k němu obrátila.

„No víš — tam — — „ a mávl paží.

Mlčela, ale neušlo mu, jak popošla všecka nepokojná. „Pořád to nosím v hlavě — „

„To já vím!“ zaúpěla a slzy jí vyhrkly.

„No mlč, myslil jsem jen, jestli bys ty pro dobrou vůli nechtěla — „

„Bože, já vám do ničeho nikdy nemluvila, dělejte,

531$

jak rozumíte. Ale za jedno vás prosím: Nechtějte, abych byla s vámi, když byste vedl život na dvě strany — se mnou a s nimi taky — „

Řekla to bolestně, ale rozhodně.

„Vždyť by snad — — „

Márinka už neodpověděla a pod jasným podvečerním nebem došli domů už mlčky. —

Častěji než se ženou běhával potom Břízek sám a pouštěl se dál. Až na stráň u Horky, ba i do ní, do tichých lesních zákoutí u stružek nebo studánek. Tam leže v mechu, rozjasněnýma očima zas živě pozoroval, jak Čermáci, sýkory, drozdi přicházeli pít, jak se v ručeji cákali a dováděli jako děti ve struze. Nebo zas v plném slunci sedal na stráni, jež voněla řepíčkem a mateřídouškou, ústa se mu usmívala a pozoroval stehlata, jak se na bodlácích činila, poslouchal chřástala i křepelku a díval se po holubech, kteří se ve vzduchu v teplých proudech slunečních paprsků koupali. A zas tiše vzpomínal…

Chodíval to ptactvo pozorovat jako za mlada, ale nechytal. Když mu Márinka jednou sama domlouvala, proč si zas nějakého Čermáka nepořídí, pravil: „Takového bracha bych už nedostal, ten mne měl rád!“ a dováděl doma jen s těmi třemi.

Chvojecké přátelstvo k nim teď do stavení nechodilo; bratra viděl tuze zřídka, s Bětkou jenom „na čas na hřbitově postál, všecky stesky vyposlouchal a na kus ji vyprovodil. Jednou, po delším už čase, mu povídala, že slyšeli, jak prý dal Márince ještě mnoho upsat, snad dokonce všecko, ale že tomu nevěří, aby se nad svými tak nadobro zapomněl.

Nevyvracel jí toho, jenom konejšil: „I mlč, co bys naříkala, Pánbůh vám dává zdraví, vždyť snad nějak bude a nejsme proti vám jeden ani druhý.“

Francek jednou o jarmarce schválně u „okresu“

532$

zkoumal, ale přezvěděl, že je to s Josefem jistotná pravda, a také Bětce to nelenoval povědět. Plakala, to že by si byla nikdy nepomyslila, ale bratr jen bručel: „I je to Josef, měkota byl vždycky a ty ženské ho nadobro zkazily.“

„Bože, bože, tak zapomenout vlastní krev, jedny rodiče jsme měli, pohromadě jsme rostli!“

Ale Běta se přec ani potom nadobro neodvrátila, vždyť zbývala naděje, že by Márinka mohla umřít dřív, a Josef že by potom přece zas mohl mít svoje. A kdo ví, jestli ještě nemá kapitál a na sestru a na její děti nepamatuje! —

A dni letěly, utíkaly měsíce, mizely roky… Během čtyř let Chrastin ztratil tři své nejznamenitější hlavy.

První byla pana představeného Linharta.

Když oči sousedů, o jejichž dobru dlouhá léta přemýšlívala, viděly ji bělovlasou, pěkně učesanou v rakvi, na atlasovém polštáři, upjaly se na ni dlouze, protože se jim zdálo, že není a není možno, aby ta hlava, která — pokud ji pamatovali — pořád se starostlivě vrtěla, zůstala ležet tak zcela bez pohnutí…

Druhý odešel starý pan farář a zbožní kolaturníci jednou ráno o mši překvapeni spatřili před oltářem hlavu jinou než tu jeho bílou, na kterou byli tak zvyklí, že by se byli skoro hádali, že tam může být i hlava jiná, černá, kudrnatá, s Shrbený kostelník zhasiv teď po mši svíčky a loudaje se do sakristie, jen smutně ‘pokyvoval hlavou, jako by se divil, že povrch oltáře býval teď i po mši jak sníh, a že se tam nikdy již neobjevil tmavohnědý voňavý poprašek. ‘

Také panu doktorovi smrt, kterou za života mnohokráte poškádlil, konečně řekla: „Dosti těch hraček, půjdeme!“

533$

Daleké vůkolí ho doprovodilo a chrastínským sousedům ještě dlouho po pohřbu ani nepřipadlo, že starý pan doktor už ráno a odpoledne po náměstí nekráčívá k pacientům, nerozpřahá se španihelkou, netlape hladce, jako by pořád jen v zámku po podlaze chodil, že už dětem nepřidržuje lžičkou jazejček, aby se jim mohl podívat do krčků, že už panímámám nepouští a neposílá do stavení lahvičky a krabičky krásně ovázané, zabalené a s nápisy: Jednou za hodinu lžičku.

Sousedkám Poduškové, Komendové, Zajíčkové a jiným nastala zlá trampota, protože byly zvyklé jednou za rok přijít a dát si pustit; vždycky, když se ten čas blížíval, stěžovaly si vzájemně, že mají hlavu pořád jako v ohni, v těle mravence a ruce že jsou těžké. Starý pan doktor umíval ulehčit, ale teď byl konec, mladý, MUDr. Jeřábek, už ani slyšet nechtěl. I bylo některým za tou příčinou putovat dost daleko aneb hledat pomoci u staré policajtovy ženy, jež sázela baňky.

Představenské žezlo chrastínské se teď dostalo do rukou pana Šádka, jenž však se už podpisoval „starosta“ a také se mu tak začalo říkat na rozdíl od představených z vesnic Doubravky, Nebřeha nebo Chvojku.

Pan Komenda, jmenovitě však „jeho“, měli po smrti pana představeného dost velkou naháňku, aby ta hodnost přišla k nim, ale pořádek je pořádek, jeden musí jít po druhém, a tak pan Komenda postoupil jenom za prvého radního. Povídala nová paní starostová, že je dost divno, kam se ten člověk tlačil, teď že už v Chrastině nemůže být starosta, který jezdí s kravami na pole a ani německy neumí, i kdyby měl třeba dva syny doktory!

Hodnost druhého radního zdědil pan Poduška. Břízek už nějaký čas do výboru nechodil, a když to

534$

Márinka těžce nesla, že se tak straní, a i sestru nastrčila, aby pantátu k tomu měla, že je to přeci čest, odbyl ji skoro zlostně: „Vždyť přec víte, že nic nemám!“

Stará paní představená zůstala v bílém domě sama; chtěly ji sice děti u Hradce i děti v Boleslavi k sobě, ale nechtěla jednu ani druhou stranu urazit, a proto zůstala ve svém, pravíc: „Tatínka neopustím, každodenně se u něho zastavím a hrob mu budu držet v pořádku. A to víte, že když u vás nastane potřebnost, abych přijela, vypravím se i tam.“

„Strany“ se spokojily a slíbily, že se také s dětmi časem do Chrastina podívají, aby mamince bylo veseleji.

Bylo jí teď ve stavení teskno dost a dost, ačkoli si babičku Lhotku vzala do sedničky do nájmu; vždyť se jindy všechen život městečky u nich sbíhal a teď najednou bylo takové ticho. Proto také na cestách do kostela i domů a po známostech hleděla přeci zvědět, co se v Chrastině děje, a v neděli po tichém obědě seděla u okna hledíc do náměstí a pozorujíc, jak se páni radní a výboři z obou stran scházeli k Šádkům.

Třebaže „s novou představenou“, či, jak někdy se zvláštním smíchem říkávala, „paní starostovou”, byla za dobře, přece ráda slyšela, když někdo na novou správu zahuboval a řekl: „Ó bože, za nebožtíka pana představeného by se bylo tohle nestalo!“

To pak ji obzvláště těšilo, že u sousedstva zůstala „paní představenou“ dál, a sama sobě nejednou — nikdy nahlas — řekla: „Představenou“ mají i teď v lásce, se „starostovou“ kdo ví, jak jednou bude! —

Také policajt Materna, jenž stanoviště své přenesl na lavičku k Sádkům a byl teď pod supernací mnohem větší, časem v podvečer, když od „starostů“ viděti nemohli, zašel k staré paní představené, aby nějakou novinku pověděl, na nebožtíka pana představeného

535$

povzpomínal a odnesl odtud domů mámě „něco do huby“.

Starostovi Šádkovi byli teď v městečku beze vší pochyby první; aby se pan starosta již nemusil otáčet v krámě, povolali domů syna a ten se sám chopil obchodu. Zdeninka se teď bavila ještě víc, veselá byla, divadlo hrála, tančila, ale přece se nikdo pevně nechytal.

Komendů mladý doktor byl už v Čáslavi koncipientem a přijíždíval domů jenom nakrátko, takže se v městečku sotva ukázal. Když se o posledním posvícení přece zúčastnil věnečku, bavil se znamenitě, se Zdeninkou se vytančil, až oba hořeli, slečna pak kolik nocí nespala, ale doktor dál ani muk!

A stará paní Komendová myslíc na Šádkovou, sama sobě říkávala: „Já ti dám: jezdí na pole s kravami a ani německy neumí!“

U Břízků bylo pořád stejně, ledaže hospodář býval nevrlejší, často i Márince odbroukl, ba i pro hloupost se utrhl. V sedničce se více změnilo: Pepíček vyučiv se u souseda Fejfara zámečnictví, dělal v Hořicích v továrnách, ale přes tu chvíli pobýval doma, takže s ním Papoušková měla dost trápení a hubovala, že brzy začíná jako táta, ve světnici to však vymlouvala a vykrucovala, jak mohla.

Také Frantina musila na službu. Tenkrát si Papoušková poplakala, neboť, že tak se stane, nečekala, myslíc, že si -Márinka Františku sama vezme na pomoc. Avšak Márinka byla teď skoupější a říkala: „Snad bys ji nenechávala doma, ať jen jde a pozná, kdo ví, kde ji štěstí čeká, já jsem taky musela.“

Papoušková se okličkami se zármutkem svým svěřila i Břízkovi, ale ten jen ramenama krčil, a když švagrová stejskala, jak Márinka slibovávala, že se o Františku postará, odpověděl: „Inu, inu, to víte, že se na světě

536$

divně děje; taky Márince jdou léta a snad se bojí, že by z toho sama nebyla živa!“ a pohleděv na ni zpod obočí, významně pokýval.

Nejhůř měl teď otec Papoušek, protože maroda nemaroda musil do práce, aby pomohl shánět na děti. —

V pátém roce po Břízkově nemoci, zrovna po vánocích, náhle a nenadále se rozstonal pan Kotrlík. Zle. Prudký zápal plic si u pece uhnal.

Když ho Břízek o sv. Štěpáně přišel navštívit, paní kmotra lomila rukama, děti, každé v jiném koutku, plakaly, a pan Kotrlík ležel na posteli skleslý, dýchaje jako divě uhoněný a jako by neviděl, neslyšel. Břízek přisedl k lůžku, hovořil, že všecko bude zas dobře, aby si jen pomyslil, jak zle bylo s ním a ze všeho že se vykřesal, ale pan kmotr vyhrkl: „Řku vám pravím — „, ale dál nepověděl, jenom zas dechu supavě lapal, až bylo smutno poslouchat.

Když Břízek odcházel, paní sousedka ho šla vyprovodit a vypravovala, jaký už měli divný Štědrý večer, a od té doby že je hůř a hůř, doktor že už jen rameny krčí. A povídala: „Sloužím, jak můžu, všecko dělám, to si sama musím přiznat, obklad za obkladem, led, křen dávám a prosím, žádám: Jen si poruč, tatínku, jen si popřej! Ale nic platno, on mlčí a je pořád hůř a hůř. Co mu říkají?“

Břízek se kroutil, ale pak si pomyslil, že by bylo chyba zamlouvat, a pravil: „Ty oči se mi nelíbí, pořád jsou obráceny vzhůru a jako by se dívaly někam tuze daleko!” a oči zvlhly.

