Západ

Karel V. Rais

I

Nad horským krabatým koutem se vlnil akord hlaholících zvonů. Vylétal z bílé věže farního kostela, jenž s kopečka, kolem něhož se usadily skalské domy, domky i ustarané, skloněné

baráčky, přehlíží celou kotlinu i boky okolních kopců. Tmavomodré lesy po temeni Železných hor, plachty polí, žloutnoucí louky podél řeky, její hladina barvy a lesku vyleštěné

oceli, město Skalsko i střechy vesnic, vyhlédajících z úzkých zákoutí...vše bylo polito plnou září mdlého podzimního slunce. Jiskříc nesčíslnými, pronikavými hroty, chvělo se na vysoké, nádherně rozklenuté obloze, všude čisté, hladké a modré jako čekanky. Vzduch byl úplně jasný, vyfoukaný; všecky barvy pestrošatého podzimku svítily v něm svěžestí. Celý ten kraj byl jako obraz právě domalovaný. Na cestách a v polích kolem dokola nebylo človíčka; ticho bylo, ani vánek nezašuměl a nerozčechral zlatého listí topolů, nezaklátil roztřepenými suchými parkosy po mezích a stráních - jen ty zvony zněly a zněly... Hlahol jejich se rozléval na všecky strany, zapadal do lesů a za pláně, kde se skláněla obloha. Řada průčelních oken veliké, jednopatrové farní budovy, stojící nedaleko za zdí skalského hřbitova, zářila odraženými paprsky slunečními.

Na hřbitově, kolem bílých stěn kostelních, mezi světlými pomníky kamennými i starými zkřivenými kříži, mezi kaštany zestrakatělých korun i mezi prořidlými, ale posud svěže zelenými akáty temněly se hloučky lidí.

Před hlavními vraty chrámovými, dokořán otevřenými, plechové nástroje hudebníků zasršely slunečnem. Teskné hlasy žalmu Miserere mei Deus ostře proryly píseň zvonů a rozčeřily skupiny lidí, na hřbitově čekající.

Z chrámových dveří zvolna vycházel pohřební průvod: hoch s křížkem, spořádaná řada dětí, a již davy a davy; korouhve cechů, rozvlněné světlé prapory, svítící hřebeny hasičských přílbic vynikaly z tmavého proudu lidstva, jež doprovázelo k hrobu skalského faráře. Za proudem, jenž se široce vyvalil z chrámových veřejí, byla prázdná přestávka, po níž se zabělely komže četných kněží. Šli po dvou, dle stáří; poslední dva byli v černých pluviálech. Jeden z nich byl vysoký, silný, s vypjatou, mírně prošedivělou hlavou, s brejle-mi uprostřed nosu, druhý malinký, skrčený, takže mu těžký pluviál padal s týla a dolení zlatá obruba se ploužila po zemi. Hlavu měl skleslou a kvadrátek mu zapadal skoro k uším; kštice na skráních i v týle měly barvu starého, již zažloutlého sněhu, obličej byl rozvlněn velkými vráskami. Promodralá pravice starého kněze se opírala o sukovku; nohy, obuté do velkých, soukenných bot, zdvíhaly se málo a těžce.

Vyšed z chrámových dveří, uchýlil hlavu k levému rameni a stranou se podíval na slunný kraj i vzhůru k blankytu. Nádech jasného slunečna rozlil se i po jeho lících. Za rakví, kterou zvolna vynášeli přední skalští měšťané, šlo nebožtíkovo přátelstvo, a konečně

se vyvalil mohutný, pestrý, nespořádaný zástup kolaturníků. Na samém konci průvodu byla skupina bratrstva s vůdcem, skalským Petrusem, vedle něhož se ploužila stu-denecká

pořadatelka pobožností Teklička. Petrus breptal Otčenáše, zpěvavě protahoval konečná slova, a když bratrstvo odpovídalo, velkýma očima těkal po hlavách pohřebníků. Podzimek vystlal nebožtíkovi cestu k hrobu žlutým i prokvetlým listím, jež tlumilo kroky zástupů.

Když černá rakev spočinula nad hrobem, ověšeným čerstvým jehličím, a davy rozestavivše se vůkol, ztichly, zpěváci spustili: "Sladce dřímej v lůně matky!" Potom vůdce konduktu, biskupský vikář zdejšího kraje, zvučným hlasem počal mluviti na rozloučenou.

O čtyřicetileté práci zvěčnělého v zdejší kolatuře bylo již v kostele promluveno, nyní vikář

žehnal jeho lásce, která tolik roků obětavě sloužila svěřeným ovečkám; velebil i přítulnost jejich, která se zvláště dnes tak slavně osvědčovala.

"Bože, to je kazatel, to jsou slova!" naklonivši se k Petrusovu velkému uchu, šeptala Teklička. Strejc jen pomrkával.

"Z celého širokého dalekého kraje přišli ctitelé zvěčnělého!" volal vikář. "Přišel zástup spolubratří, aby doprovodil věrného druha na vinici Páně, přišel i veledůstojný senior náš, konsistoriální rada, osobní děkan, biskupský vikariátní sekretář, prvofarář v Studenci, aby se s milovaným bratrem rozloučil -"

V té chvíli se všecky krky natahovaly, aby oči spatřily malinkého duchovního. Teď ho teprve byl trošínek! Kvadrátek si držel na prsou a hlava, v poměru k sešlému tělu veliká, skláněla se hluboce. Bylo na ní ještě hojně hustých, dozadu krásně sčesaných, žlutavě

bílých, lesklých vlasů.

Starší bratrstva, Petrus, slyše řadu titulů studeneckého faráře, významně pohleděl na sousedku a velebivě, nadšeně stáhl obličej.

Teklička kysele semkla koutky rtů a zašeptala: "I vždyť on tomu sám říká: ,Sláva, která málo dává!"'

Když vikářova slova zmlkla, sbor kněží odříkával závěrečné modlitby a zpěváci odpovídali. Hudba zahrála "Kde domov můj?" a občané spouštěli rakev svého faráře na dno hrobu. Vikář ji ještě pokropil, a vzav lopatku, třikrát nasypal hlíny do hlubiny. Studenecký opíraje se o sukovku, dral se blíže k otvoru hrobu, a scvrklou rukou nabrav drobivé hlíny, sypal ji do hrobu. Všecek se klepaje, ze rtů vyrážel slova :

"Tak spánembohem, spánembohem - sladce spi, Honzíčku - vždyť se hnedle sejdeme." Všichni kolem stáli nehnuti, upřeně pozorujíce stařičkého kněze; naposledy pohleděv na černou rakev, posypanou již prvými hrstmi země, ploužil se zpátky, a všecek se třesa, velkou bílou hlavou kývaje na vikáře, pravil měkce: "Tak už jsem tu sám!" Slunce stálo právě na poledni a hřbitovem rozhazovalo celé proudy světla; i hlava studeneckého faráře, vysoké čelo i přičervenalé, poslzené tváře byly polity slunečním jasem.

"Pojďte, pane bratře, pojďte," srdečně ho pobídl vikář.

Oči studeneckého z klepající se hlavy upjatě hleděly na hrobní otvor. Tu jej vikář vzal za ruku. Davy se rozstupovaly, aby starý duchovní mohl dobře odejíti; opíraje se o sukovku, všecek schvácen, zdál se býti chatrnější než prve. Měkké pohledy utkvívaly na jeho tváři.

"Chuďas, co ten se už nasloužil," Tekličce povídal Petrus, pohledem provázeje kněze až k postranním dveřím chrámovým.

"Nasloužil," přikyvovala, "ale teď už je to trochu dlouho - a je to velká chyba pro chrám Páně

i pro celou kolaturu," a starostlivě, utrápeně sama si svědčila. Zpěváci právě ukončili Animas fidelium a Petrus do tichého vzlykotu nad hrobem zamečel: ,,I odpočiňte v pokoji!"

Sotvaže vikář se starým farářem vešli do sakristie,

už tu také stál studenecký kostelník Vejpalka a sundaval jemnostpánovi těžký pluviál.

"Á, Matěj - Matěj -" srdečně kýval stařec, "však jsem já viděl, že jsi ze mne očí nespustil!"

"Taky že nespustil, jemnostpane, neboť když si něco vezmu na starost -" zručně faráři svlékaje rochetu i kleriku, naparoval se Vejpalka. To předevčírem po snídani seděl studenecký farář Kalous doma v pokoji do pohovky hluboce zabořen a zápasil s poslední kůrkou, když se pootevřenými dveřmi vsunul kostelník Vejpalka. Přihladil si dlouhé, k holému temeni jako přilepené proudy šedin od týla nahoru k pravému uchu, odtud po temeni k levému a ještě jednou kolem dokola a zašeplal: "Pánbůh račiž

požehnat!"

Vejpalka byl dlouhý, ale ohnutý, pružný jako had; měl hubené, bezvousé tváře, ostrou, vysedlou bradu a dlouhý nos se mu klonil téměř nad horní ret; mhouravé oči byly plny života a na nohou se pohupoval stále vpravo vlevo.

"Co dobrého - co dobrého?" rychle se ho ptal duchovní.

"Jemnostpane, tuze smutná zpráva -"

Farář nachýlil tělo směrem ke kostelníkovi a k levému uchu si přistavil dlaň.

"Neračte se lekat - skalský jemnostpán je v Pánu!" Kostelník při těch slovech horní půli těla silně skláněje, přiblížil se až k pohovce.

Farář se v ní skrčil ještě víc a velké světlé oči ulekaně upíral na kostelníkovy rty.

"Neračte se lekat, jemnostpane," ruce maje sepjaty, strejc lichotivě šeplal, "Kubla švec zrovna odtamtud přiběhl a přišel se zeptat do sakristie, jestli to jako ještě nevíme."

"K užasnutí!" vydechl farář. Zvolna zakýval velkou

stařeckou hlavou a z koutku očí mu vyprýštily dvě drobničké slzy. Byly jen jako nejmenší

krupky a způsobily lesklou stružku sotva doprostřed nosu. Pokřižovav se, sepjal ruce v klíně a bledé rty se mu roz-chvěly modlitbou.

"Requiescat in pace!" dokončil, opět se křižuje, a kostelník povzdechl: "Amen!"

"Tak i ty, Honzíčku, tak už i ty!" polohlasně vzdychal farář-"inu, inu, děj se vůle boží!

Řekněte to tam Kristince."

Kostelník se přehoupal pokojem a opět se jen tak mezi přivřenými dveřmi vsunul do kuchyně. Farář zůstal stále tak skrčen, s rukama sepjatýma, a když sestra Kristinka, hospodyně, ulekána přiběhla do pokoje, povídal jí: "Tak vidíš, už jsem tu v celém kraji sám!" a roztřásl se škytavým pláčem.

Hned potom také oznámil, že ačkoli již pět roků cesty do Skalska nekonal, bratříčka Duchoně

k hrobu doprovodí.

Paní Kristinka začala odporovati: "Hochu, hochu, vždyť by se ti tam mezi tolika lidmi něco stalo -" Ale kostelník se vmísil velmi vážně: "To nic, paní Kristinko, to je svatá věc, která

musí být; sám si jemnostpána vezmu na starost!"

"Tak, tak, Matěji," přisvědčoval farář. "Vždyť dokud jsem tu byl jen lokalistou, býval mým farářem, ne? A takoví přátelé přes čtyřicet roků! Honzíčku, Honzíčku, jak by tě mohli pochovat beze mne!"

"Právě, právě, jemnostpane -"

"A teď, Matěji, honem běž do školy - pan řídící jistě pojede s námi. Jak zvíme, kdy je pohřeb, doběhneš také k strejci Čejkovi!"

Kristinka potom přes tu chvíli spínala ruce starostí, ale Vejpalka pořád jen vedl svou:

"Žádnou starost, paní Kristinko!"

Svůj slib dnes věrně splnil, po celý pohřeb se plížil opodál jemnostpána a očí z něho nespustil. Odstrojiv ho v sakristii, usadil jej do široké lenošky a počal roucha skládati. Bylo tu mezi duchovními ještě několik kostelníků a všichni konali podobnou. Kněží stáli v kroužcích hovoříce nebo se již loučili.

"Tak, Matěji, tak," oddechnuv si, Kalous pochvaloval kostelníka, "hezky to zavaž a dones dolů do herberku strejci Čejkovi. Podívám se s panem řídícím ještě do fary."

"Donesu, jemnostpane," prohýbal se Vejpalka, "ale sám se pustím napřed!" Při těch slovech měl hlavu i celou horní půli těla daleko vpředu, jako by již po té silnici upaloval.

"Přece se musíš najíst - od rána jsi nejedl -"

Vejpalka potměšile přivřel oči a v koutcích rtů mu vyrazil úsměv.

"Dva namazané krajíce mám, jemnostpane, v šose - máma pamatovala," šeplal.

"Dělej, jak chceš - "

"Mám doma trochu toho píchání, bylo by škoda nevydělávat; až přijde pan řídící, poplavu - to se to poběhne po sluníčku!" a mhouravé oči mu jen kmitaly.

Obléknuv ještě faráři dlouhý, černý kabát bez šosů, s uzlem odstoupil do kouta, aby nepřekážel, a pozoroval ostatní kněze. To byla jeho radost! Vikář, již také odstrojen, přistoupil k lenošce, do níž studenecký zapadl, a pohladiv ho po vlasech, pravil: "Tak jsme ho, chuďasa, uložili -" Jak stařec smutně přisvědčoval, z úst mu vyklouzlo: "Honzíka - starého

-" a nahlas řekl: "Co jsme se spolu nachodili, narozprávěli a - Bůh nám odpusť - nakarbanili!" Při posledním slově přiklonil dlaň k ústům a mírně se pousmál. "Ještě když jsem v Studenci býval jen jeho lokalistou, přiběhl za mnou a už se silnice na mne volal - a byl to přec můj farář!" Poslední slova řekl s potměšilým důrazem a hlavu přitom povznesl, takže se vikář

usmál.

"Pravda - teď už jsme se vídali zřídka, ledaže přijel na pouť. Vždycky říkal, že musí svému lokalistovi přivézt tu povinovanou husu. No, teď je finis - ale předcházet mne neměl, vždyť

mu do mne chybělo celých šest roků!" přerývavě, jakoby uhoněn, nabíraje dechu, vypravoval studenecký. Bylo patrno, že chtěl mluviti tlumeně, ale vypravoval hlučně, jak to bývá u lidí

nedoslýchavých. Ostatní kněží se stavěli kolem a poslouchali.

"Kolik je vám vlastně, pane bratře?" srdečně se ptal vikář.

"Devadesát - bylo, bylo, hned o svatém Bartoloměji," a kýval hlavou, jako by říkal: Ano, ano, to jsou léta!

"I však jsem si, veledůstojný příteli, už nejednou pomyslil, že byste si přec už měl dokonale odpočinout," opět pravil vikář.

Studenecký za vlídná slova poděkoval poklonou, na které dosud byl skoro mladický švih, a usmáv se, odpovídal: "Odpočívám, reverendissime - dokonale odpočívám! Dlouho-li tomu je, že se ze studenecké lokálie stala fara, a teď mám už i - kaplana, kaplana!" Řekl to opět s potměšilým čtveráctvím, takže všecky poslouchající rozesmál. Vikář se usmál také, ale rozpačitě se přitom hladil na skráni.

"To přec jenom není dokonalý odpočinek - vždyť vás, pane bratře, znám -"

"Také to už bude, reverendissime! Žádná písnička není tak dlouhá, aby neměla konce - i ta moje ho bude mít, trvá dost dlouho - ale dřív bych nerad - tuze nerad - protože kde jsou kořeny -" Nedopověděl, ale podívav se plaše kolem, rychle si přejel vlasy od čela k týlu. Tu vešel do sakristie nový host. Ukláněje se skromně, polohlasně a rychle říkal: "Má úcta! Má

úcta!" a přistoupil k faráři Kalousovi.

"A - náš pan řídící - pan řídící Pondělíček, moje dobrá duše -" kněžím hlučně oznamoval stařec.

Pondělíček se znova velmi rozpačitě ukláněl.

"Tak půjdeme, půjdeme, pane řídící -" a stařec se zvolna postavil. Tu již přiskočil Vejpalka, podávaje mu hůl i zimní čepici.

"Tak spánembohem, spánembohem," klonil se farář, a tiskna vikářovi ruku, dodal: "Ještě snad budu mít to potěšení!"

"Doufám - doufám -"

Kolem dokola přátelsky potisknuv ruce, řídícímu se zavěsil pod paží, a tluka sukovkou o dláždění, šel ke dveřím.

Vejpalka je otevřel dokořán, zavřel za nimi a houpal se pro uzel.

Kněží starce vyprovodili soucitným pohledem.

"Je ho, chuďasa, drobínek," vzdychl potom vikář.

Vejpalka uzel maje pod paží, líbal ruce, hluboce se klonil a již se také ze sakristie vyhoupal. Řídící s farářem byli již u hřbitovních dvířek k faře.

"Tak, jemnostpane, Pánbůh račiž opatrovat a já poplavu," volal Vejpalka.

"Ach, vždyť on tu ještě je náš Matěj!" poobrátiv se, volal farář, "no dobře, dobře, běž, já bych taky běžel, jako jsem běhával, dokud kvíčalky daly pokoj! Kristinku i ve škole pozdravuj, a že jsme chválabohu zdrávi."

"Vyřídím, jemnostpane, doslova!" Kostelník ještě zakýval placatou čepicí a již, krk maje natažený vpřed, ohnut, dělal kroky jako čáp.

"To mu to závidím, Švejdovi," usmál se farář. "Taky má už dávno šedesátku přišitou na zádech, ale nohy jako strunky. Ale není to krása dne?" Hlavu, na níž měl huňačku staženu, takže zakrývala i špičky uší, uchýlil k levému rameni a stranou se díval po výslunných kopčinách.

"A teď pojďme, pojďme," pobídl potom a vešli mezi zahrádky, na cestu, vedoucí přímo k farním dveřím.

Řídící Pondělíček byl prostředně velký, slabý a vesnice mu čouhala ze všech kapes. Kabát mu v týle odstával, na ramenou tvořil hrbolce a v bocích byl zúžen; také široké kalhoty nebyly zrovna po módě. Bylo to vše dílo mistra Matěje Vejpalky. Na hlavě měl tvrdý klobouk, střechy již blýsknavé, ale nově olemované. Tváře měl dost plné, ale bledé, pod očima sivé, vousků jen kousek před ušima, vlasy kolem skrání mu již zbělely. Strnulý úsměv mu ani teď

nemizel se rtů a modré, měkké oči byly velmi plaché.

Černé rukavice, které před pohřbem navlékl a dosud nestáhl, měly široké, prošité konce prstů

a na slunci hrály místy do modra i do rezava.

"Již chladný podzimek astry rodí," dívaje se po zahrádce, Čelakovského zacitoval farář a vstupovali do farních dveří.

Dlouhá chodba byla prázdna; z otevřené kuchyně vylétala směsice hlasů mužských i ženských a ozývala se mezi klenbami, v nichž dosud páchl dým voskovic.

"Aha, aha," prohodil farář a pokýval si.

Když přicházeli ke dveřím, sbor přátelstva ztichl a vysoká, silná ženština, dobrá padesátnice, dosud v černém klobouku s dlouhým závojem, tenkým, vysokým hláskem volala: "Ruku líbám, jemnostpane - to je neštěstí, to je neštěstí!"

Farář úklonou pozdravil na všecky strany a rozhlédl se kuchyní.

"Poručeno Bohu, Cílinko," tklivě odvětil, "ale proč jste mi ani nedali vědět, že leží?"

"I bože, jemnostpane, teď o tom tuhle vykládám,

kde bysme si byli pomyslili. Dva dni ležel, žádná valná nemoc ho netrápila; sám si říkal: ,No zejtra zas budu běhat!' A v noci najednou slabost - slabost - a konec! Ale račte dál, jemnostpane!" a sama vzpřímena šla dlouhými volnými kroky napřed. Skupina černě oděných mužů i žen se zvolna rozstupovala, aby studeneckým udělala místo; všecky pohledy byly mrzuté i kyselé.

Když studenečtí z kuchyně vešli do jídelny, farář sevřel řídícímu rámě a polohlasně mu pravil:

"Jako by tu Prajzi byli rabovali!"

Okna byla bez záclon, stěny holé, stůl bez pokrývky, skleník úplně vyprázdněn.

"Račte dál - račte dál -" již z pracovny nebožtíkovy volala hospodyně. Obličej farářův se trochu vyjasnil - v pokoji spatřil vše, jak bývalo, i rozevřené knihy a noviny ležely po stole jako jindy. Jenom v posteli zbyla pouze prkénka...

Farář se rozhlížel po stěnách, hodně učouzených, zadíval se na pootevřený černý šatník, z něhož dole čouhala klerika, na skříň se starými, tlustými knihami, jež po léta již pavoučkové

klidně opřádali, na známou pruhovanou pohovku, a konečně utkvěv očima na černé, rozpraskané lenošce u stolu, povídal si: "Jako by byl teď tuhle povstal!" a znovu se díval do všech rohů, jako by přítele hledal.

"Toť, kdybychom se byli nadáli, byli bychom vzkázali všude a zvláště jemnostpánovi," jednotvárným kvílivým hláskem vyprávěla hospodyně, ale pohled její zůstával stále stejný, chladný, bez pohnutí. "Vždyť on si nebožtík náš pan farář přes tu chvíli říkal: ,Copak on studenecký děkan dělá, hned bych se k němu rozběhl!'"

Stařec se rozkuckal; usednuv na tmavou dubovou židli s prohnutým lenochem, stále hleděl na prázdnou

lenošku. Oči mu při Cilčině řeči zaslzely, ale kolem úst se rozlil úsměv; její slova vzbudila žal i radost, žal nad ztrátou té přítelovy upřímnosti, smích ze šelmovství nebožtíkova, které říkalo

"studenecký děkan".

"Tak jsme byli každý jinde - on tu, já tam, a k sobě jsme už nemohli - ale duše, duše bývaly u sebe. Bůh mu dej za všecko sladké odpočinutí!" pravil potom rozrývanými slovy a brada se mu tuze chvěla.

Pondělíček drže klobouk oběma rukama, stál skloněn, hospodyně zvolna přisvědčovala.

"A co vy teď, slečinko Cíli?" opět se zeptal farář.

"Přestěhuju se k přátelům - do Pardubic se přestěhuju - vždyť jsem tu juž včera i dnes před pohřbem měla trápení, sjelo se to všecko a ryjou do mne, jako bych nebyla z nich a jako by, co mám, dostal jednou někdo jiný než oni," vypravovala rychleji a obličej jí oživěl. Farář mlčky přisvědčoval; oči měl zúženy a samou lítost.

"On se nebožtík už taky chystal, že se přestěhuje do Pardubic na dokonalý odpočinek. Však by to jemnostpánovi taky neškodilo," pokračovala.

"I vždyť ona už pro mne taky přijde - jakpak dlouho to ještě může trvat -"

"O jé, kdopak by na to myslil, jemnostpán je ještě jako hříbeček -"

"Tak vida!" usmál se.

"Jemnostpán by ještě pense užil -"

Farář se nepokojně pohnul.

"Někde v chalupě --u nás na podruží - to bych nerad, to bych přec tuze nerad - po padesáti letech z fary do chalupy. U nás, pane, nebývaly časy jako u vás!" Cíli neodporovala; stála zamyšlena, jako by již ani neposlouchala. "Miláčkové, až

studeneckého faráře, konsistoriálního radu a osobního děkana ponesou ke hrobu, zvony budou zpívat: ,Nic neměl - nic neměl!'" A stařec se dal do suchého smíchu. Potom se obrátil k řídícímu a řekl mírně: "Tak zas půjdeme, pane řídící - spánembohem, Cílinko, a pamatujte také na nás, na Kristinku."

"Bude-li trochu možná, přijdu, jemnostpane; a že dám krásně pozdravovat!" tence zpívala, ale její pohled byl opět zcela chladný.

Farář se ještě rozhlédl pokojem, a utkvěv očima na dveřích, vzdychl: "Jako by se každou chvilku měly otevřít a Honzík vejít - - Poručeno Bohu! Tak zůstávejte s Pánembohem, on vás opatruj!" Sám si otevřev, napodiv rychle chvátal na síň; řídící honem klusal, aby ho před úrazem ochránil.

Před východem se farář zastavil, a patře zpět, pravil: "Teď se budou dělit a hádat! Dobře u nás by to nebylo!"

Když opět šli mezi zahrádkami, stranou pohleděl na širý farní dvůr a řekl: "Na dvoře ticho hospodář odešel. Ten konec je u nás kněží přec jen tuze smutný!" Vešli opět na hřbitov. Bylo tam již úplně ticho a prázdno, jenom lístky, padající z akátu, časem jemně zašeptaly a z věže zněl jednotvárný pravidelný hrkot kyvadla. Zašli ještě k hrobu čerstvě nasypanému, a farář pokřižovav hrudy, šeplal: "Tak spi, bratříčku, spi..." Odcházeje, polykal sliny a hlava se mu klepala. U hřbitovních vrat se ještě ohlédl, pokýval, a patře v dolík na město, mezi jehož střechami se vzpínaly žloutnoucí topoly a jasany, zabloudil až na kopce, k lesům.

"Tak my ještě do života," pravil zticha. Zadívav se k úžlabině za městečkem, z níž svítila bílá

silnice, ukazoval: "Vida, jak se tamhle naše cesta bělá! Naběhali jsme se po ní - - no, Honzíčku, grand casino už nebude! Pojďme, pane učiteli!" A zvolna scházeli s kopečka. Farář zavěšen v paži řídícího, šel tuze ohnut, s hlavou skloněnou; dělal drobné, ale dost rychlé

kroky, holí přitom ťukaje do tvrdé půdy. Dívali se na ně z oken domků, a kdo je potkal, zahleděl se za nimi s tklivým úsměvem.

"Tak Cílinka jde do Pardubic, a Honzík prý už taky chtěl," z myšlenek úryvkovitě utrhával farář, "já kdybych měl jít do města do pense, abych šel tuhle do Betléma," a ukázal na řadu tmavých, skrčených baráčků, jež vyhlížely ze zahrad, "jenže - jenže ani to málo na hotovosti není!"

"Ale budou, důstojnosti, vždyť se vám ta úprava kongruy doklepává," usmál se řídící.

"I vy? I vy mne posíláte? Bůh vás, lidé, naprav venkoncem!" již s úsměvem povzdechl farář.

"Pánbůh rač chránit - toto - co bychom si v Studenci počali?" bránil se řídící.

"No, mlčte, miláčku, mlčte, i vy budete z toho zajetí babylónského vysvobozen - ale já bych nerad. Kam teď, když se už člověku sešeřívá -"

"Vždyť ráčíte běžet jako mladík," usmál se řídící.

"Jen mastěte, dušičko, mastěte -"

Vtom zezadu zaduněly chvatné kroky.

"Někdo za námi běží a dupe pořádně! Není on to Vendelínek?" hodně hlučně ptal se stařec.

"Přílepský farář, přílepský farář - dobře mě jemnostpán zná - ale je to podle kroku nebo jen podle bot?" vzadu hřmotně volal příchozí a došed dal se do tichého, ale upřímného smíchu. Studeneckému se rozklepala brada a očka čtverácky pohleděla na známého.

"Však jsem si myslil, zdali jste nám neutekl," pravil,

"ale o tom jemnostpánování jsem se už dost nakázal!"

"Hm, hm -" pobručíval přílepský, "přece tuhle konsistoriální rada, osobní děkan - copak jsme to dnes slavně neslyšeli?"

"Dobře, dobře, Vendelínku, ale hlavní věc: studenecký farář!" s důrazem odvětil stařec. Vendelín Čečetka, farář v Přílepech, byl nejbližší farní soused studeneckého; měli k sobě

malé půl druhé hodinky. Přílepský byl asi padesátník, kostnatý, popelavých vlasů a také líce měl, jako když mu je popelem postříká. Ostré hrboly kostí vynikaly mu na ramenou i v bocích, čelisti a kosti skráňové dodávaly obličeji ostrého výrazu, jejž mračivé černé oči jen zvyšovaly. Na hlavě měl rozlámaný měkký klobouk, na těle dlouhý černý kaftan, vestu až ke krku (bývala jistě černá, ale již hrála do zelena), černé nohavice - jelenice - ještě po staru do vysokých, tvrdých, vyleštěných holínek.

Těch bot se prve týkala poznámka, po níž se studeneckému brada rozklepala smíchem. Bývalyť ty boty kdysi na studenecké faře doma; farář Kalous si za onoho času na dobrou botu potrpěl.

"Dobrá bota - zlatá věc," říkával, a když dal nebožtíku studeneckému mistru Zadrmovi nový

pár do práce, každou chvilku se přišel podívat.

"Žádnou starost, jemnostpane, ty boty budou práce důkladná - voda je nerozmočí, mráz je neproleze," tvrdíval mistr Zadrma.

Boty byly jedinou světskou marností farářovou - víc kalhot nežli jedny letní a jedny zimní

bylo mu přepychem, jaktěživ jich v Studenci více neměl, ale na podiv, boty musely býti troje!

Doma vždycky rád sedal v soukenných střevících a ty troje boty vysokých vyleštěných holínek stály v plné parádě vedle skříně - jedna jako druhá! Jako šest černých dělových jícnů

mířily k začazenému stropnímu malování.

Ale když farář po prvé dostal ty "kvíčalky", musel dáti těžkým botám vale a utéci se k dobrým bačkorám; ale tři páry černých jícnů pořád hrdě stávaly vedle almary. Kdykoliv přílepský duchovní navštívil studeneckou faru, měřil tu řadu bot zálibnými pohledy. Jednou stoje nad nimi, šňupaje ze své březovky, pravil studeneckému: "Důstojný pane bratře, co ty boty?"

Kalous se podíval na boty, potom na přílepského a horlivě odvětil: "Ó, ty boty, v těch se to chodilo - voda je nerozmočí, mráz je neproleze!"

"Ale kvíčalky pustily!" zasmál se přílepský, až ukázal obě řady zdravých, krásných zubů.

"Oho, oho - to je mýlka, Vendelínku!" čiperně odsekl studenecký. "Kvíčalky, abyste věděl, přišly takhle: Šel jsem do Hrozdějova s Pánem Bohem. Posel přišel přede dnem a běžel ještě

do Skalska pro doktora. Jak se rozsvitlo, vydali jsme se s Vejpalkou; strejc, zvoneček v ruce, houpal se napřed, já v plášti za ním. Bylo v březnu měsíci, mlha a vody všude plno; ale já šel jako po dláždění - kdepak tyhle boty! Luka k hrozdějovskému lesu byla jediná ledová hladina, po níž se už místy rozlévala voda. Šlo to bídně, ale šlo to přec. Jdeme, jdeme sami dva vpravo vlevo, vpředu vzadu hustá mlha jako pytel. Najednou to mnou drcne - a už jsem byl ve vodě, skoro až k ramenům. Neptejte se po tom leknutí! Z luk jsme přešli až na řeku, a tady se to stalo."

"Mráz mě zrovna polívá," hrozil se přílepský.

"Kostelník byl vždycky jako pápěrka a přehoupal to, já uvázl. Když slyšel praskot, ohlédl se a křikl: ,Matičko chloumecká - jemnostpán je v řece!' - jako dnes ho slyším. Poskočil, jako by sám chtěl utíkat, ale potom mi chtěl pomoci. Ale, milý pane bratře, vpravo vlevo se kolem mne hrnula voda - proudy vody - spousta vody - strejc ke mně nemohl, nebo by tam byl sletěl taky. Plášť se mi roztáhl na vodě jako plachta, a tím se mi trochu ulehčilo. Sanctissimum jsem levicí držel nad vodou a pravou jsem se zachycoval, abych se dostal ven na led; ale marno, marno - nebylo se oč opřít, kraje ledu se mi lámaly pod dlaní. Na štěstí jsme uslyšeli rány a strejc povídá: ,Budeme u lesa a jsou tam dřevaři!' Natáhl nohy a ztratil se mi v tom mlhovém pytli; jenom zvoneček jsem v té opuštěnosti slyšel. Inu, dovolal se dřevařů, brzy přišli se sochory a pomohli mi z vody - ale potom jsem v tom promočeném musel ještě dojít k nemocnému. Tak jsem, příteli, přišel k těm kvíčalkám - tak -"

Přílepský si během vypravování chtěl šňupnout, ale tak ho upoutalo, že ruka se šňupcem u chřípí ztuhla a teprve nyní dala nosu, což jeho jest.

"Právě - právě, proto jsem povídal!" kýval pošňupav.

"Inu, dobře - ale ne boty! Po krk jsem byl brzy promočen na kůži - ale nohy byly dlouho jako v teplém pokojíčku. Ano - ano, příteli!" a farářovy oči svítily, že boty obhájil.

"Kvíčalky teda přišly až od kolen -" "Tak, tak, už po patnáct let každou zimu přiletují. Nohavice zradily, ale boty bránily!" vesele si zarýmoval stařec.

"Tedy sláva jim!" velebil přílepský, a zasmáv se široce, dodal: "Jenže co teď s nimi?"

,,Památka, pane bratře - památka na lepší časy!"

Čečetka usmívaje se hladil si kostrbaté tváře, a patře Kalousovi do upřímných očí, zamračen, zhluboka kázal: "Studenecký jich nosit nemůže, ale přílepský by si v nich poliboval!" Kalous se hlučně zasmál a potom odvětil: "Vždyť chodí v perkách!"

"Chodí, chodí," pokyvoval přílepský, "jenomže - " a při těch slovech povznesl nohu a ukázal podrážky. "Fouká ze všech stran," usmál se.

V té chvíli si farář Kalous vzpomněl, jak loni na jaře Čečetka přijel do Studence na visitaci. Když slezl s vozu a svlékl kožich, ulekán volal: "Lidičky dobří, vždyť jsem já si nechal domácí roucho! Prosím vás, mně nějaký kabát půjčte, ať se vikář nemračí!" Stál tu v odřeném, rozbitém kabátku jako umučení a pořád jen říkal: "Že mi to ta naše maminka nechala - ale když ona chuďas tak málo vidí!" Pan páter mu půjčil kabát svůj, ale všichni byli přesvědčeni, že farář Vendelín nepřijel omylem v chatrném kabátku, ale že v jeho nedělním dělá zas někdo ze vsi pána.

Vida nyní rozbité podrážky a vzpomněv na nešťastný kabátek, studenecký farář byl velmi dojat.

"Přece, pane bratře, nebudete chodit v těch mých kanónech," usmál se soucitně.

"Tak, tak, proč bych nechodil? Když v nich mohl chodit studenecký, proč by v nich nechodil přílepský?" ohrazoval se důrazně.

"Ale ta móda je i u kněží dávno ta tam!"

"Marnost světa se mne nikdy nechytala!"

"Inu, když by se vám líbily," vlídně se uklonil Kalous, "do lepších rukou by přijít nemohly!" Čečetka za soumraku sám si je, v plachetce zavázané, odnášel k Přílepům. Kristinka sice bránila dost, slibovala, že je ráno pošle, ale farář nedal; zato si stále liboval: "Jen když já mám zdravé nohy, k tomu dobré boty!"

Potom chodíval jen v kanónech a měl je tedy také dnes.

"Stavíte se s námi v herberku, pane bratře?"ptal se ho studenecký. "V herberku? Mhm - sub iudice lis est! Mám nemám," od ramene k rameni vrtěl hlavou, "je k nám skoro trochu daleko!"

"Právě proto - přisednete si potom k nám a pojedeme - "

"To ne, jemnostpane, to ne - mám své cesty tuhle přes lesy a krásně se tamtudy běhá. Starost, žalost lesním ptákům poručím a švarně půjdu k nám!"

"Zas už, Vendelínku, jemnostpánujete?" zahuboval studenecký.

"A snad bych ne? Až já budu konsistoriální rada, čestný děkan, biskupský vikariátní sekretář, musí se mi také tak říkat!" hlučně se bránil Čečetka.

"To si pomůžete! Poznáte blahobyt -"

Přílepský již neodpověděl; šel skloněn, zamyšlen a byl pořád o dva kroky napřed. To udělala zmínka o blahobytu. Náhle se zastavil, a nakloniv se ke Kalousovi, bublal: "A já jsem chtěl prosit -"

Studenecký povznesl hlavu, podíval se Čečetkovi do tváře a suše se zasmál. Ani řídící se nezdržel smíchu, ale přílepský farář jen krčil rameny a říkal: "Jaká pomoc - co je dělat, když člověk pořád sedí na malém koni -"

,,Dlouho-li pak je po žních!" káravě, ale s humorem vyčítal mu Kalous.

"Po žních - ano, ano. Ale prodalo se maličko a to bylo ve větru hned, ostatní leží, sháním kupce na žito," bránil se Čečetka.

"Ale mnoho, pane bratře, nemám, toť víte, že si naše prebendy neodevzdají." Přílepský opět jen krčil rameny.

"Co je platno - jakáž pomoc," bručel potom, "a jsme faráři - páni, ne? - Copak teprv ti naši poddaní! Ale to nic - to nic - přijde čas a budou všichni pyšní a všichni pášící bezbožnost jako strniště -"

"Volám s prorokem Malachiášem, kapitola čtvrtá,

verš první," s úsměvem přeťal mu řeč studenecký.

Čečetka se hlasitě zasmál. "Inu, teda se stavíme v herberku - beztoho se žaludek ozývá!" zvolal, vida již známý hostinec, v kterém si místní Beseda udělala stánek.

"Důstojný pane, račte teď jít s panem farářem," ozval se řídící.

"Proč, miláčku, proč?" divil se farář.