„Kriste Ježíši, co bych já si počala!“

„No, nesmí se zoufat, paní kmotra, lidé vyvázli z horšího!“

„Tak by mě tu s dětmi zanechal!” f Břízek utíkaje domů, měl kalno před očima.

537$

K ránu se oči páně Kotrlíkovy dodívaly, dech dopracoval, srdce zůstalo stát.

Když si paní kmotra o pohřbu vedla děti za rakví, byla jí sotva polovička, a na hřbitově každého dojala, s jakým žalem padla na zmrzlé hroudy, s jakým pláčem položila hlavu na černé víko…

Ale když pohřebníci, suchým mrazem prostydlí, bystře se vraceli k domovu, povídal někdo z mužských: „Ta, pane, sama dlouho nezůstane!“

Ale ženské jí bránily: „Proč by nezůstala, kámen by se byl pohnul!“

„Tak jen počkejme za čtvrt roku. Byla i na ten funus nějak nastrojená!“

„Co byste jí tohle vyčítali, vždycky na sebe držela. A kdyby vdovou nezůstala, nebylo by divu — sama ženská!“

„Bodejť, bála by se, aby ji někdo neukradl!“

Břízek vraceje se zamlklý s Márinkou, černě oděnou, uplakanou, s lítostí se podíval na starý tichý Kotrlíkův domek, jenž tu stál, jako by se byl ještě více shrbil, a na podsíni byl bez krámku s cukrovanými podkovami, koláči a bábovkami. A v té chvilce se Břízkovi zrovna zdálo, že pana kmotra slyší: „Řku vám pravím, musíme tam všichni.“

Doma ve světnici svléknuv zimní kabát, zamyšlen přecházel a broukal: „Tak už je taky zahrabán, už k nám chodit nebude!“

„Prosím vás, pantáto, byl přece už starý,“ pravila Márinka, „třiasedmdesát pryč, to je let!“

„Ale pořád se držel!“

„A mohl ještě, kdyby se byl pamatoval. Inu, kdo ví, koho teď má Pánbůh vyhlédnutého!“

Paní Kotrlíková přicházela k Břízkovým jako dřív, hovořila o svém nebožtíku, plakala, vzpomínajíc, jaké měl dobré srdce, všeho že jí přál, všecko že by jí byl

538$

udělal. Do kostela a na hřbitov chodila, kdy jen mohla, děti tam vodila, vždycky pěkně ustrojené, učesané, sama pořád v černém; i na všední den si u Fáberů v sedničce dala ušít černé šaty a pravila, že si toho od ní nebožtík zasloužil.

Asi po měsíci se u Břízků přiznala, že dostala vzkaz, jestli by jako — — ale horšila se zle, to že by bylo . pěkné, nebožtík že by se musel v hrobě obrátit, a vypravovala, kde kterou znala tak vdavekchtivou, že sotva měsíc po funuse prvního muže přestala být vdovou.

Po nějakém týdnu se přiznala opět, potom zas ukazovala psaní, ale hubovala: „Že si ti lidé pokoje nedají, toť jako bych neměla dětí!“

Tenkrát se po jejím odchodu Břízek tak zasmál, až se Márinka podivila, a povídal: „Inu, tahle sejkora takhle dlouho nebude!”

„Ale jděte, vždyť jste ji slyšel,” bránila ji Márinka, ačkoli cestou z kostela od jiných lidí zvídala, co dohazovačů u sousedky přejde i co psaní vdova dostává, a také jí samotné se na paničce ledaco nelíbilo, zvláště že neměla stání, že pořád byla jako poplašena a oči jí jen hrály.

„No uvidíme,” vrčel Břízek, „pan kmotr má na sobě sáh hlíny, nevidí, tak co! Panička teď už leckdy na něm nalézá chyby, že už byl divný, bručavý, z domu že už nechtěl. Tak vida, vida! Vždycky mi o ní říkával, že snad, snad přece vydrží; zkušený člověk byl, ale v tomhle pádu se mi zdá — „ a suše se zasmál.

Po pohřbu pana Kotrlíka neuběhlo ani čtvrt roku a již tam docházel nějaký Houžvička, člověk až z Jičína, z hospody prý, ještě mladý, jako vítr, vystrojený a jen se natřásal.

Tenkrát již paní sousedka k Břízkovým nechodila, a když se s Márinkou měly potkati, honem honem

539$

plaše pozdravila a uháněla, takže se Márinka potom doma smála: „Proč ta ženská utíká, toť zrovna jako by se mne bála. Ale jen kvete!“

„Tak to vidíme, tu to máme,“ odpovídal jí. „A že se tě bojí — inu, protože dobře pamatujeme! Chudáci Růženka a Mírumilek!“

Ale zvykne se všemu a lidé přestanou o tom mluvit. Když se v máji měsíci chystala u Kotrlíků svatba, ženské u Břízků již toho nerozbíraly, jenom o tom povídaly, jaké si Kotrlička chystá šaty, jak i děti vystrojí, co jim všecko slibuje, Houžvička že si je vodí jako svoje, co se tam chystá, kdo bude na svatbě a že bude i muzika na sále.

Břízek však v těch dnech tuze myslil na nebožtíka pana kmotra, a jda ráno z kostela, vždycky u jeho hrobu-postál.

Byl ten hrob krásně upraven, plný rozkošného kvítí, a Kotrlíkovy děti musely každodenně ráno i navečer chodit zalévat…

U Houžvičků se pekařilo dál, panička pekla podkovy, koláče a bábovky sama; ale netrvalo dlouho a nad podsíní se octla tabulka s nápisem: Hostinec. Jenom v staré světnici nalévali, sami zůstávajíce hlavně v sedničce; ale pomalu se k nim začali lidé táhnout, jmenovitě „ti lepší“ přicházeli, poněvadž Houžvička s pivem uměl, míval dobré, někdy i soudek plzeňského objednal, čehož v Chrastině jaktěživo nebývalo, a k tomu se staral o všelijaký zákusek, o salámy a sýry, o ryby a rybičky. Mezi svobodnými pány se zanedlouho povídalo, že paní Houžvičková je vlastně výborná kuchařka, že umí ještě jiné věci nežli vepřovou se zelím, telecí, roštěnku, hrách, čočku a nudle, zamilovaná jídla staré paní Šádkové, starostové, ale dosud i hostinské U černého orla, a když se někteří stali Houžvičkovými strávníky, chválili si, že panička není líná, že

540$

ráda ustrojí něco, čím by zvláště přišla k chuti, že to umí předložit a nedívá se, jako by měla vztek, že k nim ti lidé chodí na stravu. Jenom to se říkávalo, že by místnost u Houžvičků měla býti jiná, tohle že je tuze chatrné.

Však Houžvička nemusil ženu dlouho přesvědčovat, že je potřeba pořádného „logálu“, a dali se do stavby!

Márinka Břízková pozorujíc to, říkávala: „Podívejme se, jak se ti lidé pustili; ona ta ženská ještě zbohatne. Nebožtík byl moudrý, ale na tohle přece nepřišel.“

A Břízek svědčil: „Inu, otáčet ona se vždycky uměla, ale kdožpak ví, proč s tím nebožtík nezačal!“ —

Když se zas následujícího roku stará hruše obalila sněhovým kvítím a vlaštovice se na hřebenu střechy vyhřívaly na jarním slunci, stala se u Břízků patrná změna.

Při probuzeném, rozradostněném jásotu pernatých bratří na zahradě, pod střechou, na hruši, ve vzduchu, pěnic, lejsků, sedmihláska, pěnkav i těch vrabců štěkáčů stehlíček v kleci zvadal. Neposednost se změnila v zádumčivou dřímotu a po jeho písničkách nebylo ani památky. Jen taktak že si ztěžka poskočil a pozobal.

Márinka sama tu změnu na ptáčeti zpozorovala a jednou upozorňovala: „Mně se zdá, že stehleti není nějak dobře.“

„Pane, taky to pozoruju, taky,“ zachmuřen svědčil, „inu, bude to věk!“

Stával u klece zamyšlen, rozlítostněn — a zas mlaskal, hleděl poškádlit, mazlil se, hladil.

Jednou po ránu sedělo stehle na bidélku nehnutě, všecko neupraveno, rozčechráno, jak by se dnes nebylo česalo, a když hospodář přišel a laskal, ani se nehnulo.

Břízek je vytáhl z klece, na dlani si je hladil, líbal, žvatlal, dýchal na ně — vtom se však obrátilo na hřbet, křidélka se trochu roztáhla, hlavička krvavou čapkou zdobená se povznesla, bílý zobáček pípl, nožičky se pohnuly a zkroutily — hlavička klesla.

541$

Z hospodářových očí vyhrkly slzy; cítil, jak mu ptáče na dlani tuhne a běžel je ukázat Márince.

„Podívej, zas jedno dítě pryč!“ a rozesmál se tak hořce i žalně, že strnula a ustrašena pravila: „Ale vy děláte, pantáto, jako byste byl rozum ztratil!”

Dlouze se na ni zadíval a potom pokyvoval, pravě zvolna: „Nebylo by divu, holka, nebylo by divu!”

„Ale čím já jsem si to, prokristapána, zasloužila!” zalomila rukama, a sednuvši, tiše se rozplakala. Rozuměla mu.

„Dyť já vím, dyť já vím — já všecko — všecko já!” a úzkostně nesa ptáče na dlani, skrčen se odplížil.

Řadu dní potom, kdy stehle bylo na zahrádce zahrabáno, nebylo ani se Špátou nic; sedal rozčepejřen, zmlklý, ne a ne kýchnout, zamňoukat nebo jinak zadovádět. Hejl byl vždycky kakabus, ale teď jako by si byl černou čapku stáhl ještě hlouběji a náramně zahlížel…

Břízek zas oral, vláčel, zašíval, s dělníky sázel bandory a řepu, okopával, pro jetel opět jezdil, denně zkoumal východ i západ slunce, aby uhadoval, jak bude — všecko jako již po dlouhá léta chrastínského pobytu.

Až zase přišel čas, kdy skoro po celý den zněl po městečku klepot kos… Tu Břízek hned při žitách, jmenovitě když se nakládalo, začal pozorovat, že není nějak ve své kůži, nohy se pod ním třásly a zdály se slabší. Ale neříkal nic, hleděl to setřást, přechodit, přemoci; odpočinul si nějaký den, ale nic platno; namazat se dal — nadarmo! Hm-hm-hm-hm! sám nad tím vrtěl hlavou!

Polevil v práci, nechal jí víc zjednaným, ale už i na těle seznával, že ho ubývá. Nevěděl však, že ho Márinka i Papoušková pozorují. A jednou při obědě Márinka najednou přestala jíst a pravila s úzkostí v očích u „Prosím vás, pantáto, vám něco je!”

542$

Podíval se na ni a usmál se.

„Jen to nezapírejte!“

„I vždyť ne, ani sám nevím; něco mi je, ale co, neznám. Divná slabost se mne chytá, tak se mi někdy zdává, že usychám — nohy, ruce — i jazyk je jako vysušený a dechu dost není!“

„Ale jíst vám přeci chutná!“ a při těch slovech měla na každé tváři slzu.

„Ó, to chutná, víc než jindy, vždyť vidíš, na chleba pořád chodím, krajíc za krajícem si nosím.“

„Zaplať Pánbůh, ale přec se mi nějak nelíbíte!“

Zachechtl se, zamžoural na ni a broukl: „To se nedivím — starej pařízek!“

„Ale jděte, ještě si smích dělejte!“ a viděl, že se jí líce stáhlo.

„A snad budu plakat, ne? Dokud člověku tak chutná jako mně, zle není!“

Ale pozorovali dál oba, pozorovali i Papouškovi, že se hospodářův neduh nelepší, a Papoušková už několikráte, vrátivši se z pole, Márinku upozorňovala: „Nějakou vnitřní horkost musí mít, vodu jen do sebe leje, Toník pro ni musí pořád chodit!“ A jindy: „Povídali jsme, jak se z nás v tom parnu cedí, ale on říkal: Taky se, lidičky, potím, ale tak, jak jsem se snad jaktěživ nepotil, studeně!“

Márinka to poslouchala ulekána a pravila: „Co se mu namluvím, ale toto! Pořád jen říká, abych se podívala, co sní — a to je pravda! Masa beru stále víc a na ty krajíce pořád chodí. Vodu i mlíko do sebe leje, taky jsem si všimla, že i na pivo dostal chuť a leckdy si zaskočí vedle. Co by to jen bylo? Aby se šel poradit k doktorovi ani slyšet nechce, a Jeřábek je přeci z přátelstva!“

Když pak bylo po žních a dělalo se zas na Otavách, Papoušková vrátivší se hned s prvou fůrkou, aby po—

543$

mohla skládat, pravila Márince: „Vždyť on, holka, z místa nemůže!“ a oči i líce měla plny hrůzy.

Márinka zavzlykala: „Ó, vždyť já to taky vidím! A vždycky v noci, když myslí, že spím, tře si oběma rukama nohy. Ondy jsem vyskočila a jdu k němu: ,Copak vás nohy bolí?‘ ptám se. ,Ale vždyť nic — copak to!‘ odbroukl. Teď se vždycky jen tak odbroukne, ačkoli mu pomyšlení dělám. Sáhla jsem mu na nohy — no, studené je měl. A k panu doktorovi jít nechce, to se jen štíří: S hladem a žízní se k doktorovi nechodí!“

„Je to palička, doktora mít ve známosti a ne se poradit.“

Toho dne byl Břízek na poli až do večera, ale když si za chládku na lavičce hověl, Márinka spustila velmi důtklivě, aby si došel k panu doktorovi nebo že mu ho do stavení přivede. A pravila:

„Kolikrát jste s ním mluvil, tak se k vám vždycky hlásí, ale nezmíníte se mu!“

„Je doktor, člověka vidí!“

„Bodejť, když se schválně stavíte zdravý a nic znát nedáte!“

„Podívejme, podívejme, jak se na mne nachystala,“ usmíval se.

„Když já jsem stonala, tolik jste doktořil!“

„Inu, inu, to jsi ty, ale co na mně — „

„Tak, tak — „ zavzlykla, „nebe bych vám snesla a vy mi nic k vůli neuděláte!“

„Bodejť, bodejť, nic k vůli, chchch!“

„To já vím, co zas myslíte, to jediné máte pořád na mysli, ale nevidíte, jakou mám starost o vás a co zkouším. Snad vám nic zlého není, docela lehce vám může pomoci, a vy se tím tuhle takovou dobu trápíte!“

„Jiným pomáhají, sami sobě pomoci nemůžou — viděla jsi, jak i pro nebožtíka pana doktora přišla!“

„Protože byl starý, sám říkáváte: Věk je věk!“

544$

„Právě, tak je to! Můj nebožtík otec navlas takhle stonal, jako dnes ho vidím!”

„Proboha vás prosím, pantáto, nemluvte tak! Poslechněte mne a dojděte si k němu!“

„Inu, dojdu teda, ráno tam dojdu, ale že to nic platno nebude, vím už napřed!”

Ráno po mši zašel k doktoru Jeřábkovi, spravedlivě mu o sobě pověděl, co všecko jej zlobí, a potom na lékaře klidně upřel oči.

Doktor se pod dojmem toho pohledu lítostivého i oddaného rozchodil po pokoji.

Vyptával se ještě sám, zkoumal a potom pravil: „Máte pravdu, je to nemoc, která vyjde sama, ale napomáhat přece můžete. Hodně masa jezte, také vejce smíte, sýr, mléko, ale žádnou mouku, nepít piva, ale červené, trpké víno.”

Poseděli chvíli a Břízek se jen usmíval. Vzpomínal na nebožtíka otce, že také tak stonal, doktor zas hovorem zaskočil do svého domova, o tom onom z přátelstva se pěkně rozhovořili.

Když Břízek povstal, liboval si, že si hezky popovídali, děkoval a nedal jinak, až doktor musel a musel říci, co je dlužen; zaplatil, řekl, že kdyby tedy bylo potřeba, poprosil by o návštěvu a odešel.

Doktor Jeřábek rozuměl, že chtěl říci: Se žádným doktořením si začínat nebudu, a že proto hned platil.

Břízek vzpomínaje cestou na doktorovy rady, myslil si: „Bodejť, člověk by vlka snědl a ještě si bude vybírat! A víno abych pil — za živobytí snad jen dvakrát jsem to měl v ústech!”

Márinka již s toužebností čekala, s jakou se vrátí. Ale když jí pověděl, jaký úsudek doktor o nemoci podal, pravila: „To vám mluvil ze srdce, viďte!” Ale u Papoušků si potom naříkala, že to snad-opravdu bude, jak Břízek o nebožtíku otci vypravovává, ale

545$

hned zas kvílela: „Jenom nás Pánbůh chraň nějakého dlouhého trápení!“

Sama si ještě potají k panu doktorovi zaskočila, aby se přesvědčila, že pantáta nic nezatajil, a slyšíc, co má jíst, čeho se varovat, pomyslila si: Vida, to mi neřekl!

Dělali potom všecko podle rady, ale nemoc přec neodcházela, ba zvolna postupovala.

Řekl tedy, že bude jíst, nač má chuť, a že žádné zvláštňování nechce.

Hlad jej přepadal mnohokráte za den, ale ačkoli jedl dost, sil nepřibývalo. A říkával ženě: „To mi věř, kdybych tolik nejedl, snad bych padl!“

Žízeň také bývala velká, hrdlo vyprahlé, jazyk jako troupel; v noci třeba z konve hltavě pil, nebo zticha se ustrojiv, vykradl se k Houžvičkovi, ale když se vrátil, pil doma zas.

Tehdy v zimě sám mlátiti nemohl, jenom chvílemi u mlatců poseděl na otepi; ve světnici u kamen si hleděl přádla, ale přicházela dřímota, takže nad vřetánkem usínal. I do kostela došel, ale kůru již nadobro zanechal a jen dole v poslední lavici sedával.

Po městečku si říkali: „Břízek Stehle nějak schází, ten už dlouho běhat nebude.“

Doktor často od Márinky zvídal, jak pantátovi je, ale radil jenom trpělivost…

Když se blížilo jaro, Břízkovi vidouce nezbytí, pole až na dva kousky pronajali a také jedna kráva se smutně stěhovala jinam.

Slabosti přibývalo, těla ubývalo, dech byl těžký a zdlouhavý…

Skřivan se zas rozjásal nad hrudami, v Horce jaterníky rozevřely modré, udivené oči, z hrud polí vytrysklo zlato devětsilu, omladlá země zadýchala vůní ornice a hospodáři putovali ze stavení k svým polím. Jenom pole Břízková marně čekala na starého hospodáře.

546$

Nepřišel, ačkoli vzpomínal, co se tam kde děje; těžce se vláčel po stavení, polehával, až ulehl nadobro.

Márinka ustaraná, zchátralá, chodila také jako ve snách.

A jednou odpoledne jí pantáta řekl: „Bud tak dobrá a zavolej mi pana doktora!”

Když potom doktor Jeřábek přišel, Břízek pravil: „Márinko, teď nás tu nech samy!“ a když smutná vyšla, podíval se na doktora a řekl chrchlavě:

„Tak si, pane doktore, ty mé droby prohlédněte, ale mně se zdá, že to už za nic nestojí. Je to, myslím, jako zpuchřelé hodiny!” a hrčivě se zasmál.

Doktor jej prohlédl, přikryl a usedl při loži. Pohledy jejich se setkaly a ten Břízkův se tázal:

„Že mám pravdu?”

A doktor trudně odvětil: „Inu, co bych vám to zapíral!”

„A dlouho to bude, dlouho?”

„Na den to říci nemohu, ale tuze dlouho ne!”

„No tak — no tak — poručeno Bohu!” vzdychl si Stehle. Potom obrátil hlavu k lékaři a začal hlasitě: „Teď vám, pane doktore, něco povím, co ode mne tak pravdivě neslyšel nikdo. Vy jste doktor, mnoho znáte a vidíte, a tak tedy poslouchejte!”

I začal vypravovat. Plynně povídal, bez velké zastávky, jenom co se napil, takže doktor poznával, že to měl v hlavě dokonale připraveno…

Byl soumrak, když Břízek historii svého života dokončil a pravil: „Tak jsem vám pověděl, abyste taky věděl, s čím jsem většinu svých let na tom světě chodil. Viďte, že jste si nepomyslil, že by Břízek Stehle, člověk pořádný, pobožný, který se ženou žil jako dvě kuřata, takové věci nosil v hlavě! Z Osika prej tenkrát neodepsali, nevím vlastně, co a jak tam opravdu bylo, skončilo se to, byli jsme tu dál živi tiše, třebaže

547$

ne už tak jako dřív, ale tohle ve mně leželo pořád: Andulu jsem odkopl, vlastního syna odstrčil! A přec jistojistě vím, že mne ta ženská měla pořád ráda a že do smrti na mne dobře vzpomínala! To je co říct! Ale já měl jen sebe, potom naše doma, jiné lidi a zas jen Márinku na paměti. Chatrná nádoba jsem byl, takové stehle slabé. No teď se s Andulou sejdu a nevěřím tomu, že by mi nebyla odpustila; tam ví všecko, odtamtud mi viděla až do duše a bývala přec holka dobrá — pořád ji před sebou vidím! Sám o sobě musím jen tolik říci: Život se mi nepoved,!“ a teskně se usmál.

Doktor byl hluboce dojat a němě mu stiskl ruce.

„A ještě něco, pane doktore!“ začal trochu veseleji. „Znáte našeho Špátu?“ a úsměv měl na rtech.

„Arciže znám, čiperu, kolikrát jsem ho poslouchal!“

„A chtěl byste ho? To víte, co by tady dělal, a u vás bude pro radost. Rád jsem ho měl, ono to zvíře k člověku bylo — — tak vám ho Papoušková ještě dnes přinese.“

„Vždyť se vám po něm bude stýskat!“

„Jen když ho chcete, jsem rád. Holuby jsem už povětšině rozdělil a ti malí moji chasníčkové mě předešli.“

Doktor Jeřábek vycházel ze stavení už za šera a na záspi slze, řekl Márince, aby pantátu dala zaopatřit.

Zalomila rukama a slzy jí vyhrkly.

Když se po chvilce vrátila do světnice, Břízek jí pravil: „Márinko, Papoušková ještě teď donese Špátu panu doktorovi.“

„I bože!“ vyjekla.

„Bud tak dobrá!“

Odplížila se do sedničky, ale když Papoušková Špátu odnášela, plačíc je vyprovázela až před dům.

Potom už Břízek skoro stále jen dřímal i spal a

548$

čtvrtého dne, když odpolední slunce sypalo do světnice plno zlaté záře, srdce mu ztichlo.

Márinka plačíc, zatlačila pantátovi oči.

Na protější stěně v jediné kleci stál na bidélku hejl, čapku hluboce staženu, a mračil se zle…

549$

DOSLOV SPISOVATELŮV

S doktorem Jeřábkem jsme se neviděli skoro deset let, ale když jsme se potom při jeho návštěvě Prahy potkali, připadalo nám, že jsme se rozešli asi před rokem, třebaže nás čas za ta léta hodně zoral. Letí doba, den jako den, rok jako rok, aniž bychom si všímali, a jenom ve zvláštních chvílích, například při takové setkané po letech, zastavíme se, ohlížíme a náhle ustrnulí si říkáme: Člověku ani nenapadne, že je tomu tak dávno — deset roků — totě let, propánaboha! Ale když se potom trochu zamyslíme, a začne se vynořovati, co všecko jsme za čas, po který jsme se neviděli, prožili, poznáváme, jak je tomu přece jenom dávno,

Tak bylo i s námi, když jsme tenkrát večer usedli v koutku známé pražské restaurace a povídali si.