"Skočím si ke kupci Marýskovi, mám tam to jednání "Kvůli Václavovi, dobře, dobře, jen běžte a brzy se vraťte!" Studenecký se opřel o rámě přílepského a řídící, maje hlavu v ramenou, rychlými, drobnými kroky chvátal zpět.

Besední hostinec byl v budově veliké, proti ostatním skalským domům nápadné; podobal se tvrzi. Ve velikých plochách oprýskaných stěn se temněla malá okna a také dveře byly jako u chalupy.

Před hostincem stála směsice povozů: kočárů, selských vozíků i těžkých vozů; byly tu kočáry starodávné, s náramnými obloukovitými pery, farářské obkroče i lehké kočáry módní, jež

vedle svých starých spolubratrů vypadaly jako drobní, tenkonozí psíčkové vedle černých, tučných hafanů řeznických.

Na několika vozech již seděli vozkové, k odjezdu připravení, a kostelníci přede dveřmi čekali, brzo-li duchovní pánové vyjdou.

Studenecký farář zastaviv se, hleděl na hospodní kolos, jehož průčelí stálo právě v plném slunečnu. Potom obrátiv se k Vendelínovi, vyprávěl: "Dost jsem se tady nasedal - dokud jsem býval ve vašich letech, každé dvě neděle jsem přes kopce přiběhl a také později jsem tu býval aspoň čtyřikrát pětkrát za rok. Sotva jsem přišel, Kadleček poslal do světa zprávu: Studenecký

je tu! To bylo, jako když střelí, v malé chvíli se sletovali: Duchoň s panem páterem, sudí i berní, starý pan učitel, představený, fořt na pensi - inu zkrátka, toho večera bylo grand casino, při kterém žila bulka a smíchu bylo na měřice. Ani vstávat se nechtělo, zvláště při pomyšlení

na cestičku k Studenci. Ale nejdéle o půl jedenácté jsem běžel, abych ještě do půlnoci byl v posteli. Inu, při měsíčku se to běhalo! Kolikrát jsem v takové noci stál na vrchu a chvíli jsem se díval zpátky do dolíka, který byl měsíčným světlem zatopen. Všecko si to měsíc zakublal do svého modravě bílého šlojíře; sám se na mne díval z oblohy i potopen v hloubce pod řekou, která byla povrchu jako rozlité stříbro. ,Krása - rozkoš!' vzdychal jsem a velebil Boha."

"A to já taky rád," hlučně se zasmál přílepský, "zvláště takhle měsíčno mezi černými lesy - ať

je to v létě nebo v zimě vždycky krása!"

Studenecký přisvědčoval.

"Někdy mne pánové vyprovodili až k našim farním dveřím, ale byla-li taková krásná noc, šel jsem s nimi ještě kus zpátky," vypravoval. "Inu, bývali jsme mladší - teď je finis. Fueramus Pergama quondam. Pojďme!" a již po schůdcích vystupovali do síně. Z hostince právě vycházel vikář, za ním několik kněží mladých i obstarožnějších, na cestu připravených, a někteří vyprovázející.

"Tak, páni bratři, spánembohem, a Bůh vás opatruj," spatřiv studeneckého s přílepským, srdečně volal vikář, a skloniv se k stařečkovi, objal jej a políbil.

"Už ráčíte utíkat, reverendissime?" ušoupnuv poklonu, i při těch bačkorách, širokých nohavicích a dlouhém kaftanu svižnou a elegantní, ptal se studenecký.

"Mám dál než vy," usmál se vikář a pohroziv dodal:

"Mně se zdá, že nejste na sebe dost opatrný a málo se šetříte!" Kalous zavrtěl hlavou: "Vždyť mám celou hlavu v čepici a tuhle" - poklepal na prsa - "jsem jako skála; jen ty nohy už tak neslouží. Již tedy jeďte s Kristem Pánem! Sbohem, pane bratře kdož ví, kdož ví, zda se ještě shledáme - ba myslím, že neshledáme. Ale na funus byste mi snad taky přijeli?" podávaje ruce a líbaje se s ostatními kněžími, úryvkovitě, měkce hovořil. Usmíval se na všecky, mladé pohladil po tvářích - ale byl to úsměv, jenž se dotýkal srdce všech: jako když se na podzimní, úplně již odstrojenou, tichou, šedavou krajinu rozleje mdlý

svit slunce, již nehřejícího.

"Ale - ale - ale -" s úsměvem mu odpovídal vikář, "kdožpak ví, kolik nás ještě, pane bratře, doprovodíte ke hrobu, vždyť jste jako jiskra -"

"Ó ne - ne, ne, reverendissime, nedoprovodím!" Kalous jej rychle přerušil. "Ovšem, nevíme, kdo z nás nejdříve stane před stolicí Kristovou - ale jsem už jako slunce na západě - ne vysoko, ale dole, když se mu už jen vršek hlavy dívá přes kopce sem k nám -" hovořil a všichni kolem stáli dojati.

Chvilku bylo ticho.

"Tak je to, tak," pokyvoval si Kalous, "ano, ano, miláčku!" Poslední slova radostně řekl mladinkému knězi a pohladil ho po hladké tváři, jež se všecka zapálila.

"Bůh vás opatruj, pane bratře," znova mu podával ruku vikář, "ale jak jsem povídal -" Farář se usmál a záporně zamával rukou.

"S velebným pánem mám zlatý věk" zavelebil.

Vikář se zamyslil.

"Trpělivost má konce, pane bratře!" řekl vážně. "Račte ho ode mne pozdravit." Studenecký se uklonil. "Ještě pár měsíců a vysvětí mi sestřina vnuka - neračte zapomenout, reverendissime."

Vikář se na starce vroucně zahleděl a zdálo se, že chce ještě něco říci; ale již neřekl, jen oběma kněžím potřásl rukou a s ostatními vyšel ze síně.

Studenecký i přílepský se dívali, jak vsedali do kočárů, a když kola zahrčela, Kalous jim kynul poslední pozdrav.

Potom vešli do hostince.

Všecky stoly byly obsazeny; blíže dveří seděli čeledínové nebo tatíci hospodáři, kteří sem přivezli duchovního, učitele nebo patronátní úředníky, dále při stolech prostřených byli

"páni". Někteří pojedše již kouřili, jiní si krájeli maso nebo teprve začínali s polévkou, podle toho, kdy kdo přišel. Spatřivše, kdo vchází, honem nechávali jídla, vstávali a pozdravovali úklonami; ani hlas se neozval.

Farář Kalous stále se opíraje o přílepského, ukláněl se na obě strany, kynul rukou a srdečně

volal: "Pozdrav Pánbůh, dobré chutnání přeju!"

Když vešli do sousední, vlastní místnosti besední, všickni tam už stáli a čekali. Farář Kalous se ve dveřích opět klonil na obě strany a volal: "Pozdrav Pánbůh - nedejte se vytrhovat - nunc est bibendum - my budeme taky!" a svléknuv za pomoci přílepského kaftan, stáhnuv rukavice, jen v černém mohérovém kyrysku cupal ke stolu a podával ruce. Tu se však přihnal hostinský Kadleček, kulatý mužík s probělenou hlavou, bezvousý, s modrýma, poníženýma očima.

Vyšed ze sklepa, zvěděl, kdo přišel, a proto utíkal, že teď sotva dechu popadal.

"I to jsou k nám hosté - to jsou k nám hosté," volal

zdaleka a hrčivě se zasmál, "pěkně vítám, jemnostpane, zdrávi dojeli!"

"Pozdrav nás Pánbůh - " srdečně odpovídal studenecký, potřásaje Kadlečkovou rukou, "jak jdou pořád časy, jak? Kakraperte, vy jste se skoro nezměnil!"

Mužík přikyvuje, stále se hlasitě, radostně smál.

"Není co chválit, jemnostpane - ach, kde jsou ty časy, kdy jemnostpán přicházíval a bývalo grand casino!"

"Tak, tak," durdil se stařec, "toť jako bychom vám byli jenom my sklep vypíjeli!"

"To ne, důstojnosti, to ne, ale byl zkrátka jiný život, všecko nějak šťastnější, veselejší -" a zase se zachechtal, jako by se hromada štěrku sypala.

"Pane, to máte pravdu," odpovídal farář s potměšilou vážností, "a abych vám řekl, také se mi zdá, že svět už není tak veselý, jako býval - řekněme - před nějakými šedesáti sedmdesáti lety

-" a čtverácky se zadíval do Kadlečkových kmitavých očí.

Hostinský se poškrábal za uchem a zamyšlen pohlížel na sukovitou, vytlapanou podlahu.

"I snad ani tak dávno tomu není, důstojnosti," odvětil rozpačitě.

"Pravda, pravda," kýval farář, "tenkrát jste snad chodíval v sukýnkách a teď vám také pořádně

šediví hlavička. Já to beru podle sebe! Zkrátka, nejsou ty časy, které bejvávaly, máte pravdu, příteli!"

"Prosím uctivě, račte se posadit oba," náhle se rozpomněl Kadleček a v čele stolu připravoval židle, "a čím mohu posloužit?"

"Polévku, kousek masa a bandor - máte bandory?"

"Jen se rozsejpají," zabzučel mužík.

"Ale maso aby se také rozsejpalo, nevím, čím to je, ale já už nějak chatrně kousám," usmál se farář.

"Poroučejte!" a Kadleček ukloniv se, utíkal do kuchyně.

Přistupovali přítomní hosté, kněží, učitelé, úřednicí, aby se s farářem pozdravili. Ukláněl se, podával ruce, potřásal, sem tam hodil vtip a usmíval se na všecky strany.

"Ale, miláčkové, když se tak po vás rozhlížím, znám vás málo - tuze málo - pana berního, jakpak ne, je pořád stejně růžový, pana lesního - vždyť jsme od nás - pana řídícího, naše pány kolaturníky ze škol a tuhle krajského pana bratra z Hrubé. - No, pane řídící, co dělá botanika?

Už k nám ani nepřijdete a myslím, že by se v struze Potamogeton rufescens ještě našel - nebo tam na bažině Streptotus amplexifolius - v lese taky snad ještě roste Aconitum lycoctonum vždyť ta místečka známe, ne?" Pan řídící, červený, boubelatý, světlovousý hezký pán, se uklonil.

"Tak vidíte, že ještě něco pamatuju. Pravda, už nebrousím, jako jsem brousíval, a tak jsou sbírky opuštěny."

Skalský řídící se zasmál, ale ostatní nerozumějíce, tázavě pohlíželi na faráře.

"Pánové nevědí," usmívaje se, štěbotal, "že příroda bývala má radost, geologie, botanika, ba i broučkař jsem býval. Krásné sbírky jsem si nashledal - ale ne ve škatulkách, v suchých pijácích a ve špiritusu, ale v boží přírodě. Všecko, jak to žije a roste v celém našem kraji. Vždycky jsem už věděl, kde je Trientalis europaea, Galium rotundifolium nebo zas Monesis grandiflora et cetera et cetera. Ano, ano, to byly moje sbírky. Tamhle hrozdějovský pan učitel mi dosvědčí, že jsem mu navlas řekl, v kterých kalužinách se hrabe Nepa cinerea, kde je netonečka -"

"A Argyroneta aquatica," hlučně zvolal správce hrozdějovské jednotřídky.

"Dobře - dobře! Vida, že mám pravdu!" vítězoslavně volal stařec a radostně se rozhlédl, co tomu říkají. Pohladil si vlasy od čela k týlu, a pokyvuje hlavou, dodal smutněji: "Jenomže teď

k svým sbírkám nemohu - teď už jenom vzpomínávám, co a jak se kde děje. Ale i spolu jsme se dost nabrousili, viďte, pane řídící? No, je konec!"

Kadleček přinesl polévku a přál dobrého chutnání. Kněží se tiše pomodlili.

"Jen když, důstojnosti, aspoň knihy zbyly," řídící potom navazoval dřívější hovor.

"Zbyly, zbyly - stojí v jarmárce. K užasnutí, jak se mi zrak natahuje - co je blízko, nevidím, ale do dálky převýborně. Pomalu budu jako ten náš Bystrozraký - jenomže na literky takový

zrak není!" Při těch slovech se stále potutelně usmíval a pozoroval publikum. Ve dveřích se objevil řídící Pondělíček. Plaše se usmívaje, ukláněl se na všecky strany, a známým podával ruce, říkaje: "Má úcta - má úcta, pane kolego -"

"Pojďte, pojďte, má dušičko věrná. Kadlečku, honem také polévku!" volal farář Kalous. Pondělíček hledaje, kam by uložil klobouk, nepokojně těkal očima ze stěny k stěně, chvilkami se pro nic za nic polohlasně zasmál a vedle židlí šel opatrně, aby o žádného nezavadil. Když u faráře usedl, bylo mu na hladkých, potem lesklých tvářích viděti, jak je tomu rád. Bera lžíci, k polévce skloněn, ještě zpod víček se plaše podíval po společnosti a zvolna počal jísti.

Kadleček obslouživ hosti, honem se zas postavil ke dveřím a ze studeneckého faráře očí

nespouštěl.

"Tak jsme si, důstojný pane, včera s mojí povídali, jak bývalo veselo, když jste časem ráčil přijít a vzkázalo se po pánech; nebožtík pan farář, chudák, honem přiběhl a už ve dveřích volal: ,Tak kdepak je ten můj lokalista?' "vypravoval hostinský a blaženě se rozesmál. Farář se právě hmoždil s kouskem chlebové kůrky a jen přisvědčoval.

"A co bývalo žertů s tou husou, kterou měl každoročně do Studence odvádět -"

"Na pouť!" kývl farář.

"Kolikrát jen šedivou hlavu prostrčil dveřmi a bojácně se omlouval: ,Ale husu, Toníčku, nenesu -'"

"A teď mne nechal - tak vidíte, příteli!" zamysliv se, posteskl farář.

"Pivečko, prosím?" rychle se ptal Kadleček.

Farář přikývl a rukou naznačil, že všem třem.

Skalský řídící, růžový, obtloustlý, přistoupiv k Pondělíčkovi, ruku mu měkce položil na rámě

a ptal se sladce: "Jak se vede, pane kolego?"

Pondělíček se honem postavil, a hladě si rozpačitě tvář, odpovídal spěšně: "Děkuju uctivě, děkuju uctivě - nechce být líp!"

"Ale dobře, viďte!" usmíval se skalský, hladě si měkkou rusou bradu.

"Do dobrého chybí mnoho - mnoho," odvětil Pondělíček a smutek se mu rozhostil i v pohledu.

"I vždyť jste tam jako král!"

"To mi pan inspektor taky říkává - ale je to chudé království, když v něm je člověk s hromádkou dětí!"

"Ale jsou zdrávy?" ptal se skalský.

"I copak to - jako hřiby! Roste to jako stromy v lese - to se ty bochníky ztrácejí -" Oči Pondělíčkovy se při té vzpomínce zasmály čistou radostí.

"Kolik jich vlastně máte ?"

"Doma pět - šestý je v Hradci - to je nějaká spotřeba!"

"Šest - m-no, to není tak zlé," lahodně řekl skalský a mnul si měkké ruce.

"Není, není -" stýskal Pondělíček. "Teď mi dorostl druhý hoch a na studie nemůže, není to u nás možno. Musí na řemeslo. Učitelovo dítě - ne že bych řemeslo snižoval - ale hoch není

tuze k tomu, po knihách jen hoří. Ó, to jsou zármutky!"

"M-no - jenom ne zoufat! Budeme brzy mít schůzi Budče - přijdete?"

"Přijdu, přijdu - to já vždycky rád," klonil se Pondělíček.

"Tedy na shledanou!" Skalský se lahodně usmál, podal měkkou ruku, uklonil se a šel o kousek dále.

Pondělíček opět usedl, a zpod víček pohleděv znova plaše kolem, dal se do masa. Pan farář teď seděl skloněn, jako by ho tu nebylo. Maso již dojedl a jen soustečka chlebové

střídy ulamoval.

Přílepský vyprázdniv talíř, ruce maje v kapsách kabátu, zašel do přední místnosti; zahlédl tam prve horního mlynáře a napadlo mu, že by bylo dobře říci: Jakpak, nepřišel byste se podívat mám doma hromadu žita! Sotva byl ve dveřích, přílepský lesní, osmahlý, zardělých tváří, obrostlých ostrými, probělenými štětinami, podlitých očí, vypravoval sousedům:

"Tuhle jdu z fořtovny k Přílepům a myslím si, co asi dělá pan farář. A jak jdu s kopečka, vidím ho v poli za farou v parádě - v parádě!" Lesní při posledních slovech ještě víc oči vyvalil. "Mmhm - copak se to stalo, že se tak vystrojil, myslím si, ale hned jsem si vzpomněl, že má přijít patronátní komise, protože mu všude, v kostele i ve faře, zatéká a jeho správky už

nepomáhají. Čekal on tu panskou komisi - proto byl ve vestě, jindy po domácku nosí jen kalhoty -" a lesní se první dal do hřmotného smíchu.

Boubelatý, malý, ale kulatý farář z Hrubé se také smál, ale hroze lesnímu baculatým prstem, žvatlal:

"Myslivecká latina!" a laloušek pod bradou se mu jemně zachvíval.

"Jistá věc!" vážně se zamračil lesní.

"Chuďas!" povzdechl mladý kaplan.

"I to on tak nebere," usmál se zas lesní, "s maminkou - a je skoro slepá - v bázni boží

hospodaří a říká: Jen když se najím - tamhle v těch barácích se často nedojedí a mají děti - ty jsou hladovy pořád.' Vysypal by jim poslední!"

"Pravý sluha Páně!" srdečně zavelebil buclatý farář z Hrubé.

"To je, to je!" kýval lesní. "Jeho řeč je: Obcování veďte bez lakomství, dosti majíce na tom, co máte; Onť zajisté řekl: Nikoli, nenechám tebe, aniž tě opustím! - Stokrát mi to řekl. Jenomže lidé jsou tuze chytlaví a náramně si je navykl."

Farář Čečetka vraceje se právě, poznal hned, že se mluvilo o něm; v rozpacích vytáhl březovku, šňupl si, a pohroziv lesnímu, bručel, mrače se: "Zas nějaká vejrovina!"

"Nic zlého, velebníčku - nic zlého!" odporoval myslivec.

Mladý kaplan zašel k studeneckému faráři a ptal se uctivě: "Co píše Prokop, jemnostpane ?"

"Děkuju, miláčku, za optanou, je zdráv, chvála Bohu," usmál se kmet a kaplana pohladil po ruce.

"Za rok bude jemnostpán jezdit s ním -"

"Jezdit ne, ale nepřijde-li pro mne zatím ta s kosou, budeme pospolu živi!"

"My jsme se v semináři měli rádi - musím mu psát, že jsem se zde s jemnostpánem sešel - "

"Pište, dušičko drahá -"

U Pondělíčka stál správce hrozdějovské školy. Byl asi třicátník, černovousý, plešatý, zamračený a mluvil bublavě.

"Slyšel jste - bude slavnostní schůze Budče -" "Slavnostní? To jsem neslyšel," odpovídal Pondělíček.

"Inspektora budou jmenovat čestným členem!" Hrozdějovský sevřev čelo, mračivě se podíval na Pondělíčka. Ten plaše zamrkal.

"Povídá se, že snad přijde odtud -"

"Ale!" rychle se podivil Pondělíček.

"Copak jste to neslyšel?"

Studenecký zamyšlen zavrtěl hlavou. "Kde bych já to slyšel?" vzdychl. "Půjdete do té schůze

?"

"Bude-li trochu možná, přijdu, to víte, pane kolego - člověk ledaco slyší, vidí časopisy, knihy

- sám může málo, když je šest dětí -" a Pondělíček, jako by stál ve škole před dětmi, na roztažených prstech ukázal tu šestku.

"No, dobrodiní vám ani mne neudělal. Tak co ta panenská jablka?"

"Krásná, krásná - počkejte, až přijdete, úplně dobře dozrála," radostně odpovídal Pondělíček.

"Co mladý dělá?" zabublal zas hrozdějovský.

"Učí - má to dnes v hromadě, potrápí se dost-"

"Ještě chodí do té chalupy?"

Pondělíček pokrčil rameny.

"Že nemá rozum - nevidí na rudenském, jaké je to blaho ? Ten tu dnes taky byl, ale ze hřbitova utíkal rovnou domů, aby nebyl hubován. Študovaný člověk a je na provázku takové

ženské. Pro nějaký tisíc!"

"On náš pan kolega je víc pro sebe," vyprávěl Pondělíček, sám si přisvědčuje, ,,a co vy - kdy vy se budete ženit, pane kolego?" usmál se.

Ale hrozdějovský jen sekl rukou a neodpověděv šel si zas sednout na své místo. Hostinský už chvíli upřeně studeneckého faráře pozorovav, ptal se ho úlisně: "Copak, důstojnosti, najednou tak smuten? Snad jsme něčím nerozhněvali?"

"Až vám, mladíčku, bude devadesát jako mně, taky se nebudete pořád smát," upřímně řekl stařec a výstražně povznesl prst. "Zaplatím - zaplatím!"

"Ale, ale, důstojnosti, pročpak ty spěchy? Jednou za tolik roků - a hned útěk! Takovou radost jsme měli, že jste ráčil přijet -" lítostně ho zdržoval Kadleček.

"Nic platno, dáte nám zapřáhnout, brzo-li pak nebude tma? Už abychom byli doma, viďte, pane řídící? Nejsou už ty časy, miláčku, které bývávaly, pro mne je už jen ten můj pokoj!" Loučili se. Studenecký farář všem upřímně potřásal rukama, hladil je po tvářích a poděkoval úsměvem i pěkným slovem; přílepský podával nataženou paži a hlučně dával dobrou noc. Pondělíček se vlídně klonil na všecky strany a loučil se: "Má úcta, pane kolego!" Přílepský pomáhal studeneckému ustrojiti se, při čemž mu do dlaně vklouzlo, oč prve žádal. Kolem krku, přes límec kabátu si stařec připjal zrzavý kožešinový límec s červenou podšívkou, z huňačky vyndal uši, natáhl ji na hlavu a uši pod bradou podvázal. Vzal hůlčičku, zavěsil se Pondělíčkovi pod paži a šli. Hromada známých je vyprovázela až na síň. Tam už

čekal chalupník Čejka, krátký, plesnivý, zamračený suk v naražené huňačce a v rezavém kožíšku.

"Tak, Vendelínku, lezte, lezte," pobízel studenecký"Ó, já ne, jemnostpane, jak jsem povídal. Teď se to nějak krásně poběhne! Pánbůh dej dobrou noc, přijdu co nejdřív - myslím, že prodám žito!"

Kalous mu podal ruku, potřásl, a obrátiv se ještě k známým, pravil srdečně: "Bůh vás opatruj všecky!"

Potom ho Čejka vysadil jako dítě do vozíku s košatinkou a Pondělíček vstoupil také. Pomohl faráři do modrého, sedmilímcového pláště a zabalil nohy jeho i svoje.

"Tak spánembohem!" ještě jednou volal stařec.

"Pánbůh račiž opatrovat - a prosím, zas brzy!" pobíhaje kolem vozíku, volal Kadleček. Čejka se vyšvihl na přední sedadlo, nad huňatým baculatým běloušem zašvihl bičem a již

ujížděli.

Přílepský rozpřáhaje se holí, rozepjat, také již kráčel do uličky mezi dřevěnými, skloněnými chalupami.

Společnost se opět vrátila do hostinských místností.

"Je ho už, chudáčka, hromádka," kroutě hlavou, povídal tam lesní.

"Je - je - a jaký to býval člověk!" natřásaje se, horlivě vykládal Kadleček. "Já ho pamatuju, když do Studence přišel. Hezky velký, krásně rostlý - inu, každému se musel líbit. Po začátku býval u nás přes tu chvíli - říkal, že tam nemůže vydržet -"

"To věřím, v Studenci -" zasmál se boubelatý pan farář, až se mu laloušek rozvlnil a očka se mu srdečně smála.

"Ale pak tam uvázl - myslím, že tam dole taky nebyl ve velké lásce. Inu, Studenec mu má za mnoho děkovat - zvláště chudáci! A když přišel sem, bývalo vždycky veselo, každý ho měl rád. Jednou taky šel v noci sám domů a tma byla jako v pytli, ale jemu to bylo jedno, nachodil se tam mnohokrát a říkal: ,Znám každý kámen i pahejl!' Jde tak, jde, ale když přišel tamhle na druhém vrchu k borovině, najednou tu proti němu chlap a mručí: ,Nedělají rámus - peníze sem!' Ale on jakoby nic povídá: Jsem studenecký farář a jdu ze Skalska z bulky: zlata a stříbra nemám, co mám, to dám - své požehnání. Poklekněte!' A povznesl ruce - ale chlap už prý byl v lese."

Všichni se smáli a krajský pan farář si říkal: "To je čtverák!"

"Sám to vypravoval kolikrát," řehtaje se, dokládal ještě Kadleček.

"Velmi učený muž," vážně spustil skalský řídící, hladě si bradu, "všecko ho zajímalo, ve všem pracoval a mnoho!"

"A ten řídící se ze Studence nedostane s tolika dětmi?" ptal se berní. Skalský řídící pokrčil rameny, a hladě si bradu, sladce vzdychal: "Když je to těžká věc s takovými lidmi. Disciplinárku měl, sotvaže nynější inspektor nastoupil - toť dá rozum, že mu tím radost neudělal, a potom - takové hlouposti jako s tím glóbem -"

"Vždyť je to klep!" náhle prudce vybuchl hrozdějovský a ukazovákem sekl do stolu,

"Pondělíček chtěl udělat vtip a inspektor to vzal za pravdu!" Řídící zčervenav, krčil rameny, a rozestřev ruce, pravil klidně, ale s ostřím: "To já nevím, pane kolego, co Pondělíček chtěl nebo nechtěl, ale stalo se to." Hrozdějovský již neodpověděl, ale mrače se, plivl pod stůl...

Studenecký vůz vjížděl do dolíka. Slunce stálo nad lesem, jenž se na zadní půli vrchu černal jako poslední vlasy na velké holé hlavě. Stráně ležely v mdlém, žlutavém svitu tichy, nehnutě, bez života, jenom na úpatí u posledního brambořiště vycházel měkký čoud z dohoří vající ho dětského ohníčku.

Farář, všecek zakublán, tesknýma očkama mžoural vpravo vlevo. "Jeřabiny -" zabzučel si, patře na brčálové stromy podél cesty, v jejichž zelených koších se rděly chumáče korálků,

"kolikrát jsem je tu viděl dozrávat! A nikdy nezapomenu na tu prvou cestu. Ty kamenité

stráně ležely mrtvy a pusty zrovna jako dnes a jeřabiny na

stromech po březích se také tak houpaly. Já jel z kraje, z úrodné roviny pod Železnými horami

- snad to znáte - a teď tyhle sinavé pláně se žlutavými balvany! A človíčka jsem nepotkal. Tahle silnice tenkrát nebývala, jenom bídná vozovka, a každou chvilku jsem byl na rozcestí. Tamhle jsem musel přes potok a notně jsem se zmáchal!"

"Důstojnosti, abyste se nenachladil," mírně ho napomenul řídící. Jeli zvolna do vršku; podél bílé silnice stály teď osiky, jejichž listy se na tenkých, dlouhých stopkách vytrvale třásly. Napravo v úžlabině se ukázala dlouhá, žlutavá louka, rozčísnutá

vyschlou, bělokamennou struhou.

"Mně bylo zrovna tak, důstojnosti," po chvíli se měkce usmál Pondělíček, "jenomže já jsem jel v zimě, tohle všecko kolem dokola leželo pod závějemi.Ty lesy byly jako sněhové kopce, jen špičky snítek vylézaly. Dvoje velké sáně nás stěhovaly - my jeli na třetích a plakali jsme všichni..."

Když vozík dojížděl temene návrší, farář se počal chrouti, až byl napolo obrácen a hleděl zpátky.

"Skalsko!" vydechl vroucně.

Také Pondělíček se obrátil.

Vypjatý chrám stál v žlutavém světle západu, kříž na báni jiskřil. V dole se tísnila městská

stavení kamenná i drobné domečky schoulené. Z hrbolatiny střech vynikaly štíhlé topoly i širší jasany a koruny měly, jako by je zlatem pošplíchal. Vzadu se rozkládaly šedavé, mlčelivé

stráně širokých rozvalených vrchů; z kusů tmavých lesů, po kopcích rozházených, svítily žluté i zarudlé snítky stromů listnatých. Podzimní jasná, vysoká obloha všecko to objímala.

"Tak naposledy dobrou noc!" tiše řekl farář. Ku podivu rychle se obrátil a schoulil se do pláště...

II

Páter Letošník, studenecký kaplan, po odjezdu pana faráře do Skalska zašel ještě do kostela, aby pokřtil drobného Hrozdějovana, s nímž kmotři pod kaštany u hřbitovních vrat již chvilku čekali.

Jsa dnes bez kostelníka, s ministrantem všecko připravil, oblékl se, a uděliv novorozeňátku svátost křtu i zapsav je mezi řádné údy studenecké kolatury, rozloučil se s kmotry. Dav opět všecko do pořádku, zamkl sakristii i chrámek a hřbitovní cestou, pod prořidlými stromy sluníčkem pokropenou, zvolna se vracel k vratům a potom dolů k faře. Prošed uličkou mezi zahrádkami, na stupních přede dveřmi se zastavil a pohlížel po bílé, slunné silnici do dálky, jako by doufal, že ještě spatří vůz s panem farářem.

Studenecká fara bývala prý léta Páně loveckým zámečkem. Stojí při samém počátku vesnice, na mírném břehu, několik kroků od silnice; je patrová, široce rozlehlá, má břidlovou střechu a okna nepravidelně rozsázená. Kdykoliv ji viděl skalský polír, vždycky říkal: "Nikdo by nevěřil, že může být na světě stavitel s takovou symetrií!"

Vzadu za farou je dvorek se stodolou a s chlévem, kolem farská pole, jenom vlevo, na straně

kostelní, a vpředu jsou zahrádky.

Páter Letošník vešed do vysoké, klenuté síně, ubíral se vedle dveří pokoje farářova i kuchyňských ke kaplance v prvém patře...

Studenecká fara je budova veliká, ale pokojů nemá mnoho, polovinu prostoru zaujímají

chodby široce rozklenuté, dlážděné červenými cihlami. Kaplanovy kroky na nich duněly a rozléhaly se klenbami.

Farář Kalous nastoupiv před časy v Studenci jako lokalista, obýval v přízemku jediný pokoj a hospodyně

kralovala v kuchyni. Zdědil bručavou babku po svém předchůdci a hospodařila mu ještě

hromadu roků. Po její smrti převzala hospodyňské žezlo na studenecké faře mladší sestra Kalousova, vdova paní Kristinka.

Když se stal farářem, koupil nejnutnější nábytek ještě pro jeden pokoj v prvém patře, aby bylo něco pro hosti. Ten pokoj byl zároveň skladištěm páně farářových jablek, jichž každoročně na zimu koupili pořádné tři bečky, takže se vůně jejich rozlévala celým prvým patrem. Ostatní

pokoje byly sýpkami, komorami a skladišti. Tak bylo po dlouhou řadu let. Až když farář dosáhl osmdesátého roku, žádal za výpomoc, a konsistoř mu poslala kaplana; ten se uhostil v prvém patře, v světlém pokoji, z něhož byla vyhlídka na kopčinu, jež se vlní k moravským hranicím a dál, na její zelené i modravé lesy, prosivělé kamenité stráně a nebohatá políčka...

Teď v té kaplance zůstával páter Letošník.

Když ho farář Kalous po prvé do kaplanky uváděl, vstoupiv do prvního patra, ukázal na širou čtyřstrannou, klenutou síň a pravil: "Že to tu, pane bratře, není jako v sále ? Počkejte, o masopustě si tu uděláme slavný bál - my, kantorovi, a kostelníka s ní taky pozveme!" Páter Letošník vrátiv se nyní do kaplanky, hned u dveří pověsil klobouk a svlékl kleriku. Přešed pokojem, zastavil se u okna a zahleděl se na stráň, po níž rozběhlé krávy a kozy ukusovaly sivožlutou travičku. V klíně širokohřbetného balvanu sedělo několik drobných pasáčků, všichni zabaleni do režných, travných plachet, z nichž jen vrbové pasácké pruty vyčnívaly.

Kaplan je chvilku pozoroval, potom zamyšlen počal volně přecházeti pokojem. S

malovaných, ale již očoudlých stěn hleděly naň Kristova hlava od Maxa, Raffaelova Madona a oči starého pána i paní, kteří tu

byli na velkých podobiznách v černých elipsovitých rámech.

Usednuv k psacímu stolu, jenž byl jako ostatní nábytek černě leštěn, vytáhl zásuvku, a vyňav nejvrchnější list, rozbalil jej, a podepřev si hlavu, zahleděl se do řádků. Četl: Můj drahý synu! Srdečně Tě pozdravuju ze své opuštěnosti a samoty. Po té Tvé návštěvě o svatbě naší Mařenky je mi teď teprve tuze smutno. Mařenka se odstěhovala již dnes dvě

neděle. Chtěli oba, abych šla s nimi, ale to být nemůže; předně vím, že to nedělá dobrotu, když se starý člověk plete do mladé domácnosti, a za druhé jsem tu za tolik let zvykla, takže by se mi všude jinde stýskalo. A mám zde také tatínkův hrob. Teď si, milý synu, připadám jako nadobro na tom světě opuštěná, jako bych už nikoho neměla. A přece mám také syna, jenomže je ode mne tak daleko! Na stará léta, po všech starostech a po vší lásce zbyla jsem tu sama. Toť vím, že pohromadě být nemůžeme, ale přece blíže u sebe, abychom se aspoň někdy sešli a trochu se potěšili. Cožpak není možná, abys přišel blíž? Kdož ví, jak dlouho zde na světě ještě pobudu, a Ty pořád odkládáš.

Nemysli si, že neuznávám, že bys nerad pana děkana opustil; uznávám to, hochu, uznávám, protože sama jsem už také stará. I líto mi ho je, protože jsem sama poznala, jak je milý. Ale myslím si, že mu přece zase místo Tebe dají jiného kněze, vždyť tam nejsi první, ale už pátý, a pobyl jsi přes čtyři roky. Mně za Tebe nedá nikdo nikoho! Sliboval jsi mi to sám hned od počátku, víš? Konečně se obávám, že bys tam nadobro mohl uváznout jako farář, a to bych přec jen velmi nerada viděla. Je to na konci světa - a na panu děkanovi máš příklad! Už i známí přicházejí a říkají: "Copak že se ten Váš syn nestará, aby byl blíž, vždyť ho máte jediného a snad není navždycky do těch hor odsouzen?" Vidíš, tak se mluví a to mě také tíží. Jako bys tam byl z nějakého trestu! Léta utíkají, já tuze stárnu a konečně by Ti to snad také bylo líto. Můžeš-li mi to učinit, udělej to. Vždyť když máš pana děkana tak rád, můžeš se i potom někdy k němu podívat. Že tak najednou píšu, nediv se mi; nosila jsem to dlouho v srdci, ale co je Mařenka z domu, velký stesk na mne tuze doléhá. Panu děkanovi i paní Kristince vyřiď uctivé poručení. Bůh Tě opatruj a zachovej ode všeho zlého. V duchu Tě objímá a líbá Tvá věrná matka Kateřina Letošníková. Kaplan ten dopis obdržel již před čtyřmi dny a přečítal ho již aspoň po dvacáté. Když byl u konce, hlavu maje položenu do obou dlaní, znova hleděl na řádky, plné tenkých písmenek s vláskovitými, kroucenými ozdůbkami.

Vzpomínal... Byl Čáslavan, syn malého úředníka; když byl v prvém roce práv, zemřel mu otec a mladíkovi nezbývalo než buď protloukati živobytí hodinami nebo jíti do semináře. Někde při úřadě bezplatně praktikovati nemohl - matka se sestrou měly se s pen-sičkou samy co oháněti.

Letošník šel do semináře kliden; miloval samotu a vnitřní život. Nebyl pokrytec, ale také

žádný světák. Rád se potoulal v přírodě a rád i četl. Usedlou, rozvážnou, mírnou povahu měl po otci, jenž se jí však dopracoval po mnohých rvačkách s osudem, po mnohých trpkostech a zklamáních.

U konsistoře znajíce mužnou, dobrou povahu Letošníkovu, poslali ho na prvou štaci do Studence, doufajíce, že tam vydrží déle než kdokoliv jiný. Bylo s tím místem trápení; farář

nad hrobem, osada chudá a k tomu v drsnu na konci světa. Za šest let odešli odtamtud čtyři kaplani.

Letošníkova matka si tenkrát hodně poplakala, doufalať, že bude syna míti někde nablízku. Těšil ji, že to na mnoho let nebude a že po trampotách v Studenti za odměnu aspoň dostane něco lepšího nablízku domova. Když z rovinatých luhů domácích přejel hřebeny Železných hor, bylo mu měkko okolo srdce. Že přijde do hor, nelekalo ho a netrápilo, čekalť svěží

horský kraj s bujnou přírodou. Z domova každodenně hledíval k modravým kopcům s malebnou Lichnicí v čele a kouty jejich ho vábívaly. Ale všecky ty chlumy, lesnaté dolíky s bujnými debřemi, voňavé stráně, s nichž bylo viděti daleko do kraje, zůstaly za ním. Když potom šel planinou po bílé, tiché silnici a viděl rozlehlé, kostrbaté stráně s chudými poli, sedavými pastvinami, na nichž se hrbila stáda balvanů, přejížděl ho mrazivý stesk. Bylo mu smutno, protože kolem dokola viděl pusto; dál po vrších a v krabatých zákoutích byly sice lesy, lesů hojnost, ale tu na planině vpravo vlevo, daleko od silnice, bylo prázdno, jen chvílemi ho pozdravil tichoučký ševel řídkých osik.