V letech sedmdesátých, za svého pobytu v podhorském městečku Chrastině, seznámil jsem se s Jeřábkem, tenkrát teprv oktavánem, rodákem z blízké vsi, a po všecka léta jeho potomních studií medicínských jsme byli přáteli. Kdykoli býval doma, chodili jsme spolu den co den, prolezli jsme všecky vůkolní lesy, proběhali kraj na kolik hodin kolem dokola. A povídaniny bývalo na koše, protože Jeřábek přinášel zvěsti pražské.

Věděl jsem, že jakmile bude doktorem, po nějakém pobytu v pražské nemocnici usadí se v Chrastině, kde byl tenkrát pan doktor již ustaraný, jenž mu sám říkával: „Už abyste, Vašíčku, byl hotov, potřeboval bych ulehčení!“

Nedlouho však předtím, než se doktor Jeřábek v rodném kraji usadil, vítr mne odfoukl hodně daleko z Chrastina, a když svým lékařským moudrem již na

550$

druhý rok vyháněl smrt z chrastínských stavení, dostal jsem se do Prahy já.

V prvém roce jsme si vyměnili několik dopisů, ale byly čím dál kratší, řidší, až přestaly nadobro. Vždyť tak bývá! Vlastní denní práce a starosti zatlačují vše ostatní, a když přijde klidná chvíle, bývá člověk i na psaní leniv.

Ale když jsme se po té řadě let v Praze sešli, bylo přátelství neporušeno, a hovor tekl plným proudem.

O svém životě soukromém jsme povídali, o věcech veřejných, o ledačem, co se nám teď jevilo zcela jiným, než jsme se před deseti lety domnívali, a konečně jsme zapadli do vzpomínek. Doktor vypravoval, jak se poměry v městečku rychle mění, sděloval se se zkušenostmi z lékařské praxe, vypravoval o poměrech v rodinách i o tom, jak se den za dnem učí dívati na život.

A smál se: „Látek k románům a novelám je všude plno, každý člověk má svou, prožitou, ale většina si ji zachovává jenom pro sebe a pochovají je spolu.“

Dostali jsme se tak až na jednotlivé lidičky, jež jsem dobře znával, a tu přítel pronesl otázku: „Břízka jste přece také znal?“

„Břízka — Břízka — „ vzpomínal jsem.

„Hospodáře, měšťana usedlého — ,Stehle‘ — víte?“

„Ach, Břízek Stehle!“

„Hlehle, Stehle, tedy už víte. A jak jej máte v paměti?“

„Jako souseda spořádaného, klidného, spokojeného; slova proti němu nebylo slyšet. Jezdil na pole, dřel, do kostela chodil, Bohu prozpěvoval, s paničkou krásně žil — dětí, myslím, neměli — zkrátka jako vzor řádného, vážného souseda.“

Doktor se usmíval: „Ano, dobře si ho pamatujete. A vidíte, také měl svoje! Znal jsem ho od svého dětství,

551$

chodíval k nám za čas, i vzdálený příbuzný byl a nikdy jsem nevěděl, netušil, až jako lékař jsem od něho samotného uslyšel.“

Potom o sousedu Břízkovi vypravoval. Při jeho řeči se i mně vynořovaly některé vzpomínky z Břízková okolí a vyvolaly otázky, na něž doktor odpovídaje, doplňoval tak své vypravování. Zajímalo mne a dlouho jsme o tom hovořili; také později jsem na ně nejednou myslíval, ačkoli neposkytovalo nic tuze zvláštního, nebo dokonce sensačního, nýbrž jenom příběhy střízlivé, jakých a podobných se i jinde dosti přihází. Ale co je konečně v tom vlastním žití lidském nového? Barvy okolí, poměry se sice mění, ale to ostatní? Vyloupneš-li ze slupek, byť jich bylo sebevíc, jádro, přesvědčíš se. —

A potom za nějaký rok na svých potulkách vlastí přišel jsem opět do Chrastina…

***

Bylo již po osmé hodině večerní, když jsem uprášen a znaven docházel k městečku.

Po patnácti letech!

V polích, jež voněla schnoucím obilím, bylo tiché vlažno, z luk rosou bohatých táhl chládek kořenatě páchnoucí. Na nebi modrém, jemně bíle zadýchaném, mžouralo několik hvězd. Na západě stály fialové páry, ale červeň v nich víc a více zhasínala. Příroda usínala.

Zkoumal jsem obrysy městečka, jež i v přibývajícím šeru byly dosti patrny.

Stromy v zámecké zahradě tvořily jediný tmavý celek, jenž tam stál jako černá pevnost. Kostel svou věží vynikal z bílých domků a zánovní plech namístě starých černých šindelů mdle na ní blyskotal. Dvě řady střech v náměstí se dosud hrbily nad hojným

552$

košatým stromovím, ale pozoroval jsem také, že některé se zvýšily, a také červeň zánovních tašek byla na nich patrna. Komín staré továrny úplně zmizel za zámeckým stromovím, ale v pozadí městečka se vypínaly dva komíny nové, jež se v šeru zdály tuze tenké, a jako by se prohýbaly.

V pádolině mezi poli se rozštěkal pes, ale mužský křaplavý hlas ho okřikoval. Na vzdálené vesnici chrastil jedoucí vůz a z městečka slabě sténaly protivné zvuky ruční harmoniky.

Hubená ženština, v sukni po kolena vykasané, s hráběmi na rameni a s nůší na zádech, bosa, tiše překlusala vedle mne, ani si nevšimnuvši.

Vzpomněl jsem, jak po této prašné silnici den co den chodíval pan Fábera, pošta; teď zde již dávno mají poštu jízdní a pan Fábera i s pomocnicí svou brzy potom, když jim vzali tu velkou povinnost, odstěhovali se k těm, mezi nimiž ve svém starém úřadě žili — k sousedům spícím na hřbitově. Každá vesnice měla posíláka svého a domácí listonoš roznášel teď jenom po městečku.

U příkopu za prvým chrastínským domkem leželo i sedělo na drnu několik lidí, hovořících i popěvujících. Mraky kouře se od nich valily. Na můj pozdrav nikdo ani nehlesl, ale když jsem poodešel, jeden něco bručavě povídal a-potom se rozesmáli.

Šel jsem uličkou vedle kamenných domků bílých, tříokenných, jež tu vyrostly jako čerstvé houby na místě bývalých skrčených, omšených baráčků, z nichž zůstal tu jenom jeden, tmavý, jako bez života.

Náměstí se také valně změnilo; hned na počátku, na místě stavení souseda Podušky, byl patrák, v přízemku s osvětleným krámem, v jehož velikém výkladním okně stály, řady lahví všech barev, a na skleněné tabuli četl jsem zlatý nápis: Víno a jemné likéry.

553$

Silnice v náměstí byla povýšena, ostatní plocha písčitá, urovnána, bez trávníku a příkopů; u soch zmizely lípy a javory, po délce silnice svítily však čtyři lucerny. Předky dobré poloviny domků se změnily, zmizely lomenice s kabřinci i podsíňky se sloupky, a bílé kamenné domky, jeden jako druhý, usadily se místo nich. A živo bylo před nimi…

U Zajíčků zůstalo při starém, ba i nabarvená plátna se černala na podsíni, která mi však připadala mnohem menší, a střecha jako by ji užuž chtěla nadobro pohřbít.

U Šádků se průčelí rozšířilo, přibylo mu patro se třemi velkými okny sálovými, nad nimiž se černal nápis: Hostinec U černého orla. Občanská beseda. Dům s obchodem byl vedle nově vystavěn, v pěti osvětlených oknech se pestřilo nejrůznější zboží a zlatý nápis zvěstoval, že je tu U města Paříže.

Břízkovo stavení bylo, jako bývalo, a hospodář právě vjížděl do dvora s vozem jetele, na němž seděly dvě děti. Ale Břízek to nebyl a Papoušek také ne.

Sousední domek zmizel i s podsíní, na níž stával krámek pana Kotrlíka s cukrovanými podkovami, makovými velikými koláči a s vnadnou bábovkou, o nichž si děti povídaly, kdo to asi kupuje, a že to snad všecko snědí Růženka s Mírumilkem; kamenný domek s krámem stál-místo něho a nad krámkem se četl nápis: Prodej kořalky, nad třemi okny dalšími: Hostinec.

Svatý Prokop ustaraný, shrbený, nezastíněn, vydaný na pospas dešťům a foukanicím, dosud držel čerta na řetízku, ale kusy prstů měl utlučeny.

Na náměstí bylo živěji, než bývalo: na sedátkách hovor a smích, harmonika bručela i pištěla, děti, víc než zpola odstrojené, se honily. A většina oken byla osvícena.

554$

Vrátil jsem se, abych si v hostinci U černého orla zjednal útulek.

V přízemním „logále“, dobře osvětleném, klenutém, čpícím čerstvým nátěrem, u tří stolů seděly společnosti, hrající v karty. Když jsem pozdravil, hlavy se sotva povznesly. Hostinský nevysoký, mírně obtloustlý, s dlouhým, světlým knírem, s čepičkou na hlavě, posmekl, ukázal notnou klouzačku, přivítal: „Úctička!“ a posadiv si čepičku, soukal konce knírů.

Když jsem mu pověděl, že bych rád pokoj, ale dříve večeři, zavedl mne do vedlejšího pokojíka, v němž jenom tři cestující po německu švadronili u karet.

Odloživ, usedl jsem v koutku a oddal se odpočinku, jenž po delší chůzi tak výborně chutná.

Visely tu asi troje noviny, Prager Tagblatt mezi nimi, ale neměl jsem do čtení chuti.

Brzy po večeři jsem se hostinského zeptal, mohu-li jít spat, potom je-li doktor Jeřábek doma, a uslyšev kladné odpovědi, šel jsem nahoru.

Nesa svíčku, doprovodil mne až do pokoje.

„Vy jste nájemce?“ tázal jsem se.

„Nájemce, nájemce, už tři roky,“ rychle odvětil.

„A co pan Šádek?“

Překvapen pohleděl a řekl: „Jako starý? Ten je ,tam‘ už kolik roků; syn dům přestavěl, držel to sám, ale bylo toho na ně mnoho a mají teď jen obchod.“

„Kdo byli ti v přední místnosti?“

„Z továrny — mistři.“

Když jsem se dále neptal, dal dobrou noc a odešel.

Otevřev okno, zahleděl jsem se do náměstí. U stavení bylo dosud živo a po silnici chodily hloučky mladých lidí, mužských i ženských, hlučně hovořily, smály se i odrhovačka při harmonice zazněla.

Dívaje se na nedaleké Břízkovo stavení, vzpomínal jsem na milého hospodáře. Zrovna jsem jej před

555$

sebou viděl: červeného, úlehlého, trochu zamračeného.

Je-li Márinka dosud živa? Co Papoušek dělá, je-li ještě maroda a nějak mu nešmakuje, a jak se daří sousedce, bývalé paní Kotrlíkové?

Když z věže přiletěly dva údery, pravíce mi, že je půl desáté, zavřel jsem a ulehl do naditých, ale čistých peřin.

Usnul jsem tvrdě, a když jsem se ráno probudil, slunce svítilo do pokoje již hodně zvysoka.

Pohleděv do náměstí, jehož bílé domky a ozářená zeleň zahrad mi zalahodily veseleji než včera, viděl jsem dvě babičky, jak se s nebeklíči k prsům přimknutými šourají z kostela, jako se kdysi vejměnice Kuželka šourávala, a mrzel jsem se, že jsem notně zaspal, že v svěžím ránu, pod nebem jako sklo jasným, mohla býti pěkná procházka.

Netrvalo čtvrt hodiny a šel jsem dolů k snídani.

„Logál“ byl čerstvě vykropen a umeten, vyvětrán, úplně prázdný, jenom v pokojíku služebná holčice ještě zametala.

Z kuchyně vyrazil hostinský, zardělý, nevyspalý a posmeknuv čepičku a pozdraviv „Úctička!“ ptal se: „Kafíčko, prosím?“ a zakroutiv konce knírů, chvátal zas do kuchyně.