Kde je Studenec ? Bude v něm také tak tesklivo ?

Spatřiv konečně nový domov, trochu se upokojil: ves byla vlídná a v kotlině schovaná jako v hnízdě. Tmavá, nevysoká věž kostelíčka, stojícího na mírném návrší, prvá mu kývla na pozdrav. To veliké stavení před kostelem bude snad fara, to protější, bílé, škola! Lesy nebyly daleko a vesnice, o nichž soudil, že patří k studenecké farnosti, hezky z lesního temna vyhlížely. Pravda, bujno tu nebylo, to poznával na polích i lučinách, po krajských ovocných sadech nebylo tu památky a oužlabinami od severu trošku čišelo. Mocný holý kopec, jenž se dál na severu vsi rozvalil a zastíral všechen rozhled v tu stranu, také nelákal, ale na východ, až

k široké, omžené Žákově hoře bylo pěkně.

Na faře ho přivítali velmi srdečně.

Farář si přehlédl vysokou, štíhlou postavu nového kaplana, zahleděl se do přímého pohledu jeho tmavých očí, a svíraje mu ruku, pravil: "Jako ženich, jako ženich!" Paní Kristinka mu políbila ruku, a zeptavši se na pány rodiče, honem snášela. Fara se mu zalíbila hned prvého dne; líbil se mu malinký, povídavý jemnostpán, paní Kristinka i tichá kaplanka. Stařec jej obskakoval jako vlastní dítě, lahodil a lichotil; už teď byl samá plachost a starost, aby bratříček opět neutekl. Povídal mu: "Jsme tu ze světa, ale živi jsme. Já jsem tu šestačtyřicet roků - víte, bratříčku, nerad bych už odtud. Jsem tím vinen, že vás sem poslali; kdybych šel do pense, přišel by mladší a vy byste v Studenci nekaplanil. Nemrzte se proto na mne! Vím, že tu veselo není; napoprvé, ba i nějaký čásek potom, bývalo mi všelijak, ale teď už jsou kořeny jen tady. Svět jsem za sebou dávno zavřel na zámek. Ted už melu z posledního, a přec jen bych rád, aby mě vynesli z fary a ne z chalupy. Pravda, máte tu jen dvě stě čtyřicet rýnských, ale přičiním se s Kristinkou, třebaže sám sedím na smutné prebendě, abyste s námi byl spokojen. Jen s každým přáním přímo ven, bratříčku!" A vystoupiv na špičky, pohladil kaplana po líci. Když Letošník o prvé neděli kázal a sloužil velkou, farář seděl v sakristii a poslouchal. Po mši mu srdečně stiskl ruku, poklepal na lopatce, a kývaje pochvalně, labužnicky přivřel oči. Přišli starší vesničané, muži i ženy, oběma kněžím líbali ruce, a obklopivše starého faráře, šeptali a tlumeně si pochvalovali: "Ten se k jemnostpánovi zrovna hodí!" Vyptával se jednoho po druhém: "Jak je babičce? Kdy už Toník přijde pro ohlášky ? Jak vám letos hodně

sype? Co píše Lojzík z Brodu?" Na všecky strany podával ruce a vzkazoval pozdravení. Když potom s kaplanem osaměli, pravil mu: "Tak jste dnes viděl kolaturu pohromadě!" Kaplan se usmál, přisvědčil a odpověděl: "Velcí boháči jako dole v kraji, myslím, že mezi nimi nejsou!"

"Lidé jako kraj, miláčku," odvětil farář.

"Ale tlačili se k jemnostpánovi -"

Farář neodpověděl, ale obličej mu přejel jasný nádech blaha.

Když potom spolu vyšli na hřbitov, zeptal se tlumeně: ,,Jenom nebudete-li mi zas honem utíkat, pane bratře!''

"Nebudu, jemnostpane!" upřímně se usmál kaplan a pohleděl starci přímo do očí. Farář naň žertovně zahrozil, jako by řekl: Znám ty sliby, znám!

Poslední kolaturníci již odešli a hloučky jejich se rozptylovaly mezi chalupami. Studenec i okolní kopčiny byly pohrouženy v plném slunečnu. Lesy hrály všemi odstíny zeleně.

"Nedivte se, že se té fary držím," zamyšlen začal zas farář, "ale kam bych teď už šel? Tolik roků tady sloužím - z dětí tu zatím vyrostli starci a stařeny. Vím, jak se to v chalupách měnilo, a v téhle svaté zemi také mnoho znám. Vezměme na příklad tenhle hrob: Blažkovu babičku jsem do něho pochoval, za třicet let potom matku a už i vnučku. Tamhle vedle sebe leží

pradědek, dědek - umřeli brzy po sobě - otec i syn; všecky jsem je vykropil. O celé kolatuře vím, jak v každém baráku a chalupě to staré umíralo a mladé narůstalo. Co jsem jich okřtil a také pochoval! Co všecko jsem slyšel v zpovědnici a kolik jsem jich připravil na onen svět!" Při poslední větě si rukou přejel čelo a pousmál se - vzpomínkou.

"Bývali tu tvrdí - a mudrcové! Tamhle dál do kopců jsou dosud poslední zbytky blouznivců, adamitů. Na jednoho paličáka si vzpomínám - - Byl z Hrozdějova, dědek jako rys a zahlížet uměl. Vedl obchody se lnem a prohlédl kapitální kus světa - pěšky - hlavně pěšky - železnice byla sotva jedna k Vídni. Na konec života si dal už s cestami pokoj a žil u syna na vejměnku. Biblař byl - ale do kostela ani krok. Když mě potkal, sotva kývl a jen se ušklíbl. Najednou začal chátrat - chátrat - a i bez brejlí bylo vidět, že se chystá na onen svět. Přátelé přece jenom nechtěli, abý odešel zatvrzelý, a proto pro mne poslali vůz, abych přijel s Pánem Bohem. Přijel jsem - ale starý koukal jako vejr. Seděl ve vejměnku na posteli jen tak, jak z peřin vylezl; nohy mu visely dolů, hlavu měl hodně v ramenou a plesnivé vlasy skoro nad oči. Proti dřívějšku ho ubylo notně. Sedl jsem si proti němu a začal srdečnou. Vykládám, vykládám, starý poslouchá; oči má přivřeny a ani sebou nehne. Konečně jsem ho vzal za obě promodralé, chladnoucí ruce a povídám: ,Příteli, cesta na věčnost je cesta vážná, těžká - poslechněte mé

rady a připravte se na ni -' Po těchto mých slovech po prvé zabručel: ,I já byl odjakživa vejchodnej, snad i tohle dokážu!'"

"A nedal se zaopatřit?" pousmáv se, ptal se pan páter.

Farář zavrtěl hlavou. "Zůstal jako skála - slova nepromluvil; až když jsem s nepořízenou odcházel, volal za mnou: ,Spánembohem!' Ale to byl hlavní případ toho druhu."

"Umřel ?" opět se tázal kaplan.

"Třetí den potom," odvětil farář.

"Byl křesťansky pochován ?"

"Nechtěl prý, nakazoval, ale přátelé mne prosili

a já jsem vyhověl rád. Byl palička, rozumář, ale láskou k Pánu hořel. Tamhle před tím bílým křížem je zahrabán - no, spí tam už od svatého Vojtěcha dvacátý rok." Chvilku mlčeli a hleděli po hrobech, jež se hřály v podzimním slunečnu.

"S několika jsem mluvil," začal kaplan, "a také se mi zdálo, že nemají takového otevřeného, jasného pohledu jako dole - "

Farář kýval rukou záporně.

"To je ostych, bázeň a nedůvěra k cizímu, zvláště má-li lepší kabát. Inu - možná, možná, že kořínky některého vězí ještě o půl druhého sta let hloub, kdo by se po těch protivenstvích, kterých zakusili, divil, ale jináč jsou to lidé tiší, dobří, pobožní. Bída a krvavé dření je zdrsnatily. Chudáci jsou - povětšině chudáci! Počkejte, až v zimě uvidíte děti chodit do školy. Většině těch lidí neosvěcuje temno života nic, jen velká, čistá, oddaná důvěra v Boha a v odplatu na věčnosti." A farář patře v dál, zamyšlen si přikyvoval. Letošník byl vroucností jeho slov dojat.

"A vy jste jim, jemnostpane, obětoval život," řekl upřímně.

"To nic, to nic, pane bratře," stařec opět záporně kýval rukou, "sám jsem tu nalezl víc - pokoj, mír. Podívejte, tamhle za tou oužlabinou jsou schovány Přílepy - tam máme pana bratra, faráře Vendelína Čečetku - Vendelínka - počkejte, vždyť ho poznáte. Je tam už patnáct let a pečeně mu taky do popelu neupadne. M-no - v údolí Jozafat se to všecko srovná! Pojďme, aby se Kristince nezkazil oběd, to by byla bolest náramná!"

Zavěsil se v kaplanovo rámě a vraceli se do fary. Ale na cestě se farář ještě zastavil, a dívaje se kaplanovi do očí, pravil zas tak měkce: "Jenom jestli mi odtud brzy neutečete!"

"Neuteku, jemnostpane!"

"Neslibujte tak rozhodně - ostatně, kdo ví, nezaklepá-li u mne v krátkosti smrt - potom byste byl vysvobozen!"

Kaplan hledal slova k srdečné odpovědi, ale nenašel jiných než: "To ne, jemnostpane!" Jindy spolu šli na malou procházku po vsi a farář vypravoval o lidech každého stavení. Staří

mladí vybíhali, aby políbili ruku, a farář hladil, vyptával se, žertoval. Zádumčivý kraj, tichá vesnice, úplná odloučenost od hlučnějšího světa kaplana z počátku skličovaly, cesty k nemocným a do škol bývaly často zlou trampotou, ale na faře se s ním přímo mazlili, a tak zvykal.

S farářem sedal u oběda a celé večery s ním pobyl; zvláště v zimě. Hráli v šachy, a přišel-li také řídící Pondělíček, bulku, anebo kaplan či řídící četli nahlas. Záclony byly spuštěny, kamna vyhřívala a z kuchyně pronikala vůně pečených jablek.

Čtli noviny, dějiny, cestopisy i beletrii.

O té farář říkával: "Tyhle věci dříve pro mne nebyly - já pěstoval jen vědu!" a ukázal na starou almaru se skleněnými dveřmi, za nimiž stály tlusté šedé špalíky, hřbetů již

rozprýskaných. "To jsem tuhle sedl u stolu a potopil se jen do toho. Ale teď už oči nedělají

dobrotu -"

Některých knih měl brzy dost. "Moc sladkosti," říkával, "samá láska. Copak je po tom! Já

nevím, já nevím (a ťukal se konci prstů do čela), že ti spisovatelé pěstují v knihách tolik pohlavní lásky. Pravda, ta láska povznáší, zušlechťuje, hraje v životě velikou úlohu, ale přec ne takovou, aby jen ji člověk pořád musel jíst. Co je na tom světě jiných a jiných věcí: mamon, pýcha, závist, panovačnost, násilnost, dření, milosrdenství, vděčnost - a bídy mnoho a mnoho. Ale to pořád

jen ti zamilovaní vzdychají. Starý člověk se těmi knihami málo potěší - copak v nich pro sebe najde? Co o lásce k bližnímu? Ach, život, život - to je jiná kniha!" Když měl farář v zimě kvíčalky, kaplan u něho proseděl většinu hodin, talíř s jídlem přidržel a Kristince s obklady pomohl.

Farář nejednou bolestí až sykaje, říkal: "Lidičky, vy se se mnou nataháte jako s tím koněm -" ale sotvaže opět klidně ležel, čtverácky se podíval na kaplana a ptal se: "To nevíte, jak bylo s tím koněm?"

Kaplan s úsměvem zavrtěl hlavou.

"Tedy vám to povím. Strejc z chalupy si po prvé kupoval koně. Mnoho peněz neměl a musel podle toho vybírat. Vybíral, až vybral, a ptá se: ,Zač bude?' - ,Za tolik a za tolik.' - ,Mhm, a jestli ho přec užiju?' - ,Ó je, to se, človíčku, podíváte, co se s tím koněm nataháte!' A natahal se s ním, natahal - když se koni nechtělo dělat, položil se a myslil si: Tahej se se mnou!" Jindy jsa v náladě žalnější, vzdychal: "Pane bratře, to máte se mnou trápení! Nic, dočista nic teď nezastanu a ještě vás mučím!"

Ale kaplan odpovídal: "Já trápení, jemnostpane? Trápení máte vy, já běhám jako jelen!"

"Jenom mi neutecte! A Pánbůh vám to všecko požehnej a zaplať!" Sáhl-li kaplan i ve dne po knize, farář se v loži blaženě zachrul a velebil: "Jako když dáte žebrákovi almužnu, takovou zásluhu si získáte, když mi něco přečtete." A poslouchal, ani se nehýbaje; byl ho pod svrchnicí drobeček...

Když pan páter musel v zimě k nemocnému přes pole, za špatných cest a v noci vozíval ho strejc Čejka; dostával za to od faráře po zlatce.

Čejka měl v takových jízdách praxi, věděl, kudy po zasypaných pláních zamířit, aby dojel. Vrátiv se po prvé takové noční cestě k loži nemocného faráře, kaplan vesele vypravoval:

"Tomu strejcovi jsem se podivil. Jedeme, jedeme, sáně drkotají vlevo vpravo, ale strejc kouká

na nebe. Najednou mi povídá: ,Vida - Orion je venku a Pes už taky leze -'" Farář se dal do radostného smíchu a paní Kristinka, přikládajíc do kamen, smála se také.

,,,Kde jste to moudro sebral ?' ptám se ho," pokračoval kaplan. ",I to když jsme s jemnostpánem jezdívali, všecko mi to vykládal. Tamhle máme Andromejdu,'" a kaplan se upřímně rozesmál.

"To on strejc Čejka i po vesnici vykládává," povídala Kristinka.

"No, mlč ty, mlč - taky jsi se ledačemu mohla naučit, kdybys byla dbala, navykládal jsem se ti dost a dost," odvětil jí farář.

"Bodejť, Toníčku, já mám kdy na takové marnosti," zavyčítala a na kaplana lítostně kývala hlavičkou, jako by říkala: Co by on všecko ode mne žádal!

"Ženo marná - hvězdy nebeské, věda jsou u ní marnosti!" vzdychal naoko lítostně, ale po straně se na kaplana usmíval.

Když se trochu sebral a po prvé oblékal své široké vlněné nohavice, štířil se: "Zle je se mnou už by taky o mně mohli zpívat: S tím farářem je lekrací, on má kalhoty hrkací -" Kaplan byl členem obecního zastupitelstva a faráře zastupoval i v místní školní radě.

"Jakpak - chodí to tam dobře?" ptával se ho někdy farář. "Dobře - moudře!" a kaplan vypravoval, o čem se jednalo.

"Ale nebývalo - bývali to učinění paličáci!" vzpomínal stařec. "Do hromady v hospodě přišli bosi nebo

v dřevěnkách, bez kabátu a třeba i bez vesty. Hulili tak, že jsme byli jako v štiplavé mlze, a kořalka musela být na stole. Za roboty bývali tuze malí páni, potom chtěl každý všecko podle své hlavy a na všecky strany trkal. Na stůl dovedl udeřit, až skleničky skákaly. Nezapomenu na to, co dělali, když se jednalo o tuhle silnici a později - ale to bylo ještě mnohem horší - o stavbu školy. Arci, arci, tenkrát tu nebyl Pondělíček, ale Potápka. To byl patron! Solil jsem jim za to pití v kázáních, takže byli všickni proti mně; nebožtík šenkýř, nynějšího otec, na mne jednou přiběhl a bědoval i huboval, že ho chci ožebračit. Ale pravda, ženské byly v té

snaze na mé straně - a tak se to, chvála Bohu, trochu spravilo." Z fase pan páter mnoho neutratil - nebylo tuze zač a štóla přece nějaký groš na kabát a na knihy dala; mohl tedy posílati mamince a sestře. Jim to bylo znamenitou pomocí, a matka děkujíc, psávala: "Děláš to všecko pro Mařenku!" Dvakrát třikrát do roka si k nim na nějaký

den zajel. Když se vrátil, farář smutně se usmívaje, tázavě se mu díval do očí.

"I ne, jemnostpane, i ne -" srdečně říkal kaplan a rozuměli si dobře. Ale za posledního roku kaplan zapíral; nepověděl, jak si matka stýská, jak už touží, aby zažádal někam blíž. Obzvláště naříkala oznamujíc, že se Mařenka bude vdávat a že se mladí

dostanou do Prahy. Když odjížděl na sestřinu svatbu, stařeček louče se s ním, pravil: "Jen rok

- jen rok ať mi vás paní matinka ještě dopřeje. Potom nám vysvětí Prokůpka a budete ze zajetí

babylónského vysvobozen."

"I račte mi, jemnostpane, věřit - kdybych neměl maminku, ani bych z toho zajetí nechtěl!" odpověděl mu kaplan.

Farářova očka zajiskřila, ale honem řekl: "To ne,

to ne, pane bratře - navždycky ne, na to jste mlád, neznáte světa a jednou byste třeba byl tuze nešťasten. Se mnou bylo jinak, já měl za sebou zkušenost čtyřiceti let. V tom jsou rozdíly!" Když se kaplan ze svatby vrátil, farář jej chytil za ruku, zahleděl se mu do očí a ptal se: "Tak jak?" Úzkost mu visela na rtech.

"Dobře, jemnostpane," usmál se kaplan a sevřel starcovu ruku.

"Bůh vám to zaplať!"

Ale páter Letošník uvnitř spokojen nebyl; viděl stárnoucí matku, slyšel, jak po něm touží, jak se bojí samoty, a synovský cit mocně mu zachvíval duší. Nemohl zapomenouti pohledu, kterým naň popatřila, když řekl: "Ještě rok, maminko, kvůli jemnostpánovi, vždyť jste ho loni viděla."

Neřekla již slova, ale Letošník tušil, že největší bol nastane, až se sestra odstěhuje do Prahy. A nemýlil se - maminčin smutný, dojímající list přišel...

Když ho přečetl po prvé, byl by se nejraději rozletěl přímo k ní. Zaplakal si nad ním jako v dětských letech, když jej z domova vyprovázela a když se po rozchodu po sobě ohlíželi. Rozhodl se hned, že není možno, aby tentokráte ještě otálel; mamince odepsal, že se bez odkladu bude starati.

Ale hned také přišel soucit s farářem. Rozuměl starci dobře, chápal, co pro něj ten odchod znamená, jak jej rozruší. Padesát roků zde žil v trampotě a starostech, a co teď, když je život na kahánku, ale přece ještě hoří? "Přec jen bych rád, aby mne vynesli z fary a ne z chalupy," říkával farář. Z chalupy! Pravda, pense studeneckého faráře by na více nestačila, ale kaplan dobře poznal, že slovo "fara" znamená pro starce ještě něco jiného nežli pouhou budovu, že je to

všecko okolí, všechen kněžský život jeho, v němž kořeny za padesát roků pevně utkvěly. Vytrhněme je teď, když kmen už vydoutnává a zřidlá koruna prosychá; vytrhněme je a přesaďme! Ne nadarmo farář vzpomínával na pana bratra, jenž se přestěhoval na Smíchov.. . A čeho velikého vlastně žádal? Dožít tam, kde padesát roků obětavě pracoval. Jak nepatrná

odměna - a jaké s ní starosti! Což - konsistoř kaplana pošle, jako posílala, ale ten bude zas naříkati, bude nespokojen... - a farář to všecko cítíval nejvíce! Teď po čtyři roky bylo dobře, pěkně. Stařec byl spokojen, že konec života klidně, jasně uplývá; smrt mohla přijíti každou chvíli a bez stesku by byl zamkl oči. A také poslední kousek své budoucnosti dosud viděl jasný. Páter Letošník zůstane, až bude vysvěcen Prokůpek, a ten potom už starce neopustí a oči mu zatlačí... Nyní však Letošník přijde a řekne: "Není možno již ani rok, maminka volá a byl bych špatný syn!"

Když se s farářem u oběda sešel, nebyl s to, aby pověděl, co maminka psala a jakou jí dal odpověď. Stařec seděl do pohovky zabořen, očka mu jen hrála a vesele švitořil. Letošník odpoledne napsal dopis vikáři. Upřímně všecko vypověděl a projevil pevnou naději, že mu bude vyhověno. Ale doma mlčel dál, zvláště potom, když přišla zpráva o smrti skalského a když viděl, jak starcem zatřásla. Těšil se také tím, že vikář bude jistě na pohřbu a že Kalousovi všecko vypoví a řekne mu, aby byl bez starosti...

Teď sedě nad matčiným dopisem, opět na starce vzpomínal. Viděl jej, jak schoulený, slabý

vyšel z fary, jak ho Vejpalka s Čejkou vsadili do vozu, jak ho pan řídící zabalil jako chlapečka. A paní Kristinka cupajíc kolem vozu, spínala ruce a volala: "Jen buď, Toníčku, na sebe opatrný, pane řídící, buďte už tak dobrý!"

A farář všecek zakublán ještě kýval a volal: "Mějte se dobře - spánembohem, bratříčku!" Dívali se za nimi, dokud nadobro nezmizeli...

Co bude pan farář říkat, až se v Skalsku všeho dozví? Nebude se mrzet a mučit? Jaká to bude při jeho návratu shledaná! Ale což, bude-li vikář nad starcem rozlítostněn a slovem se mu nezmíní?

Kaplan povstav, opět se zadíval ven na děti, jež ted v plachtách zabaleny lezly po stráni jako medvídkové. Usmál se. Drobotina, je to jako kudly, a již musí pomáhat v živobytí... K jedenácté hodině si vyšel na procházku, šel po silnici ke Skalsku a myslil si: Snad potkám poslíčka - chodívá tou dobou - a kdyby mi tak přinesl psaní od vikáře!

Venku bylo až radost, jako by ani podzimek nebyl; silnice jako mlat, z žulového štěrku jiskřilo. V polích orali a vláčeli; krávy a koně stejnoměrně tlapali do měkkot a pobídky hospodářů se hlučně rozléhaly. Lesy stojíce tichy, tenké konečky snětí vzpínaly k slunci. Páter Letošník přicházeje k prvému kopečku, nahoře spatřil malého, širokého strejce, jenž

velikou černou brašnu maje na boku, klátil se a rozpřáhal holí. Poslíček! - - A hle, již kývá... Kaplan zrychlil kroky. Dostav psaní, jediným pohledem poznal, že je od vikáře. Zaplativ, pustil se s návrší do luk. Tam teprve obálku roztrhl a četl.

Vikář psal, že kaplanovu žádost uznává a že se přičiní, aby Letošníkovi brzy bylo vyhověno. Kaplan strčiv dopis do kapsy, stál chvíli nehnutě a hleděl na Studenec. Nad šindelovými střechami baráčků a chalup vystupovaly šedivé, řídké sloupky kouře, některé se pjaly přímo vzhůru a ztrácely se v čistém vzduchu, jiné se rozptylovaly mezi prořidlými, pestrými koši topolů,

osik a jeřábů. Vzduchem počala prolínati vůně smolnatého smrčí. Kostelní okna sršela bělavým ohněm; dvě kavky, obletujíce cibulovitou věž, pronikavě kvílely. Celý dol i rozlehlé

stráně byly osvíceny. Kaplanovi bylo měkko u srdce - ale jinak, než když sem před čtyřmi roky přicházel po prvé.

Zašel až k lesu a hodným polokruhem obcházel vesnici. Myslil na blízké rozloučení s tímto ztraceným koutem a na vše kolem se díval se slastnou tesklivostí. Představil si budoucí život v rodném kraji a rozjímal o něm. Umínil si také, že Kristince všecko poví. Do fary se vracel odzadu přes dvůr. Pomazlil se trochu se starým huňáčem Broukem, jenž si před boudou vyhříval černý hřbet, a vešel do síně. Farní kuchyně byla otevřena a kostelníkovi vnuci Ferda a Honda stáli ve dveřích; přišli také k obědu. Babička jejich Vejpalková byla pomocnicí paní

Kristinky. Hospodyně zočivši kaplana, volala:

"Jen dál, velebný pane, jen račte do pokoje, hned nesu!"

Vešel do farářova pokoje.

Příbytek faráře Kalousa byl ze čtyř stran do středu stropu sklenut; byl malován, ale již dávno. Zato byl pln zeleně.

V pravé stěně byly dveře do kuchyně, vysoká, bílá kachlová kamna a v rohu velký, tmavý

šatník. V čele pokoje, hlavami vedle kuchyňských dveří, stála postel, rámem se zelenou látkou přikrytá, dále staromódní, tmavý psací stůl pro psaní stoje; nahoře na něm stál černý

křížek, v dolní příhradě byly vyrovnány staré farské folianty. Hned napravo ode dveří ze síně

stála široká knihovna, vlevo bylo klekátko, nad nímž visel černý obraz, z něhož vystupoval jen Kristus na kříži. Proti levé stěně s dvěma okny, před černou, rozpraskanou a rozhoupanou pohovkou, na níž ležel pléd, byl

dlouhý a široký stůl na přímých nohách a kolem něho čtyři židle, jejichž sedadla byla sice kdysi vycpána, ale jen bez per, a povlečena pruhovanou, již odřenou látkou. Po stěnách visely nevelké rytiny svatých v zlacených prohýbaných rámcích a dvě velké malby na plátně: sv. Antonín a Panna Maria. Oba obrazy byly již také velmi ztemnělé.

Mezi knihovnou a šatníkem skrýval se notný dřevěný kbelík, v němž kořenil starý břečťan, jenž se mocným proudem vinul vzhůru na stěnu, nade dveře, hustě a široce ověnčoval obraz nad klekátkem, ploužil se nad okna, ovíjel sv. Antonína a Pannu Marii a hojné snítky jeho se ze čtyř stran táhly až doprostřed stropu, jehož střed hustě pokrýval, a spouštěl mladé a bujné

ručeje svěží zeleně. Byla to jarní ozdoba šedého příbytku a byla tak stará, jak dlouho byl Kalous ve Studenti. Též ostatní nábytek na těchže místech ta léta přetrval; jenom pohovka se přistěhovala mnohem později.

Před deseti lety, brzy potom, když farář Kalous dostal na výpomoc kaplana, bylo v Studenci biřmování. Biskup, starší silný pán, vrátiv se z kostela umdlen, chtěl si před odjezdem hodinku odpočinout a sháněl se po pohovce. Ale Kalous krčil rameny: "Ten blahobyt tu, biskupská Milosti, za mých časů nikdy nebyl - sedám tuhle na té židli!"

"Ale snad si přece někdy po obědě zdřímnete ?"

"Nezdřímnu, Milosti, nezdřímnu!"

Biskup se usmál a povídal si: "Jakáž pomoc, půjdeme tedy k panu páterovi."

"Ani tam není, ani tam," krčil se farář.

"To snad přece není možná, aby na faře ani kanape nebylo!" pravil biskup, a nedbaje, že farář

vrtěl hlavou, šel širokou chodbou ke schodům. Farář jen krčil rameny a cupal za ním. Pohovky nebylo ani v kaplance; velebníček, neomysta, hodlaje brzy ze Studence uletět, ani ji sem nechtěl vláčeti. Chudo tam bylo - Kalousova kaplanská almárka, stolek, dvě židle, kufr a postel.

Biskup se zvolna, mlčky rozhlédl, přistoupil k oknu a zahleděl se do kopců.

"To je mi divné," pravil, "vždyť jste, příteli, přece také býval v šlechtické rodině."

"Býval - býval, ale to je dávno a dávno; když jsem před lety kaplanoval v Cerekvici, všecko mi tam shořelo a potom jsem se tuze zvolna zmáhal; v Studenci jsem přikoupil jen nejpotřebnější. Tady taková paráda nikde není -"

Biskup stále hleděl na výslunné stráně.

Potom se obrátil k starci, od bot až na temeno bílé hlavy přehlédl nízkou, shrbenou jeho postavu v černé široké klerice, přistoupil k němu, měkkou rukou ho pohladil po vlasech, a usmáv se tklivě, řekl jen: "Je dobře!" Sedl u postele na kufr a horní půli těla sklonil na kanafasovou svrchnici.

Farář dojat, nevěda však ani dobře proč, odplížil se z pokoje...

Když se biskup po hodince z kaplanky vrátil, liboval si, že si dávno tak nezdříml, ale že je trochu jako rozlámán.

Asi za týden po visitací byl farář Kalous v Skalsku. Jda k faře, na náměstí se trefil zrovna k licitaci; prodávali nábytek po starém pensionovaném lesním. Sotvaže se zastavil, vyvolávali černou pohovku - a na tu se farář chytil.

"Je sice po visitaci," myslil si, "ale drahá není, a je přec jen dobře, když to člověk pro případ potřeby má ve stavení." Koupil a zaplatil.

Vraceje se domů, těšil se, jak se bude Kristinka dívat, až jí řekne, že koupil kanape. Ale když

dojížděli k faře,

viděl, že před ní stojí vůz a lidé že skládají čistě novou, pěknou, skoro nádhernou pohovku.

"K užasnutí!" vyjekl, "copak se to najednou s pohovkami děje?" Kristinka na schůdkách přede dveřmi spínala ruce.

"Jen si pomysli, Toníčku, jen si pomysli - tohle ti posílá pan biskup!" volala.

"Pan biskup - a já jsem taky jednu koupil!" vzdychl. Ale potom se dal nahlas do smíchu. Biskupův dar postavili nahoru do pokoje, aby byl pro hosti; když přistěhovali pohovku ze Skalska, dali ji do farářova pokoje za stůl.

"No, Kristinko, už máme taky parádní pokoj - salón - učiněný salón," říkával potom farář, a kdo přišel, toho musela Kristinka dovésti nahoru, aby viděl tu "nádheru". Biskupovi napsal, že ta pohovka je rozkošná a že za tu marnost, která na studenecké faře nebývala, nejhlubší díky vzdává...

Sotvaže páter Letošník v pokoji usedl, už tu byla paní Kristinka s polévkou. Postavivši ji na stůl, řekla: "Tak dobré chutnání přeju!"

Kaplan přikývnuv, pravil: "Ani nebude chutnat - takové tu je dnes prázdno!"

"Ba, bože," smutně se usmála, "taky mně je ouzko od rána, že ho tu nevidím. Když sem vejdu, nemohu se na kanape podívat a takové mám starosti, aby se Toníčkovi na té cestě nic nestalo!" a již opět pospíchala do kuchyně.

Paní Kristinka byla malá stařenka, jež farou pobíhala jako kuřátko. Na hlavě stále měla šátek, pod bradou zavázaný, z něhož vyhlížel drobničký, ustaraný obličej s kulatým, na konci začervenalým nosíkem. Měla měkké, ovlhlé oči a hleděla jimi jako dítě. Byla domovem v Oujezdě na Hořicku a byla ze tří dětí nejmladší. Nejstarší, Antonín, šel na studie a stal

se knězem, sestra Anna zůstala doma na chalupě, Kristinka se provdala za zámečníka v hořické továrně. Měli několik dětí, ale zůstala jim jediná dcera Rézinka, ostatní pomřely. Nevedlo se jim tuze. Z Hořic se dostali do Semil, později do Liberce, naposledy do Paky. Tam Kristinka pochovala muže a s dcerou se odstěhovala do Jičína. Tenkrát jí bylo padesát roků. Vzali si do bytu studentíky. Rézi šila, Kristinka vařila a tak se živily. Studenecký farář

jim několikráte psal, aby se odstěhovaly k němu, že stará hospodyně se již jen vleče, Rézince se však do ztracené horské vesnice nechtělo. Ačkoliv mladistvá léta měla už za sebou, do tichého, mrtvého, neznámého kouta se ještě pochovati nechtěla. Říkávala: "Prosím vás, maminko, panu strejčkovi je přes šedesát roků, a co bysme si počaly, kdyby umřel? Že je chudák, víte dobře. Abych si potom tady znova začala shánět známosti!"

"Ale pomáhal nám tuze často, holka, na to se zapomínat nesmí; když bývalo nejhůř, byl jediná

naše pomoc a dal, co měl," vyčítala matka.

"Inu, dělejte, jak rozumíte, ale já se toho bojím."

Zůstaly tedy v Jičíně. Ale po půldruhém létě přišlo od studeneckého faráře psaní důtklivé, přímo prosebné; psal, že hospodyně leží na smrt, že každou chvíli může zhasnout, a že neví, jak potom bude živ.

Tu se již Kristinka rozhodla, že bratra tak nenechá, a jela k němu. Rézi zůstala v Jičíně; mezi paničkami měla několik dobrých známostí, pilně šila, ale vedle toho dvěma třem kloučkům také ještě snídani a oběd ustrojila. Najedla se při nich i byt lehce zaplatila; co vydělala, mohla uložit a přidávala k tomu těžce ušetřené zlatky, jež jí maminka z hor posílala na přilepšenou. Každoročně o prázdninách přijela na dvě na tři neděle k matce a potěšily se spolu. Ale Rézi vždy říkala:

"Bože, já bych v tomhle kraji nezvykla, tady je hrozně smutno!"

"I mlč, holka," odpovídala jí matka, "a jaképak tam máš zvláštní radosti, jsi tam jako kůl v plotě."

"Jsem aspoň v lepším kraji, v městě, ledaco vidím a slyším, tam je jináč než v téhle poušti - "

"Taky bys zvykla, a kdybys chtěla, měla bys tu spokojený věk." Ale Rézi odjížděla, jak přijela. Paní Kristinka chodila potom zamlklá a po kolik večerů si v samotě zaplakala.

"Holka bláhová," na Rézi broukával farář, "ženská - ženská! Myslí ona si, že se snad přec ještě vdá!" A roky utíkaly...

Starší sestra Kristinčina byla hromadu let mrtva a její dcera Lísková, hospodyně na oujezdské

chalupě, byla již také vdovou. Měla hromádku dětí a tuze často se obracela na studeneckého pana strýčka. Zvláště když nejmladší Prokůpek šel do Hradce na studie, musel hlavně farář

Kalous pomáhat. A tu se pak nejednou stalo, že když pomohl jiným, sám měl jenom jednu prázdnou, druhou vysypanou a musel jíst jen brambory a ječné dolky. Když paní Kristinka přinesla kaplanovi hovězí maso, pochvaloval si: "To byla polévka takové polévky jako u vás, paní Kristinko, sotva kde budu jíst!" Kristinka se znánko usmála.

"Však kromě těch polívek chudinka velebný pán jiného u nás neužije!" a při těch slovech opět utíkala do kuchyně.

Hlavním výdajem strávním na studenecké faře bylo, že se vařil větší kus hovězího masa,

"kvůli té polívce"; pan farář musel mít polévku i k večeři. Zato masa zbýval kus a dojídali ho kostelníkovi...

Po hovězím Kristinka přinesla buchty.

"Zas co já rád!" smál se kaplan.

Usmála se, jako by řekla: Inu, proto jsem je udělala!

Když po chvíli přišla sklízet se stolu, kaplan stál u okna a hleděl do zahrádky. Šukajíc kolem stolu, myslila si: Taky je mu, chudákovi, smutno - nemá, s kým by si popovídal. Tu se kaplan obrátil a pravil: "Paní Kristinko, musím vám něco říci! Prosím vás, sedněte si trochu." Stála, čekajíc dychtivě.

"Ale nesmíte se na mne hněvat," nuceně se usmívaje, opět řekl kaplan. Zavrtěla hlavou a podívala se naň, jako by řekla: Kdež bych se hněvala! - ale bylo jí trochu úzko.

"Paní Kristinko, já už ve Studenci nemohu zůstat!"

"Pro pánaboha, velebný pane!" vydechla a drobné ruce sepjala na prsou.

"Sestra se odstěhovala, maminka je sama a píše tuze důtklivě. Naříká tak, že jsem si nad jejím psaním poplakal. Ukážu vám je a sama posoudíte, že ji musím poslechnout." Kristinka si zástěrkou utírala oči.

"Božínku, to bude pro Toníčka rána!" zaštkala.

Kaplan přešel pokojem.

"Ale uznáváte to, paní Kristinko?"

"Jakpak bych to, velebný pane, neuznávala," odpovídala zkroušena. "Vždyť jsem já si pořád myslila, že tahle chvíle přijde, a bála jsem se jí. Bratr se jí taky bál, ale teď jsme si přec už

myslili -"

Seděla na židli všecka schoulena.

Kaplan opět stál u okna a hleděl ven.

"Věřte mi, velebný pane, že nad tím svým bratrem musím plakat - když on už je takový starý!

Já jsem mu sama před lety říkávala: ,Toníčku, zažádej si někam dolů do kraje, na lepší, ale vždycky se jen smál: ,Vždyť bych jinde taky víc nesnědl a bohatství nehledám. Co se ti tu nelíbí? Živobytí máme, jsem tu už dávno doma, kam bych se hnal?' Teď je vidět, že to byla chyba."

Chvilku bylo ticho.

"Je mi ho tuze líto," ozval se zas kaplan, "ale teď už musím. Také si již myslím, že se nadarmo tolik staral, abych zůstal, vždyť za mne musí přijít jiný -"

"Šestý - a přijde jistě nerad -"

"Vždyť tu bude sotva rok!" "Myslili jsme si, že tu velebný pán s námi pobude, aspoň až ten hoch bude vysvěcen. Byla tu taková svatá spokojenost - "

"Nehněváte se na mne ?" vroucně se ptal kaplan.

"Božínku, jak bych se mohla hněvat - vždyť tomu sama nejlíp rozumím, mám také jedinkou dceru. Ale co on, chuďas, řekne ?"

"Snad to už ví - psal jsem vikáři a doufám, že se jemnostpánovi zmíní. Bál jsem se o tom sám začínat."

"Nechci se rouhat, velebný pane, Pánbůh mi odpusť, ale zdá se mi, že je to přec jen chyba, když je člověk takhle tuze starý, když ho tu Pánbůh nechá přes čas. A zvláště když na sebe nepamatoval. Toníček jako by si byl vždycky myslil, že bude pořád běhat jako za mlada. A na každého myslil, na sebe naposledy. To bylo nějakých zlatek, které každý rok poslal - celé

přátelstvo se hlásilo, studenti, vdovy, sirotci - a jak tuhle pomáhal po kolatuře! Vždycky jenom: Já mám málo, ale ti nemají nic! Pomáhat se musí!'"

"Je to tak, je," kýval kaplan. "A věřte mi, paní Kristinko, že jsem tu byl rád, ale kdybych nešel, hříchu bych se dopustil. Matka je matka!"

Kristinka přisvědčovala.

"Ach, já se jen modlím, aby mne tu Pánbůh ponechal déle než bratra. Ale už mi to taky nejde jako jindy, stáří tuze doléhá!" A slzy jí tekly do vrásek.

Pan páter po chvilce odešel na kaplanku a paní Kristinka se plížila do kuchyně. Kostelnice tam umývala nádobí. Byla to vysoká, kostnatá žena, a třebaže měla na zádech přes šedesátku, chodila jako svíce. Snědá byla, zšedivělá, přísného pohledu.

Vejpalkovi měli v Studenci skrčený baráček a bývali vlastně již na vejměnku. Měli jediného syna, a když se oženil, starý řemeslo složil a šli do sedničky. Syn byl také krejčí; býval na vandru, uměl to střihnout víc po módě, a proto mu starý ustoupil a jen v prázdné chvíli pomáhal píchat. Ale po pěti letech mladí umřeli - oba v jediném měsíci. Žena zašla na úbytě a muž, hodný suchopejr, se v těch zlých dnech tak uhonil, že se mu zapálily plíce a ve třech dnech byl také ten tam. Zahrabali je, ale zůstali po nich dva kluci jako cvalíci. Nezbývalo nic jiného, nežli že se staří vrátili opět do "velké" sednice a starý Vejpalka usedl zas na mistrovskou stolici. A jen se modlili, aby jich tu Bůh nechal tak dlouho, až ty kluky vyvedou; jiné větší starosti neměli a radosti kromě těch dětí jedině, že si Vejpalka rád šňupl a Vejpalková jednou za čas vzala z koutka dýmku hliněnku s dlouhým troubelem, nacpala a šla si ji na záhrobeň vykouřit. Paní Kristinka vrátivši se po hovoru s kaplanem do kuchyně, byla zamlklá; co začala, nedodělala, chodila, jako by stále něco hledala, ale neřekla slova. Tetka Vejpalková to chvíli mlčky pozorovala, ale konečně jí nedalo, aby se neozvala: "Mně se zdá, že se paní Kris-tince po jemnostpánovi stejská!" a rozvážně si sama starou hlavou přisvědčovala.

"Bodejť by se mi, propánička, nestejskalo, když ho nevidím, neslyším! V tom pokoji všecko na mne padá!" odpovídala Kristinka, ale hlavy přitom nepovznesla.

"Ale, ale, paní Kristinko, brzo-li pak tu jemnostpán nebude!" Po těch Vejpalčiných slovech se paní Kristinka již neozvala. Starou hlavou jí šuměla jen jediná starost: Jak já mu to, chuďasovi, řeknu...

Když se po druhé hodině přihnal Vejpalka, hospodyně se ho zrovna lekla.

"Tak co pan farář?" ptala se dychtivě.

"Dobře - všecko dobře," vážně se houpal kostelník, "pan vikář ho u hrobu nějak slavně

zavelebil!"

"A nenaříkal Toníček?" vyzvídala.

"Inu, klepal se, klepal - všecko mělo oči jenom na něm. Sám jsem měl náramnou radost, že se ta zásluha přec jednou vejřevně řekla!"

"A co potom?" honem se ptala Kristinka.

Kostelník vypravoval, co a jak bylo, když se kněží vrátili do sakristie. Kristinka zamyšlena poslouchala. Když strejc dopovídal, jak jemnostpána s panem řídícím vyprovodil až k farské zahradě a jak se potom pustil k Studenci, pomyslila si: Nic ještě

nevěděl - nic mu vikář neřekl - bože, bože, jak já mu to povím!

Vejpalka čekal - čekal, ale když paní Kristinka stále mlčela, řekl: "Tak opatruj Pánbůh!" a chtěl odejíti.

Teprve teď se vzpamatovala.

"I bože, i bože," vzdychala, "jsem starostmi o toho bratra celá zmatená. Sedněte si, strejče, beztoho máte hlad!"

Kostelník se znánko usmál. "I spravil jsem cestou máminy krajíce," pravil na vysvětlenou, že hladu nemá, ale usedl na lavičku ke kamnům.

Kristinka mu dala hrnek s polévkou a přinesla lžíci.

"Jen žádnou starost, paní Kristinko," kázal, pouštěje se do jídla, "pan řídící jemnostpána chrání jako vlastního otce!" Když po chvíli dávala panu páterovi svačinu, vypravovala, co zvěděla od Vejpalky.

"Jsem nad tím pořád celá pryč," povídala, "jak, jak jen já s ním o tom promluvím!"

"I to on se mu pan vikář dozajista zmínil až potom, aby ho hned po pohřbu nepolekal," svou domněnku pronášel kaplan.

"Pánbůh dej - ale mám z toho strach!"

"Prosím vás, paní Kristinko, bude-li potřeba - vy to dovedete lépe!"

"Ó jemine, ó jemine...musím si potom zaskočit

k paní řídící, aby poradila!"...

Slunce stálo již nad samými lesy, jejichž špičky svítily jako ozlaceny, když vozík zarachotil před farou.

Paní Kristinka seděla právě u řídících v důvěrném hovoru. "Už jsou tady!" lekla se a honem utíkala ven. Paní řídící chvátala za ní.

"Vítám vás oba - chvála Bohu, že jste zas doma - co jsem já poměla starostí!" běžíc k vozu, volala Kristinka.

Čejka snesl faráře, jejž mu Pondělíček přes košatinku podal.

Stařec cítě pevnou půdu pod nohama, zadupal si bačkorama a zabuchal holí. "To jsem rád, že jsem zas tady," liboval si, "pozdrav vás Pánbůh, paní řídící. Pořád jste jako růžička! A co děti

?"

Paní řídící usmívajíc se, odpovídala: "Už se nemohly tatíka dočkat!"

"A to věřím, to věřím," náhle se vážně zatvářil, "už jsme tu dávno mohli být, ale znáte Pondělíčka, jak se dostane mezi kolegy, nechce se mu vstávat a pořád by chtěl ještě jednu!" Ke konci řeči stranou na Pondělíčka šelmovsky zamrkal.

"Kdyby to, důstojný pane, bylo pravda, nikdo by nebyl raději než já," srdečně pravila řídící,

"vždyť je pořád samá starost -"

"Inu, inu," kýval farář, "stará pravda: Starostí nešedivějí vlasy, ale starostmi - dej Pánbůh dobrou noc! Na shledanou, pane řídící, díky vám, a vy, strejčku, si pojďte pro peníze!" Sám po schůdkách statečně vystupoval do farních dveří.

Paní řídící dívajíc se za ním, maně se usmála; jako by byl do farních dveří vcházel živý

sedmilímcový plášť.

"Pojďte, strejčku, pojďte se zahřát, mám tam pro vás trochu kávy," volala i paní Kristinka a utíkala, aby bratrovi pomohla z pláště. Uslyševši prve tu řeč o starostech, pomyslila si: Už to snad ví - Již také kaplan přicházel a s farářem se vítal.

Stařec shodiv plášť, kabát i klobouk, počal rychle cupati pokojem a mnul rukama. "Nohy jako ze dřeva," bzučel si, "a nic platno, už to slunce má asi tolik tepla jako já."

"Obědval jsi, Toníčku?" dětinně se ptala Kristinka.

"I sakulente, kdepak by kolovrátek bez oběda vydržel!" usmál se. "Přinesu teda zatím kafíčko

- " a podívavši se plaše na Letošníka, běžela do kuchyně.

"To jsem rád - to jsem rád, že jsem zas doma," zálibně se rozhlížeje pokojem, liboval si farář. Chodil volněji a klidněji. Zastaviv se u kaplana, zadíval se mu do očí, pohladil ho po tvářích a pravil: "Tak jsme Duchoně uložili - Honzíka starého!" a zahleděl se do okna. Kaplanovi bylo úzko - nevěděl, na čem je.

"Sešlo se dost?" ptal se hrdlem sevřeným.

"Dost - dost - přes dvacet nás bylo, vikář taky, to se rozumí. Dává vás, pane bratře, srdečně

pozdravovat!"

Tu se farář zamlčel a sednuv ruce složil v klíně. "Děkuju uctivě," stísněně vydechl Letošník. Farář zamyšlen hleděl k zemi a zvolna si přikyvoval.

"Už to ví - už to ví a bolí ho to - " v duchu si říkal kaplan a nemohl se na starce podívat. Paní Kristinka přinášejíc kávu, rychle pohleděla na bratra i na mladého a oči tesklivě obrátila vzhůru.

"Také jiní vás, pane bratře, pozdravují - hradišťský, novoveský, hrádecký a kteří všecko - ale já už skoro žádného nepoznal-"

"Jakpak bys je poznal, Toníčku," usmála se Kristinka, "vždyť jsou to mladíčkové!"

"Také těch starších jsem poznal pomalu - vždyť jsou to léta, co jsem jich neviděl! Člověk je tu jako zasypán. Jako tamhle včelákovský: když jsem s ním byl naposledy ve Skalsku na pouti, byl jako suk, červený, černovlasý - a dneska, panečku, nosí hlavu v ramenách, záda se mu ohýbají a pořádně zpopelavěl."

"Tak jez, jez, ať se zahřeješ," lichotně pobízela sestra. Farář si odlil kávy z hrnka do koflíčka, hodil cukr a pokřižovav se sepjal ruce a rty se mu počaly zachvívati modlitbou.

Skončiv, obrátil se k Letošníkovi a pravil: "Z těch mladších každý se ptal jenom po vás a divili se,, že jste ze Studence ještě neutekl, že se tu tak držíte," a teskně se usmál.

"Vendelínek tam nebyl?" v úzkostech se honem zeptala Kristinka. Farář rozmíchav cukr, počal píti.

"I byl - to víš, že byl - ale uháněl tamhle těmi lesy, s námi na vozík nechtěl. Chuďas, byl zas bez groše, říkal o dvě klády," a upřímně se zasmál.

"A co Cíli?" opět se ptala Kristinka.

Farář počal mezi jídlem vypravovati, co na skalské faře viděl a slyšel.

"Tak ona se postěhuje do Pardubic," z myšlenek

si povídala Kristinka, "no, u přátel jí bude veseleji" Farář se v pohovce nepokojně zachrul.

"Vždyť ty také budeš moci jít - jak mne pochováte,

hned - hned -" velmi rychle, slabým, třaslavým

hlasem odvětil.

Kristinka byla překvapena.

"Copak jsem, Toníčku, někdy něco takového řekla?" odpovídala s úzkostlivou, bolestnou výčitkou ve hlase. Stála před kamny, ruce sepjaty na prsou a smutně se dívala na bratra. Rty i líce se mu rozchvěly; mlaskal, jako by honem něco polykal. "I to jen tak chvílemi člověka napadne

- mlč, mlč, vždyť já vím - a buď ráda, ty aspoň nebudeš mít mrzutostí s přátelstvem, u nás by si nepopadli!" a nutil se do smíchu.

Kristinka si zástěrkou utírala oči.

Kaplan již pevně věřil, že farář o jeho úmyslu ví a že je proto tak rozechvěn. Paní Kristinka však honem zas hleděla obrátiti řeč a ptala se, kdo o pohřbu kázal, kdo sloužil rekviem, jak bylo hodně lidí.

"Pánů učitelů bylo také hodně ?" ptal se kaplan.

"Hodně a krásně zazpívali. Proslýchá se, že dostanou nového inspektora."

"To bude Pondělíček rád," usmál se Letošník.

"I mně se zdá, že ho to už ani nerozhřálo. Je stále plachý, chodí mezi ostatními po špičkách, jako by se bál, kloní se pokorně a skoro promluvit se bojí. Už je, chuďas, zaražen - vidí taky, že se ten svět za ním nadobro uzavřel! Přál bych mu, aby došel víc uznání

- ačkoliv by mi snad utíkal - -"

"I to on jen kvůli těm dětem, Toníčku," honem se ozvala Kristinka. Farář rychle dopil a lžičkou vybíral kousek rozmočeného cukru.

"A co je nového v kolatuře ?" opět se obrátil ke

kaplanovi.

"Jen ty ranní křtiny byly - víc nic."

Šero se rozvleklo po celém pokoji. Chumáče břečťanu na stropě se choulily jako černá křídla obrovské

můry.

Paní Kristinka rozsvítivši, šla připravit večeři. Farář skrčen ještě vypravoval o cestě, o pohřbu i o schůzce v herberku. Kaplan čekal - čekal - ale farář ani muk... Sotvaže Letošník trochu povečeřel, vstal a dával dobrou noc. Při tesklivé; náladě, jež se faráři přes tu chvíli do duše vracela, byl jako na jehlách.

"Copak, miláčku, že dnes tak pospícháte?" podivil se stařec.

"Jemnostpán si taky rád po cestě odpočine - a není mi dobře, hlava mě rozbolela," odpovídal kaplan. Farář mu sáhl na čelo.

"Je trochu horká, je - škoda, škoda, je mi tu dnes s vámi tak dobře - snad aby vám Kristinka dala něco pro pocení, ne?"

,,I tak zle nebude, jemnostpane, vyspím se z toho," usmál se mladý.

"Tedy dobrou noc, dobrou noc," farář mu srdečně potiskl ruku, "a jenom mi, bratříčku, nestonejte, za to vás prosím, co bych si bez vás počal!"

Pan páter teprve teď poznal, že farář přec jen o jeho úmyslu neví. Ale byl rád, že se nezmínil a starce ještě více nerozlítostnil. Dlouho chodil po svém pokoji a přemýšlel, jak bude zítra... Paní Kristinka byla celý večer velmi nepokojna. Hned utíkala do kuchyně, hned zas trochu posedět.

"Copak dnes pořád běháš?" ptal se jí farář.

"I hochu, jsem celý den z kolejí - to ta tvá cesta udělala - pořád si vzpomínám, že jsem to ono ještě

zapomněla. Jako teď zrovna vidím, že jsem ti ještě nepřinesla jablíčko." Seděl celý večer do pohovky zabořen, pléd na nohou, a zamyšlen hleděl do protější stěny.

"Něco ti schází, Toníčku?" ptala se, když sotva odpovídal.

"Teskno je mi, holka, smutno -"

V té chvilce si paní Kristinka v duchu řekla: Jak bych mu to mohla dnes povědět!... III

Řídící Pondělíček políbiv ženu, chvátal do kuchyně; tři menší děti, Toník, Jaroš i Mařenka, čekaly ho u dveří, a sotvaže vstoupil, chytly a líbaly mu ruce.

"No dobře, dobře -" usmíval se, hladě je po tvářích; "a kde je Váša s Lidkou ?"

"Váša šel pro petrolej a pro kvasnice a Lidka je snad s Kuželkou na dvorku," hlásil Jaroš. Kuželka byla babka, jež učiteli opatrovala krávu a dvakrát v tém dni čistila třídy. Otec sahal do hlubokých kapes a tahal, co dětem přivezl: šest preclíků a balíček.

"Jen jestli se mi nerozmačkalo - dával jsem pozor dost," staral se a děti upjatě hleděly, co se objeví.

"Víno? - Víno!" toužebným šeptem povídala si Mařenka.

Tatínek již hrozníčky vyndával a děti podílel.

"Tak - a tyhle tři preclíky a hrozny jsou pro Lidku, pro Vášu a pro maminku," pravil, pokládaje dary na stůl. Odvazuje si šálu, šel do pokoje, aby uložil vrchní šaty. Děti majíce preclíky na rukou jako věnečky, hrozny v prstech, hnaly se na svá místa za stůl. Paní učitelová přiběhla chystat kávu, aby se tatík zahřál.

"Maminko, maminko, tuhle máš hrozen a preclík - jeden taky Vášovi a Lidce - "

"I pro pána krále!" spráskla matka ruce. Studenecká škola byla o přízemku a hověla si v zahradě; vpředu byly zahrádky pro zeleninu a pro květiny, po stranách štěpnice, školka a včelníky. Vzadu stál chlév s kolnou, dvorek a letní

tělocvična, z níž byl výhled do šira. Ze síně vlevo byly třídy, druhá vpředu, prvá v přístavku, vpravo se šlo do bytu řídícího.

Měli kuchyň, pokoj a komoru; kuchyň měla dvě okna do zahrádky k silnici, pokoj jedno do zahrádky, dvě v boku.

Místnosti ty nebyly velké a hlasitě projevovaly starobu školní budovy; dle hojných odprysků

na čistých stěnách bylo patrno, že byly již mnoho a mnohokráte bíleny. Kuchyňská podlaha měla u dveří kamennou podlážku, dále prkna velmi vytlapaná; strop byl nevysoký a černá

kachlová kamna s plotnou se již křivila.

Ale nevlídno v kuchyni nebylo, ačkoli nábytek nebyl zánovní ani zvlášť parádní. Velký stůl byl již tolikrát odrhnut, že deska byla bez barvy, ale hladká a čistá; také židle i lavička u stěny pro dvě nejmenší děti jenom místy ukazovaly, že bývaly žlutě obarveny, ale stály kolem stolu v pořádku. Polička s nádobím každodenně potřebným byla urovnána, dvě postele přikryty sněhovými háčkovanými pokrývkami; na dvoukřídlé skříni stálo několik vycpaných ptáků a vousatý křeček, stojící na zadních nohou, chrupal pšeničný klas, jejž si předními tlapkami přidržoval.

Na stěně visely známé rytiny, Příchod Čechů, Příchod sv. Konstantina a Metoděje na Velehrad a Křest Bořivojův, všecky v úzkých zlacených rámech, mezi okny barvotiskový

obraz Krista na kříži a pod ním

domovní požehnání, vlnou vyšité: Pokoj budiž domu tomuto i všem, kdož přebývají v něm. Ani pokoj řídících nevynikal parádou, ačkoliv lahodil. Byl také jen bílen, podlahu měl vydrhnutou, na ní pruhované koberce; v čele, kolem stolu s háčkovanou červenomodrou pokrývkou, stály rákosové židle, za ním u stěny pohovka, potažená černou koží. U pravé

stěny stálo piano, v rohu velká skříň se skleněnými dveřmi, v níž byli vycpaní drobní ptáci, glóbus, elektroskop, leydenská láhev a drobnohled. Byl to vlastně skleník paní řídící, ale nádobí muselo ustoupiti do nižších pater, hoření byla kabinetem lepších učebných pomůcek školních.

Také v tomto pokoji byla postel s háčkovanou pokrývkou, ale byla tvrdá, tmavě leštěná jako dvě skříně, na nichž vyrovnána byla jablka i hrušky; na těch skříních stály i skleněné nádoby s naloženými brusinkami, švestkami a houbami. Nad poličkou s knihami a notami pěkně

spořádanými krahulík, ostříž a jestřáb rozpínali peruti a natahovali krky po kořisti. Okna, plná květináčů, zastiňovaly půle bílých, pletených záclon.

Všecky ty háčkované a pletené pokrývky, věšák na kartáče, vyšívané rámce kolem blednoucích podobizen, krajinek i svatých obrázků, umělé květiny nad obrazem Komenského byly dílem paní učitelové.

Ta byla asi tak veliká jako Pondělíček, slabá, srdečného pohledu. Měla modré oči, tváře jemné, mírně zardělé, světlé vlasy, hladce přičísnuté. Byla příjemná a povadlá krása její dosud pravila, že bývala velmi hezká; oděna byla všecka v kartounu a sukně, jupička i zástěra byly čisty a vyžehleny. Paní řídící byla také dcera ze školy, a to v Nasehvizdech, kde Pondělíček učitelovával.

Teď chodila kolem kamen jemně, jako po špičkách,

a všecky pohyby její byly měkké, jako by hospodařila se samými květinami a ne s hrnky a s pokličkami.

Sotvaže Pondělíček odešel do pokoje, zvenčí přichvátaly starší dvě děti: Václav, čtrnáctiletý, hezký, štíhlý hoch, a mladší buclatá Lidka. Přišli zdravě zardělí, s jasnými pohledy. Ostatní děti je vítaly radostným pokřikem: "Tu máte víno! Preclíky! Každý jeden - jeden je maminčin!

Matka postavila na stůl povětší bílý hrnek se zeleným proužkem a snášela menší hrnečky; Lidka vyndala lžíce a rozložila je po stole.

Tu již Pondělíček přicházel z pokoje a Václav s Lidkou šli mu políbit ruce i ústa. Stálý úsměv na řídícího tváři nyní oživěl, zesrdečněl a z šedých očí se mu zalesklo. Děti jeho byly oblečeny jednoduše, v kartounu a satinglu, ale nic na nich nebylo rozházeno, ušpiněno; jen Václav měl kalhoty i vestu vlněné, ale bylo patrno, že jsou ze starého a že jich krejčí nepřešíval.

Pondělíček polaskav se s dětmi, usedl ke stolu, k největšímu hrnku. Také děti zaujaly svá

místa a počaly mlsně, po drobečcích ukusovati z preclíků.

V Studenci byl také pekař, ale pekl rohlíky, housky a krušníky. veliké, důkladné; skalské

preclíky, slané i mastné, byly proti nim mls.

Paní řídící nyní začala práci, jež stála za podívanou: z bochníka domácího chleba krájela krajíce a radost byla, jak to uměla. Jeden krajíc byl jako druhý, dlouhý, hladký; nůž se jí v pružné ruce jenjen kmital a povrch skrájeného bochníku byl stále bez kostrbatin. Malinkou chvilku trvalo a každý přísedící měl krajíc u hrnečku.

Václav spustil modlitbu: "Oči všech k Tobě důvěrně hledí, Hospodine." Když doříkal, všichni drobili a zticha se dali do jídla. Panička ještě minutku šukala u kamen, potom také usedla k svačině.

Mlčeli - jen lžíce zazvonily, rty srkly a zamlaštěly. Chutnalo všem výborně. Potom otec vypravoval o pohřbu, s kým se setkal i kde všude s panem farářem pobyli. Poslouchali nemluvíce.

"A jak jsi, tatínku, pořídil u Marýska ?" náhle se vlídně zeptala paní a na muži utkvěla modrýma očima.

Ten nejprve plaše, rychle přikýval a potom odpovídal: "Dobře, dobře - místo pro Václava je -"

"V Jihlavě ?" rychle polknuv, zeptal se Václav.

Otec přisvědčil. "U toho Marýskova švagra Nixdorfa - bude to aspoň trochu v známosti veliká dílna, pořád kolik učedníků a hromada tovaryšů. Jen stroje dělají

"No, to je po Vášově -" usmála se matka.

Hoch byl skloněn a přivřené oči upíral do hrnka.

"Mně by se byl obchod spíš líbil - ale když má

větší chuť na strojnictví--První rok padesátku potom čtyřicet, třicet a čtvrtý rok dostane plat. Prádlo a všecko zaopatření bude mít tam -" úryvkovitě vypravoval otec.

Matka zamyšlena hleděla na stůl.

"Dílna je známá - on tam má dva domy a neměl nic, všecko vydělal; také Čechy má v dílně -"

"Tak co, Vášo ?" zeptala se paní a zalítostnělým pohledem utkvěla na hochovi.

"Půjdu, maminko," usmál se, "vždyť se po práci také ještě mohu učit -"

"Je tam večerní škola," přisvědčil otec, "a až Jan bude hotov, dám tě do průmyslové školy."

"Jenom není-li to dření tuze zlé," vydechla paní.

"Inu, trochu dření bude, toť víš - při strojnictví ale v obchodech také zkusí, a kdyby ho to snad mělo zle namáhat, hned nám dopíše a muselo by se najít něco lehčího. Ostatně tam o všem promluvím."

"A kdy má přijít ?"

"Od Nového roku."

"Musím všecko zchystat. Prádlo má, jen něco spodního musím připravit na zimu - vlněné

punčochy mu dělám už druhé. Do práce musí mít všecko teplejší, aby nenastydl - kdybych tak měla desatery ruce - " a matka se jemně usmála.

"Vezmu ho jednou do Skalska ke krejčímu," řekl otec.

Toník se podíval na Vášu a zavelebil: "Ty budeš, Vášo, pán!"

"A taky zástěru," náhle vážně připomněla Lidka, "a to snad musí být kožená!" Po slově "zástěru" se všichni pohnuli a dychtivě se zahleděli na Vášu. Tomu zamlaštělo v ústech a sklonil hlavu.

Otec povstav, přistoupil k němu, ruku mu položil na hlavu, a hladě vlasy, pravil srdečně:

"No, mlč, hochu, mlč, třeba v zástěře, jen když se člověk přičiní! A ty se přičiníš, to já vím. Kdyby to bylo možno, šel bys na reálku a dál - ale rozumíš sám! Dá Pánbůh, že ti přece budu moci trochu pomáhat, abys to někam přivedl. Můžeš to přivést dál, než kdybys šel na studie je toho už plno - já jsem taky studoval - a tamhle pan farář co se nastudoval -" a pohladiv hocha po tvářích, rychle odešel do pokoje.

U stolu seděli zamlklí. Děti z Václava nespouštěly očí - v duchu si ho představovaly v zástěře, s vyhrnutými rukávy, s čapkou v týle a v ruce s kladivem...

"Vždycky jsi o strojích rád mluvil a všecko zkoumal, teď to poznáš pořádně," pravila mu matka, "kdo chce jednou sám mít dílnu, musí takto začínat. Několikrát do roka se k tobě

podíváme a na svátky vždycky přijedeš domů jako Jan. Také ti všecko budu posílat jako jemu."

Váša skočil k matce, ovinul jí ruku kolem krku a hlavu jí položil na rámě. Lidka spustila pláč, ale matka na ni přísně pohleděla a pravila tlumeně: "Mlč, ať tatínka netrápíme!... Copak je strojnictví něco špatného ? Takoví lidé to teď spíš někam přivedou než studovaní. Na člověku všecko záleží - a náš Váša má hlavičku zrovna k tomu. Doma věčně zůstat nemůže, co by z něho bylo! Teď musí hodně jíst, aby hezky zesílil!"

Vedle v pokoji u stolu seděl otec a zamyšlen chýlil čelo do podepřených dlaní... Byl by všecky děti své rád uvedl na slušná místa v životě - vždyť jsou to přece učitelovy děti!

Vzpomínával na svého nebožtíka otce, jak se lopotíval, aby dětem připravil lepší časy; býval jenom skromný chalupníček, a přece pomohl synovi, až se stal "pánem"; i druhé děti slušně

zaopatřil.

Pondělíček si v duchu říkával, že by to byl hřích proti nebožtíku otci a matce, kdyby se o své

děti slušně nepostaral.

Jana si před časem sám připravil do ústavu a později chtěl i Vášu zavézti do škol - ale ze služby pěti set osmdesáti zlatých nakládati na dva studenty? Váša pěkně kreslil, rýsoval, byl bystrá hlavička zkoumavá; luštit zamotané početní úkoly bývalo mu radostí, co vzal do ruky, vše se mu povedlo - na reálce byl by jistě prospíval, ale jednoho míti na ústavě, druhého v reálce, čtyři doma--ne, nelze, nelze! Vždyť jsou tu také ostatní děti, brzo-li nedoroste Toník s Jarošem a potom dcery, Lidka i Mařenka! Pondělíček měl všecky své děti stejně rád a chtěl být otcem spravedlivým.

Ano, kdyby ho bylo před lety nepotkalo to neštěstí, kdyby byl ještě na škole dole v kraji, v Bystrém, tři čtvrti hodiny od města se školami - ach, všecko by bylo jinak! Tenkrát si to pěkněji osnoval - ale zde v Studenci?

Se ženou si nejednou povídávali: "Mají teď učitelé slušnější živobytí, než bývalo, pravda, ale má-li vesnický zastrčený učitel více dětí, kam ta služba stačí?" A přičiň se jak chceš, co vyděláš?

Žádal jednou, dvakrát - po každé nadarmo. Neštěstí v službě školní, jež ho z Bystrého zaválo do Studence, zastiňovalo mu rok za rokem.

Když si posteskl faráři Kalousovi, stařec říkal: "Kdybych mohl prospět, krve bych pro vás a pro vaše děti nacedil, třebaže - víte, čím mi jste -" a podíval se na řídícího, že mu samotnému zvlhly oči.

I lacinější los si u řídících koupili a těšili se, doufali, dělali plány - rodiče i děti. Konečně si však řekli, že Váša na studie nemůže.

A tu Pondělíček rozvažoval, co a jak voliti, aby pohled do synkovy budoucnosti byl nadějný a aby zůstal otevřen pro případ, že by snad přece přišly jiné časy. Teď již Váša měl jíti na místo...

Řídící dnes vše promysliv, řekl si opět, čím již mnohokráte takové myšlenky uzavřel: "Ne, ne

- na rodiče nebudou moci naříkati, ti dělali, co mohli! Snad jim nebe naše starosti a žaly odmění!"--Toho dne děti odešly na lůžka brzy po večeři; Váša spával v pokoji s otcem, v kuchyni Lidka s Mařenkou, Toník a Jaroš s matkou.

Pondělíček se ženou seděli v přitlumeném hovoru; pověděla mu, co odpoledne zvěděla od Kristinky.

Vzpomínaje přitom na faráře, byl velmi dojat. "To bude arci žalost veliká - nové starosti na samý konec

"Vidíš, tatíku, tak jsem si dnes pomyslila, že je nám i při těch starostech přec jenom líp máme ty naše -" a kývla k lůžkům, "a nakonec by nám snad tak smutno nebylo. Teď má

Kristinku - ale už si mi kolikrát naříkala! Také by ji skoro svázal do uzlíka a necupá, jako cupávala!" vypravovala paní a dráty se jí v bílých prstech jenjen kmitaly. Muž povstal; rychle si hladě vlasy, jasnýma očima se díval po postelích...

"Ale poslouchej, teď si vzpomínám, že mám psát Janovi," usmál se na ženu.

"Piš, tatínku, piš, zejtra mu to pošlu!" a ještě mu vypovídala, nač nemá v dopise zapomenouti. Odplíživ se do pokoje, rozsvítil lampu, podíval se na spícího Vášu, snesl psací náčiní, a zadumav se na chvíli, počal psáti:

Můj drahý hochu!

Již tedy zase psaníčko v novém školním roce. Ani nevíš, jak smutno mi bylo, kdy jsem Tě po bílé silnici, vyprovodil a vracel se sám. Srdce mi stahovalo pomyšlení, že je po prázdninách a že se zase tak hned neuvidíme. Ohlížel jsem se, dokud jsi se mi s tím uzlem v ruce nadobro neztratil. A vzpomínal jsem si, jak mně bývalo, když mě můj nebožtík otec k Hradci vyprovázíval! My jsme arci chodívali od severní strany - ale to loučení bylo stejné. U nás doma jsme se všichni měli tuze rádi a nebylo divu, že jsem první večer po každých prázdninách i po svátcích v temné alkovně proplakal; a myslíval jsem si, že není možno, abych zase takovou řadu neděl byl svých milých vzdálen.

Ale práce všecko přemohla; mohu poctivě říci, že jsem se učíval pilně a rád. K tomu ještě

pomyšlení na domov, láska k otci a k matce bývaly mi posilou, neměl jsem větší radosti a touhy, než abych opět přinesl vysvědčení, nad nímž by se rodiče blaženě usmáli. To potom byly svátky a prázdniny! Tvé psaní nás tuze potěšilo, zvláště že jsi zdráv; rádi jsme také čtli, že máš zase ty dvě

kondice a že Ti přidali svačiny. Jen se, hochu, hodinami přespříliš nenamáhej, abys nestonal. Dnes Ti posílám šest zlatých, abys mohl paní doplatit, a zlatka je Tobě; vím, že teď zase musíte kupovat petrolej, proto ji přidávám. Posíláme Ti prádlo - maminka dodělala dvoje vlněné punčochy, aby Ti snad nohy neomrzly jako loni - bochník chleba, předevčírem ho maminka pekla, kousek másla a hrníček medu. Vzkazuje Ti maminka, že z toho medu máš

dáti paní, a druhým studentům dej také namazat, snad jim přijde k chuti, všude ho nemají. Ta jablka jsou naše panenská, ještě nikdy mi tak nedozrála jako letos. Kdo šel podle školy, každý

se zadíval, jak se na stromech červenala. Myslím, že tu na jaře panenských sazenic přibude, strejcové dostali zas větší chuť. Panu faráři jsme jich také hromádku poslali a povídala paní

Kristinka, že když je pan farář večer zvláště v dobrém rozmaru, říkává: "Kristinko, jedno to panenské jablíčko mi uchystej na noc - kdyby ta zubatá přišla, aby bylo něco sladkého po ruce!" Ale než ulehne, ještě si je sám seškrábe a sní. Dnes jsme spolu byli na Skalsku na pohřbu faráře Duchoně; slyšel jsem tam, že nám inspektor snad odejde. Václavovi jsem vyjednal místo v strojnické dílně v Jihlavě; od Nového roku nastoupí. Vidím, že jsem opět napsal hezky dlouhé psaní - ale to víš, že je má radost, když si s Tebou mohu porozprávět. Maminka, Váša, Jaroš, Lidka, Toník, Mařenka Tě líbají a nastokrát pozdravují. Teď už všichni chrůpou, jenom já ponocuji. Kdybys něco potřeboval, jenom piš, toť víš, že učiníme, seč jsme. Pánbůh Ti dej

zdraví a štěstí ve všem. Vroucně Tě objímá Tvůj věrný otec

Václav Pondělíček.

Znova přečetl, co napsal, a ještě na chvíli se zadumal. Chystaje se na lůžko, pohleděl ven na farní okna: byla tmavá. Zhasil také.

Váša pocítiv otce vedle sebe, v spánku se k němu přivinul blíž. Pondělíček levicí hocha objal a zavřel oči. Usínaje, vzpomněl si ještě na faráře - co asi říkal, spí-li už nebo na lůžku ponocuje - a umínil si, že mu zítra o mši zahraje tu jeho, aby mu udělal radost... Školní okna zhasla poslední v celé vesnici. Tma zahalovala studenecký dol. Drobné hvězdy v temné obloze mrkavě pohlížely na řadu střech, do tmy zachumlaných. U Oplištilů, u Pejchů, u Boušků, u Sedmíků, u Daleckých, u Korýtků a dále podél silnice bylo ticho - jako by všickni byli vymřeli. Sem tam jen pes zaštěkl nebo zakňučel ze sna a slepice tence zakrákly. Postavy stromů se nehnutě černaly ve tmě.

Bylo ticho, do něhož z dálky vnikal jednotvárný hrkot vody a smutný šum lesů. Dunivé rány kostelních hodin se každou čtvrthodinu rozléhaly tmou a zapadaly v lesích. Zasmušilá noc se mlčky, loudavě ploužila nad horami ...

Až po jedné s půlnoci se z dáli šoural ke vsi nový jednotvárný zvuk; zprvu to znělo jako hlasitější šum boru, potom dunivěji i skřípavě. To horští vozkové, ležíce na vysokých vozech, vezli někam do kraje dříví.

Z mýtní budky vyběhla bílá postava, tmou se ozvalo: "Dobrýtro dej Pánbůh - šťastnou cestu! " a zas jen koně dupali, kola svištěla, duněla a vrzala na ostrém štěrku. Vozy projely vesnicí a opět nadobro utonuly ve tmě; dupot koní, jednotvárný vrzavý hrkot a šustot se tratil v dáli... Zas dlouho byla tichá tma...

K třetí hodině zazvonily o tvrdou půdu rychlé kroky a klepot holi; pekař Pejcha zakublán uháněl dolů na trh. Zároveň již sem tam v okénkách, v slámě a chvojí zapadlých, zablesklo červenavé světlo; to tatík nebo máma probudivše se vstali, škrtli a posvítili si na hodiny. Ale vidouce, kolik je, honem zas utíkali do postele, aby labužnicky dosnili poslední kapitolu. I dva tři kohouti se ryčně ohlásili, z lesa ostře vyjel stračí skřek. A opět byla tichá tma. Netrvalo však dlouho a řídké paprsky mdlého světla z několika baráků už nastálo pronikaly do tmy a v malé chvíli zazněl do ticha noci klepot stavů. Blikavé lucerny na minutku osvítily záhrobně mezi domovními síněmi a chlévem.

To se již ves probouzela...

Tmavým pokojem projel vysoký, cinkavý zvuk bijících hodin; odťukaly šestou. Studenecký

farář otevřel oči a zahleděl se do tmy; vše v ní bylo ještě stopeno, jenom kolem záclon vnikalo do světnice trochu světla. Zakublav se ještě do peřiny, šeptal si: "Minula noční hodina..." Myšlenky se počaly hlásiti - vzpomínky na minulý večer a na to, co předcházelo. Vzpomněl na faráře Duchoně, že už prvou noc přespal v zemi...

A náhle se mu tělem rozlilo blahé teplo; uvědomil si, že sám leží tady doma v pokoji, ve své

faře, že se zas otevře nový bílý den, že ho prožije s milými známými.. . To byla láska k životu!

Po chvilce tiše vešla Kristinka, nesouc rozsvícenou lampu.

"Dej Pánbůh šťastné dobré jitro, Toníčku!" pozdravila s úsměvem, a postavivši lampu na stůl, vrátila se do kuchyně pro vodu.