Usednuv nedaleko okna, hleděl jsem do náměstí. Vůně zavářené kávy prolínala místností. Právě když mi hostinský dával na stůl snídani, vešel statný muž, asi pětatřicátník, slušně oděný, s černým knírem, tmavovlasý, hlubokých očí a poplašených pohybů; v ruce nesl nové, lakované ženské botky.

„I vítám vás, mistře, copak že tak časně?“ chvátaje k němu, ptal se hostinský.

„Botičky nesu, celou noc jsme dělali!“ odvětil příchozí, a podávaje botky, těkavě se rozhlédl světnicí.

„Copak že takový hon?“

556$

„I celý dům byl dnes vzhůru, sousedka vedle v sedničce, Břízková, umřela.“

„Ale jděte, tak je to přeci pravda!“ a hostinský zůstal chvilku bez hnutí.

Překvapen nechal jsem jídla také.

„Je, je, už jí Papoušek dal zvonit.“

Hostinský chytil botky, chvátal do kuchyně a slyšel jsem, že tam zvěstuje, co mistr přinesl. Zakrátko byl však zpátky a ptal se: „Tak co jsme dlužni?“

„Čtyry jednušky — všeho všudy!“ odvětil mistr.

Domácí vyňal z kabátu velkou tobolku, peníze vysázel na stůl a usmál se: „Skleničku piva bych přinesl, ano?“

„Zaplať Pánbůh, zdráva roztrhala,“ sbíraje zlatky pravil mistr, „kdežpak já pivo po ránu, jsem ospalý tak dost, to leda skleničku magadoru!“ a odstaviv židli, usedl.

Hostinský skočil do výčepu, nalil žádaného a postavil před mistra. Ten jen lízl, otřásl se a vydechl: „Brr! To to řeže!“

Hostinský se postavil proti oknu, a pokyvuje si, pravil: „Tak ona Břízková je v Pánu — už nebude chodit na funusy!“

„Od večera umírala, vždycky se zas znova probouzela.“

„Papouškovi tam byli, to se rozumí — „

„Byli, oba. Taky jsme s mojí nespali, je to přec ve stavení a to víte, bývali jsme dobře, přicházela posedět a porozprávěla s Kristinkou.“

„S Kristinkou — snad ne s Pochopovou?“ napadlo mi.

„A pořádnost je?“

„I to už včera ji přiměli, ale dalo to práce dost. Starý pan Poduška tam byl, Papouškovi ho požádali, aby k ní rozumně promluvil. Musím říct, že ty peníze tuze

557$

držela; povídala moje, že oči pořád byly na šupleti u stolku, kde měla knížky zamčené.“

„A je toho přec, je?“

„Asi osm tisíc!“

„Hodně! No, teď snad starému Papouškovi bude šmakovat, však se na to načekali!“

„A pane, málem že neostrouhali! Když jí tuhle asi před týdnem bylo tak zle, udělala pořádnost; všecko dětem, starým nic.“

„Slyšeli jsme, slyšeli,“ klepal hlavou hostinský.

„Ale když se zas trochu sebrala, hodila i to zas do kamen. Ti potom měli naháňku, Papoušková se u nás nalomila rukama, až jsem měl zlost. A jí pořád jen: sestřičko sem, švaříčková tam, a zas vždycky: „Copak nejsme jejich rodiče, že jsi se tak nad námi zatvrdila? Mají děti mít všecko a my teď na stará kolena máme snad jít po žebrotě? Vždyť jsem se ti tolik nasloužila, na sebe jsme zapomínali, snad si taky něco zasloužíme!“

„Ale, ale, ale — „ povrtíval hlavou a kroutil se hostinský.

Ale Břízková mlčela anebo vzdychala: „Vždyť jsem to hodila do kamen, snad ještě neumřu a s sebou to taky nevezmu.“

„A včera ji teda přec přiměli — „

Mistr přisvědčil: „Taky jsem to podpisoval a pořád vidím ty její úzkostlivé oči. Tolik peněz a doposledka taková úzkost, jak bude živa. Každému dítěti nechala po dvou tisících, starým taky dva.“

Z kuchyně vyšla paní hostinská, silná, pořádně ustrojená, vysoce načesaná, v sněhobílé zástěrce a nové lakýrky měla na nohou.

Patrně v kuchyni všecko vyposlechla, protože jen povzdychla: „Tak už to má taky odbyto.“

„Má, má — dobré jitro přeju!“ rychle povstav, svědčil mistr.

558$

Vtom, jak hostinská obrátila pohled k oknu, udiven jsem poznal, že je to bývalá paní Kotrlíková, za mého pobytu v Chrastině ještě jará, čiperná panička, veselých očí.

Ztloustla, obličej měla červený, lalok pod bradou, a oči jí nad zkynulými tvářemi hodně zapadly. Hostinského byla proti ní sotva polovička a byl vedle ní mladík.

„Jakpak je tomu dávno od Břízkovy smrti?“ pravila, hledíc do náměstí.

„Nějakých osm roků tomu bude, byli jsme snad dva roky v nové stavbě,“ rychle odpovídal muž.

„Osm roků — ale jako dnes ho vidím — „

„A to já taky,“ zasmál se, „obzvláště si ho tuze dobře pamatuju, jak k nám poslední čas chodíval,“ a přecházel jako mladík, dupal patama a mnul rukama.

Panička odvrátivši se od okna, pohleděla na muže a potom se též na mne upřeně zadívala.

„I Bože, i bože,“ vyjekla a všecky lalůčky v tvářích se jí rozchvěly, „to jste vy, kde bych si byla pomyslila!“ a chvátala ke mně. „To bude mít pan doktor radost,“ žvatlala, podávajíc mi kulatou ruku, „vždycky o vás povídává. A mohlo mně to večír, když mi můj povídal, že jste se po panu doktorovi ptal, napadnout, ale kde by si člověk po tolika letech pomyslil, když k nám přijde tolik lidí!“ a vzavši židli, usadila se proti mně a začala zpovídat. Odpovídal jsem jí ochotně.

„Ach, u nás se taky mnoho změnilo,“ usmívala se, přičemž jsem viděl, že má ještě všecky krásné zuby, „můj nebožtík je už taky přes deset roků v zemi, já byla nějaký čas vdovou, ale potom přišel tamhleten,“

— a zasmála se, přičemž se hostinský zase rozběhal a směje se, mnul rukama — „i pomyslila jsem si, že jsem taky ještě kale na světě nebyla, a vzala jsem si ho. Hleděla jsem si starého řemesla a můj začal hostinčit, byl

559$

z toho, rozuměl tomu. Ten předek u starého baráku jsme postavili a hezky nám šlo; já potom pekařiny nechala, nebyla bych stačila. Teď se mi kuchaření teprve hodilo — a všecko! Když je člověk k tomu a s lidmi umí, táhnou se.“

„A to k vám ještě nebožtík Břízek chodíval — „ „Chodíval, třebaže jsme s nimi nebyli, jak jsme bývali. On ne, on byl dobrák, ale ty ženské, když jsem se vdávala, ohrnovaly nos, zvláště Papoušková. Nežily jsme ve zlém, ale přestaly jsme k sobě chodit. Jeho potom chytila taková podivná nemoc, při které ho přepadala zlá žízeň. To se leckdy třeba o půlnoci ustrojil, vylezl z domu a rovnou k nám. Zaťukal, můj vždycky hned vstal a Břízek s ním potom v logále vyseděl třeba do dvou, do tří do rána a kolik sklenic vypil. Takový člověk, na stará kolena, za celý život tolik nevypil jako potom za ten čas.“

Hostinský poslouchaje ženu, přišel až k nám, postavil se za ni a pokračoval:

„To seděl a dlouho nepromluvil slova, jenom sám s sebou si něco bručel. Já přitom dřímal. Někdy taky spustil víc, začal mustrovat svět a vždycky: Brachu, brachu, divně se to motá, divně. Kdyby tak některý člověk, když je mladší a třeba i potom, věděl, co z toho ze všeho jednou bude, kdo ví, co by říkal!“ a hostinský se zachechtl.

„I vždyť je to pravda,“ zamyšlena pokyvovala hostinská, „co se jen tady po staveních změnilo, kdybysme tak brali jedno za druhým, co já jen pamatuju!“ „A to mi také kolikrát kázal: Brachu, brachu, poslouchejte starého člověka, vždycky všecko moudře do pořádku, hned, včas, nebo potom, potom — a někdy položil hlavu na stůl a dal se do pláče.“

„To ono mu, myslím, šlo, nějak do hlavy, že jeho strana na Chvojku; zůstala tak zkrátka. Sestru Bětku

560$

asi litoval, protože na tom byla chatrně, dětí bylo a živobytí se tlouklo všelijak.“

„Žena dostala všecko,“ pronesl jsem.

Hostinská přisvědčila. „To víte, postarala se o to; léta mu dobře hospodařila, sháněla, šetřila a zkusila s ním dost, tak není divu. Zvláště později býval už nemluva, nevrlý a hodiny a hodiny vyseděl doma na záspi u toho svého ptactva; to měl rád!“

„O jé, o jé,“ rozesmál se muž, „to jako s dětmi s nimi jednal, a jenom u nich se smával.“

„Dobrý člověk to byl, u našich taky vzpomínají,“ srdečně se ozval mistr, jenž prve napjatě poslouchal. „Ale něco těm svým přec taky mohl odkázat — totě peněz, a co ona z toho užila, jen se o ně bála a teď to mají Papouškovi.“

„Proto on říkal, že se to divně motá,“ zasmál se hostinský.

„Těžko soudit,“ měkce pravila paní. „Sestra Bětka je tam nahoře už taky kolik roků, tak si to spolu povědí.“

Poznával jsem, že ani ona, sousedka, dosud neví, proč se vlastně Břízek trápil a na koho vzpomínal..

„To jsem se zaposlouchal,“ povstávaje, usmál se mistr, „a doma tolik práce! Tak uctivě děkuju s spánembohem!“

„Spánembohem, pozdravujte doma!“ volala za ním hostinská, a obrátivši se zas ke mně, pravila: „To je Želízko, tady ze sousedstva, na starého se snad pamatujete, ale tenhle tenkrát byl ve světě. Má svůj domek a víte, koho si vzal? Kristinku Pochopovou, jestli se pamatujete. Pochopovi zůstávali u nich, a když se tenhle vrátil domů, Kristinka se mu zalíbila a vzal si ji, třebaže stará Želízková dělala dost zle! A nechybil.“

„Tenkrát to dítě bylo jeho?“

„I Pánbůh chraň, to nikdo neví, žádnému to nikdy

561$

neřekla, ale jeho není, to vím. No, možná, že to už teď u nich všecko vědí, ale tady na to nikdo ani nevzpomene; to dítě, Márinka, byla křtěna po kmotřičce Břízkové a ta šla na ty křtiny tenkrát dost nerada. Márinka se teda jmenuje a Pochopová a je taky skoro pořád u starých Pochopů, ti ji mají jako svou.“

„Tak staří Pochopovi jsou živi — „ ‘

„Živi a zdrávi oba a robotí pořád; říkává Pochopka, že se musí o tu holčinu postarat, mladí že se o své tři už postarají. Bodejť by nepostarali, dobře se jim vede. Kristinka má pořád mnoho práce, učednice má, Márinka jí pomáhá, on taky svou práci umí a pak — Kristinka má všecko komando!“ a usmála se.

Hostinský při tom posledním slově sebou škubl, zasmál se a chvátal do výčepu.