Farář se posadil, a spustiv nohy s postele, počal se oblékati; nejprve natáhl široké soukenné

nohavice, potom obul punčochy a bačkory, jež stály na stoličce připraveny, Kristinka přinesla židli s velikým hliněným umyvadlem a nalila vody.

Pošpláchat se za jitra hezky v studené vodě byla farářova radost.

"Jak jsi se po cestě vyspal?" ptala se, když se postavil k umyvadlu a počal se kácati.

"Do růžova," usmál se.

"Já bídně - pořád se mi nějaké divné sny chumelily. Mám v sobě nějakou starost -"

"Vzpomeň si, co říká přílepský," bratr jí klidně odvětil. Kristinka smutně přikývala, jako by říkala: Ono se to řekne! Když se potom oblékal, podávala mu šle, kolář, vestu i kyrysek. Zardělý, bílé vlasy maje hladce učesány nazpátek, poklekl na černý, rozpraskaný polštářík na stupni klekátka, a opřev lokte, sepjal ruce. Asi uprostřed modliteb uslyšel hlas zvonu Marie, jímž hrobník každého rána zvonil na mši svatou.

Když mu potom Kristinka oblékala kleriku, vstoupil pan páter. V kuchyni také klaply dveře a Kristinka se chvátala podívat, je-li to kostelnice.

Farář se zkoumavě podíval kaplanovi do tváří a pravil: "Dobré jitro, bratříčku, hlavička dává

už pokoj ?"

Kaplan sklopil oči. "Špatně jsem spal - usnouti jsem nemohl," odpovídal.

"Zas to přejde - všeho dospíte, jen žádnou starost - všecko přejde," rychle hovořil farář a natáhl si huňačku, takže mu zakrývala polovinu uší, přes kleriku oblekl starý, široký, opelichaný kožich, a vzav hůl, zavěsil se Letošníkovi pod paží.

Když odcházeli, přiběhla paní Kristinka volajíc:

"Tak už jdete ?" a na kaplana ztrápeně zakývala hlavičkou. Před farou se Kalous podíval ke škole a pravil: "Řídící nám dnes utekl?" Rozvíjel se opět čistý, jasný podzimní den. Slunce bylo ještě dole a paprsky jeho šlehaly jen kolem kostela, jenž tvořil dlouhý stín. Staré kaštany u hřbitovní zdi se živě strakatěly; byly na nich listy dosud jako brčál zelené, ale jiné zcela zežloutlé. Černá baňatá věž kostelní se přes ně dívala na řady stavení, u nichž byly zahrady, obehnané ploty z prkenných krajin, z kamenů

anebo spletenými z ohýbaných snětí. Starých ovocných stromů bylo po vsi málo: sem tam shrbená slíva, rozsochatá jabloň, hruše, ale více topolů, osik, jasanů, jeřáby i kaštany. Koruny měly již prořidlé, poslední listy strakaté a prohlíželo jimi modré, hladké nebe. Chalupy šindelových i doškových střech, stěn roštím a slámou obložených, se pod nimi krčily; některé

měly již pro příští zimu nové, čerstvě zelené kožichy.

Vzadu za vesnicí se rozkládaly měkkoty, strniště, širá luka, na nichž se pásly hloučky krav i koz, mezi nimiž chodili a honili se zakublaní pasáčkové i pasačky s pruty v rukou. Za luhy se zdvíhaly stráně s rozházenými balvany, zakrslými křovinami, s parukami tmavozelených lesů

na temenech.

Stařec dívaje se zpod huňačky po krajině, osvícené mdlým ranním svitem, pochvaloval si:

"To máme zas den - zrovna se to na člověka směje, ale je to všecko jen naoko, včera jsem to poznal."

Kaplan z té řeči ucítil palčivou výčitku; již chtěl začíti s výkladem, s obranou, že jinak jednati nemůže, ale potom si vzpomněl, že bude lépe až po mši.

Vejpalka a jeho baculatí vnuci v satinglových kabátech a v lámaskách v sakristii čekali: kluci políbili oběma kněžím ruce a kostelník pozdravil: "Pánbůh

rač dát dobré jitro!" Stranou zamžoural na faráře, smutně se podíval na kaplana, ale mlčel; myslil si: Načpak já budu ještě přidávat!

Nejprve strojil kaplana; farář zatím usedl, ruce sepjal v klíně a hleděl k. zemi. Hoši se postavili do veřejí sakristie; starší levicí držel misál, pravicí stuhu zvonku. Když byl pan páter připraven, malý Vejpalka zazvonil a šli k hlavnímu oltáři. Pondělíček spustil preludia.

V starých lavicích chudé horské svatyňky porůznu sedělo několik starších lidí: Kubla švec, tkadlec Mrkvička, dědeček Vondráček, Kousalka, Markalouska, Oplištilka, Dopitka; Teklička, majíc ruce vysoko sepjaty, bledé oči obráceny k sošce Panny Marie, seděla hned v prvé lavici na kraji. U zábradlí tiše klečela řádka školních dětí, hochů i děvčátek. Když kaplan sešel se stupňů oltářních, řídící začal píseň.

Farář, již také přichystán k oltáři, povznesl hlavu a poslouchal; tváře i oči se mu jasnily.

"Vida kantora," povídal si, "ví, jak mi po včerejšku je...." Varhany dudlaly a píseň se klidně vznášela chrámkem; k jasným dětským zvukům se pojilo několik hlasů starců i ptačích hlásků stařen:

Ó Jezu, spáso moje, jak libě k lásce zve to sladké jméno Tvoje to chladné srdce mé. Tile, duse má již plápolá a láskou k tobě povzdychá: Tys v radosti, Tys v žalosti můj Ježíš, Bůh a Pán!

Ze sakristie - bez zazvonění - vyšel Vejpalka, nesa misál, a za ním farář. Kostelník šel ohnut a jako na perách. Farářova hlava opět hluboko zapadala do kvadrátku; měl starý ornát, na němž

byly květy vybledlé, jako když při pozdním podzimku listí ztrácí poslední barvu; na dolním konci se ohýbal a třepil. Farář míval ten ornát již po dlouhou řadu let na všední den; dříve býval na neděli.

Šli k postrannímu svatoanenskému oltáři. Hlavní obraz na něm byl silně potemnělý, zlacené

ozdoby rámu zhnědlé. Na tabernakulu stála skleněná skříň a v ní soška Panny Marie s Jezuletem, oblečená do bílých hedvábných šatů se zelenými květy a zlatým lemováním; kolem krku měla šňůru skleněných korálů a na nich zlatý křížek.

Studenecký chrámek byl sice už obstarožní, ale čisto v něm bylo a pořádek ve všem. Na oltářích, u nichž kněží sloužili, hořelo po dvou svíčkách.

Farář sloužil již jen mariánskou mši, protože nohy dlouho nevydržely a že málo viděl. Sloužil ji bez brejlí, umělť ji dokonale zpaměti.

Chodě podél oltáře, přidržoval se kraje, a když se obracel k lidu, rozpínal proto jen jednu ruku.

Vejpalka přisluhuje, chvilkami mrkl k oltáři hlavnímu, je-li všecko v pořádku. Když farář

dosloužil, klekl dole na stupni a čekal, až se pan páter pomodlí závěrečné modlitby; potom oba odcházeli do sakristie.

Děti pospíchaly k hlavním dveřím, staří volně vylézali z lavic a skloněni se šourali za nimi; Teklička se loudala poslední.

Drobnými tabulkami nevelkého okna na pravé straně hlavního oltáře počalo ranní slunce vrhati jasné proudy světla, jež ve vzduchu tvořily duhový pruh, v němž se chvěl prach, a rozlévaly se po dlažbě.

Kostelník odstrojuje faráře, jenjen kolem něho poskakoval a pořád jen: "Tak, tak, jemnostpane - ruku líbám -" a div že nehladil.

Když duchovní odcházeli ze sakristie, farář pravil: "Pondělíček mi zahrál mou - chtěl mě po včerejšku potěšit - dobrák!"

Teď byl Letošník přesvědčen nadobro.

V kostelních dveřích se stařec zastavil a klenbou, utvořenou korunami kaštanů, hleděl v dál.

"No, Duchoň si už jednu noc odbyl - už mu to dnešní slunce svítí na hrob. Jak mu tam je, jak jak ?..." Zahleděv se na trávník vpravo ode dveří, povídal si: "Inu, na mne tohle místo taky dlouho čekat nebude."

"I baže si počká," usmál se kaplan.

"Myslíte ? Ach, bratříčku, už to skoro trvá trochu dlouho - člověk jen lidi trápí. Dobře jsem včera viděl, že začínám na tom světě být nějak tuze cizí... Člověk by si myslil, že by za ta léta měl znát všecky všudy kolem - a zatím abych začínal od začátku!" A zamrkal na kaplana, jako by řekl: Ano, ano, tak je to!

Sestoupivše se schodů přede dveřmi, hleděli po hrobech. Zbyly na nich jen měsíčky, stále ještě plné žlutých, jasných květů, schnoucí šalvěje, boží dřevec a prořidlý brčál; z ostatního zůstaly jen zaschlé, zkřivené, větrem rozlámané stonky. Při šedé zdi se mezi kamennými pomníky roztáhlo šípkoví, plné rudých, čepičkatých plodů, i malé břízky se tu tam bělely. Tu se kaplan zastavil a upřeně patřil na faráře. "Jemnostpane, neráčíte se na mne hněvat?" zeptal se srdečně.

Kalous se mu jasnýma očima "podíva do tváře, a vzav ho za ruku, pravil: "Na vás, bratříčku?

Na vás abych se hněval?" a usmál se, jako by řekl: Jaký jsi dětina!

"Spát jsem nemohl, od rána jsem byl v nejistotě - ale račte mi věřit, že si už nemohu a nemohu pomoci!"

Farář poslouchaje, klonil se hloub a hloub; náhle se vzpřímil a polekán hleděl do kaplanových očí. Teď Letošník poznal, že farář přece ještě o jeho úmyslu nevěděl. Sklopil hlavu.

"Vy - vy, bratříčku, taky?!" vyjekl stařec - a již měl oči zroseny.

"Myslil jsem, že to paní Kristinka již řekla, prosil jsem včera za to - maminka tuze volá -" a v rychlosti vypravoval, co a jak se stalo.

Farář se opět schýlil, a hledě na zapadlý hrob, zvolna si pokyvoval.

"Tak, tak - včera Duchoň, dnes vy - to je tuze-"

Kaplan jej vzal pod paží.

"Jemnostpane, prosím vás, nehněvejte se, do smrti budu na vás vzpomínat - ale teď už není

možno - "

Chladná, scvrklá ruka farářova stiskla mladou, svěží kaplanovu. Stařec zhluboka, hlasitě

vydechl.

Tu přicházel Pondělíček; na kolik kroků poznal, oč se jedná, a po špičkách odstoupil za keř.

"Inu, muselo to přijít - já vím, já vím - ale tolik jsem se toho bál - a přece jsem si zas myslil, že mi vás tu Pánbůh ponechá, až mi Prokůpka vysvětí, že už nebudu cítit, jak jsem tady jen na překážku!"

"Je to ještě rok," po chvilce pronesl kaplan, "ukážu vám maminčino psaní - vyčítá "Ale vždyť mohu taky každou hodinu zhasnout!" Zase šli několik kroků.

"Pravda -" zamyšlen opět začal farář, "ono to s paní matinkou je podobně jako se mnou - jsme staří lidé, jenomže já už tuze, tuze! A odtrhnout se?

Věřte mi, synáčku, nic se na vás nehněvám i dobře vám rozumím. Vždyť jste se obětoval dost a dost - mlčte, mlčte, oběť to byla - ale člověku je tak smutno, vy si neumíte pomyslit, jak mi je smutno!"

Kostelník vystrčiv hlavu ze dveří, divil se, že oba kněze ještě vidí; honem ucouvl, aby se nedomnívali, že poslouchal.

"Pojďme, jemnostpane, je tu chladno -" pobídl kaplan. Farář se mu mlčky zavěsil v podpaží, a pohleděv na řídícího, řekl: "Pojďte, příteli, pojďte - to jsme si včera nepomyslili - -" Suché listí jim šustělo pod nohama.

U vrat se farář opět zastavil a ještě se rozhlédl hřbitovem. "Vidíte, pane bratře," pravil, "vím dobře, že kdybych odešel, některý starší kaplan, který léta na farku marně čeká, rád by sem šel. Byl by tu sám, pokoj tu je svatý a živobytí se přece stluče. Potom by se tu kaplani nemuseli trápit!"

"Vždyť jsem si, jemnostpane, nezastýskal - kdežpak u vás! Kaplanovi byste dal poslední. Toť

já dobře vím, že mi jinde nezbude tolik jako zde, ale -"

"V duchu musím vašemu úmyslu jen přisvědčit! Kdybych byl na vašem místě, žádal bych také, a to snad dřív. Zestaral byste tu, zvadl a co pak?"

Když vyšli ze vrat, farář volně přehlédl celou vesnici a vzdychl: "Ono je jen o to, kam teď jít, když jsem tu padesát roků prožil!"

"Nikam, důstojnosti," vmísil se řídící.

Farář naň zakýval: "Ale sám byste mi také utekl, viďte? Inu, inu, kdepak bych si byl pomyslil, že tu dožiji takových let. Tahejte teď ty kořeny! Tamhle můj nebožtík spolubratr Koros byl blahobytník a mohl proto do pense zrovna do Prahy. ,Ted si odpočinu, Toníku!' liboval si v dopise, a odpočal si, pane! Zkusili

s ním až běda, od rána do noci bublal, huboval, pořád něco chtěl a nevěděl co. Bylo s ním hůř

a hůře. Z ničeho nic usedl a začal vyslýchat ženicha a nevěstu - prázdné dvě židle vyslýchal a napomínal; nebo se postavil ke stolu a učil, jak ve škole učíval, pravítkem tloukl a huboval; anebo spustil kázání, až hospodyni vystrašil. A co se prý s jídlem natrápil! To se řekne do pense, miláčkové - Koros byl ve dvou letech zahrabán a byl mladík proti mně. Ty kořeny, ty kořeny!"

Mlčky scházeli k faře.

"Ale nemyslete, že se snad smrti bojím," opět začal farář, "ne, ne, nebojím - jako na nevěstu se na ni usmívám, ale nechce mne!" a suše se zasmáv, pokrčil rameny. U farních schůdků se zastavili. Farář se zahleděl na řídícího a pravil vroucně: "Tak proto vy jste, miláčku, hrál mou písničku!"

Řídící přešlapoval, hladil si bradu, rychle mrkal a jen ústa se bránila nesmělým: "Pročpak pročpak -"

"I vždyť já vím! Ted už taky rozumím, proč Kristinka večer i ráno byla tak poplašena. Inu, inu - mám vás rád, lidičky zlatí, jenomže mi jeden po druhém - -" a sám, bez pomoci, rychle vcupal do fary.

Když jim Kristinka přinesla snídani, seděl zabořen v pohovce a hrozil jí: "Ty, ty, nic jsi mi neřekla, že nás pan páter opustí!"

"Ale hochu," zavzlykla, "jak jsem ti to měla říct - sama jsem tím celou noc nespala!"

"Panu bratrovi nemám za zlé, nemám...Honem

si, miláčku, dojeďte do Hradce a dobře si všecko vyjednejte; na mne přitom také nezapomeňte a povězte tam, co a jak je. Jaká pomoc - Musil je větší pán než Nechtěl. A poručeno Bohu poručeno Bohu!" O posledním říjnovém úterku dopoledne stály před studeneckou farou zástupy lidí a ještě jich přibývalo. Byli to domácí i z Hrozdějova, z Rudné, z Porubky, z Hluboké - zkrátka z celé

kolatury. Přišli vyprovodit pátera Letošníka. Byl přesazen dolů do kraje, do Chvaletic; včera poslal napřed vůz s celým hospodářstvím, dnes měl jej samého strejc Čejka dovézti k odpolednímu vlaku.

Obloha byla jako popel, od severu mírně válo; zamračený podzimní den se loudal horským dolem. Země byla ztuhlá a sem tam se již bělal svátý poprašek sněhový. Strejcové přišli již v kožiších nebo v tlustých burnusech, tetky v zimních plenách, v kožíškách a sukní měly celé almary. Stáli po skupinách dle vesnic, představené i několik výborů majíce v čelech.

Čejka čekal na silnici s povozem jako ondy, když vezl faráře do Skalska na pohřeb. Obcházel kolem vozu, poplácal bílého valáška, narovnal mu postraněk a sem tam se zastavil na kousek pohovoru.

Teklička, vystrojená jako na svatbu, stála v skupině tetek i babek a hleděla velmi bolně.

"Je to chyba, lidičky, velká chyba," stýskala kroutíc bledýma očima, "a nemuselo to být. Tohohle kněze jsme tu mohli mít napořád - na to jeho nedělní loučení nikdy nezapomenu!" a tesklivě kývala hlavou.

"A prosím vás, jde přec jen na lepší, to utíká každý," rychle jí odpovídala tetka Oplištilka, krátká, sukovatá, zamračená ženština.

"Ale neutíkal by," stále tak vzdychala Teklička.

"Každý není takový, aby se tu v horách na celý život zakopal," bublala Oplištilka.

"Ba, chudinka jemnostpán, měl v něm pravou ruku," tahavě, dobrácky pronesla podruhyně

Dopitka, jež tu stála jen v lehounkém, starém salupu a v střevících na boso. Teklička se ušklíbla a odvětila žihlavě: "Ale kdyby udělal místo, mladý by neodešel!" Tetky se na ni dívaly, jako by nebyly porozuměly.

V blízkém kroužku mužů stál i švec Kubla, sporý zákrsek v burnusu a s beranicí na popelavé

hlavě. Když si tetky povídaly, měl obočí staženo a napínal uši. Teď poobrátiv se, řekl ostře:

"Že ji posloucháte!"

Tetky leknutím sklopily hlavy a odstoupily na krok, ale Teklička se tvářila, jako by byla neslyšela.

"Mlč a nech ji," Kublu napomenul Oplištil.

"I kdopak to má poslouchat - vždycky takhle kňourá. Kdyby ji byl farář nechal provádět to modlářství, velebila by ho do nebe!"

Vtom na silnici zabuchaly prudké kroky. Hlavy se maně ohlédly a z úst vyplynulo: "Á přílepský, taky jde vyprovodit!" Farář Vendelín Čečetka, vymóděn jako ondy v Skalsku, v ruce nesa červený uzlík, rychle přicházel; černý kaftan měl rozhalen, klobouk trochu na stranu a zpocen byl do ruda. Staří mladí šli k němu a líbali ruce; kýval, potřásal jim rukama, popleskával po bedrách a volal: "Pozdrav Pánbůh, lidičky, pozdrav Pánbůh - však jsem už myslil, že zmeškám!" a dostav se z davu, rychle vešel do fary. Farář se v pokoji krčil v pohovce a kaplan seděl na své

židli u stolu; paní Kristinka mu uvařila "kapku" čaje pro zahřátí na cestu.

"Pochválen buď Ježíš Kristus," ve dveřích hřmotně pozdravoval Čečetka. Starý farář radostně překvapen hleděl ke dveřím a s dětinnou srdečností vítal: "Na věky - a vítám vás, pane bratře, to jste hodný!"

Kaplan také honem povstal a přílepského pozdravil.

Ten strhl klobouk s hlavy a modrým šátkem si utíral obličej. "Už jsem se bál, že zmeškám měl jsem tam svatbu, a než se člověk vypraví -" vtom se obrátil k Letošníkovi a přísně

zahlučel: "Tak vy nám utíkáte?"

Letošník jemně se usmívaje, počal vypravovati, co a jak se stalo.

"Inu, inu, slyšel jsem, slyšel - no, Pánbůh vám dej štěstí - ale škoda, víte, pane bratře, škoda "a červený uzlík maje stále ještě v ruce, volně přešel pokojem. Farář Kalous nespustil z něho tesklivého pohledu.

"Nic jsem nevěděl, až najednou přijde psaní," hlásal přílepský. "No, my s jemnostpánem dodržíme! Impavidum ferient ruinae! Ale to nic - maminka je maminka! Tak do Chvaletic - a sem zas chvaletický Voříšek. Pročpak to vlastně - je to přece starší kněz?" jadrně hovořil přílepský.

Kaplan přisvědčoval. "Brzy dostane faru - jen co přijde jemnostpánův Prokůpek - teď tam měl mnoho mrzutostí na faře."

"Aha - když jsem já si to nepomyslil! A vy do toho jdete -"

"Snad vydržím," usmál se kaplan, "k matce budu mít hodinu."

"To je dobře - ale kdo ví, kdo ví - takovýhle jemnostpán a Kristinka všude nejsou, třebaže vám, pane bratře, všecka čest, to já vím!"

Farář Kalous při každém Vendelínově "jemnostpánovi" mávl rukou, jako by to slovo odháněl. Přílepský opět přešel pokojem, utíral si pot, a zadívav se potom na starce, jehož pohled byl měkce teskliv, pravil: "Tuhle, jemnostpane, nesu něco na zub!" Ukazuje všecky bílé zuby, uzlík položil na stůl a rozvazoval šátek.

Farář Kalous vida v šátku hromadu lískových

oříšků, některé ještě v šedavém pláštíku a se suchou čepičkou, dal se do smíchu.

"Tak - pár oříšků z naší zahrady," lahodně povídal přílepský.

"Co vám tohle, Vendelínku, napadlo, vždyť mé zuby na to nejsou -" Přílepský překvapen upřel naň černé oči a chvilku stál zamyšlen. "To nic - to nic - když

jemnostpán nemůže louskat a kousat, roztlukou se s cukrem na moučku a je dobře. Zapovězená jablka nebo hrušky máslovky, fíky nebo pomoranče se v Přílepech nerodí - nesu, co mám, chutné jsou, výborné, po cestě jsem louskal -" a směje se, opět ukazoval obě řady svých krásných, zdravých zubů.

"Vy jste dobrák, Vendelínku," kýval studenecký.

Tu však Čečetka počal ještě prázdniti hluboké kapsy a hrsti oříšků kladl před kaplana.

"To jsou vám, bratříčku -"

Letošník se v rozpacích díval z jednoho na druhého. "Ale kam je teď dám?" ptal se vesele.

"Do kapes, jako já. Snad vám na cestě přijde chuť, a když ne, přivezete je mamince z hor!

Urodilo se toho hromada!" hlučel páter Vendelín; oči mu svítily a v obličeji se mu smála každá vráska.

Kristinka v kuchyni poznavši známý hlas, přinášela sklenici čaje."Ruku líbám, velebný pane, prosím, račte usednout a posloužit si-" Přílepský na ni upřel oči a broukal: "Ale, ale, ale - paní

Kristinko!"

"I vždyť je to jenom čaj - prosím -" švitořila, podávajíc mu cukru.

"Inu, inu, toť že si posloužím - přílepský žaludek nikdy nepohrdne, zvláště když je to takový

mls; toho my nestrojíme!"

"Vždyť my taky ne, to jen dnes, aby se velebný pán na cestu trochu zahřál -"

"My u nás v Přílepech kafíčko - to máme s maminkou rádi - a bandory, ty pěstujeme třeba třikrát denně -" míchaje, jadrně vypravoval.

"A co paní matinka dělá?" tázala se Kristinka. Stála opodál stolu a přes tu chvíli stranou pozorovala bratra.

" Děkuju za optanou - dává srdečně pozdravovat - tak pomalu krmí tu krávu, slepice, holuby, králíky - jenomže chuďas už tuze nemůže!" Tu se pleskl dlaní do čela, povstal a zabočil:

"Zapomněnlivá! Žito jsem, jemnostpane, prodal a nesu teda ty dvě klády ze Skalska a ty tři od dřívějška!" Vyňav ošoupanou tobolku, ovázanou vytahanou gumou, vysázel pět jednušek.

"Tak - zaplať Pánbůh - zdrávi půjčovali -" "Vždyť jsem vás, Vendelínku, neupomínal," usmál se Kalous.

Přílepský svraštil čelo, oči široce rozevřel a živě pravil: "I jemnostpane, to je má radost platit dluhy - ty bych platil pořád!"

"Kolik dostal velebný pán za žito, smím-li se ptát?" pravila Kristinka.

"Pět padesát - dost, ne, na ty zlé časy?"

"Dost - my jsme dostali jen pět třicet!"

"Teď je tedy v Přílepech peněz!" usmál se kaplan.

"A není, bratříčku, není, peníze jsou jako kvíčaly, pořád přeletují a zvláště na přílepské faře neposedí!"

"Zas putovaly k bratříčkovi, ne?" usmívala se Kristinka.

Přílepský rychle pokrčíval rameny. "A co je dělat - dokud jsem potřeboval já, pomáhali oni, člověk musí oplácet."

Za té řeči čaj dopil.

"Ještě skleničku, ano?" berouc sklenici, honem se ptala Kristinka.

"Gratias - ne, ne, už teď zrovna hořím!"

Farář Kalous při tom všem seděl nehnutě, teskný úsměv maje kolem úst. Letošník povstal.

"Nic platno - je čas!" pravil a oblékl zimník.

Ostatní zůstali chvilku bez dechu.

"Pojď, Toníčku, pojď, když chceš vyprovodit," rozechvěna pobídla Kristinka. Farář nepromluviv, zvolna vylezl ze zástolí a sestra mu pomáhala do zimníku. Letošník ukládal oříšky do kapes, a přílepský také povstav, zapínal si roucho. Kristinka posadila bratrovi huňačku a zavázala ji na uši; natáhnuv rukavice, vyšité bílým beránkem, vzal hůl a stál připraven.

Paní Kristinka přistoupila k Letošníkovi, a utírajíc si zástěrkou oči, vzlykala. "Tak tedy provázej Pánbůh, velebný pane, a zaplať všecko nastokrát. Bude se nám tuze stejskat. Paní

matinku pěkně pozdravujeme - a aby se velebnému pánu vždycky dobře vedlo!" Sehnula se, aby kaplanovi políbila ruku, ale ten nedal; sevřev jí dlaň, druhou paží šedou hlavu stařeninu přivřel k prsům. Slzy mu vyhrkly.

Farář Kalous stál tuze ohnut; hlava se mu chvěla a z třesoucích se rtů vylétal třaslavý sten... Přílepský stál vedle, hlučně přešlapoval, a hledě po podlaze, odkašlával, jako by se dusil.

"Pojďme, jemnostpane, pojďme!" náhle zvolal. Pečlivě si posadil klobouk, starcovu paži zavěsil do své a šli napřed.

Letošník pohladiv ještě Kristinku po scvrklých tvářích, řekl: "Bůh vám zaplať za všecko!" a rozhlédl se pokojem.

Kristinka mu prudce sevřela ruku a zaškytla: "Jestli vás už neuvidím -"

"Uvidíte, paní Kristinko, jak budu moci, přijedu. Pánbůh vás opatruj--" Kolaturníci spatřivše svého starého faráře s přílepským, ztichli. Když oba kněží stáli ve veřejích farních dveří, stařec zvlhlýma očima pohleděl na zástup a pousmál se. Vesničtí přistupovali, aby políbili ruku, ale farář ji zdvihl, kýval na všecky strany a volal:

"Pozdrav vás Pánbůh všecky, dobře, že jste přišli!"

Pondělíček i mladší učitel Vydra vyváděli již ze školy řadu dětí; šly v párech, napřed hoši, za nimi děvčata.

Přibíhaly studenecké tetky, jež nemohly kaplana vyprovoditi, protože někdo musel zůstat hlídat; byly oblečeny jenom napolo, a když políbily ruku a popřály všeho štěstí, ubíhaly zas k domovu. Ale nedoběhly, na silnici se zastavovaly, aby aspoň pohledem na kus vyprovodily. Paní řídící přichvátala, aby se také s Letošníkem rozloučila - a již se průvod hnul. Nejpředněji jel Čejka, za vozem se vinula řada dětí, potom cupal Kalous, pravicí zavěšen v paži Čečetkovu, po levici maje kaplana; za nimi šli učitelé hrozdějovský, z Hluboké, z Rudné i se ženou, hubenou, zvadlou ženštinou, oděnou zpola po městsku, zpola po vesničku, starostové i výboři ze všech vesnic a stranou se houpal Vejpalka, z jemnostpána očí nespouštěje. Vzadu se ploužil dav lidu; kroky duněly o tvrdou půdu, ale hlasu se neozvalo. Nejposlednější ze všech přiběhla maličká, ohnutá tetka; střevíce měla na starých spravovaných punčochách, loktušku vybledlou a chatrnou. Levicí buchala hladkou holí do půdy, a že nohy ztěžka zdvíhala, byl její drobnokroký chod kolébavě nemotorný. Švec Kubla vida ji, povídal starému Vondráčkovi:

"Podívejte se, pantáto, mastná Ančka přiběhla až z Hrozdějova taky vyprovázet!" Říkali jí "mastná Ančka", protože měla obličej tuze červený a kolem úst se jí stále lesklo, jako by právě byla jedla něco tučného.

Paní Kristinka vychvátavši z fary, stála s paní řídící na silnici, a hledíc za průvodem, utírala si oči.

"Věřte mi," vzlykala, "tak je mi smutno, jako bych byla pohřeb strojila. Bože, bože, jak to teď

u nás bude!"

"Dobře, paní Kristinko, všecko zas dobře," konejšila ji školská.

"Nevím - nevím; všecko na mne zrovna padá a sotva se na nohou držím!"

"Tuze jste se při tom stěhování unavila, musíte se pamatovat -" Zástup se vzdaloval..,

Po polích a na pastvinách bylo prázdné placho - země se již nadobro odstrojila k spánku. Mezi brázdami namrzlých měkkot, v dolících zhnědlých luk, ve vráskách šedých strání svítil svátý

sníh. Lesy stály pod nízkou šedou oblohou schlípeny, a jak od severu mírně válo, temný hukot přilétal z nich až nad silnici. Nad polem se kmitl šedý chocholouš, postál na hrudě, zašvitořil, popoletěl a tak vyprovázel vesnický dav.

Kaplan se díval vlevo, vpravo, jako by si všecky podrobnosti zasmušilé krajiny navždy chtěl uložiti do paměti.

Na konci doliny, když se bílá silnice počala zdvíhati do vrchu, farář Kalous sevřev paži přílepského, zastavil se, a dotknuv se levicí kaplana, řekl temně: "Tak až sem, bratříčku!" Lidé nespustivše z kněží očí, zastavili se také a páni ze školy zpozorovavše, že dupot ztichl, pokynuli dětem a všichni se obrátili. Chvilku bylo hluboké ticho - jen z obou stran temně hučelo z lesů a chocholouš zacrčel.

Studenecký farář, obrácen k Letošníkovi, stál ohnut a hleděl k zemi; potom povznesl hlavu, zadíval se mu do tváří a ústa se mu zachvěla. Kaplan smekl a všichni ostatní po něm. Vejpalka stál přímo za jemnostpánem hluboce sehnut a ústa měl pevně semknuta. Tu se nad zástupy zachvěl farářův hlas:

"Velebný pane bratře! Co mluviti, když se srdce třese a tělo klesá! Nepomyslil jsem si, že já

budu vyprovázeti vás, ale že vy doprovodíte mě k místečku, které jsem si už dávno mezi svými vybral. Ale před očima Hospodinovýma jsou cesty člověka a on všecky jeho stesky váží. V ruce jeho všecko poroučím!"

Opět sklonil hlavu a z myšlenek si přisvědčoval. Náhle však začal zvučněji: "Přes čtyři roky pracoval jste v zdejším kraji věrně a stále. Ti, kteří tu stojí kolem nás, mohou vydati svědectví, a Hospodin sečti všecky skutky vaše. A žádný syn se k otci nemůže lépe chovati než vy ke mně. Ale jsou svaté povinnosti, kterým se člověk musí podrobit. Bůh vás provázej já už zůstanu tuhle s těmi. A pravím: Miláčku, měl jsem vás rád, a pokud mě tu Pánbůh nechá, nikdy na vás nezapomenu. Zaplať vám všecko Kristus Ježíš!" Tu již pláče rozpjal ruce a klesl Letošníkovi do náruči. Stáli tak chvíli v bolném objetí.

Z davu se vznášel hlasitý pláč mladých starých. Sám přílepský si utíral oči a dušeně kašlal. Švec Kubla přišourav se k Tekličce, huhlal: "Slyšela jste to jaktěživa?" a rozkuckal se. Přílepský přistoupil k starci, a vzav jej za ruku, pravil vřele: "Pojďme, jemnostpane!" Kaplan se vzpřímil, a hledě na faráře, zvučně promluvil: "Také já nastokrát děkuju za všecko a do smrti nezapomenu na starce, který jako Simeon v horách ze světa tolik roků lidu svému oddaně sloužil

a ke mně byl jako otec. Děkuju vám všem, mějte se dobře a buďte tu s Pánembohem!" Když povznášel ruce, aby bývalým kolaturníkům svým naposledy požehnal, slzy mu tekly po tvářích.

Přistoupili starostové a děkovali, potom ostatní podávali ruce a přáli všeho dobrého. Naposledy přišel Vejpalka s vnuky ministranty a vzlykal: "Taky my za všecko nastokrát děkujeme!"

Kaplan se ještě rozhlédl dolinou - popatřil na Studenec, jehož všecky domky byly mezi holými stromy srovnány podél silnice jako na betlému, utkvěl na kostele, na faře - a ještě

jednou zakývav na pozdrav, šel k vozu. Vyhoupl se přes košatiny, Čejka zaklátil bičem a vůz ujížděl do kopce.

Zástup mlčky hleděl za ním. Když kaplan povstal a naposledy pokynul kloboukem, farář

zakýval rukou, a pohleděv kolem, pravil: "A já zas půjdu, lidičky, s vámi!"

"A my bysme taky pana faráře nedali!" hlučně vykřikl skrčený dědek Vondráček, studeneckého představeného otec. Byl také tak veliký jako farář, hlavu měl také v podvázané

beranici a modrý široký plášť skoro až na zem. Po srdečných slovech svých se pyšně narovnal a malýma očkama se rozhlédl kolem, jako by říkal: Že nemám pravdu ?

A strejcové i tetky radostně kývali a volali: "Taky že ne!" - "To nedali!" - "Máte pravdu!"

"No dobře, lidičky, dobře - tak pojďme," usmál se farář.

Vraceli se ke vsi. Chvilkami se ohlédli ke kopci, na němž se vzdaloval vůz. Teď ten průvod šel kolem faráře, jako by si ho uváděl do vsi.

Před farou se všichni zastavili. Farář pustiv se přílepského, opíraje se o hůl, šel mezi ně, nejdřív

k starším obce, podával ruku, ptal se, jak jdou časy, co a jak je doma, přál zdraví a požehnání

božího. Nejdéle zůstal mezi zástupem starců a babek skrčených, scvrklých. Hladil je a žertoval: "Kousalka pořád jako trn - Markalouska červená jako mladice - á, á, Ančka taky přiběhla, no, to jsi hodná, a utíká ještě jako křepelka - a co vy, Františku, pořád ještě

prozpěvujete za stavem?"

"A pořád, jemnostpane," hrčivě se chichtal tkadlec Mrkvička. Byli by kolem faráře stáli dál, ale přiběhla paní Kristinka a prosila, aby Toníček šel domů, aby nestonal. Přílepský farář musel také ještě do fary - Kalous nepovolil... Pondělíček s hrozdějovským se před školou loučili s pány kolegy z Hluboké i z Rudné; tito tuze pospíchali, hlubocký, že slíbil jíti s představeným, rudenského nutila žena naříkajíc, že jsou děti doma samy a že hospodářství čeká.

Když poodešli, hrozdějovský opíraje se o prapisek zahrádky, bručel: "Jako byste viděl - bojí

se, že by se starý s námi stavil v hospodě. Ani se od něho nehne! A váš Vydra bude v tom jednou taky tak. Je jako sedlák! Ptal jsem se ho, kdy se bude ženit. Že prý ještě neví - dává

prý Sedmík Marjánce málo, jen půl třetího tisíce, a on chce tři. Povídal mi: "Nedá-li tři, musím se poohlédnout jinde. Hlubocký představený mi vzkázal, že dá dceři tři!" Pondělíček se rozesmál: "Každá chce být paní, příteli, a Vydra je dobrák -"

"Habrovina je, ne dobrák," prudce vpadl hrozdějovský.

"To je, příteli, všecko z domova, všecko následek chudých poměrů, věřte mi," Pondělíček bránil kolegu, "rodiče to dělají, tatík tu má ten baráček, lakotili a dřeli se, mladý se na studiích musel nuzovat, mezi lidi nepřišel - staří by teď rádi viděli výsledky."

"Na rudenském kolegovi je vidíme -"

"Vidíme, chcete-li," kývl Pondělíček, "aspoň pro jejich oči a rozum. Ti to jinak posuzují, brachu! Zde v horách nažení nějaký tisíc jen chasník z větší živnosti a tatík Vydra s mámou chtějí také vidět, že se nadarmo nedřeli, že syn je opravdu pánem! Musí naženit, koupit si nějakou živnůstku a staří se mu na tom budou dřít - a jak rádi a jak šťastni! A potom, příteli myslíte, že není dobře, když má učitel tady ve ztracené končině pár tisíc? Ten potom může všecky děti pořádně zaopatřit. Podívejte se na mne - co je mi platno, že jsem byl člověk aspoň

trochu jiného ducha? Tak je to, příteli - všecko jde s krajem!"

"Ale jaký je to pak život? Člověk pařezovatí! Myslíte, že ke mně neběhá kdekdo a nemaluje, kolik bych tam a tam nahrabal tisíc?'" hučel hrozdějovský.

"Ale vy jste jako z kamene!"

Hrozdějovský se ušklíbl a sekl rukou.

"Pojďte, pane kolego, trochu kávy vypijeme, je vám beztoho zima," pobídl Pondělíček.

"Díky, zas poplavu," zamračen odpovídal hrozdějovský. "Tak inspektor už opravdu odejde půjdete do té schůze?" Pondělíček krčil rameny.

"Vy jste zkrátka dobrák - odplácíte zlé dobrým, ale svět to dělá naopak. Jakpak o nás, horských, zastrčených kantorech, soudil? Takové, kteří maji didaktiku, metodiku, pedagogiku za každým třetím slovem, nesl, ale ty, kteří to skutečně odedřeli - - "

"Takový je svět, příteli," Pondělíček mu přetrhl proud řeči, "hlučné slovo obyčejně platívá víc než tichá práce."

"A proto nepůjdu - aspoň v tomhle mohu stát na vlastních nohou, ne ?" Tu přiběhla paní řídící a nepovolila, dokud nevešel do školy.

Sotvaže však v pokoji usedli ke kávě, přichvátala paní Kristinka a tuze prosila, aby pánové

přišli také do fary, že je bratr všecek zchvácen.

"Přijdeme, viďte, pane kolego?" přisvědčil Pondělíček.

"A co pan farář říká ?" ptala se paní řídící.

"Co říká? Sedí za stolem, dívá se na přílepského a vzdychá: Jak to teď se mnou bude, Vendelínku, jak to bude "A co přílepský?"

"Chuďas sedí zamyšlen a šňupe," teskně se usmála Kristinka, "vymlouval dost, ale pořád taky nemůže...

Následujícího dne, když studenecký farář po obědě domutlával sousto chleba, bylo zaťukáno na dveře a do pokoje vešel host.

"Pochválen buď Ježíš Kristus a dobrého zažití přeju," pozdravil, vida, že farář je právě po obědě, a přistoupiv blíže k pohovce, řekl s úsměvem: "Jsem páter Voříšek -"

"Ach, ach - to mě těší, pane bratře!" - A Kalous vyhrabav se ze zástolí, rychle, jak jen mohl, přistoupil k příchozímu, objal ho i políbil.

"Pozdrav vás Pánbůh!" potřásal mu rukou a důvěrně mu hleděl do kulatých, zimou zardělých tváří.

Páter Voříšek byl ulehlý suk, prostředně velký; měl hnědá, kmitavá očka, brejle až uprostřed nosu, podle uší proužek kaštanových vousů, světlohnědé vlasy s lysinkou nad čelem i na temeni.

"Kristinko, slyšíš!" hlučně zavolal farář, a stoje u kamen, stranou stále pozoroval kaplana, jenž odkládaje hůl, čepici a šálu, usměvavým pohledem mžoural přes brejle na malinkého starce.

Kristinka přiběhla všecka poplašena.

"Náš nový pan páter!" zvěstoval jí bratr a velebníčkovi pravil: "Má sestra Kristinka hospodaříme tu spolu -" Kristinka všecka rozpačitá, s bojácným úsměvem kolem bledých rtů, pozdravila "Ruku líbám!" a chvátala, aby ji opravdu políbila, ale kaplan volal: "To ne - to ne - pozdrav vás Pánbůh!" a jako prve na faráře tak nyní na Kristinku mžoural přes brejle. Stála nejprve skrčena, nevědouc co počíti, potom poplašena zmateně cupala kolem kaplana.

"Ten zimníček dolů, velebný pane - ten zimníček - " švitořila. "Prosím, prosím, ten já shodím sám," a již kabát položil na židli.

"A račte usednout, pane bratře, račte," zdvořile pobízel farář a sám mu rychle chystal židli. Páter Voříšek usedl, přihladil si vlasy a rozhlížel se kolem; v koutcích úst měl stále jemný

úsměv.

Farář zalezl zas na pohovku a Kristinka utíkala do kuchyně.

Oba kněží se přes stůl zahleděli na sebe: Voříšek stále s tím jemným úsměvem, jenž tváři dodával výrazu potměšilosti, hleděl přes brejle; farář schoulen, čelo maje svraštěno, zpod obočí pana bratra pozoroval a všechen výraz toho pohledu jako by se tázal: Tak co - jak bude s námi?

Chvilku mlčeli.

"Jsme tady v horách - už jako ze světa," zahovořil farář.

"Já jsem taky z hor - Krkonošák od Vysokého," kýval kaplan. Měl hřmotný hlas, mluvil rychle, trhaně. "Ale - ale - my s Kristinkou jsme od Hořic, ale teď už padesát roků sedíme tady - ráčíte na mně vidět, že mám hromadu pátků na zádech - ale ta s kosou pořád nejde -" Kaplan opět upjatě faráře pozoroval a hladil si přitom bradu; stařec pod tím pohledem, jemuž

nerozuměl, již nepokojně přesedával.

"Co chce - co si myslí - co se mu nelíbí?" chvělo se mu v mysli.

"Jemnostpane, načpak pořád to ,ráčíte'?" náhle zabublal kaplan. Farář div si hlasitě nevydechl.

"Ó prosím, prosím," ukláněl se překvapen.

A zas chvilku mlčeli; kaplan se rozhlížel pokojem.

"Daleko jste musel, pane bratře, viďte," aby řeč nestála, opět se zeptal stařec.

"Hodně - najel jsem se - ale to mne nemrzí, jsem rád, že jsem odtamtud. Nebylo tam možná

vydržet - radši do Tramtárie nežli v takových poměrech," jadrně odpovídal kaplan.

"Ale - ale -" a farář opět nepokojně přesedával.

"Darmo mluvit - farář dobrák, ale punčocha. Já tam býval ještě za nebožtíka, to bývalo dobře, potom jsem administroval a při tomhle jsem vydržel dva roky. Ty stály za to! Hospodyně tam je - Němkyně hubená, zelená, všichni kozli vědí, kde ji sebral. To byla kuchyně!" a stáhl rty, jako by se byl octa napil. Kristinka právě při té řeči přinesla a před kaplanem rozkládala jídelní náčiní. Odcházejíc, u dveří se podívala na bratra a očka povznesla k nebesům. Ale honem zas byla zpátky s talířem polévky, z níž se kouřilo.

"Prosím, račte, velebný pane," pobízela. "Ale? Obědvat mám?" usmál se. "No, nutit se nedáme!" a pokřižovav se, honem se dal do jídla. "A prosím, velebný pane, račte odpustit, nebude-li

všecko, jak se patří, po druhé to bude lepší, pravila stojíc opodál. Kaplan se na ni stranou podíval přes brejle a zasmál se: "Já? Ójé!" Odcupala všecka sklíčena.

Když snědl několik lžic, opět začal vypravován! : "V Chvaleticích byla kuchyně! O pouti tam žádný kázati nechtěl. Ty Němky umějí vařit - polévky buďto jako voda nebo jako vitriol, omáčky, až Bůh brání, a to zelí - kaše a ne zelí!"

"Tady je smutná prebenda, pane bratře - ta není ani ovesná - chudí jsme jako květiny v poli budete naříkat," omlouval se farář, když se kaplan zas pustil do jídla. Voříšek překvapen povznesl oči: "Já? Ba nebudu, proč? Letošník bude naříkat - už jsme si povídali!"

Farář slyše o Letošníkovi, všecek oživěl. "Mluvili jste spolu?"

"Skoro celou noc! Přijel už po deváté - nábytek tam měl hned od rána, ale všecko jen tak naházeno - kdežpak oni! Tam musí všecko sám - spali jsme tedy v pokojích vedle sebe. Hospodyni to dost pálilo, že budeme v sousedství; věděla, že mlčet nebudu, ale nemohla si pomoci. Letošník tuze vzpomínal - o jemnostpánovi vypravoval, o paní Kristince - a já jsem také pověděl všecko. V pět hodin ráno mě doprovodil na nádraží!"

"A teď jste šel pěšky?" ptal se farář.

"Pěšky, to já rád, šlo se mi výborně; haraburdí mi už také vezou." Kristinka předkládajíc maso s omáčkou, omlouvala se: "Prosím, velebný pane, nevím, není-li to maso trochu tvrdé, máme s tím tady zle, musíme brát, co řezník pošle. A ta omáčka také

nebude schvální - - nevěděla jsem jistoty, kdy asi velebný pán přijde!" Kaplan poslouchal starostlivou její řeč, usmívaje se. "Jen žádné starosti!" řekl potom krátce. Farář si stále všímal kaplanova úsměvu a jediný pohled jeho mu neušel; ale všecko se mu zdálo tak výsměšné...

"Chvaletický pan bratr je ještě mladý," opět navazoval.

"Dost - ale z čeho mnoho nekoukalo, užil jsem všecko já. Ale povídám, on by snad ani byl nebyl, ale hospodyně byla na groš jako čert na hříšnou duši!"

Farář se teskně zamyslil.

"Tady budete mít zle, pane bratře - vidíte, jak už se mnou je - dříve jsem čtyřicet roků všecko sám - "

"Ano, ano, vypravoval Letošník," kýval kaplan.

"A příjmy! Tady není potřeba říkat: Neskládejte sobě pokladů na zemi, kdež je mol a rez kazí

a kdež je zloději vykopávají a kradou!"

Kaplan se zasmál.

"Jaká pomoc, jemnostpane, příjmy malé, ale vydání též, to již všecko vím. Živi budeme!

Vždyť tu budu jen do léta, potom si snad ještě někde zaadministruji a dostanu farku - jsem už

taky starý pařízek, kaplaním už přes šestnáct roků. Žeť jsem si nepomyslil, že půjdu ještě sem do hor na kaplanku!"

Farář smutně přisvědčoval. "Je to chyba se mnou - já vím -" Kaplan ustal v jídle: "Proč, jemnostpane ?"

"Že už k ničemu nejsem - nemohu odtud - a tak jen jiné trápím!" Kaplan byl v rozpacích; zamyšlen hleděl na starce a hledal slovo. "Proto jsem to nepovídal, jemnostpane," začal volně a mírně. "Ale tam jsem nemohl kale jíst, třebaže mám horácký

žaludek dlážděný - a nenajedl jsem se - musel jsem do hospody - lidé to pozorovali, byly řeči, hospodyně dělala zle, já se nedal, a ke kon-sistoři šly žaloby, že vedu hospodský život. To je to celé!" Kristinka předložila tácek se sklenicí piva a pobízela; "Račte, velebný pane, ale je, myslím, chatrné, my -" Tu se zamlčela; chtěla říci "my piva mnoho ne", ale vzpomněla si, že by se kaplan mohl domnívati, že to povídá proto, aby také nepil.

Voříšek porozuměl a řekl: "Já taky v poledne ne, ale když už je tu - na dobré zdraví

jemnostpánovo i paní Kristinky!" a povznesl sklenici.

Farář se rozpačitě zasmál: "Slyšíš, holka, taky mi skleničku piva přines, ať si s bratříčkem ťuknu. Já už třicet let piva malinko, jen boží vodičku, ta tady je - " a pochvalně přimhouřil očka.

Kristinka minutku váhala; věděla, že farář proto doma v poledne piva nepije, protože bývá po něm rozpálen a že jej rozbolí hlava. Chtěla mu to připomenouti, ale potom si pomyslila: Toníček nechce urazit! a již utíkala do kuchyně.

"Před lety jsem si také časem zavdal," farář pokračoval v hovoru. "Jedenkrát - ale už je tomu dávno - jsem na visitaci objednal soudek zrovna z pivovaru a vzkázal jsem, k čemu se chystám, aby pan starý měl rozum. Večer byl se mnou kostelník - už je nebožtík - a tu povídám: ,Slyšíte, strejče, narazte ten soudek, ať zkusíme.' Strejc poslechl a potom jsme pomalounku pili. Příštího dne, ještě nebyl visitační oběd u konce, kostelník na mne z kuchyně

zle, ouzkostlivě kývá. Běžím k němu a slyším: Jemnostpane, pivo nechce a nechce téci!" a stál jako umučení. ,Vy jste, strejče, vy jste!' huboval jsem a běžím s ním do sklepa. Nahýbám, bouchám, vrtím soudkem - ale pivo neteklo. Podívali jsme se s kostelníkem na sebe a dali jsme se do smíchu. Neteklo - bylo to tam - protože jsme ho večer hodně vytáhli. Ale, povídám, pane bratře: je to tuze dávno - starý hříšek - teď žije vodička. Tak na vaše zdraví, a abyste si nenaříkal!"

Sklenice ťukly. Když Kristinka přinesla kachnu se zelím, musila si také přiťuknout.

"Slyšíš, velebný pán mluvil s panem páterem Letošníkem," hlásil jí farář. Kristinka radostně spráskla ruce a dychtivě se zahleděla na kaplana. "Mluvil," přisvědčil.

"Letošník bude vzpomínat - ačkoliv je ještě mladík a nebude mu na škodu, když pozná. Já na parádu v pokoji nedržím, ale když jsem si sám měl ustlat a zamést, měl jsem přece zlost. A ještě jinou věc jsem po ránu sám musel udělat! Když si toho všeho lidé všímali, hospodyně se hněvala. A jináč a jináč! Vždyť se mi stalo, že se vpletla do mého a farářova hovoru a řekla mi: ,To, co ony, velebný pán, vědí, já jsem dávno sapomněla!'" Kristinka vrtěla hlavou; divila se té opovážlivosti, ale také ji přejížděl strach. Myslila si, proč

to všecko pan páter povídá a že to jistě činí na výstrahu.

"A za to za všecko žaloby," huboval kaplan. "Ale já jsem u konsistoře taky nemlčel - vždyť

mě znají, nejsem zajíc od včerejška!"

Farář se nahnul k samému stolu a začal důvěrným tónem: "Taky jsem, pane bratře, něco podobného zakusil! Anno Domini jsem rád chodil mezi lidi - do společností i do zábav jsem chodíval. Nikdy jsem nepatřil k těm, kteří hlásají: Hlemýždi v skořepině a knězi na faře nejlépe. Já vždycky s lidem! To by snad nebylo nikomu překáželo, ale byla při tom jiná zlá

věc: Lidé mívali pátera Kalousa rádi! A to byla chyba! Už na první štaci v Borkách býval jsem přes tu chvíli zván do hraběcího zámku - ale farář nikdy. Proto také na mne brzy lítaly žaloby. Jen tak se stalo, že jsem byl zapsán jako člověk do světa. A vida: Teď jsem padesát let ze světa - uvidím z nebe, kdo tu tak dlouho pobude - a rád, pane bratře, rád, takže se mi, trvám, nebude už chtít odtud!" Změklý hlas se mu radostí třásl a ruce, jimiž vykládal, se klepaly.

Když kaplan pojedl, povstal, a ruce maje v kapsách mohérového kabátku, opět se rozhlížel pokojem; přistoupiv ke knihovně, ptal se: "Jemnostpán pořád studuje?"

"Studoval, pane bratře, studoval, teď už to nejde, oči neslouží a hlava je špatná. Jsem už jako kniha bez listů. Teď leda vezmu tamhle bibli nebo Mudrosloví Františka Ladislava a často mi několik řádek stačí k rozjímání na celý den," vypravoval farář. Kristinka přichvátala sklízet se stolu.

"Já knih tuze nepolykám," odvětil kaplan, a obrátiv se ke Kristince, ptal se: "Máte hospodářství?"

"Máme, ale tady je to chudé."

"Dobytek?"

"Dvě krávy a telátko," usmála se. "Já rád hospodařím - udělám brzy inspekci - provedete mne?" "I s radostí!"

"A co holubi - drůbež -"

"Pár slepiček mám, nějakou kačku a husu."

"To je dobře, ale holuby taky seženeme!" Vtom kaplan pohleděl z okna a zvolal: "Moje haraburdí je tu!"

"To musím honem skočit ke kostelníkovi, aby sehnali pár lidí." Kristinka, samým spěchem a vším tím strachem popletena, běhala pokojem sem a tam, jako by něco hledala; potom odcupala do kuchyně, ale v minutě zas byla zpátky. Měla již teplý kabát, a zavazujíc si šátek pod bradou, pravila k bratrovi: "Tak už běžím, Toníčku!"

"Tak, tak, holka, tak," kýval, "a aby to velebnému pánu hezky složili!" Kaplan ovinuv si šálu kolem krku, vzal klobouk a také spěchal ven. Farář se přišoural až na kraj pohovky a oknem vyhlížel na vůz, nábytkem naložený.

Po chvíli Kristinka přiběhla všecka zardělá. Farář vida, že sotva dechu popadá, spustil na ni:

"Prosím tě, máš-li pak rozum ? Takhle běhat! Ještě se mi rozstonej!"Ale Kristinka kývala rukou, aby mlčel a nehuboval.

Doběhla až k němu, a dívajíc se mu do očí, ptala se dětinně: "Tak jak, hochu, co říkáš?"

"Hubuju, že běháš," broukal, jako by byl neporozuměl, a mhouřil oči.

"I to nic," spěšně odvětila, "vždyť jsi slyšel - musíme všecko navlas! A jak se ti zdá?"

"Snad bude dobře," usmál se.

"Taky se mi zdá - ale chvilkami zas jako by byl komandant "vyprávěla tlumeně a tajemně.

"Bude on z jiného těsta než páter Letošník, ale zlý snad nebude."

"Kdyby Pánbůh dal - ale já musím dohlédnout!"

Než ji farář mohl zavolat a pokárat, aby ještě počkala, odpočala si a byla na sebe opatrná, již

byla ta tam.

V hlavě se jí starosti motaly: bude-li kaplan spokojen s kuchyní, s posluhou, nebude-li hubovat na celé hospodářství, převezme-li hlavní Toníčkovu povinnost. Běhajíc kolem vozu, radila a napomínala k opatrnosti. Potom vedla Voříška do kaplanky, aby si ji prohlédl a rozmyslil si, co jak a kam postaví. Pohleděl do všech koutů, prohlédl kamna, rámy oken a zadíval se na stráně. Když se obrátil, usmíval se živěji než prve.

"Líbí se tu velebnému pánu?" ptala se.

"Líbí," vesele přisvědčil.

"Kdyby se nelíbilo, uchystal by se jiný pokoj, je jich tu ještě kolik prázdných." Když řekl, že tu je spokojen, honem zas chvátala dolů a dohledala k stěhování. Kolem vozu se již nastavěl kroužek vesnické chasy; paní učitelová spatřivši Kristinku, také

vyběhla a ptala se: "Tak jak, paní Kristinko?"

"I ještě, osobo zlatá, nevím, snad to bude dobře - zdá se - budeme dělat, co jen bude možná!" Vždycky po chvíli zaběhla do pokoje, aby bratrovi pověděla, co shledala:

"Hezky toho má," oznamovala - nebo zas: "Aby bylo něco zvlášť nádherného, to není -" a jednou přiběhla všecka rozesmátá, došla až k pohovce a šeptem vypravovala: "Jen si považ, teď zrovna složili něco jako velký kolovrat. Dívám se na to, dívám a myslím si, co a nač to. Povídám strejcovi: ,Má tohle být kolovrat?' Ale ten se smál, že to je soustruh a že prý pan páter soustruhuje. Kde by mi to bylo napadlo!"

"Ale jdi," zadivil se farář, a přimhouřiv očka, šeptal také: "Mně se zdá, že vůbec je takový, abych řekl, domácký člověk. Hospodářství, drůbež, holubi a teď soustruh!" a dal se do hlasitého smíchu.

"Snad to bude dobře -"

"Bude, bude, dá Pánbůh!"

Farář osaměv, pořád rozjímal o novém kaplanovi. Vzpomínal na všecko, co Voříšek promluvil, a hleděl mu proniknouti do duše. Drsný je - ale zdá se být dobrý; na knihy mnoho nedrží, ale na hospodářství a snad na nějakou práci na soustruhu. Docela jiný než Letošník nový člověk! Jak to s ním půjde ? Takoví hospodáři, řezbáři, holubáři nebývají zlí lidé - - ale jak bude snášet všecky těžké povinnosti ?

Když k večeru přiběhl Pondělíček na černou hodinku, seděli v šeru, farář vypravoval o kaplanovi a vzpomínal, jak dávno a dávno sám po prvé přišel do Studence.

"Taky jsem byl jako jiskra, jako trn - zdravý, živý - a co teď ze mne je? Tak to všecko uletělo

- a co zbývá, Bohu povědomo!"

Kristinka nahoře v kaplance pomáhala s Vejpalkovou dělat pořádek.

Když se úplně setmělo, řídící rozsvítil, spustil záclony, vzal noviny a četl nahlas. Farář

poslouchal nedutaje a jenom chvílemi vzal Pondělíčka za ruku, což znamenalo, aby trochu posečkal, že se chce na něco zeptat nebo promluvit o tom, co bylo přečteno. Když Kristinka z kuchyně vklouzla, ani jí neslyšeli, teprve když slabě zakašlala, pozdvihli hlavy. Zas všechna rozehrána, šeptem vypravovala: "Tam je vám divných věcí! Vždyť on, Toníčku, tenhle pan páter je jako řemeslník. Má toho tam jako truhlář nebo zámečník - celou dílnu kladiva, pilníky, vrtáky, pilky a co všecko. A co ještě ve dvou truhlách, ani nevím. A dýmek má - velké, malé, dlouhé, krátké. Tetka Vejpalková mi šeptala, že to jaktěživa neviděla," a smějíc se, zas utíkala.

"To ti povídám, ať se mi pamatuješ," volal za ní. "Běháš po schodech jako -" Jenom přikývla a již byla ta tam.

Když byl řídící s novinami u konce, navrhl, aby si zahráli v šachy. Sedíce proti sobě upjatě hleděli na figury. Z velké zamyšlenosti si farář začal pobroukávat nebo zazpíval: "Až já budu klidně spáti - hrajte vy mně pijamenty -" a postrčil figurou. Potom zas řídící rozvažoval, přemýšlel, naslepo hvízdal a konečně zazpíval druhou polovici slohy:

"Muzikanti, hrajte, hrajte vesele!" Tak se to opakovalo mnohokrát - až farář vyhrkl: "Mat - já

vám napráším, miláčku!" Při následující hře začalo to zas...

Kristinka nadobro přiběhla dolů, aby uvařila večeři.

Vidouc, že bratr s řídícím jsou v práci, nechtěla jich rušiti, ale farář hledě na figury, ptal se:

"Tak co dál, Kristinko?"

Přichvátala ke stolu, a ruce majíc sepjaty, smála se: "Inu, divných věcí! Zouvák má, že je to vlastně velikánský rak a boty se mu strkají mezi klepeta, košík na květiny je takhle shora dolů

samý vyřezávaný břečťanový list, klec má jako zámek, ale povídal, nějakého vrabčáka že do ní teprve musí chytit - a co rámečků všelijakých! Tetka Vejpalková mohla na tom oči nechat a vždycky jen na mne mrkla a ukazovala. A povídal, že to všecko sám udělal!" dodala s velkou vážností.

"To je dobře - to je dobře," usmíval se farář, ze šachovnice očí nespouštěje.

"A jak jsme tak všecko rovnali a dávali do pořádku, povídal mi: Jestlipak, paní Kristinko, umíte vařit kyselo?' - ,Kyselo ?' povídám, Jakpak bych já neuměla kyselo, vždyť jsem se tam v horách s mým nebožtíkem dost napotloukala a i u nás se vařívalo. Kvas - vajíčka - kmín bandory -' Smál se a kýval: ,Tak mi ho někdy na zapřenou uvaříte, ano? To já rád - nejradši v adventě - brzo-li pak ho tu nemáme. A když se ráno přijde z roráte, topinky s máslem - taky je znáte?' ,1 taky, taky,' povídám, ,dokud měl Toníček zuby, taky jsme je pěstovali, ale teď už

tuze zřídka.' Povídal, že ve Chvaleticích nic takového neměl, ale že se pamatuje z domova, z hor. ,1 to já je udělám ráda, vždyť nedají žádnou práci!' smála jsem se. ,Tak sláva, budeme jíst topinky, ty já radši nežli kuřata!' a začal si zpívat. Inu, lidičky, když tu v poledne vypravoval o té hospodyni dole, žádný neví, jaký jsem já měla strach, nohy se zrovna pode mnou klepaly, ale mně se zdá, že to půjde dobře."

"To jsem sám rád," těšil se i Pondělíček.

"Tetka Vejpalková se taky nahoře pustila do řeči a povídala, tady že kyselo nepanuje, tady že je couračka v slávě. Věděl, že je to zelná polívka, povídal, té že ve Chvaleticích častěji užil, ale kyselo že radši. A tak zas budu po kolika letech kuchtit kyselo, "smála se Kristinka, vesele chvátajíc do kuchyně.

Toho večera byl farář Kalous tak dalece upokojen, že si po večeři poručil ještě "kousek sýra na pospas", což dělával jenom v lepším rozmaru.

Pomodliv se před spánkem, poodhrnul záclonu, a hledě do tmavé noci s oblohou jako příkrov, šeptal si: "Přece jen Pánbůh na studeneckého faráře vidí!" Kristinka potmě sedíc v kuchyni na posteli, modlila se také dlouho do noci. Měla toho všeho dnes až dost...

V

Ráno farář vycházel již s novým kaplanem; sám byl opět skrčen v kožich, ale Voříšek šel jen v klerice.

"Pane bratře, kabát, kabát!" prve mu hrozil farář, ale kaplan se jen smál, že jeho, Krkonošáka, zima tak hned neproleze.

Od školy přichvátal Pondělíček a farář oba pány seznámil.

Bylo stále ještě nevlídno, jako když páter Letošník odjížděl, jenomže se popelavá obloha snížila a choulala se nad samými lesy. Bylo z ní cítiti mrazivé vlhko. Kaplan rozhlížeje se, na ústech měl zas ten potměšilý úsměv a pravil: "Řekne se hora a hora! Tohle jsou kopečky proti těm u nás, ale ty naše jsou veselejší!"

"Bude se vám stýskat, viďte, pane bratře ?" rychle se ptal farář.

"I snad nebude!" krátce odvětil.

Tu se silnice utíkala do kopečka mastná Ančka;

oděna byla, jako když vyprovázela Letošníka, jenom střevíce měla na zmodralých nohou na boso.

Farář vida ji, smál se: "I hleďme, Ančka - tak zas do božího kostelíčka?" Ančka políbila ruce a zůstala jako bez dechu.

"No, dobře, dobře, tak se hezky pomodli!" Pohladiv ji srdečně po hlavě, ptal se: "A co Anička pořád dělá, co?"

Zasmála se vysokým, vyšeptalým hláskem: "Pánbůh rač pozdravit, jemnostpane, tak pořád pomalu chovám a kolíbám!" Poslední slovo tahavě zazpívala.

"Pořád! Ty děti budou mít co oplácet - a jsou u vás zdrávi?"

"Všichni běhají, zaplať Pánbůh, jen to nejmenší teprva leze," odpovídala, zůstávajíc pozadu, aby neobtěžovala.

Šoulala se za nimi zvolna, ale rozradostněných očí z nich nespustila.

"Také život, pane bratře," upozorňoval farář, "a záslužnější než tak mnohý jiný. Chuděra je, takový přívěsek v živnosti, ale hromadu dětí vychovala - bratry a sestry vlastní, potom bratrovy děti a teď už i vnuky. Bůh zná všecky skutky její!"

"Kolik jí asi je?" zeptal se kaplan.

"Sedmdesát bude - teď už je dávno a dávno pořád stejná, takže se mi zdává, že ji jinou ani nepamatuju. Ukáže se málokdy - teď dvakrát za sebou - Letošníka vyprovodila a dnes jistě

přiběhla až tamhle z Hrozdějova, aby viděla nového pana pátera. A pořád jenom kolíbá!" farář

sám se dal do tichého, měkkého smíchu.

Kaplan se obrátil. Ančka právě stála a upřeně se dívala za kněžími; setkavši se s kaplanovýma očima, ulekána sklopila hlavu.

U hřbitovních vrat čekali všichni "všední" návštěvníci kostela: starý Vondráček, tkadlec Mrkvička, švec Kubla, Markalouska, Kousalka a vzadu se upejpavě kroutila Teklička.

Když kněží s Pondělíčkem docházeli, lidičky se hrnuli políbit ruce a farář je kaplanovi jmenoval.

Ploužili se potom do chrámku, řídící za nimi na kruchtu, kněží ještě prohlíželi hřbitůvek.

"Ten švec Kubla, pane bratře, býval do nedávná velký nespokojenec," vypravoval přitom farář. "Pořád jen huboval na nepořádek ve světě, na nerovnost lidskou a že pořádného řemeslníka nikdo nepodporuje; ale přitom nic nedělal, v řemesle se nesnažil, zákazníkům slova nedržel - jen kázal. Šlo to s ním oupadem s kopce, barák musel prodat a už se zle chytal skleničky. Žena chodila dělat po chalupách, ale z toho, co vydělala, sama neužila groše, jen že se tak mezi lidmi najedla. A strejc jen nadával - i nás měl zle na mušce. V Skalsku někde něco chytil a potom v hospodě kázával: ,Kněžím a kantorům, lidičky, nevěřte, ti vám lžou - - a proč

by nelhali, když z toho mají živobytí!' Do kostela nepáchl a vyhnul se nám na deset kroků!"

"Také takové znám," kýval kaplan, "v kraji jsme jich měli dost; hodně čtli, a to všelico, museli jsme s nimi leckdy bojovat!"

Farář zakýval rukou a řekl mírně: "To tady není potřeba - u Kubly byl to hlavně hněv, že býval tady kolem první řemeslník a že to s ním kleslo. Cítil sice, že byl sám hodně vinen, ale zapíral si to. Tady není třeba boje, ale útrpnosti, lásky. Já zvlášť už nepatřím k těm, kteří

bojují, ale kteří milují! Poslouchejte dál: Stalo se, že se Kublovi vrátili ze světa syn a dcera. Ty dvě děti zas koupily rodný barák a začaly se živit. Syn také ševcuje a dcera je švadlena; přinesli si pár zašetřených grošů, něco dovedou a jde jim to výborně. Ovšem, rozumějme, co je výborně v Studenci a v okolí. Ale to nic - jiná věc dojímá: Ty dvě

děti užily lásky rodičů na tom světě malinko; hned za mlada, sotvaže ze školy vyšly, musely do světa mezi cizí lidi - bylť on táta necita, sobec. Teď však, když se vrátily, řekly tatíkovi a mámě:,Rodičové naši, vy si teď musíte odpočinout, teď jsme tu my - a proto jsme přišly!' Ale nejen k matce, nýbrž i k tatíkovi byly samá láska. Od práce je zrovna honí a laskají se s nimi. A vidíte, pane bratře, jen ta dětinná láska to byla, jež tatíka změnila! Radost měl a styděl se. Teď pomáhá synovi - nedá si bránit - a v prázdné chvíli leží v bibli. Ovšem, je patrně povaha, která zabíhá z jednoho kraje až zas na druhý. Rozumář je - každou chvíli přiběhne, knihu v ruce, kroutí hlavou a říká: Jakpak, jemnostpane, tomuhle místu rozumět?' Sedneme vedle sebe, vykládáme a rozbíráme světa běh. Teď jsem jeho - ale ne vlastním přičiněním, ač jsem se mu dost navzkazoval - ale dětská láska toho dovedla!"

A kývaje starou hlavou, zamířil ke dveřím...

Když po mši seděli ve faře u snídaně, farář zajídaje dopitou kávu osolenou bandorou, zvolna zahovořil: "Pane bratře, jakpak to uděláme se školami? Já jsem dosud chodil jen do zdejší, pan páter i v zimě běhal dvakrát týdně do Hrozdějova a z něho do Rudné a dvakrát do Hluboké. Bude to zas tak dobře?" a úlisně se podíval kaplanovi do očí.

"I bude, bude," odpověděl kaplan, a postaviv dopitý hrneček, ruce strčil do kapes kyrysku, a loudaje se po pokoji, bystře si prohlížel všechen nábytek.

Faráře ta odpověď rozchvěla - cítil z ní nevrlost.

"Víte, příteli, do vesnic je už se mnou těžko," začal vysvětlovat!.

"Ano - ovšem - to se rozumí," opět tak úsečně odpovídal kaplan a ohnuv se prohlížel nohy psacího stolu.

Kalousovi bylo trapno; slyšel sice, že kaplan přisvědčuje, ale soudil, že si v duchu říká: Jen nakládej, takoví jste všickni. - Vzpomněl si na kaplanova slova o faráři chvaletickém.

"Jsou to kusy cesty, pane bratře, já vím, ale běhat už nemohu, jedenáctky neslouží, a jezdit -" Kaplan bruče si, přisvědčoval, ale přitom stále prohlížel nábytek. Potom místo odpovědi, na niž farář toužebně čekal, řekl: "Musím poprosit paní Kristinku, aby mi ukázala hospodářství!" a odešel do kuchyně.

Farář zůstal všecek skleslý. Ruce maje sepjaty v klíně, přemýšlel.

"Vida, vida, já to čekal," říkal si. "Zdá se dobrák - o to nic - ale valné chuti k tolika cestám nemá. Ovšem - kdo by se divil! Ale co je dělat ? Abych snad sám do Hrozdějova nebo do Rudné - - Kdyby to bylo jen někdy - jednou za čas - ale až přijdou ty činěnice! Kvíčalky by tu byly hned - a snad dokonce

Ta...(tu se z myšlenek smutně usmál). To by arciť

bylo nejlépe - opravdu! - A to byla řeč jen o školách - teď ještě zaopatřovat, pohřby! Bože, Bože! Je to marno - marno - je nejvyšší, svrchovaný čas, abych se uhnul..." Když Kristinka po hodné chvíli přiběhla, bedlivě jí hleděl vstříc.

Vesele kývala a hned vyprávěla: "Všecko prolezl, stodolu, chlév, dřevník, na dvoře prohlížel a říkal jen: Je to v horách!' V chlévě se mne ptal, co hodláme s tím telátkem. Povídala jsem, že je prodáme. A co prý za takové dostáváme. Když jsem mu řekla, že šest sedm zlatých, dal se do smíchu, že umíme pěkně prodávat, a abych mu řekla, až řezníci přijdou. Brouk na něj ze začátku vrčel, ale potom se hned skamarádili."

Farář to poslouchal zasmušen; když domluvila, vypravoval o svém hovoru s kaplanem. Ke konci div neplakal - "I to on, Toníčku, nemyslil tak zle - je už takový, jenom nenaříkej, vždyť snad má srdce v těle

- a je to přec povinnost!" konejšila.

"Je - je - ale budou mrzutosti - -"

Když Pondělíček po škole přiběhl "na skok" do fary, poznal hned, že stařec je opět bolně

naladěn.

"Copak se zas stalo?" ptal se s podivem.

"Nic - to jen tak -" rychle odpovídal farář, ale jen se přitom chvěl.

"Vždyť to přece vidím -"

Kalous rozkýval hlavičku. "Smutek života, miláčku, marnost nad marnost, trampoty se starým člověkem!" a počal vypravovati, co kaplan říkal, když slyšel o školách.

"Tak zle snad nebude," usmíval se Pondělíček, "jen strpení -"

"Bojím se té zimy, hochu, ani nevíte, jak se jí bojím!" V poledne a večer se páter Voříšek u faráře nezdržel, říkal, že má to haraburdí ještě tuze v nepořádku, a odcházel do kaplanky.

Třetího či čtvrtého dne přišel k obědu, nesa v jedné ruce hliněný hrnek, v druhé notný štětec, pod paží kus dřeva.

Farář se naň díval udiven.

"Copak to nesete, pane bratře, co?"

"Hrnek s klihem," odvětil kaplan a přes brejle se podíval na kmeta.

"Ale - co se stalo?"

"I viděl jsem, jemnostpane, že je tu potřeba ledajaké správky. To je na mne mor! Musím to přivést do pořádku!" a hned se sklonil k nohám psacího stolu.

"Ale, ale - načpak to, u mne něco spravovat, škoda práce!" trpce řekl farář. Kaplan však kutil dál. "Já jsem už, jemnostpane, takový, nic rozlámaného nemohu vidět. A tady na faře je toho všude notně!" pravil, a stranou hledě na faráře, potměšilý úsměv měl kolem úst.

"I to věřím - my nespravovali - kdopak ví, kolik dní tu ještě pobudu!" odpovídal farář, ale kolem srdce mu bylo tepleji. Srozumíval, co kaplan ondy po pokoji prohlížel.

"To nic, všecko se pospraví: zámky, hospodářské náčiní, žebřinka v chlévě - všecko! Jenomže musí jít jedno po druhém, když zbude chvilka po školách," přitiskuje kus řezby, úryvkovitě

bručel kaplan.

"Byl jste, pane bratře, viďte -" rychle se ptal farář.

"Byl - v Hrozdějově - teď už to půjde pořádně!"

"A jak bylo - jak? Jen s pravdou ven, to je moje!"

"Krásně - znamenitě!" zavelebil kaplan. "Roztomile se mi běželo - ach, to já rád. Na to se těším, jak se lesy proběhám!"

"Ale to nebude pořád jako teď - přijdou chumelice, foukanice-"

"Taky se jich nebojím, vždyť jsem Krkonošák, beztoho se mi v kraji stejskalo!"

"Ale přijdou také pohřby, cesty k nemocným - a často bývá boží dopuštění -"

"To nic! Pomyslím si: Jen do toho! a už běžím!"

Farář vylézal od stolu. Přišourav se ke kaplanovi, ruku mu položil na rámě a měkce šeplal:

"Odpusťte, bratříčku, odpusťte -"

Kristinka právě vystrčila hlavu z kuchyně a s podivem hleděla, co se děje. Kaplan se starci zadíval do oček; nerozuměl, myslil, že nějaké dětinství "Víte, ondy jsem se domníval, že se na mne hněváte, že si jako beru jen tu zdejší školu a vy že musíte do všech vesnic -" Kaplan povstal.