„A co vaše děti, paní — „

„Houžvičková, můj muž se jmenuje Houžvička,“ usmála se, „to se mi na něm nejmíň líbilo, ale co konečně na jméně. Taky mi tenkrát lidé hučeli“ co myslím, že je mladý větroplach; a zatím se držel v pořádku. A děti?“ tu se jí pohled trochu zasmušil — „máme tři, jsou ve škole, nejstaršímu, Pepouškovi, jde na devátý, Rudolfek a Milinka jsou mladší.“ Zamlčela se, ale náhle jako by se byla rozpomněla, pravila rychle: „Ale vy snad myslíte Růženu a Mírumila? Ti jsou v Praze oba, ona už je kolik roků u hodných pánů kuchařkou a on je knihař, je tam ve velké dílně; prosím vás, co by tady dělali?“

„Někdy přijíždějí?“

„No, někdy, ale tuze často ne, nemůžou taky. Vychovala jsem je dobře, to můžu říct, třebaže mě tu taky pomlouvali, když jsem je dala do učení, že je ženu z domu. Mají každý po otci pět set; to víte, že nebožtík Kotrlík už žádný boháč nebyl, tak se děti taky musí přičinit. Já jsem sama zůstat nemohla — ženská —

562$

můj, pravda, přinesl jen pár set, ale býval sklepníkem, z hospody byl, tak zas kšeftu rozumí. V našem to pak už nestačilo, všecko se hrnulo jen k nám, proto jsme tohle najali. Jsme tu první hostinec, všickni páni k nám jdou, besedu tu máme, všecky hlavní bály, divadlo, deset strávníků mám pořád, cestujících dost, každý je spokojen, chválabohu, jde to dobře; Šádkovi s tím neuměli, nevěděli, co je hosty obsloužit. To je jisto, že se točit musím pořádně a ,mého‘ taky zahálet nenechám. Člověk musí, jsou tu tři děti.“

Mlčky jsem přisvědčoval.

„No, dá-li mi Pánbůh zdraví, snad tam těm dvěma budu taky ještě moci něčím pomoci, ačkoli jim říkám: Jste na dobrých místech, tak seďte, co byste sháněli!“

Houžvička vycházeje opět z výčepu zadíval se na náměstí.

„Papouškovi jdou shánět funus,“ upozorňoval, cinkaje v kapse drobnými penězi.

Přistoupili jsme blíže k oknu. Po kraji silnice svorně, stejným krokem kráčeli Papoušek otec a syn.

Ty dva bych byl hned poznal, i kdybych je byl kdekoli potkal! Malé, světlovlasé, bezvousé hlavy s černými čepicemi, hubené krky, skleslá ramena, dlouhé, v kolenou stále dopředu ohnuté nohy, krátké černé kabátky, krátké odřené nohavice, notná chodidla, jež tlapala naplno — rozdíl jen ten, že tatík se už v zádech ohýbal a syn že byl mladší a sušší.

„Kterýpak je to syn, měli tenkrát dva,“ tázal jsem se,

„Tonda, nejmladší, klátí se už teď jako starý. Truhlařině se vyučil, ale chodí s tátou na stavby přidávat,“ odpovídal hostinský a zachechtl se.

„Toníček — ten, kterého si Břízek vozíval na pole — „

„Ten, ten,“ kývala panička.

„Dnes oni si vyšlapují — inu, načekali se dost,“ zase muž pověděl.

563$

Hleděli jsme mlčky, až přešli. Když jsme opět usedli, ptal jsem se paní: „Co se stalo s druhými dvěma dětmi Papouškovými?“

„Josef dělá ve fabrice v Hořicích, ženat je, už má dvě děti a tlučou to živobytí, myslím, všelijak; Frantina chodí tady do továrny i s mužem Hlouškem a má taky dvě. Stará Papoušková má co opatrovat, ale drží se, je jako ze železa. První dítě dcera Františka měla už rok, než se vdala, Hloušek byl na vojně. Divně se to všecko vyvedlo, kolikrát si myslívám, jestli by to byli Břízkovi snesli, kdyby to tak byli měli ve stavení — zvláště Márinka!“

Poslouchal jsem to šveholné vypravování překvapen a vzpomínal jsem na to, jak u Břízků bývalo.

„S Břízkovou potom nezůstávali v jednom?“ zeptal jsem se po chvilce.

„Ba ne, dokud Márinka byla ve svém, byli tam také, ale když to prodala a vzala si sedničku u mladých Želízků, i Papouškovi se odstěhovali — přes dva domky zůstávali. Možná dost, že to i proto prodávala, aby byla sama; pole měla pronajata, mohla tedy klidně zůstat sedět ve svém. Koupil to cizí člověk někde od hor.“

„Chodili k sobě s Papouškovými?“

„Břízková k nim, myslím, mnoho ne, k ní potom jenom Papoušková. Márince se nelíbilo, jak se ty děti divně měly k světu. V tom pádu jsem Papouškovou sama litovala, měla přec ty děti ráda, hezky je vedla, starala se, ale jsou po tátovi. Když Františce přišla ta maličká, tetička Márinka za kmotru nešla, ačkoli ji tuze a tuze prosili, a budete se snad pamatovat, jak ráda chodívala a dávala se vidět. Pravda, ještě za živobytí Břízková, skoro tak po jeho nemoci, s tím přestala, ba zdá se mi, že u Kristinky Pochopovy byla naposledy. Chytla ona se jí mamona, jen se pořád bála, aby jí

564$

neubylo. Divný život vedla a neužila z toho nic.“

„Že se nevdala!“

„I na začátku se zdálo, zdálo, že by měla chuť, a hlásil se leckdo, ale pořád se jí žádný nezdál. Někdo s hodným majetkem nešel, blázen by byl, vždyť byla už hodně přischlá, spíš jen takoví přicházeli, kteří by si byli sami chtěli pomoct. Taky Papoušková jí z opatrnosti a ze strachu hučela, aby si Márinka nekazila spokojený věk. Potom Márinka, vždycky v černé jupce a v černém šátečku, chodila denně do kostela na mši svatou, na každou pobožnost, na křížovou cestu, na funusy, na podivánku na svatby — no, denně jsme ji viděli, jak se, modlitby v ruce, zvolna táhla po silnici. Doma žila všelijak, kafe si obyčejně uvařila na celý den a někdy i na druhý zbylo, v neděli koupila čtvrtku masa a jen škmořila, nikomu krejcaru, leda na modlení za nebožtíka že časem dala. A o ty své peníze se tuze strachovala.“

„Zrovna ouzkost prý o ně měla a stejskávala, že neví, jak bude živa, jestli ji tu Pánbůh dlouho nechá, „ směje se, horlivě přidával Houžvička. Oči mu jen hrály a všecek se natřásal.

„Bodejť, bodejť, a tolik po ní zůstalo! Někam na pouť nikdy nešla, snad ze strachu, aby ji neokradli. Doma sedala v sedničce nebo na záspi a pořád jen pletla punčochy, těch nadělala všem Papouškovým a myslím, že mají všichni punčoch na celý život. Papoušková mi kolikrát povídala: „Já nevím, že pořád jen ty punčochy — a s ničím jiným si nevzpomene!“ A co strachu Papoušková poměla, aby snad Kristinčiným, když u nich zůstávala, nedávala, ale kdežpak, nedala nic, to spíš oni jí od svého podali. I byla Papoušková sama taky vinna, beztoho že to mamonářství v sestře ještě za Břízka probudila; sama lačná byla, arci také kvůli dětem.“

565$

Přišla holčice s dvěma náramnými džbány a pan Houžvička chvátal do výčepu.

„To je z továrny,“ nahnuvši se ke mně, tlumeně upozorňovala panička, „tak přijde kolikrát za den; to my všecko máme, však je proto závisti dost. Řekněte sám, když to tak vidíte, jestli jsem dobře neudělala; podnes bych seděla v baráku a dělala ty žmolky. A Houžvička je hodný — no, někdy snad trochu zbrklý, ale to už — „ a usmála se.

„Přijde-li pak teď na funus přátelstvo z Chvojku — pravil jsem, mysle ještě na Břízkovou.

„Na funus oni snad přijdou, ale dál — co by už — to byl konec, když Břízek odešel. Křepelka se sic ještě potom k Márince dost měla, ale kdežpak! Jsou tam na Chvojku taky už jen mladí a Bětčiným se nevede, to víte, ani o nich o všech nevím; ale i na živnosti mají se co ohánět, sedm dětí tam je, a ani snad bez dluhů to už není. Nechci ubližovat, ale slýchávám, že se Břízková — víte, Tóny — ráda napije,“ a ta slova jen zašeptala, „ale oni lidé hned nadělají! Mladý hospodář práci nikdy zrovna netrhal, staří měli jen jeho, dřeli, tak si tomu nezvykl, a ono na selském, na žádném i sebevětším, to bez práce nejde, v obchodu spíš, ale zas člověk musí mít všude oči!“

„A prosím vás — co slečna Zdeninka?“

„Našich Šádků? I už je taky kolik roků vdaná, měla nejsvrchovanější čas — kupce v Hradci má, vdovec byl s dvěma dětmi, a po dohazovačích se o ní dověděl. Už mají taky zas kolik svých, ale ještě to tak jde.“

„Paní Šádková je živa?“

„I bodejť a jenjen se kolíbá!“

„A Komendová?“

„Taky, ale taky už sama. Pořád ještě v tom svém domku dělá věnečky na svatby a na funusy a synovi advokátovi posílá plné škatule prádla, šatstva, jídla.

566$

S tím vždycky nadělá chlouby; vede se mu dobře, velký dům už má a dvě děti jako květy. Byl tu loni s paničkou a s dětmi a Komendová jen zářila!”

Poděkovav za všecky zprávy, zaplatil jsem a-měl jsem se k odchodu.

„To bude mít pan doktor radost,” ještě šveholila, „ale že si vzpomínám, je sám doma, panička s dětmi odjela do Chrudimě k rodičům, mají tam velkou zámožnost. Aspoň nebude panu doktorovi smutno. A jakpak k obědu, přijdete? Ale to on vás pan doktor nepustí, mají tam ještě tu starou Apolenku, která už za nebožtíka pana doktora celé dny strojívala — a kdybyste i přišel, u nás se tak neodměřuje, je vždycky dost a byl byste spokojen. To říkávají cestující, takovou kuchyň že ani v Praze nemají; já už tak za léto udělám všelijakou zásobu kompotů, houbičky, okurčičky. Škoda, že děti nejsou doma, aby se vám ukázaly; jen odešly, než jste přišel, chodí teď o vagacích na přivát a nejstarší, Pepoušek, už taky na housle hraje.”

A přitom jejím šveholu vyprovázeli mne až ke dveřím.

Venku bylo ještě dost vlažno, vzduch čistý až do hluboké oblohy, svěže modré jak barvínkové kvítí.

Stál jsem chvíli, rozhlížeje se náměstím, aby se mi zprávy paní Houžvičkové trochu usadily. Loudaje se potom dolů, viděl jsem, že bude hnedle půl desáté.

Staré krásné stromy v zámecké zahradě stály bez hnutí, koš s košem spojen, topily se v plné východní záři a kde na nich visel zkrvavělý nebo zežloutlý list“ vynikal ze zeleně jako kovový závěs. Štiřot špačků i vrabčí křik zvučely odtamtud v jediném, nepřetržitém sboru. Nádherné slunečnice v zahradách se dívaly k slunci a rezeda příjemně dýchala.

Přizemní panský domek, révím všecek zarostlý, byl nezměněn, jako když v něm zůstával starý pan doktor,.

567$

jenom plechová tabulka u dveří a nová rukověť u zvonku byly jiné.

Vstoupiv do síně, zaklepal jsem hned na protější bílé dveře, a otevřev, viděl jsem u dveří oba Papoušky a doktora u psacího stolu. Lékárnická vůně mne ovanula.

Doktor dopsav slovo, obrátil hlavu ke dveřím, posunul si zlaté brejle, přimhouřil oči a již vyskočil a chytil mne oběma rukama.

„Vítám vás, vítám, to jste hodný,“ volal svým upřímným, otevřeným způsobem, a posadiv mne na pohovku, dokládal: „Hned budu hotov, hned jsem váš!“

Dopsav lístek, podal jej starému Papouškovi a otec se synem odešli.

„Papouškové,“ řekl doktor, když se dveře zavřely.

Přisvědčil jsem, že vím.

„Břízková v noci umřela!“

„Všecko už vím!“ a pověděl jsem, jak jsem zvěděl.

Zlobil se, že jsem hned včera nepřišel přímo k němu, jaký to mohl být krásný večer, co povídaniny, a hned dokládal: „Ale nahradíme si to, nahradíme, jsem slaměný vdovec, povinnost zrovna žádná nevolá, můžeme se toulat.“

„Za to prosím,“ usmál jsem se, a když se chystal, vypravoval jsem, jak jsem prve u Houžvičků poseděl a po letech poznal bývalou paní Kotrlíkovou.

„Tak vám všecko vypovídala, ach, to ona ráda a tváře jí jistě jen zářily. Jenomže on ten Houžvička je taky čtverák,“ a zahrozil do vzduchu, „ne snad zrovna zle, ale přec; inu, tolik továrenských holek je nějaké pokušení a paní Houžvičková musí mít pořád všude oči. Jaká pomoc, sama už k nakousnutí není!“ vesele hovořil. Zchystav vše, pravil ještě: „Dovolte, jen do kuchyně ještě skočím dát královské rozkazy!“

568$

Vyšed také ven, zahleděl jsem se do zahrádky, na jejíž východní straně, v stínu křovin se posud v květech leskly veliké slzy. Ze záhonů se tyčilo několik vysokých, kolem dokola rozvitých slezů, růžových i bílých, krásnějších zdáli než zblízka, tmavé jiřiny se dumně skláněly, zato pozdní květy na košaté stolístce se slunci smály do očí.

A vtom mi k uchu proniklo vřískavé: „Špaček, špaček, špačíček — kch, kch, kch!“ a zas vyšklebačné mňoukání. Překvapen jsem se podíval po zvuku a hle, na lomeničce altánu, pěkně na sluníčku seděl v kleci špaček, a peří, stříbrnými krůpějemi poseté, mu modravě svítilo.

„Díváte se na Špátu?“ vyšed, volal doktor.

„Je to skutečně Břízkův?“

„Ano, ano, živ a zdráv, svěží dosud; všecky skuliny u nás na síni množstvíkráte už přeměřil, ale pořád není spokojen a měří znova. Má chlapík léta, ale drží se. Nebožka Břízková jdouc z kostela, nejednou si zacházela, u zahrádky poslouchala a utírala si oči.“

Naslouchaje, jak si špaček po holubech povrkává, v duchu jsem viděl Břízka, jak u klece stával červený, smějících se očí a rtů.

„Co hejlík?“ tázal jsem se.

„Toho si nechala a dochovala; už před delší dobou zaklepal kamašema. Půjdeme?“

Když jsme vykročili, zvolal: „Ale kam?“

„Kam vám je libo, mně je to jedno, všude půjdu rád!“

„Dobře, vezměme to tedy hlavně na západ, odpoledne zase k východu a zítra na jiné strany.“

„Zítra,“ zasmál jsem se, „zítra už zas musím být v prachu.“

Doktor se durdil, vymlouval, ale uznav konečně, že jinak nemohu, mlčel.

569$

A šli jsme po silnici mezi vytáhlými topoly, v jejichž větvích křičeli vrabci i špačkové, kteří zas v černých frčících davech s hlučným štiřotem se spouštěli do luk, trochu pozobali, ale po chvilce jako na komando: frr! vzhůru.

Sběhnuvše pěšinou do louky, silně vonící dozrávajícím kvítím, zabočili jsme ke struze, hrčící mezi olšovím, kde nad mečíky kosatce, nad květelem a třezalkou, zlatými hvězdičkami posetou, poletovala šídla tmavě modrá i jiná, jemných, organtýnových křídel. Na několika vypjatých olších zobali a pískali dva čížkové a statná pěnkava, usednuvši na suchou větev, rozkřikla se: „Všude kvete pěkné krásné kvítííí!“

Ticho bylo, i naše kroky tlumila houšť trávy proschlé a velmi hladké.

„Že vím, nač myslíte?“ s úsměvem se obrátil doktor.

„Není divu,“ odvětil jsem.

A dále jsme se loudali do širého, prohřátého, dřímajícího lesa, jehož zelenými řásněmi prošlehávalo žluté i namodralé slunečno, v němž se kmitaly vosy a mouchy, velké, malé, zlaté i rudé a jehož mechem se šlo jako na polštářích.

Rozhovořili jsme se zas o všem možném, jako když jsme se naposledy setkali v Praze.

Přítel vypravoval, jak se starý život v městečku změnil, bývalé sousedstvo že se ztrácí, noví lidé odjinud přibývají a všecko se hrne do továren; rolníci mají potíže, nikomu se k nim na polní práci nechce, protože v továrnách se vydělá mnohem víc. A výsledek? Mnozí pole pronajímají, jiní už prodali, chytají se obchodu neb také hledají zaměstnání v továrnách a již si jenom několik sousedů hledí ještě starého, otci a dědy odkázaného hospodářství, shánějí, lopotí — na svém! Ale ku podivu, jediný žid je v místě a ten obchodu nechává a chytá se polí, kupuje i najímá…

570$

Vedle lesní skalky, mechem krásně zelené a ozdobené švarným stromkem jeřábu, plným začervenalých korálových kytic, došli jsme na širý podlesní, vyprahlý palouk, v jehož šednoucí trávě, místy prokvetlé vonným, bílým jetýlkem, ležely velké žlutobílé hvězdy pupav a jinde se vzpínaly suché, ostnaté, na konci šiškovité štětky.

Uprostřed palouku sám a sám stál tmavě zelený starý dub, tichý, zamyšlený — stanoviště černé, krákoravé druže lesní. Teď bylo tu až mrtvé ticho, ani koník nezacikal.

Posadivše se na mohutné kořeny, popřáli jsme žádám teplé lázně.

Chvíli jsme mlčeli, až se doktor ozval: „Také na Břízka často myslívám, a vždy zas vidím pohled, kterým na mně utkvěl, když své trápení vypovídal.“

„Přec jen měl dříve pamatovat,“ pravil jsem.

„Měl, ovšemže měl! Ale byly by nastaly mrzutosti, boje doma, starosti — a hlavně stud tuze strašil. Prosím vás, kdo takové věci nezakrývá a neutíká před nimi?“

Pokrčil jsem rameny: „Lidí a jejich zlých řečí se bojí.“

„A snad ještě kdyby se mu byli ozvali hned po vojně, vždyť taková řada let každý cit zeslabí. Ale Andula - byla jistě dobrá duše; i v prostotě a chudobě jsou mezi naším lidem podivuhodné povahy. Břízka měla tuze ráda, nechtěla se vtírat a z velké lásky k němu nechtěla mu učinit zle.“

„A pro dítě milostí nechtěla, proto asi bránila, aby jiní zakročili.“

„Vzpomeňme jenom na Kristinku Pochopovou, u té snad bylo podobně. Raději trpí sama, doufá, čeká, ale — špatně to dopadává!“

„Ten neznámý dost lehce zapomene a je rád; možná, že se ještě zasměje a má konečně radost, jako by byl vykonal hrdinství.“

571$

„Dost možná! Že Andula jednala vědomě ušlechtile, bylo patrno i podle syna; jen se ozval, dále nic.“

„To bylo potom Břízkovo štěstí. Jednou jsem se náhodou na Toula doptával, „ pravil jsem, „ale nezvěděl jsem nic, nežli že je nevelký, udřený, už šedivý, hodný člověk, hajným že je a nemluva. Nosí to jistě v hlavě. Břízek měl dřív jednat jinak, ať by byl také zkusil; snad by byly ty nepříjemnosti bývaly menší než potom mučivé myšlení a to ostatní. Byl hodný člověk, máme ho dosud rádi, ale jak o něm tam v dálce smýšlí vlastní syn?“

„To ho také bolelo! V úzkosti učinil, čím chtěl aspoň tady dosáhnout pokoje doma, potom už žil jen tak z povinnosti, ač si ještě dlouho myslíval, že se Márinka sama pohne, ale takoví lidé si myslí: Jen když je pokoj! Dívala se na to všecko jinak; dětí neměla a slyšel jste, jak přilnula k penězům. V posledních letech s ním zkusila dost a potom — ta řada let o samotě! Kdo ví, co si leckdy myslívala.“

„Snad mohl sám dřív něco poslat!“

„Z čeho? V takových domácnostech se ví o každém krejcaru! Tu je: buďto — anebo! A řekněme si upřímně: jednalo se tu skutečně jenom o nějaké ty desítky? Mohlo se jimi vyrovnat, co všecko bylo už prohřešeno? A toto vědomí spáchaného hříchu a bezpráví na celých životech to bylo, co vlastně Břízka drtilo. A vzpomínaje na Andulu, jež ho pořád měla ráda, jistě si byl vědom, že mohlo všecko být jináč. Ze srdce si mně tenkrát povzdychl: Život se mi nepovedl“

Chvíli jsme mlčeli.

„Ano, ano, kdyby si byl Andulu vzal, docela jinak by se jim byl život utvářil!“ ozval jsem se z myšlenek.

„Jako tak mnohý život — to jsou ta ,kdyby — kdyby‘, zná je snad každý. Těžko soudit už, mají to odbyto, jsou tam všichni, je po starostech, po trápení, žalu.“

572$

„Srdce už mlčí, ale jeho vina tam v dáli zůstala a následky její se snad ještě dlouho a dlouho povlekou!“

Bylo už k poledni, když jsme se polními cestami vraceli k městečku. A tu bylo nám jíti vedle kostela a hřbitova, vroubeného bílou, zánovní zdí.

I povídám: „Ať kamkoli přijdu, vždycky se stavuji také na hřbitově; tam se člověk o obci mnoho doví. Tady jsem kdysi býval, znal lidi, jak bychom se nezastavili!“

Dřevěná vrata byla pootevřena. Zlatý Kristus na kříži, jenž stál uprostřed hlavních cest, byl přímo shora zatopen sluncem a Kristova hlava, s pohledem k nebi povzneseným, měla v té záři výraz, jako by jí právě bylo ze rtů vyplynulo vroucí: „Otče, odpusť jim…“

Vtom do hlíny zasrčela lopata. Doktor mi ukázal nalevo ke zdi, kde z vykopaného hrobu vynikala jenom hrobníkova hlava, a pronesl: „To jistě Břízkové — „

Přehlédl jsem celé svaté pole a hned jsem poznával, které pomníky tu za mých časů nebývaly. Přečítal jsem nápisy a doktor vysvětloval, kteří jsou ti spáči.

Starý pan farář tu spal zrovna za hlavním křížem a v okolí jeho „ti přední“: pan představený Linhart už i se ženou, pan doktor i s ní, radní Komenda dosud sám, starosta pan Šádek, snad ve svém žemlovém šosáku, si tu také odpočinul. Pod kamennými anděly, pod sochami Panny Marie, vzkříšeného Krista, sv. Antonína četl jsem na tabulkách: „Po boku své věrné manželky očekává zde svého vzkříšení věrný manžel“, anebo podobný nápis o manželce.

Některé hroby byly krásně upraveny, obloženy, jiné se už sotva z roviny hrbily. Kvetly tu velikánské trsy nočních fial, měsíčků, rezedy a na zapadlých rovech se jako velké rozžaté svíce tyčily bělavé stonky zlatokvěté divizny.

573$

„Kde leží pan Kotrlík?“

„Kde? Tuhle někde — „ usmál se doktor, ukazuje na slehlé místo pod suchou travou.

Dětské hrobečky tu byly, skvěle zdobené i slehlé, pomníčky už i s fotografiemi dítek, což sem teprve v posledních letech proniklo, a jiné jenom s nápisy: „Naše Márinka, Náš miláček, Spi sladce, andělíčku náš!“ Přišli jsme tak až ke zdi. Hrobník ustal v práci, pozdravoval, a opřen o lopatu, pro nic za nic se chechtal. Ten tu byl také nový. Za mých časů býval zde staroch bručavý, mlékově bílý; nynější byl asi čtyřicátník, vlasů havraních, bezvousý, v tváři kostnatý, velkých černých očí a brada se mu klepala. Snad od toho stálého, jednotvárného, hlasitého chechtotu. Ten člověk ani patrně nevěděl, že se pořád směje; pro nic za nic po každé promluvě spouštěl ty hlasité, řehtavé zvuky hrdelní.