"Ale, ale, jemnostpane, jaképak jsou to nápady - snad jsem trochu bručel - a snad že jsem huboval na chvaletického, ale tam to bylo jináč - já jsem člověk od rány, ale tento --to ne, to ne!"

Farář mu svíral ruku.

"Pánbůh vám to zaplať venkoncem!" pravil srdečně a v bačkorách se zas šoural za stůl. Paní Kristinka usmívajíc se, hlavu stáhla zpátky a potom veseleji dovářela. Když po chvilce přinášela oběd, kaplan na ni volal: "Dnes, paní Kristinko, obědu mnoho neudělám -"

"Uzené s čočičkou nerad?" ptala se polekána. "Že jsem já se nezeptala!"

"Já všecko rád, ale už jsem jednou jedl!"

Teď teprv zůstala jako oukropek. "Nesu snad tuze pozdě - velebný pán měl hlad - to já

podruhé -"

Kaplan nepokojně mykal rukou.

"Paní Kristinko, jaké si to stále děláte starosti? Vždyť se mnou jednáte, jako bych byl z marcipánu. Takové chystání, strojení, služba na službu - bázeň! - Vždyť nejsem ze zámku, ale z chalupy! Žádnou starost! V Hrozdějově jsem byl a musel jsem pojíst s kantorem. To je Robinson na pustém ostrově! Sám si kuchtí - musel jsem se smát, když mi ukazoval jarmaru. Mouku tam má, krupky, rýži, koření, sůl, salám, uzené, čočku, hrách, mrkev - celé zásoby!"

"To má ze Skalska," živě pronesla hospodyně, "v kapsách si to prej nosí." Kaplan přisvědčil. "Takovou polévku uvařil a krupkami zavařil, že po té mé procházce jela znamenitě, a maso s knedlíkem - i s omáčkou okurkovou!" a kaplan se smál z plna hrdla.

"Je chuďas svoboden, a kdo by mu tam uvařil?"

"Povídám mu: ,A jak to děláte, jste-li dopoledne ve škole?' - Ráno prý maso ovaří a v poledne dovaří, jenomže v takových dnech má k němu jen bandory, na knedlíky není kdy. Má k tomu vaření modrou zástěru a točí se kolem kamen jako kuchařka."

"Je na pohled bublák zamračený, ale dobrák pilný a pracovitý," vmísil se farář.

"To jsem viděl - kamení sbírá, broučky, motejlíky - všelijaké žížaly, byliny, mechy, zeměplazy a skládá to pro školu i do svých sbírek. Povídal mi: ,Už to sbírám kolik roků - a snad tu naposledy sám omechovatím!'" hlučně vypravoval kaplan. Farář radostně přisvědčoval: "Má zajímavé věci - vzácné exempláře - a pěkně to tu zná. Museu i Fricovi posílá a do Vesmíru píše. Krásně jsme si spolu povídávali!" velebil farář a při té vzpomínce očka mu jen kmitala a z tváří svítila blaženost.

"Věřím," kýval kaplan, "já se taky rád na sbírky podívám, ale abych to sám chytal - to ne!"

"Náš Pondělíček je také pilný člověk - pro školu jen žije! To jsou požehnaní pracovníci zdejšího kraje, pane bratře - vždycky říkám: Bůh vám tu práci požehnej, miláčkové, jednou přec dojdete uznání, když ne jiného, aspoň zdejší lidé budou vzpomínat. Jeden ani druhý není

ve velké lásce tam, kde by se tomu zvláště mělo rozumět," srdečně mluvil farář.

"To tak bývá," zabublal kaplan.

"Což, hrozdějovský je svoboden, ale Pondělíček má hromadu dětí, pro toho byla rána, když

ho sem šoupli," vypravovala Kristinka.

"Z trestu?" rychle se zeptal kaplan.

"Tak skoro," farář zamyšlen přisvědčil.

Kaplan jen vrtěl hlavou.

"Pro něj to byla rána, ale pro naši obec štěstí,'' pokračoval farář. "Před ním tu byl nějaký Potápka, bývalý voják s kaprálskou náturou. Z nouze ho sem dali - sem do hor se nikomu tuze nechtělo. S Potápkou bylo živobytí! - Víte, pane bratře, zázraky člověk dělat nemůže, lidé a život se nedají jen tak změnit - ale aspoň několik jasných paprsků když se vrhne do jejich těžkého zápasu!"

"Pondělíčkovi byli dole v kraji, v Bystrém, na dobré škole," když se farář zamyslil, spustila zas Kristinka, "je to nedaleko města a těšili se, že děti budou moci z domu pěkně chodit do škol. Ale neštěstí jim sedlo na střechu!"

"Jednou se ho, pane bratře, zeptejte, poví vám to všecko sám - budete dojat, věřte - nemusí se za to stydět," opět řekl farář.

"A nemůže odtud?"

Farář pokrčil rameny a po chvilce pokračoval: "Abych vám, příteli, řekl - - nevím sám, jak bych ho pouštěl. Jsou naši a my jejich. Ale teď už jezte!"

"Aspoň trochu, aby se paní Kristinka nemrzela," na stařenku se pousmál kaplan. Záplava šedi, jež řadu dní zakrývala oblohu, počala se konečně sypati k zemi. Hustě

chumelilo; padaly vločky veliké jako květy kopretin, takže na krok viděti nebylo. Zasypaly luhy, zasypaly lesy; střechy chalup byly jako pošity tlustou vrstvou vaty. Na řídkých stromech kolem stavení visely měkké chuchvalce, jež se po kouscích sesýpaly a rozpadaly jako hrsti peří.

Školská tetka Kuželka, vždycky nabalená, takže byla širší než delší, a kostelnice Vejpalková

zrána musely proházeti hlubokou stezku k silnici a nahoru ke kostelu; ale odpoledne se začalo sypati nanovo.

Děti se prorývaly silnicí ke škole jako bachratí sněhuláci; ale jen se chechtaly. V poledne bývali na faře kromě Vejpalkových hochů i jiní drobní hosté a paní Kristinka se mezi nimi točila jako jedna z nich.

Po vsi bylo mrtvo; choditi se nechtělo, na sáně byl sníh příliš měkký, na vůz bylo ho zas mnoho. V těch dnech farář nahoru do kostela nemohl; teprve v neděli odsloužil svou mši svatou.

Když Vejpalka po kázání přiběhl do farské kuchyně, farář si ho zavolal a ptal se: "Tak co ty říkáš, Matěji?"

Farář kostelníkovi tykal, chodilť k němu Matěj dva roky do školy a nejednou od něho dostal

"dvě recent" na ruku.

Kostelník se pohupoval a kroutil jako na perách; farářově otázce dobře porozuměl.

"Abych řekl božskou pravdu - v kázání to vzal dobře, ale víc jako učeně. Jináč - Pánbůh zachraň, abych haněl, všecko dobře. S lidmi hezky porozprávěl, to musím říct. Jenom - jenom

- -"

Farář povznesl hlavu a dychtivě čekal. Když strejc nemluvě jen se kroutil, honem se ho tázal:

"Co jenom - co?"

"Málo kadidla, jemnostpane, tuze málo!" Farář se usmál.

"Kdepak - když pan páter Letošník rozhoupal kadidelnici, ani svatého Petra a Pavla nahoře vidět nebylo; dnes jen tak trochu -" a kostelník na faráře se nedívaje, smutně si povrtíval hlavou.

"Ale to ti povídám, Matěji, co velebný pán bude chtít - " a farář vztyčil prst.

"Jemnostpane! Všecko navlas udělám, to račte věřit!"

"Tak je dobře, Matěji, tak je dobře!" Kostelník se zas odhoupal do kuchyně. Při obědě farář

rozmlouvaje s kaplanem, ptal se na kostelníka. Kaplan chválil.

"Je chytrák," vypravoval stařec, "mívá nápady.

Jednou v postě mi povídal: ,Co mi, jemnostpane, napadlo, když se dnes zpívalo: Dej nám dobře živu býti a blaženě umříti, v nebi věčnou radost.' Povídá: ,Ve světa běhu je to tak: bohatí dávají důraz na to ,dej nám dobře živu býti', chudí zas zpívají blaženě umříti, v nebi věčnou radost."

"Má pravdu," smál se kaplan.

"Všecko vám, pane bratře, udělá, jenom hodně zakuřte kadidlem. To je jeho! Bude-li oltář

bývat v kouři, Vejpalka za vás půjde do ohně!"

Odpoledne při požehnání kaplan nasypal kadidla tři lžičky a rozhoupal kadidelnici tak, že vystupovaly celé mraky a zahalovaly oltář. Kostelník kleče za duchovním, svítil radostí a v sakristii potom jenjen obskakoval.

Na hřbitově na kaplana čekala Teklička. Přišourala se po špičkách, pozdravila a začala zpívavě: "Ruku líbám! Já tady, velebný pane, konám ty pobožnosti: křížovou cestu, růženec, přede mší svatou a tak ty pouti vodím."

"Povídal mi jemnostpán," kývl kaplan.

"Povídal - to je dost!" podivila se ještě tím oulisným hláskem, ale kaplan na konci přece ucítil štiplavý zvuk.

"Proč?" ptal se úsečně.

"To je, velebný pane, těžko povídat!" mluvila se strojenou zkroušeností. "On na mne jemnostpán nedrží -" a ostře se zasmála, "snad se mu ty mé pobožnosti nelíbí, a já všecko tak ráda a sháním pořád krásnější. Teď abych ke všemu ve všem slavnějším popustila tomu Kublovi, ševci. Opravdu se divím, že to může být - takový to býval beznaboh. Přišla bych taky k velebnému pánovi na radu o nějakých nových knížkách -" a obrátila k němu své bledé

oči.

"Promluvím o tom s jemnostpánem - spánembohem!" a odcházel. Šourala se za ním jako pokropena. Když potom faráři o té setkané vypravoval, Kalous se jen usmíval.

"Ve velké lásce mne nemá, to je pravda," pravil, když kaplan dopověděl. "Je v ní mnoho pokrytství; muže má dobrého, tichého člověka, který se od rána do noci lopotí za stavem, ale ona mu pro samé sháňky a klepy sotva uvaří. Omámila ho tou ,boží službou', jak říká, a chuďas tkadlec má v ní svou pýchu. Pořád chtěla konat sbírky na šatečky kostelní Panence Marii; modré pořídila se žlutými květy, bílé se zelenými a ještě chtěla červené, zelené a také

černé pro smutek, aby prý byly všecky barvy. Povídal jsem jí: ,Copak, osobo, myslíte, že Matka boží byla marná jako vy?' a zakázal jsem další sbírky. Proto mne nemá v lásce. Byla by nám už chtěla v kostele rozkazovat. Ale abych se na ni zlobil, to ne, já vždycky jen: Dobrořečte a nezlořečte!" Nad sněhovými spoustami se rozvály polední větry, přihnal se i drobný, crčivý, štiplavý dešť, a ve dvou dnech stály kolem Studence rybníky kalné vody. Byl plačtivý čas, šplouchanice; se střech, se stromů i s oken padaly hojné krůpěje. Bílé, řídké mráčky divě uháněly po obloze. Stěny vesnických chalup skvěly se zas čerstvou zelení smrčí a jedlicí; uvnitř mezi okny se zelenal mech, na němž se pestřily papírové figurky, umělá kvítka a kytky jeřabin. Také ve faře měli mechu hezky vysoko a Kristinka jej též vyzdobila kytkami korálků krvavě

červených. To měl farář rád.

Nenadále uhodil noční mráz, a všechen kraj zasvítil náledím. Mrzlo, jen to jiskřilo. Na stromech, s nichž ještě včera teklo, tvořily se delší a delší provazy šedivé, chundelaté

jinovatky; celé koruny ovousatěly šedinami. Na plotech byly mdle lesklé, huňaté povlaky; parkosy zavlhlých, roztrhaných bylin propletlo jiní a stále ho přibývalo. Když Vejpalka vedl jemnostpána přes silnici do školy, stařec šoupaje se, usmíval se: "Mně se zdá, Matěji, že si budu muset koupit želízka a bruslit - takhle to nejde!" A Vejpalka chechtaje se, odpovídal: "Taky se mi tak zdá, jemnostpane!" Kaplan se do Rudné pustil pěšky, ačkoli mu farář radil, aby cestu odložil; domů přišel až

hodně po poledni, všecek usatoněn.

"Vidíte, pane bratře, co jsem vám říkal?" káral jej farář.

"Nic se nestalo, jemnostpane," smál se mladý, "nejhůř bylo, než jsem se dostal za ves, ale potom jsem se klouzal jako doma na rybníce. Jaktěživi jsme tam neměli tak dlouhé klouzačky

- jenomže se to tady špatně rozbíhá. Několikráte jsem také měřil zemi, ale to nic

- do Hluboké poběhnu zas!"

"Neběžte, bratříčku, neběžte - je to do kopce, dejte si radit; počkejte, až to trochu odvlhne, strejc vás potom doveze, teď by ani koníček nevylezl!" radil farář.

"Zato s kopce to, jemnostpane, půjde tím veseleji!" Farář vida, že si kaplan radit nedá, jen rameny krčil. Ráno po mši se Voříšek pustil do Hluboké; ale po dvou hodinách byl zpátky a broukal: "Není to možná

- člověk má jako učarováno, krok vpřed, dva zpátky!"

"Vidíte, kdo měl pravdu?" povídal mu farář. "Vždyť jsem já tohle všecko také a důkladně

zkusil - chlapík jsem byl zdravý a nelekl jsem se tak hned. Ale boží příroda řekla: Ne! a studenecký farář musel poslechnout a jechat zpátky. Páni učitelé již takové pády znají a nečekají nás, poučí sami." Kaplan Voříšek ani potom, když měl svůj příbytek v pořádku, u faráře dlouho nepobýval; po jídle brzy utíkal nahoru.

Když se tam paní Kristinka někdy šla podívat, hoří-li v kamnech, je-li dosti tepla, nebo něco uklidit a vrátila se dolů, bratr se jí ptával: "Prosím tě, co dělá?"

"Pořád něco řemesluje - vyřezává, sbíjí, lepí -"

Farář kroutil hlavou.

Jindy v podvečer se Kristinka smála: "Sedí u okna a kouří - celý večer tak sedí a kouří, čmoudu tam je, že by ho mohl krájet."

"Snad se mu teprve teď stýská ?"

"Taky jsem se ho ptala, ale řekl mi, že ne. Povídal: ,To je má radost! Sednu sám a sám, bafčím, dívám se ven, pokud je vidět, potom do tmy a vzpomínám domů, zas na ty naše hory!'

Ptala jsem se ho, jestli tam ještě někoho má. Všecko prý jen vzdálené - ale že přec rád vzpomíná!"

Farář se zadumal.

V duchu se mu počal rozvírati širý rodný kraj s valy Chlumů na severu, s nadechnutým, jemným, modrošedým lemováním Železných hor daleko na jihu. Rozestřela se rovina, zestrakatělá poli a lučinami, mezi nimiž sedí veselé bílé Hořice a vesnice s vypjatými jasnými věžemi uprostřed. Sem tam se modrá kus lesa, jiskří zrcadelná hladina rybníka a zakrytý, zamračený Hradec se hlásí jen tmavými věžemi.

Zasmály se pěkné stráně Chlumů se žlutavými lomy, s jasnými vesnicemi kolem nich, s velkými sady kučeravých korun jabloňových a třešňových, s baňatou věží uprostřed vesnice, v stromech téměř ukryté, s rudostřechým, nevelkým zámkem, s barvínkovým věncem lesů po temeni vrchů.

Všecko jako nadýcháno, ale úsměvno, a nade vším ve výši čistá obloha jako sklo jasná. Klidně to všecko před starcovou duší přeplulo a ztrácelo se v mlhách. Dlaní si přejev čelo, usmál se na sestru a vzdychl: "Taky bych se chtěl ještě podívat, jak je tam u nás."

"I to já si taky ráda vzpomenu," odpověděla radostně.

"Copak ty budeš moci - až já umru -"

"Ale Toníčku!" vydechla vyčítavě.

"Vždyť to jen tak povídám," odvětil veseleji, "dávno mám doma tady - kdepak teď už - jen mi to minutku napadlo, když jsi vypravovala, že pan páter vzpomíná. Musím se taky k němu podívat, abych přec viděl, co dělá!"

Byl by to již nejednou s chutí učinil, ale vždycky váhal. Myslil si: Pan páter je podle všeho rád sám, a tu se nesmí překážet. Každý člověk žije rád po svém...

Po ránu se vydal na schody.

Vyšourav se jen tak v kabátku a s beranicí na hlavě ke dveřím kaplanky, zaťukal, prostrčil hlavu dveřmi a ptal se: "Smím?" ale již se rozkuckal.

V pokoji bylo kouřem šedo.

"Jen račte dál, jemnostpane," vesele volal kaplan. Klečel právě u bedny a probíral se podivným zbožím.

Farář se skrčen vplížil do pokoje a spráskl ruce.

"Prosím vás, pane bratře, co to tu máte?" smál se udiven. V bedně bylo plno drobných postaviček lidských a ovce, kravky, hříbata, domky, stromy. Kaplan mlčky, stranou, potměšile faráře pozoroval. Čím déle se farář díval, tím více vrtěl hlavou: "Co to bude, prosím vás?"

"Nějaká taková mechanika, jemnostpane -"

"To jste všecko udělal sám?"

"Sám - už kolik let jsem na tom strouhal. Teď se

ještě ledaco nabarví, postaví se to a na svátky to spustím."

"To bude tedy nějaký betlém, ne?"

"Bude - bude - všecko musí chodit a pracovat jako živé, pastýři, ovce, havíři, selky, tři králové - všecko jako na drátkách -" a kaplan měl v tváři veselo, jakého na něm farář ještě

neviděl.

"Prosím vás, jak to provedete?" ptal se, kaplanovým veselím rozradován.

"Hodinovým strojem."

Farář se mu zadíval do očí, a vrtě hlavou, pravil pochlebně: "Inu, věřte mi, že se sám rád podívám!"

Když mu kaplan podal stoličku, usedl a počal se ve figurkách probírati; jak je bral jednu po druhé, ze všech stran si je prohlížel, stavěl je a očka se mu smála radostí.

"A kde to postavíte?"

"Před pokojem na chodbě - na stěně se to udělá," odpověděl kaplan a díval se po stěně, jako by tam již všecko šlo jako na drátkách.

"Za svých dětských let jsem takové mechaniky vídal doma v hospodě - časem s tím někdo přišel -" Tu se farář trošku zamyslil. V duchu se mu objevila začmoudlá nízká místnost a v ní

na stěně divadlo: třpytné skaliny mezi zelení lesů; havíři, bušící kladivy do balvanů, a jiní s kolečky, odvážející po strmých stezkách vzácnou rudu... Na lavicích po šenkovně seděli vesničtí lidé, nejvíce děti, a rozjasněnýma, vyvalenýma očima hleděli na nevídaný svět. Farář v duchu slyšel i rozvřískaný hlas chundelatého člověka, jenž to všecko vykládal: "To jsou nejslavnější hory, ze kterých se vyváží stříbrná ruda. Všecko to vidíme jako živé nad zemí i pod zemí - -"Lojové svíčky prskaly a mraky dýmu z kořenek vesnických strejců se válely nad divadlem...

"Tohle budou mít děti podívánku," vrátiv se ze vzpomínek zas k figurkám v bedně, nahlas velebil farář.

"Když jemnostpán dovolí -"

"Toť se rozumí, že dovolí - ale to vám nepřijdou jen děti, staří přiběhnou všichni; kdežpak oni něco takového uvidí. No, tohle bude mít kolatura podívanou!"

Přiběhl domů vesele a čiperně jako mladík; když Kristince vypravoval, co viděl, divila se:

"Ale jdi, Toníčku, to jsem neviděla, to se musím podívat -" Ještě když seděl na pohovce, chvíli se tomu smál a těšil se, jakou ty děti budou mít radost.

"Ani by si člověk nepomyslil, že je pan páter tak dětinský," smála se Kristinka.

"Dětinský?" odvětil jí, zvážněv. "To nic nedělá, holka, ať je to třeba dětinské, ale lidi tím potěší, takže budou na dlouhou dobu vzpomínat. A dobře je, když člověk má na světě něco kromě povinností, při čem si oddechne z obyčejných starostí. Každý nemůže mít knihy, hlavy nejsou stejné, někdo to, jiný ono, ale jen když je po práci něco, co těší, tak aspoň svět lidi neomrzí a neproklínají!"

"Budeš tam běhat, Toníčku?" ptala se rozveselena.

"To ne - u svého je každý rád sám a pak - mnoho kouře!"

"Snad by velebný pán nekouřil -"

"Nenene, holka, načpak v něčem překážet - - jsem rád, že to tak s námi chválabohu jde!" Zastaviv se ráno na cestě do školy jako obyčejně u řídících v kuchyni na "šplecht" s paní

řídící, nadšenými slovy vypravoval dětem, co velebný pán chystá.

Poslouchaly s udivenými zraky; jenom Váša sedě u stolu nad knihou, hleděl smutně, a když se ostatní

jemnostpána nedočkavě vyptávaly, povídal: "A já to už neuvidím - "

"Uvidíš, Vašíčku, uvidíš, na svátky to musí jít, kdybych to měl sám spustit," konejšil ho stařec, a přistoupiv ke stolu, vzal hocha kolem krku a hladil jej po vlasech i na tvářích. Páter Voříšek na studenecké kolatuře po prvé zaopatřoval hlubockého starého hračkáře Pazderku. Syn, baráčník Pazderka, přiběhl za to prosit již po ranní, ale že byl Čejka v Skalsku, nemohl se pan páter hned vypravit.

Sněhu bylo mnoho, ale "otich"; k jedenácté hodině však začala věje. Kaplan s Čejkovým povozem se hned po poledni do toho pustili a vrátili se teprve večer.

"Zkusili jste, viďte, pane bratře," ptal se farář a ustarán se díval kaplanovi do očí.

"Dost," zasmál se Voříšek, "na krok vidět nebylo, šlehalo do nás, jen to hvízdalo."

"Ale koníček nezabloudí -"

"Pane, dnes v lese zabloudil, ale nebylo divu. Jedeme, jedeme--nahoře v korunách jenjen skuhralo

a praskalo, jako by se všecky větve lámaly, a šero bylo jako navečer. Ze strany to bodalo do tváře jako špendlíky. Strejc seděl klidně a potichu si prozpěvoval; valášek se hrabal závějemi zle zpocen, sotva ty krátké nohy vytahoval. Najednou pod sáněmi začalo vrzat a skřípat, a již

se houpáme hned vlevo, hned vpravo - vždycky už jenjen vypadnout. Volal jsem, že bude snad dobře slézt, ale Čejka bručel, abych neměl starost. Jeli jsme dál - ale sáně stále nahoru dolů, vrzaly, zapadaly a ke všemu větve stromů byly nad námi stále níže, chuchvalce sněhu nám sypaly do očí a podrostu bylo pořád hustěji. Tu již Čejka také povídal: ,Zabloudili jsme jedeme tuze nalevo, teď prosím vystoupit.' Poslechl jsem. Čejka se šimlíkem couval a já jsem se hrabal za ním. Byli jsme mezi samými balvany - jenomže já po nich neumím jako koníček

- klouzal jsem s nich, zapadal hluboko, chytal jsem se za křoviny a lezl i po čtyřech. Dopadlo to šťastně; když jsme byli v aleji, strejc kroutil hlavou, jak jen se tohle mohlo stát, a na šimla křičel: Já nevím, nač jsi myslil, starý!" A kaplan se už smál z plna hrdla. "Potom už bylo dobře?"

"Dobře - ale ta Hluboká vypadala, od lesa jsme místo baráků viděli jen samé sněhové

hromady." "A co Pazderka -"

"Ach, ach," vzdychl kaplan, "u nás na všech je v zejmě taky pořádně zle, ale tady! Barák po okna zapadlý, světnice nízká, okénka jako do pasti a v té kleci stojí dva stavy. Jak tam ti lidé

žijí - dědeček, tatík, máma a čtyři děti - a jak tkalcují v tom temnu?!"

"Je starému zle?"

"Seděl u kamen, ale povídal, že už má hodinky spočítány. Divní lidé! Vypravovala hospodyně, že ještě ráno dělal na těch darebnostech, aby neubylo, když mladý musel od práce na faru; ale už prý dlouho nevydržel a naříkal si, že se mu to plete před očima a že by už

maloval tuze špatně. Několik koníčků a panáčků, nedávno pomalovaných, sušil na kamnech."

"A klidně hledí smrti vstříc, viďte?"

"Klidně, ani slovo nářku, ani vzdechu; děti hladil, panáčky přestavoval a s námi se modlil, jako by se chystal jen někam na pouť. Jak ti lidé žijí!"

"Nadějí! Nadějí v toho, jenž řekl: Království mé není z tohoto světa!" vroucně řekl stařec.

"Za svých kněžských let jsem v takovém příbytku nezaopatřoval!" opět s podivem řekl kaplan.

Farář podpíraje hlavu, naslouchal s tklivým pohledem.

"Znám to, pane bratře," po chvilce začal zvolna, "není jediného příbytku v celé kolatuře, do kterého bych byl nevstoupil. Mnoho zkušeností jsem si nasbíral, mnohému jsem se u nich přiučil. Před nějakými třiceti lety jsem zaopatřoval v Hluboké u Zmeků. Skalský doktor tam jel k porodu - přiběhl pro něj starý Zrnek, dědek sedmdesátiletý, a bědoval, že nevěsta už třetí

dne všecky svaté svolává - doktor řekl, že se zrovna staví také pro mne. Bylo také v zimě a k tomu v noci: nikdy na tu cestu nezapomenu. A potom tam v baráku! Ubožačka už jen pištěla ale co k tomu, pane bratře, děti, chuďasové, seděly na peci skrčené a vyjevenýma očima, s hrůzou hleděly do světnice. Měli je prý z domu - ale když to trvalo tuze dlouho - - Rozumí se, že je museli hned zas odvést!"

"A matka umřela ?"

"Neumřela, Bůh jí pomohl. Celou noc jsme tam s doktorem pobyli - já v koutku za kamny na modlitbách. Ano, ano, v takovém pádu člověk poznává život!"

"Hrozná žebrota," z myšlenek si povídal kaplan.

Farář zamlaskal trpkostí. "Žebrota ne - to ne - chudoba veliká, trampota! Slovíčko, pane bratře, slovíčko starého muže: Mnoho se mluví o sociální otázce,

o dření, o špatné mzdě a vůbec o bídě dělníků - - to je v pořádku, i já celou duší hořím, aby se konečně i poslednímu stavu polevilo a stalo se mu po právu; jenomže se přitom stále myslí

pouze na dělníky velkých měst, na venkovské lidi se zapomíná nebo aspoň skoro zapomíná. A jaký ti mají život! Ale co mluvím jen o venkovských dělnících při hospodářství, pohleďte na zdejší domkáře, chalupníky, ba někdy i láníky - jak ti se zde mají? Bůh nebeský to vidí!"

"Je tu zle, je - vždyť tu po všech ani žida není," přisvědčoval kaplan.

"Páni v Praze znají náš kraj málokdy --snad trošinku o volbách - ti, kteří ho znají a s ním cítí, nedocházejí porozumění. A přece Praha nejsou Čechy! Co se činí pro tento náš lid? A je to přece také český lid, tvrdý, pevný, sukovitý - je v něm notný kus národní síly. Ale může zdejší

člověk hořet pro národní ideály, když se chuďas od rána do noci dře, nají se, že se nají, a je rád, když večer narovná hřbet? Každý kout naší vlasti má nám být stejně drahý, na žádný se nesmí zapomínat! Kdo zná dnes život tohoto lidu? Myslím ten pravdivý, denní těžký život! A přece jsou tu dušičky, že by je člověk i při drsném povrchu líbal. Mám je rád, pane bratře, mám!"

Advent přišel s tichými mrazy. Země byla jako kámen, sněhu nachumeleno, stromy v huňaté

jinovatce. Ticha byla, ani snítka se nepohnula.

Na čisté obloze jiskřilo studené sluníčko, po luhu se mdle leskla tvrdá sněhová kůra. Vesnické

střechy byly kolem dokola ověšeny rampouchy, třásněmi jinovatky, ledovatými laloky a cípy, jichž den za dnem přibývalo; rampouchy se natahovaly níž a níže.

Jakmile se odpoledne slunce sklánělo k lesům, obloha počala krvavěti, ze západních hlubin vypěnila žhavá láva a rozstřikla se daleko a vysoko po obloze. Rudé, krabaté a načechrané

vlny její k východní straně slábly a roztály v tmavé, hluboké modři. Několik žlutorudých sloupů se ze západu vzpínalo na oblohu.

Na zemi se v liliovém dolu hrbily zapadané střechy chalup jako družina mohyl a kostel čněl nad nimi jako šedý, mlčelivý památník.

Dlouho do noci bývala obloha tím krvavým i měděným žhavém pošplíchána a ticho bylo pod ní, ticho hluboké, do něhož mrkalo jen několik osvětlených okének, zastřených květovanými rouškami z jinovatky; šindele praskaly a led na řece několikrát za noc bouchl do temna, až se to v lesích rozlehlo a zašustilo v zasněžených němých korunách. Na faře sedávali do deseti. Chvíli pobyl pan páter, potom řídící přicházíval na noviny, na kus pohovoru, na šachy nebo na bulku s farářem i s Kristinkou.

Do ticha pleskaly karty, farář pobroukával, řídící ho doprovázel druhým hlasem, nebo sem tam padla hráčská průpověď:

"S vámi, miláčku, hrát, jako na slaměný oltář svíčičky stavět "Přísloví je starobylé, že co leží, to běží -"

"Všecky věci čas svůj mají, též i ku hře chvilka jest -"

"Ctnostná hra a spravedlivá nebesa proráží -" a jiné citáty ze zákoníku mistra Klicpery. Když i řídící odešel, zůstali farář se sestrou u stolu sami dva. Povídali si ještě neb farář tiše rozjímal a Kristinka, majíc bratrovy brejle na nose, říkala si na zhnědlých listech nebeklíče po mamince...

Za těch velkých mrazů farář na roráte nechodil, ale v lůžku přece nezůstával. Když se zvon Marie rozezpíval v ranní pozdrav do rána ještě úplně temného, stařec již klečel na klekátku a modlil se. Potom usedl proti oknu a hleděl do noci; pozoroval, jak se v černu zakmitly žhavé bludice - to Hrozdějovští polními cestami putovali na roráte. Když potom malý zvonek vysokým pronikavým hláskem volal do dáli, že se pan páter v kostele modlí Anděl Páně, přišla i Kristinka do pokoje, sedla u kamen a modlili se spolu. Potom zpívali Ejhle, Hospodin přijde! a některou mešní adventní. Z kamen vonělo smolné

dříví, lampa osvěcovala starosvětský pokoj, a starý farář sedě na pohovce, ruce maje v klíně

sepjaty, zpíval starým, dutým, přitemnělým hlasem, k němuž se pojil suchý, jemný hlásek zvadlého hrdla sestřina.

Když páter Voříšek přišel z kostela, Kristinka přinesla topinky a někdy místo kávy kyselo s bramborami; farář opět seděl proti oknu, dívaje se, jak se lidičky vracejí k domovu. Ale byla-li jen trochu odleva, stařec za jitra doma nezůstával, ale v kostele u postranního oltáře při zpěvu svých osadníků radostně sloužil svoji mariánskou.

Po rorátech se zastavovali na faře strejc, tetka na poradu nebo vyjednávat pohřeb, krtiny; farář

s nimi popovídal, vyptal se na všecko přátelstvo a známost, i vzkázal pozdravovat... Jednou zpívaje s Kristinkou, několikrát se na ni zadíval a pozoroval ji; seděla na židli u kamen sehnuta, ruce v klíně sepjaty. Náhle se zamlčel a vydechl tázavě: "Nějak ti to nejde -" Zasmála se nucené a řekla ostýchavě: "Skoro se mi taky zdá -"

"A copakže -" a šoural se k ní.

Krčila se, usmívala a pravila rychle: "Prosím tě, vždyť už jsem taky stará!" Farář byl těmi slovy všecek pomaten; potom vzal sestru za bradu, povznesl její hlavu, zahleděl se jí do očí a hlava i ruce se mu přitom klepaly.

"Copak, Toníčku?" ptala se dobromyslně.

Neodpovídal, ale očí jí z tváří nespouštěl, jako by všecky vrásky na nich počítal. Kristinka se z rozpaků polohlasně zasmála a počala ho hladiti po ruce.

"Tak ty nemůžeš zpívat? Copak tě bolí?" hovořil s ní jako s dítětem.

"Ale jdi - nic mne nebolí, ale nejde to už, jak to chodívalo - hlas už je chatrný!" Hladil ji po vlasech a mlčel. A náhle cítil, že se mu hrudí počíná rozlévati horká lítost - že jí

víc a více

přibývá, plní všecku hrud, dere se do hrdla, dusí - vybuchl hukavým, bolestným pláčem. Kristinka rychle povstala a objala ho kolem krku. Chtěla mu domlouvat, vysvětlovat, aby se utišil, aby nenaříkal jako dítě, ale sotvaže chtěla pronésti slova, zaplakala také. Vzpamatovala se však rychle a pravila káravě: "Prosím tě, co tě najednou napadlo? Z ničehož

nic takhle naříkáš i do pláče se dáš - nemoc bys z toho mohl mít. Copak je na tom divného, že jsme staří oba? Vždyť to sám říkáváš. Třebaže jsem mladší než ty, mladice už taky nejsem. Pojď si sednout tamhle na své, pojď!" a vedla jej na pohovku. Šel poslušně. Usednuv, sepjal ruce v klíně a bolným pohledem se opět na ni zahleděl.

"Toníčku, Toníčku," zahrozila naň, zasmála se, ale slzy jí při tom jeho pohledu vhrkly do očí,

"copak tak najednou na mně vidíš? Pořád jsem kolem tebe, a z ničeho nic se na mne díváš, jako bys mne byl léta neviděl!"

"Protože -" ale jen to slovo pronesl, ostatní násilně zadržel. Seděl všecek zhroucen a zpod obočí stále patřil na sestru.

"No mlč, vždyť já zas budu zpívat, to jen dneska mi to kale nešlo, hlava trochu zabolela, ale teď už to všecko přešlo."

"Ty, ty," hrozil jí, "jen zapírej, jen zalhávej! Pořád běháš, pořád sháníš a potom stůněš!"

"Ale vždyť neběhám - hovím si - kostelnice a kluci mi všecko udělají," vymlouvala.

"Běháš a sháníš pořád-já jen sedím a ty se pachtíš!"

"Ale, Toníčku, nebuď dětinský, vždyť kdybych něco nemohla, nedělala bych to - nač, ne?

Vždyť mne nikdo nenutí.

"Však proto -"

"Darmo jsem tě tím zpěvem polekala, no, mlč, mlč, zejtra zas budeme pěkně zpívat!" a pohladivši ho, šla do kuchyně dochystat snídaně.

Farář zůstal v rozbolněné náladě. Sestřina slova: "Prosím tě, vždyť už jsem taky stará!" silně

jím prve zatřásla. Obsahovala pravdu i jemu dobře známou, nic na nich nebylo zvláštního, ale okolnosti, v nichž byla pronesena, dodaly jim mohutné působivosti. Zadívav se potom na sestru, byl ohromen - viděl ji najednou hrozně sešlou. Ucítil výčitku, že si nevšiml, jak schází, a hrůza, hrůza ho pojala...

Když teď o samotě na zlou chvilku pomyslil, myšlenky mu zatopily starou hlavu. "Kriste Ježíši, Kriste Ježíši!" V tom bolestném stenu byl vrchol bolesti a úzkosti. Počal se modliti, ale rozvířené myšlenky nedaly.

Nic neřekne - běhá, běhá, obsluhuje - až už nemůže. A taková je chudinka stará! Tolik roků

pořád kolem mne, stále pečlivá, starostlivá.

Vzpomněl si, jak tenkrát do Studence přijela. Dlouho se neviděli, jen v dopisech spolu mluvili, ale vyslyšela bratrovy prosby. Z domovského kraje přišla, dceru tam nechala a s úsměvem vstoupila do jeho fary. Všecky starosti s něho sňala, pořád se jen usmívala a laskala: Toníčku, Toníčku! Co by si tu byl bez ní počal, vždyť každý utíká a ona - ona - Co jí na světě

zbylo, všecko obětovala - nikdy nenaříkala, nestýskala, jenom jeho nářky tišila. Nenaříkala? Nestýskala? Tišila?

Vždyť je tu, je tu se mnou, dobrá, milá, starostlivá - Kriste Ježíši, neopouštěj, zaplaš ty myšlenky!

Když potom Kristinka přes tu chvíli přiběhla a švitořila jako jindy, jako by se nic nebylo přihodilo, trochu se mu v duši vyjasňovala, naděje konejšila, ale cítil, že tam přece zůstal těžký stín.

Úkradkem pořád sestru pozoroval; tušila to, cítila jeho pohled, ale tím živěji si počínala, jako by o tom neměla zdání.

Také na ni přes tu chvíli volal: "Kristinko, slyšíš, neběhej mi tolik!" Ale ona vždycky jen: "Vždyť neběhám, Toníčku!"

"Běháš, nic se nešetříš!"

Když večer opět seděli sami dva, natáhl paži přes stůl, povznesl Kristince hlavu a pravil:

"Slyšíš, holka, napiš psaní Rézince, ať se k nám na svátky podívá. Nač tam má sedět mezi cizími, a nám také bude veseleji!"

Zasmálo se jí v očích.

"Taky jsem si už vzpomněla, ale je to daleko a zima "Ve vlacích topí, sta a sta lidí jezdí a na nádraží jí pošleme kožich," pokračoval spěšně,

"vždyť je přeci dcera a ty matka!" dodal s důrazem.