„Paní Břízkové?“ tázal se doktor.

„Ano, ano, Papoušek to prve objednal,“ a opět se chechtal.

Zrovna v hlavách vykopaného hrobu stál pískovcový pomníček s andělem, hrubá kamenická práce. Byl už tuze zapadlý, takže mramorová tabulka byla skoro nad samou zemí. A stálo na ní: „Zde v Pánu odpočívá Josef Břízek, soused chrastínský. Zemřel dne 14. dubna L. P. 1881 v stáří 65 roků. Odpočinutí lehké dejž mu, ó Pane!“

„Zrovna do jeho hrobu kopete?“ překvapen se ptal doktor.

„Zrovna, zrovna — echecheche — „

„Budou tedy zas u sebe.“

„U sebe, u sebe, jenomže — echecheche — „

Oči nám utkvěly v hlubině. Zcela prázdno tam bylo. „Což jste nic nevykopal? Není tomu přec tak hrozně dávno, „ pravil jsem.

574$

„Tohleto — „ a hrobník sáhnuv do rohu hrobu, kam jsme neviděli, vyndal dvě kosti stehenní a jednu ramenní.

„Nic víc? A co hlava?“

„To se, prosím, stalo tak,“ a znova se zasmál, „když se stavěla tahle nová zeď, přišla zrovna na kraj hrobu toho a ještě několika, aby se výběžek, který tu byl, přivedl do rovnosti, a tak hlava tam dole zůstala; je-li ještě, je pode zdí cheche — checheche — cheche — musel jsem proto nohy hrobu kopat dál!“

Vtom jsem pohleděl dál na vyházenou hlínu. Zrovna navrchu ležely na ní spodky bot nebo střevíců — celé!’

„Co je tohle?“ ptám se.

„Echecheche, to je co říct, pánové, z člověka skoro nic nezůstalo, ale tyhle dvě podrážky zůstaly — prosím — „a vzav je, ukazoval, jak jsou pevné.

Stáli jsme zamlklí.

Na poli za zdí vyletěl skřivan a dal se do jásotu.

A hrobník se opět ozval: „Pak se řekne: Lidské srdce — a dávno, dávno nevydrží ani tolik jako podrážky!“ a zasmáv se, naplivl si do rukou.

Vzpomněl jsem ha Břízkovo trápení, na dlouholetou bolest srdce, na těžké výčitky — — Chuďas!

„Stehle — jen chatrné lidské stehle!“ trpce se usmál doktor, když jsme odcházeli.

575$

EDIČNÍ POZNÁMKA

Sirotek vycházel časopisecky ve Zvonu r. 1901. Knižně vyšel poprvé r. 1903, dále pak v Raisových spisech. Poslední vydání za autorova života vychází v r. 1925 jako vydání páté a je základem našeho vydání, v pořadí jedenáctého. Stehle vycházelo časopisecky ve Zlaté Praze v r. 1903. První knižní vydání je z r. 1905, další vydání v Raisových spisech. Za života autorova vyšlo Stehle naposledy v r. 1925 jako šesté vydání a je základem našeho, jedenáctého vydání. Kromě toho bylo v obou případech přihlédnuto k prvému knižnímu a k časopiseckému vydání.

Toto vydání se řídí edičními zásadami, uvedenými již v předchozích, vyšlých svazcích Raisových Vybraných spisů. Ediční zásahy se tedy i zde týkaly především pravopisu, jenž byl uveden v soulad s nynější pravopisnou normou. Interpunkce byla doplněna pouze tam, kde toho bylo nezbytně třeba. Při interpunkčních úpravách byla ovšem čárka ponechána i tam, kde se autor od normy záměrně odchýlil, aby vyjádřil členění věty. Ojedinělý gen. pl. rtův měníme na rtů. Předpony s-a zpíše autor vesměs ve shodě s Pravidly, ojedinělé odchylky sestrakatel, sedřená byly ponechány. Kvantita byla zachována i tam, kde se neshoduje s dnešní normou. Jenom v několika případech, kde pro to byla opora v 1. vydání a ve vydáních dalších, bylo opraveno schlíplý, schlíple na. schlíplý, schlíple apod.

Kromě těchto úprav byly provedeny podle prvního vydání ještě tyto jednotlivé změny: dobře pozorovaly místo dozorovaly (str. 85); ve dvou případech: Dlašková m. Dlážková (str. 71; 84); Podívám se ještě taky k Nanynce m. Povídám se (str. 110); dále podle smyslu: Růženku a Mírumilka místo chybného: Růženku a Márinku (str. 531). Od str. 334 (tj. od čtvrté kapitoly) bylo opraveno chybné číslování kapitol.

Radko Pinz

576$

VYSVĚTLIVKY

18: Štruksky — štruksové kalhoty; morák — lid. mourovatý kocour; prapisek — kámen u dveří, veřej;

29: mohérová čepice — zvi. druh vlněné čepice;

131: obšit — (z něm.) propouštěcí vojenský list;

217: preferanc — hra v karty a na kulečníku;

228: kabřinec — přístřešek na lomenici šindelové střechy;

229: merlík — léčivá bylina; z některých se dělá salát, některých se užívá jako léčivých rostlin;

247: toten — luční rostlina;

266: orláb (z něm. Urlaub) — dovolená;

cáko (z mad.) — stará vojenská slavnostní čepice; pagnet — bodák, bajonet;

267: kontribuce (z lat.) — dříve u nás obvyklý název pozemkové daně, jíž bylo používáno k vojenským účelům; tornistra — torba, vojenský tlumok pro nejnutnější věci;

„ 277: zarout — nář. zatahat, zaškubat;

339. perpentikl — kyvadlo, kolmice;

357: opeslictví — mlsnost, přílišná chtivost;

420: brynelky — brynelové boty z vlněné atlasové tkaniny, z níž se dělávaly svršky střevíců;

423: kanduše — sukně se širokým pasem a proramenicemi;

444: hadí panenka — ještěrka (vysvětlivka autorova);

511: kapitulace — zde: smlouva, kterou se kdysi vojáci zavazovali sloužit nad stanovenou dobu.

577$

DOSLOV

Sirotek a Stehle mají v Raisově díle zvláštní místo. Tyto knihy vznikly těsně za sebou na samém počátku 20. století a představují jistý zlom v Raisově tvorbě. Mají samozřejmě společné rysy s ostatními pracemi, které Rais vytvořil předtím, mají všechny znaky jeho realistické zobrazovací metody, ale také se od dosavadního Raisova literárního úsilí výrazně odlišují. Tato odlišnost spočívá v tom, že ve středu jejich zájmu již není společensky tak závažný konflikt jako v dílech předchozích, ale převážně dušezpytná kresba individuálního osudu. Neznamená to ovšem, že by zde Rais upadl do samoúčelného psychologizování, na druhé straně se tu však nápadně projevuje spisovatelův odklon od tematiky širšího sociálního dosahu.

To mělo své příčiny. Na konci devadesátých let dal Rais v dopise Adolfu Heydukovi průchod svým životním pocitům těmito slovy: „ … Nevím, čím to je, ale toho smutku, těžkých chmur pořád přibývá. Jaký je to pojednou divný svět? Žádná radost v něm, žádná srdečnost, z ničeho není možno se těšiti … Nevím, jakou to prožívám dobu, nerozumím jí…“ Tyto Raisovy pocity se stále stupňují; přispívají k tomu i starosti rodinné i zhoršující se Raisovo zdraví. Nové století zastihuje Raise unaveného přemírou práce a povinností ve škole a bezradného v situaci, kdy i v českém světě dochází k dalšímu prohloubení a zostření společenských rozporů. Kritické odhalování důsledků kapitalistického vývoje na české vesnici a malém městě, jak se s tím setkáváme u většiny Raisových prací z let devadesátých, vyvěralo z Raisova přesvědčení, že krizi světa, jehož byl synem, lze překonat cestou sebepoznání a nastolení těch mravních hodnot, které ještě nedávno dávaly sílu národnímu životu. Zdrojem tohoto Raisova vztahu ke skutečnosti byla důvěrná znalost charakterových vlastností prostých lidí, jeho oporou pak názory a snahy těch reformních sil měšťáckého tábora, které přiznávaly úpadek vlastního světa

578$

a volaly po řešení sociálních a mravních problémů. Vedle víry a sebevědomí, jež měli nositelé těchto nápravných snah, byli však též prostoupeni pocity deprese a bezvýchodnosti, které nabývaly vrchu tou měrou, jak docházelo k prohlubování krize české buržoazní společnosti. Tak se i Raisova představa o obrodě společenských vztahů sráží se skutečností stále tvrději. Ke kapitalistickému vývoji domácích poměrů má Rais ostře odmítavé stanovisko, zápas dělnické třídy, jehož cílem je revoluční přeměna celé společnosti, není s to pochopit. Uchyluje se stále víc a víc k plachému samotářství. To má samozřejmě vliv na vývoj jeho vztahu ke společenské problematice. To se taky odrazí v jeho pracích Sirotek a Stehle.

Jak řečeno, zaměřuje Rais v obou těchto dílech svou pozornost k psychologické kresbě, při čemž se soustřeďuje vždy k jedné postavě. V Sirotku líčí tragédii povahy, poznamenané sobectvím, neupřímností a ješitností, v knize Stehle pak tragédii člověka, jejž láme život ve lži, probuzené k vědomí dávným „hříchem z mládí „. Raisův ponor do vnitřního života obou postav je opravdu hluboký. Zobrazuje jej na základě důkladné znalosti lidí a pomocí všech svých výrazových prostředků, k nimž se propracoval. Jejich vztah a účin je však modifikován povahou zvolené látky a pojetím jejího zpracování. Dialog, Raisův nejúčinnější prostředek psychologické kresby a rozvíjení děje, zde na sebe často bere značnou dávku popisnosti; podobně se zmenšuje úspornost a hutnost druhého výrazného prvku Raisova vypravěčského umění — popisu. Celek je tak ochuzen o sevřenost, výraznost a dramatičnost dřívějších Raisových prací. Nikterak to ovšem neubírá na životní věrojatosti líčených příběhů. Prostředí, kde se odehrávají, jsou Raisovi důvěrně známa. Jsou to místa, kde se stýká živel maloměstský se živlem venkovským. Na pozadí tohoto prostředí kreslí Rais vnitřní vývoj sousedky Dlaškové a souseda Břízka, kteří ovšem nejsou izolováni od svého okolí. Setkáváme se tu proto v obou příbězích s celou galerií postav; Rais jimi nejen charakterizuje zvolenou oblast života, ale i kriticky odhalí vztahy mezi lidmi, určené společenskými podmínkami jejich bytí. V Sirotku nastaví kritické, sarkastické zrcadlo maloměstské lži a přetvářce, přízemnímu životu, nízkým zájmům, světu závisti a klevet. V příběhu Stehlete se znovu objeví motivy zhoubných důsledků peněžní morálky na život venkovanů, motiv proletarizace drobných zemědělců, svízelného osudu svobodných matek, popanštělosti půlpánů. V obou pracích se tak Rais dotkne ožehavých sociálních a mravních problémů, byť je nestaví na první místo svého vyprávění. Proto i Sirotek a Stehle doplňují v Raisově díle pravdivý obraz života na našem venkově koncem 19. století.

Josef Štefánek

OBSAH

Sirotek — — 9

Ediční poznámka — — 576

Vysvětlivky — — 577

Doslov — — 578

VYBRANÉ SPISY KARLA V. RAISE SVAZEK

(SIROTEK) STEHLE

Vydalo Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, n. p., jako svou 1235. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1961 (digr v1). Vytisklo Rudé právo, tiskárna vydavatelství ÚV KSČ, Praha. Náklad 45 000 výtisků. — Tematická skupina 13/8. V SNKLHU vydání první.