"I to ona přijede, když to trochu půjde," omlouvala. "Skočím si k paní řídící a napíšeme to. Vidíš, taky mi pořád něco říkalo, abych té holce psala."

"Ale neřekla bys," mírně zavyčítal. "A Prokůpkovi taky napíšu, aby přijel; může tu o Boží

hod kázat, dlouho-li pak to neuteče a bude náš."

"Napiš, Toníčku, ale myslím, že ho Manka nepustí; o vánocích má každý rád svoje u sebe. Bude třeba kázat doma - toť víš, jakou radost tím udělá matce -''

"Přijede, nepřijede, ale pár slov mu s panem páterem napíšeme. Za jitra farář se zpěvem nezačínal.

"Copak dnes nebudeme zpívat?" ptala se Kristinka.

"I budeme - jen počkej - začneme: Vesele zpívejme, Boha otce chvalme -" Ale sotvaže přezpívali slohu, farář přestal.

"Pročpak nezpíváš - jde to tak hezky!"

"I holka, dnes to zas mně nějak nejde!"

"Jen zpívej!" A rozepěla se sama.

Seděl schýlen, poslouchaje. Po chvíli povstal, přistoupil k ní, objal ji a třesa se zasténal: "Ty má sestřičko jediná!"

VI

Paní Kristinka s paní řídící se teď navštěvovaly ještě častěji než jindy; dělaly plány, co všecko budou o těch svátcích strojit, po kolika librách nadělají štědrovnic a koláčů, jak to dopadne s rybami a kdy se do toho dají.

"Já, milá zlatá, musím také jahelník se suchými švestkami; Toníček ho pamatuje z domu a pan páter si ho taky přeje," vyprávěla Kristinka.

"A já budu mít starost se závinem - letos z našich vlastních jablek. Jan se už ve psaní na něj těší," povídala zas paní řídící.

Farář zdraví sestřina z mysli nepouštěl a přes tu chvíli na ni výstražně povznesl prst. Ale Kristinka se vždycky jen usmála a říkala: "Žádnou starost neměj!" Upokojoval se a v duchu velebil: Chvála Bohu - teď jen aby ta holka přijela!

Rézi odepsala krátce, že je sice zima zlá, ale bude-li možná, že se do Studence podívá. Ale bohoslovec Prokop prosil, aby pan strýček odpustil, že na svátky nepojede; maminka prý si tuze přeje, aby byl doma, že to beztoho jsou poslední svátky, kdy je s nimi se všemi pohromadě.

Ačkoli tato druhá odpověď byla záporná, nerozmrzela. "Dobře, ať si ho Manka má," mínil stařec, "potom bude můj!" -

Na tři dni před Štědrým večerem se spustila chumelice, takže den ani nezbělel. Ve škole a na faře bylo zamlklé ticho; jen zesmutnělé oči přes tu chvíli vyhlížely k nebi, netrhá-li se ta popelnatá hlubina, neproráží-li jí trochu jasnějšího, bílého svitu. Ale jen se sypalo a sypalo... V noci ke všemu zahvízdl vichr a v malé chvíli celá smečka ječivých i skuhravých běsů

počala svou divokou rvanici. Okna drnčela a každou chvíli šlehl do nich sněhový proud. Kristinka sedíc večer s bratrem u stolu, při každém takovém šlehnutí smutně vydechla.

"To je tam zle," zastýskala vždycky spíše jen pro sebe.

Farář několikrát neodpověděl, ale potom také přisvědčil: "Zle, zle, holka!" a mávl rukou.

"Mně se zdá, že Rézinka už nepojede -" řekla s lítostivou touhou v očích.

"Ještě máme dva dni, snad se všecko změní," konejšil.

Ale ráno bylo jako večer. Paní řídící přiběhla do fary všecka skleslá.

"To se nám to zkazilo, viďte, paní Kristinko," stýskala již ve dveřích.

"Myslíte, že nepřijedou?" ještě s nádechem naděje se ptala Kristinka.

"Jak by přijeli - taková činěnice! I kdyby teď nastala změna, bude pozdě - vždyť by se sem nedostali!"

"Na dráze to proházejí brzy - a možná, že ani nepřestali jezdit!"

"Ale tady ty závěje! Všickni jsme se těšili, že zas budeme pohromadě - škoda, škoda! Vášu odvezeme, ani se s Janem neuvidí!" tesknila řídící.

Kristinka mlčela, ale zástěrou si utírala zarudlé oči.

O Štědrý den po ranní mši řídící Pondělíček povídal choti, že napíše Janovi psaní. Protože v bytě měla všecko právo paní s Kuželkou a s drobnějšími pomocníky, odstěhoval se do třídy. Uchystav si papír a pero,chvilku se zamyšlen díval k faře, kolem níž se hrbily a krabatily načechrané, vysoko rozfoukané návěje, potom počal psáti:

Můj drahý hochu!

Píši, ačkoliv ani nevím, kdy se náš poslíček vydá a kdy dopis dostaneš; předevčírem byl v Skalsku posledně, ale sotva se domů dohrabal. Povídal nám, že vlaky již nejezdí. Po dva dni zde chumelilo a padaly kusy velké i hustě, takže v třídách bylo stále temno, a museli jsme si jen vypravovat nebo počítat zpaměti. V noci byly vánice, až se okna třásla. Závěje jsou ohromné, po našem plotě vzadu za zahradou není památky, hřbitovní zeď a pole za ní jsou jediná rozčeřená hladina. Tetka Kuželka nám musela sníh před okny vyházet, abychom aspoň

někam viděli. Všecky kopce jsou velmi zachumeleny a celý kraj vypadá jinak než jindy, protože se vítr neptal, kde má udělat závěj jako barák a kde má kterou prohlubinu zasypat. Kdyby se lesům nečernaly spodní snítky, člověk by jich nepoznal; paseky jsou tak dobře pod sněhem jako holé planiny. Barákům, na stráních mezi lesy roztroušeným, černají se v tom bělu jenom okna; sedí to jako boudy eskymácké a také tak z nich kroužívá bílý kouř. Tuze jsme se těšili, že se dnes shledáme a společně strávíme Štědrý večer, ale již jsme se vzdali naděje, že přijedeš. Ale pohovořiti si s Tebou o Štědrém dni musím, a proto píši. Sedím v třídě a duchem zalétám k Tobě. V naší kuchyni i v pokoji je dnes arci všecko na ruby maminka dělá housky i koláče a dovedeš si pomyslit, jak Lidka, Toník, Jaroš i Mařenka pomáhají. Váša již dělá moudrého, ale přece ještě rád hrozinku nebo mandli schroustne. Za týden se také on bude s námi loučiti; je mi bolno na to pomyslit, kéž mu Bůh dá štěstí! Vím, že dnes večer budeš vzpomínat na nás, jako my na Tebe; těšíme se, že si o velikonocích všechno vynahradíme. Maminka Ti posílá štědrovku, pár koláčů i všeho od Štědrého večera; užij toho s chutí. Posílám Ti pětku pro paní, zlatka je Tobě a jednu přidávám na tu houslovou školu. Je pravda, že je u nás o peníze zle, ale jaká pomoc, když to musí být. Byl bych Ti, hochu, tuze rád pořídil zimník a dávno jsme si s maminkou o tom povídali, ale bohužel není

to letos možná, jsou teď zlé časy, med platil málo a len máme ještě všechen na půdě; jaká je studenecká štóla, víš, srdce by mne bolelo, kdybych měl od chuďasů vzíti ten desetník za výkrop. Maminka Ti vzkazuje, máš-li některé punčochy rozedřené, abys je honem poslal a nechodil v nich už. Kdybys měl snad u všedních bot roztrhané podešve, piš, aby se to dalo spravit.

Naše Lidka již od prázdnin říkala, že Ti něco uchystá k Štědrému večeru, a uchystala! Ty šle, které Ti posílám, udělala ona, abys viděl, jak na Tebe vzpomíná.

Nedávno jsem od hajného dostal párek brkoslavů, křivonosek a kvíčal; že je letos tak zlá

zima, všickni se tu ukázali, kvíčal jsou velká hejna.

Ty od hajného si vycpávám, o velikonocích uvidíš, že náš školní kabinet opět zbohatl. Jsem velmi rád, že jsem se tomu vycpavačství trochu naučil.

Zdrávi jsme, chvála Bohu, všickni. Kolikrát se s maminkou musíme smát, jak nám všem chutná; půl bochníka chleba je na posezení ta tam.

Na faře se jim také zkazila radost, čekali Rézinku, ale kdež by mohla! Litujeme Kristinku, tolik se na dceru těšila! Je chuďas už velmi chatrná - nevím, nevím! Panu Prokopovi vyřiď z fary i od nás srdečné pozdravení, a že ho pan farář aspoň v duchu žehná. Pan páter Voříšek teď stále jen stavěl ten betlem, aby na něm zítra všecko chodilo jako živé. Jenomže se z vesnic sotva do kostela dostanou. Nyní musím všecko připravit na půlnoční a odbýt zkoušky se zpěváky. Hochů "na housle" mám teď jen šest, ale ode všech ani těch padesát krejcarů

nedostanu, některý přinese spíš pár vajec nebo něco jiného z hospodářství. Bůh Tě opatruj a chraň ode všeho zlého. Jen se v těch kondicích nenamáhej přespříliš. Všichni od maminky až

k Mařence Tě pozdravují a líbají.

Já Tě také v duchu tisknu k prsům a zůstávám Tvůj věrný otec

Václav Pondělíček.

Když paní řídící odpoledne všecky věci pro Jana skládala do bedničky, na zadní stranu mužova dopisu úkradkem připsala tužkou: V tom zimníčku už tu zimu musíš přechodit. Já

vím, že je chatrný, ale tatínkův je ještě chatrnější a nedělní letní kalhoty nosí i teď v zimě. To Ti povídám, aby ses v dopise o tom zimníku nezmiňoval; to víš, že by tatínek rád, kdyby mohl. Líbá Tě Tvá matka. Paní Kristinka se večer zdráhala také přisednouti ke stolu; když ji bratr nutil, měla desatero výmluv, jaké na ni v kuchyni čekají povinnosti, tajně však pověděla, že se ostýchá, aby se snad pan páter nemrzel.

Ale i ta výmluva byla jenom naoko - paní Kristinka nechtěla proto přisednouti, že by jich večeřel lichý počet. Vždycky někoho mívali, loni hrozdějovského pana učitele, předloni Prokůpka, jenom letos zůstali sami. Ten zlý nečas to způsobil!

Lichý počet při štědrovečerní večeři! Jeden z nich by dozajista do příštího Štědrého večera umřel - - a kdo by to byl? Toníček nebo ona - spíš ona - a co by si chuďas počal? Paní

Kristinka proto raději povečeřela v kuchyni s tetkou Vejpalkovou; ale sotva usedla, už

vzpomínala: Co asi ta má dcera dělá?!

Při tom objednaném jahelníku vybujelo ve farářově hlavě plno vzpomínek.

"Když jsem býval hoch, o Štědrém dni jsem sedal u okna a díval jsem se v tichou sněhovou dál," zvolna z myšlenek utrhával. "Z našich oken bylo vidět široko daleko, po celé hořické

rovině. Sotvaže se sešeřilo, rozsvítili jsme a již se večeřelo: houbová polévka byla, jahelník se švestkami, vařené ovoce i čerstvá jablka a nějaký oříšek. Kdežpak tenkrát stromky - nikdo o nich nevěděl -"

"U nás bylo zrovna tak," přisvědčoval kaplan.

"Chuďasové přišli zazpívat pod okno, na každého se pamatovalo - také na kravky, na slepičky, ba i na stromy na zahradě. A tak jsme kolem toho našeho stolu seděli veselí -" Stařec náhle přimkl oči - seděl nehnutě, jakoby zavřenýma očima hleděl někam daleko a daleko...

V duchu se mu náhle rozsvítilo: viděl nízkou trámovou sednici šeře osvětlenou, a kolem stolu kruh milých hlav: otec - matka - Anna - KristinkaOtevřev oči, rozchvělým hlasem zavolal: "Kristinko - Kristinko!" Přicupala jako koroptvička: "Copak, Toníčku, co?"

"Sedni si ke mně - tuhle si sedni aspoň na minutku."

"Copak ti tak najednou napadlo?" ptala se s dětinným úsměvem. Vzav ji za bradu, zadíval se jí do očí; hleděl na ni dlouho, vroucně.

"Ty malinká - ať mi nestůněš, to ti povídám!" pohrozil s úsměvem a opět ji pohladil.

"Jdi, ty se se mnou namazlíš jako s nějakou ze zámku," smála se, utíkajíc do kuchyně. Když pan řídící k deváté přišel chvilku na pobyt, Kristinka honem se ho ptala: "Tak co Jan nepřijel a nic nepíše?"

"Nic - já vím, že chudák čekal do poslední chvíle-"

"A ta má holka taky nic," stýskala. "Tolik jsem se těšila! Ale možná, možná," začala zas oživěla důvěrou, "že přijede až některý ten svátek."

"Anebo po svátcích," těšil ji farář.

"Kdyby aspoň psala, abych byla bez starosti, že tam nestůně."

"A jak jste vy užili Štědrého večera, pane řídící?" ptal se farář. Pondělíček vypravoval, co kdo dostal a jak všecko šťastně dopadlo. - Po jedenácté hodině vyšli kněží na půlnoční, farář v parádní, hedvábné, tmavými květy zdobené klerice, kterou od vikariátního duchovenstva dostal k devadesátým narozeninám; řídící odběhl již dříve, aby si na kůru všecko připravil.

Byla hvězdnatá noc bez měsíce, ale čerstvý sníh ji rozšeříval. Okénka chalup ze závějí sotva mrkala, ale okna chrámová slavně, rudě planula do okolí. Lucerny se houpaly po silnici, ba i pod lesem se kmitalo světélko. Tichou nocí se hlasy zbožných osadníků daleko rozléhaly. Lidu bylo v kostele dost, ale přeplněn, jako o půlnočních býval, zdaleka nebyl. Kolem svěc na oltářích i kolem lustru se vznášely a ploužily vlny šedých par, jež se usazovaly na studených stěnách a barvily je temněji.

Před betlémem na hlavním oltáři mrkalo pět červených lampiček a ozařovalo papírové jesle s obrázky svatých rodičů, s pastýři, s volkem i oslíkem. Děti u božího stolu poulily zraky jen k těm pěti světýlkům.

Oltář byl v plném lesku, na nových svících se temněly velké růže. Oba kněží vyšli ze sakristie v pluviálech.

Všecky oči věřících byly k nim obráceny - - vánoční slavnostní nálada se sklonila do chrámu. Velká to byla slavnost, když i starý farář oblékl těžký zlacený pluviál s rudými a modrými květy a šel k hlavnímu oltáři.

Začaly hodinky; starý pán nemoha čisti, seděl stranou oltáře, ale kaplan zpíval a na kůru odpovídali.

Ale když bylo po prvém evangeliu a řídící spustil pastorální předehru, farář povstal a radostně

se vším vesnickým lidem zpíval: "Narodil se Kristus Pán!" Stará píseň se jásavě odrážela o šedé klenby.

A když bylo po čtvrté sloze, trumpetista Mrkvička začal troubit dvanáct. Mrkvička teď už o figurálkách netroubíval, protože neměl zubů, ale tohle přec ještě dokázal a vzít si to nedal.

Všecky hlavy byly obráceny na kůr, sám farář se tam díval s úsměvem. Při mši pan řídící hrál pastýřské mezihry dudlavé, veselé, při graduale s celým sborem hudebníků a zpěváků provedl "Vzhůru, bratři pastýřové", při offertoriu kolébavku Jezulátku. Kukačka se přitom ozvala, slavíček i hrdlička, trouba pastýřů, zvonky i rohy. Farář seděl s rukama sepjatýma, očka hleděla vzhůru k betlému a radostný úsměv tkvěl mu na rtech. Modlil se za celou kolaturu, za všecky své milé, obzvláště za Kristinku, a několikráte si v duchu řekl: "Budu-li tu ještě jedenkrát - -"

Světla stále umdleněji planula do parnatého šera, v němž se černaly skloněné hlavy horských obyvatelů...

Když pan páter na cestě z půlnoční projevoval podivení, že řídící posud provádí hudbu, jaká

se v českých chrámech už před lety o půlnočních dělávala, farář poslouchal klidně, ale potom řekl: "Poesie, bratříčku, poesie! Pan řídící také chtíval jinak, ale k mým prosbám při tomhle zůstal. Zde není chrám velkého města se vzdělanými občany," ale horský kostelík s prostými dušičkami. Těm je tato hudba nejblíž! Vyjadřuje jim dětinnou poesii, jíž si obetkávají

radostný děj v jeslích betlémských. Příroda se v tom raduje s nimi. Dnes jejich oči vidí celý

svět jinačí - - hvězdy na nebi, ptáčata v úkrytu lesním, zvířata v děrách i ty němé stromy plesají s nimi. Vážná hudba církevní, byť nám zněla sebekrásněji, jim nepoví tolik co ty žežulky, slavíčkové a hrdličky, co ta dvanáctá, vytrubovaná starým Mrkvičkou. Celý rok budou o tom povídat a staří mladí se zas na to budou těšit. Je to pro ně nejčistší radost v celém roce, to nejkrásnější, co jim svítí do těžkého života."

O Boží hod hned po ranní bylo na faře živo. Staří mladí přišli, aby viděli betlém, dílo pana pátera. Vejpalka také musel s jemnostpánem nahoru, a když vesničtí, tou krásou zrovna omámení, upjatě hleděli vzhůru, kde se po pěšinkách mezi skalami, křovinami a stromy pohybovali pastýři, tetky s nůšemi, strejcové se štědrovnicemi, řada oveček i krav, tři králové

Kašpar, Melichar i s tím černým vzadu a s družinou sluhů a velbloudů, děti s košíky a mísami ovoce, starý duchovní zářil tichou blažeností.

Před jeslemi ve skále, nad níž ve výši stála hvězda kometa a vznášel se anděl barevných křídel, se každá skupina drobných lidiček zastavila, někteří se i poklonili a zase táhli dál. Farář potom chodil mezi dětmi, hladil a smál se: "To je krása, viďte, děti, podívejme se na to zblízka, abychom viděli, kdo všecko k Ježíškovi putuje; a na něj se také podívejte, jak leží na slámě a oslík s volkem jak jej zahřívají, aby mu nebylo zima, chudáčkovi." Nežli odešel, řekl kaplanovi: "Tak prosím, pane bratře, ještě jednou to těm dětem spusťte, aby viděly všecko venkoncem!"

Radostně potom spěchal dolů ke Kristince a zas ona musela nahoru, aby viděla, co ti lidé

dělají...

Teprv o svatém Janě přišel Rézin dopis; psala, že měla už všecko zchystáno, ale zima že byla náramná a sněhu mnoho. Zvláště potom že se bála vydat, když se v Politice dočtla, že jsou v horách sněhu spousty, takže ani vlaky nejezdí. Napsala, jak jí bylo smutno zvláště o Štědrém večeru, kdy byla doma úplně sama; nikdo ze známých že si na ni letos nevzpomněl. Paní Kristinka to psaní oplakala a farář povídal: "Tady Rézi vidí, jak cizí lidé rádi zapomínají. Dobře matka nezapomněla..."

V podvečer Nového roku přišel do fary řídících Václav, aby se rozloučil; časně zrána měli s otcem jeti k vlaku.

Hoch jen vkročil a dal se do pláče.

"Pojď sem, Vášo, pojď sem, můj hošíčku!" zavolal naň farář a Váša musel k němu za stůl. Farář si ho objal kolem těla a pravil mu: "Poslouchej, ty hrdino, takhle se vypravuješ do světa? Takhle chceš něco dokázat ? Milý hošíčku, s pláčem se na to nesmí!" Přiběhla i paní Kristinka, a vidouc hocha, hned měla slzy v očích.

"Ono se mu bude stejskat, viď, Vášo," pravila rozlítostněna. Hoch přikývl a tlumeně štkal.

"Stýskat ono se bude, bodejť by se mu nestýskalo, byl by pěkný syn! Komupak by se nestýskalo, jde-li z takového domova jako on? Ale právě proto se Váša musí přičinit, aby tatínkovi i mamince dělal radost. Ale já jsem bez starosti - cožpak svého Vášu neznám?" a usmívaje se, hleděl chlapci do očí a hladil mu vlasy.

Váša se i při těch slzavých očích usmál.

"No tak vidíš, hošíčku! Budu rád slyšet, když tatínek od tebe dostane veselé psaníčko. Dej ti Pánbůh štěstí - studenecký starý farář na tebe bude vzpomínat a modlit se bude za tebe. Těším se, až přijedeš na návštěvu - tohle si vezmi ode mne pro případ potřeby - a hubičku mi dej na rozloučenou!" A sevřev hocha k prsům, srdečně ho políbil.

Paní Kristinka jej vyprovodila na síň a teprve tam se rozloučila. Dívala se za hochem, dokud ve škole nezmizel. Když se vrátila k bratrovi, zastýskala: "A tak ten svět je jenom samé

loučení..."

Za jitra, ještě za černé tmy, zacinkal před školou kůň, zapřažený do saní, a celá rodina řídícího vyprovázela Vášu k silnici. Uložili kufr a Pondělíček s hochem usedli; ostatní stáli němi, jenom Kuželka poplašena běhala před zahrádkou a spínala ruce.

Když koník trhl, Váša křikl: "Tak spánembohem!"

Jenom matka slabě odpověděla: "Provázej vás Pánbůh!"

Teprve když sáně úplně zmizely ve tmě a jenom cinkot zvonku doléhal před školu, všichni se hlasitě rozplakali.

Ráno dostal farář psaní od pátera Letošníka; přál šťastného a veselého nového roku, zvláště

zdraví a spokojenosti. Psal, že je zdráv, že se s matkou často vídává, ale na studeneckou faru že také stále vzpomíná a nikdy že nezapomene; jak dá nebe jaro, že přiletí, aby zase viděl ty dvě dobré staré hlavy.

Večer měli ve faře hojně látky k hovoru; povídali si

o páteru Letošníkovi, o Vášovi i jeho otci, jak asi do Jihlavy dojeli a co hoch říkal. Seděli dlouho, doufajíce, že řídícího ještě spatří, ale nedočkali se ho; vlaky byly vesměs opožděny, řídící přijel až po půlnoci.

Paní naň čekala; ve vší tichosti chtěli odejíti do pokoje, aby neprobudili dětí, ale sotvaže otec vstoupil do kuchyně, všecky hlavy byly vzhůru.

"Tak jak?" s lítostivou nedočkavostí ptala se paní.

"Šťastně jsme dojeli - dílna je velká - slibovali všecko -"

"Plakal?" vyjekla Lidka.

Řídící mávl rukou. "Když jsem ho před odjezdem viděl, bylo mi tak, že jsem opravdu nevěděl, mám-li ho tam nechat nebo vzít zpátky-"

V jizbě se rozhostilo hluboké, smutné ticho...

Když potom Pondělíček sám v pokoji ulehl, položil ruku jako jindy, když jí Vášu objímal, a sám si potichu zaplakal.

Od božího rána ty slzy zdržoval, ale teď jim přál volného proudu. Ráno přede dnem sv. Tří králů zastavily se před studeneckou farou selské sáně. Mladý vozka skočil se sedátka, oprať uvázal k plotu a klátil se do fary; bič postavil za dveřmi farářova pokoje a zaťukal.

Farář seděl v pokoji, brejle na nose, rozevřenou knihu před sebou.

"Pochválen bud Ježíš Kristus - budu prosit zaopatřovat!" pokorně vstupuje, pravil vozka. Farář posouvl brejle na čelo a zahleděl se na příchozího. Byl to červenolící chasník v starodávném, širokém, odřeném svrchníku, nad nímž měl šálu kolem krku několikráte otočenou; sundav beranici, přihlazoval si bledé lesklé vlasy.

"Kam, hošíčku, kam?" tázal se farář.

"Do Hrozdějova, k Malivánkům do statku, jemnostpane - "

"Ach - vždyť ty jsi Honzík, už bych tě byl málem nepoznal. A kdopak stůně?" překvapen zvolal farář.

"Ale Ančka, jemnostpane, mastná Ančka!"

"I pro pánaboha, copak se stalo?" a honem vylézal.

"Stáří to bude, jemnostpane, nic jiného než stáří. Už kolik neděl nám chátrala; kolébala, kolébala, hýbala nohou a najednou spala; chovat už ani nesměla. Slabost přišla - v pár dnech nemohla sednici přejít. Teď už třetí den oupadem leží!" dobromyslně, lítostivě vykládal chasník.

"Ale, ale, ale -" sám k sobě hovořil farář, a ruce maje vzadu složeny, v bačkorách se šoulal pokojem. "Ale pana pátera máme na pohřbu - do Hluboké běžel, a to se před polednem nevrátí," pravil, rychle se obrátiv.

Chasník přešlapoval a všecko líce se mu počalo plaše usmívati. Opět si hladil vlasy, za uchem se poškrábal a začal: "I jemnostpane, ani nevím, jak bych to vypovídal -"

"Co - jen povídejte -"

"Ona Ančka leží v komoře, má tam svou postel snad už od malička, ledaže když byly děti tuze malé, spávala ve velké sednici na peci, aby hned byla po ruce; naponocovala se dost; ta postel je zrovna u stěny do maštale, a tu najednou v maštali slyším, že něco v komoře škrábe na stěnu. Kdykoli jsem byl u koní, slyšel jsem, že to škrábe. Inu, srozuměl jsem, že to jiný

nemůže být než Ančka, a myslím si: Copak mi chce? I stavil jsem se u ní jen jako na malou pobytku, abych se taky podíval, jak jí přec je. Jsem tam už taky pár let a kolikrát jsme si popovídali. A tu vidím, že je chuďas zle zeschlá - hlavičku má -" a chasníkovi vyhrkly slzy. Vzlyknuv, rychle si je rukávem setřel.

"Byl tam doktor?" rychle se ptal farář.

"I kdepak - už myslím nebude pomoc žádná. Povídám jí: ,Bolí tě něco, Ančka?' Trošičku se usmála, a že nebolí. ,Tak co - co bys chtěla?' Vzala mě za ruku - povídám, je kost a kůže, jakživ jsem to neviděl - a tu mi, jemnostpane, povídá: ,Prosím tě, Honzku - ale to ti povídám, tady se nezmiňuj - abys na faře poprosil - ale neříkej to na mne - kdyby tak jemnostpán!

Jenomže já nevím, on už je chudinka taky jako chmejr - ale když on s člověkem mluví, zrovna jednomu je, jako by šel do nebe...

"Abych přijel já, ne?" opět se tázal farář.

Chasník se smutným úsměvem přisvědčoval.

Farář maje bradu v dlani, stál shrben. Přemýšlel. Po chvíli se podíval na posla, jemně se usmál a řekl: "Inu - inu - když to žádá, musíme poslechnout!" a stále se usmívaje, sám si přisvědčoval.

Čeledínovi se rozjasnilo v tvářích. "Jenomže, jemnostpane - já nevím, je tam přec jen zima -"

"Zima, zima, pravda," přisvědčoval farář a opět se šoulal pokojem, "ale když si toho tak přeje

- vždyť ona je chuďas, ne? Nikomu neublížila -"

"To ne, jemnostpane!"

"A pořád jen kolíbala a chovala," zasmál se, "celý život kolíbala - a teď už je chudinka. Inu, pojedeme, pojedeme, přestává všecko," a chvátal, aby zavolal Kristinku. Nebyla právě v kuchyni, ale vrátivši se z komory, přiběhla sama.

"Zaopatřovat, viď - jsou venku sáně," již ve dveřích švitořila, "á, z Hrozdějova," dodala vidouc čeledína.

"Pojedu, Kristinko, musíš mi pomoci -" "Propáníčka - ty že pojedeš ?" zvolala uděšeně. Sepjala ruce a dívala se na bratra nevěřícíma očima.

"Ančka, Kristinko, Ančka leží,'' vysvětloval. "Ale, ale - Ančka? I chudinka malá!" litovala Kristinka.

"A prosila tuhle Honzíka, abych přijel. Inu, jakpak bych nejel, poslední přání abych odepřel. Pomůžeš mi, Kristinko?"

"Toníčku, pro pánaboha, já nevím, co myslíš? Taková zima -" a obrátivši se na čeledína, vykládala: "Vždyť on už nikam nemůže, ani byste mi ho nepřivezl -"

"Taky jsem jemnostpánovi povídal - ale přec jsem to smlčet nesměl," kroutil se chasník.

"Dobře! Nezdržuj dobrodiní potřebujícím, když sto býti můžeš, abys je činil! Pro Vejpalku, holka, pošli, strejc sedne vedle mne, a dobře dojedeme, Pánbůh mne neopustí!"

"Jemine, jeminánku - já nevím - já nevím -" naříkala Kristinka a dala se do pláče. Farář k ní přistoupil, vzal ji kolem krku, a hledě jí do očí, ptal se srdečně: "Ty myslíš, že k ní

nemám jet - když o to prosí -"

"I bože, hochu - ale co já si tu počnu ouzkostí, Panenko Maria-"

"Pošli pro strejce!"

Po půlhodince vedl Vejpalka starého faráře do kostela; jemnostpán měl huňačku na uších, šálu kolem krku, starý kožich přes kleriku.

Střechy chalup, volné luhy i posněžené lesy měly růžový nádech. Nebe bylo zakubláno spoustami mlh, ale krvavé slunce na východě daleko je prozařovalo a barvilo do červena. Při jeho mdlém, krvavém průsvitu byla patrna veliká hlubina těch mlh, i jak se tam jejich proudy mohutně převalovaly. Kostel stál v růžové záři a okna mu červeném planula. Paní řídící zvěděvši, co jemnostpán hodlá, přichvátala k němu a vykládala, že je to při vší lásce jeho přece jenom nebezpečno, na pováženou. Ale stařec se jen usmíval: "Pojedu, miláčku, pojedu -"

"Věčná škoda, že náš tatík je v Hluboké, ten by důstojnosti nepustil!" pravila školská paní. Ale farář vrtěl hlavou. "Tohle jsou, lidičky, ty případy, kdy Bůh sluhu svého zkouší. Tak, tak a buďte bez starosti. Každému jinému bych spíš odřekl - vždyť jsem také nad hrobem - ale ta chuděra nic na tom světě neměla a teď si toho přeje. Hřích by to byl ode mne!" Když se farář, bursu maje zavěšenu na prsou, vrátil z chrámu, Vejpalka záře nadšením, pomohl mu do saní, obul mu bufy a oblékl plášť i sedl vedle něho. Kristinka stála u saní

skrčena, ruce majíc sepjaty, a lítostivě hleděla na bratra.

V staveních zvěděvše, že sáně stojí před farou, vybíhali již prve, aby se přeptali, ke komu pojedou s Pánem Bohem; teď čekali u vrátek.

A hle, již sáně jedou - a kdo v nich - ne kaplan, ale starý farář, schoulený do pláště, takže jenom malinko obličeje, bílé vlasy v týle a ruka vynikají, žehná klečícím. A ke komu že jede? K Ančce - k mastné Ančce - tomu ubohému stvoření!

Vyprovázeli sáně pohledem, dokud jely vesnicí, vyprovázeli je, i když vyjely stranou do širých polí, zářících narůžovělou korou, i vzhůru do stráně, přeseknuté ujetou vozovkou. Kristinka i paní řídící čekaly u fary na schůdkách, dokud sáně nezmizely v zapadaném lese. Po vsi dlouho stály hloučky lidí, kteří si povídali, po kolika letech jede farář v tuhé zimě

zaopatřovat a že jede k Ančce, k mastné Ančce, jež byla na tom světě méně než ta slepice na dvorku. A velebili jej hlasitě, že právě takovým tvorem nepohrdl... Za vsí farář uložil bursu pod pláštěm a schoulil se ještě více. V lese jasnýma přimhouřenýma očkama mrkal vpravo vlevo. Větve stromů, hluboce skloněné, byly samá sněhobílá třáseň, pěnově načechraná; chvilkami s nich spadlo trochu stříbřitého chmýří a posypalo sáně

drobounkými třpytnými hvězdičkami. Šedé i červenavé kmeny, jejichž posněžené vrcholy se tím červeném východu zardívaly, němě se vzpínaly z bílé hloubi jako sloupy, nesoucí řasnatý

baldachýn.

Ticho bylo, jen kůň dupal a kopyty rozstřikoval sněhový prach.

Kostelník přes tu chvíli urovnával pokrývku, aby žádnou stranou na jemnostpána neprofouklo.

Cesta stoupala; sem tam se sáně zhouply přes kulatý hřbet vyčnívajícího balvanu, až to starcem zaklátilo.

Po půlhodince vyjeli z lesa a octli se na planině, * pokryté hladkou, chrupavou sněhovou korou, zardívající se červánkovým nádechem. Z oblohy dosud visely chumle a proudy mlh, krvavě prozářených. Mlčelivý les, povlečený sněhovými třásněmi, objímal planinu, z níž

nebylo viděti než k zarudlému nebi.

Až ve vsi se zas ozval klinkot Vejpalkova zvonku.

Hrozdějovské baráky i chalupy, ověšené dlouhými rampouchy, krčily se, jako by se do sněhu hloub a hlouběji ponořovaly; jen oknům se tam nechtělo.

Kolem stěn obytných stavení i kolem chlévů, stodol i kolen byly nakypřeny závěje, které

rozbujnělý vítr při poslední činěnici vyšvihl. Tiché stromy byly jako veliké metly; větve měly zavity v huňaté jinovatce, z níž visely čupřinaté provázky i kalné rampouchy. Půda návsi byla jako vodopisná mapa: ode všech záhrobní se temněly proházené pěšinky a cestičky k hlavní

cestě středem návsi.

Sotvaže crnkot zvonku pronikl vzduchem, sem tam se v okénku ukázala tvář. Již i vyběhli, ale vidouce v Malivánkových saních známý týl sněhově bílý, honem utíkali domů, aby zvěstovali, kdo přijíždí.

Když sáně vjely do Malivánkova dvora a zastavily, čeledín i Vejpalka honem vyskočili, aby faráře vybavili z houně a z pláště. Ze síně vyběhl hospodář, ale jen se před prahem kmitl, vrátil se zas, přitlumeně volaje síní: "Pan farář přijel - slyšíte - pan farář!" Farář stoje na pěšině, hleděl své zdřevěnělé nohy oživiti.

U vrat se již objevili vesničané, ostýchali se však přistoupiti blíže. Stařec jim požehnal, a zavěsiv se v kostelníkovo rámě, po schůdkách šel na záhrobeň.

Tam již sedlák Malivánek čekal; byl silný, bezvousý, červený, oděn v nedělní vlněnou kazajku a obut do vysokých vyleštěných bot.

Když farář vstoupil na práh síně, zahlédl ještě, že ženské přenášely někoho, v peřinách zabaleného, do světnice. Šoural se hrbolatou síní až ke schodům na půdu a pohleděl do otevřené komory. Šero tam bylo; malé okénko, tlustě obecpané, květovalo chmýřnatými, mdle lesklými květy zimními. Staré almary tam stály, truhly, stolek a lůžko, na němž byly odestlány peřiny v modrých bavlněných cíchách. Potom se farář, kostelníkem veden, šoural do velké sednice.

"Pochválen buď Pán Ježíš Kristus! Pokoj budiž domu tomuto...," pozdravil ve dveřích a zastaviv se rozhlédl se kolem.

Bylo patrno, že čekali návštěvu. Podlážka do poloviny světnice i vytlapaná sukovatá podlaha byly čerstvě umyty, postele upraveny, stůl prostřen; křížek na něm stál mezi dvěma svícemi, jež hospodyně právě rozsvěcela.

Světnice měla čtyři okénka, trámový strop byl tmavorudý, krví barvený, v čele světnice visela rohatina s pestrými talíři a hrnečky, s hliněnými džbánky s bílými ozdobami. Vpravo ode dveří stála černá kachlová kamna, při nich lavičky, nad nimi bidla, ale prádlo se dnes na nich nesušilo, jen nedělní obuv větších dětí a tmavá plachetka hospodynina visely v koutě, dále pak do světnice stála stará vycpaná kolébka. Před kamny vpravo u trámové stěny byla odestlaná postel, v níž na peřinách modře pruhovaných farář spatřil Anččinu hlavu a ruce složené na svrchnici.

Domácí ženské pokleknuvše, bily se v prsa, křižovaly se, a políbivše starci ruku, odešly ze světnice.

Zůstal tam jen s Vejpalkou a s nemocnou.

Bursu uložil na stůl před kříž; kostelník mu sundal čepici, pomohl z kožichu, oblékl mu komži i podal štolu; potom se také vyhoupal ze světnice.

Stařec usmívaje se, usedl k Anččinu loži. Byla přikryta až k bradě a dívala se naň plachým, dětinským pohledem. Hlavičku měla malinkou, hubenou, šedých vlasů trošku. Ejhle člověk!

kmitlo mu hlavou.

Pohladil ji na tvářích a ptal se: "Tak jak je, jak je, Aničko?" Zadívala se mu do očí, na lesklé, několikráte přeryté čelo, na sněhové vlasy a vydechnuvši:

"Můj drahý dobrodinečku!" dala se do pláče.

"No mlč - mlč - zas bude dobře," hladil ji, "to jen ta zima nás pokouší, mně to, pane, taky chodí špatně, jsem ještě trošku starší než ty, ale jaro to všecko napraví, zas budem běhat jako koroptve. Tak, tak a teď se spolu pěkně pomodlíme!"

Vesnických lidí byla plná síň, ba i na záhrobní stáli. Mnozí byli na boso, zcela po domácku, ale kabáty nebo loktuše měli nedělní.

"Copak, že sám jemnostpán přijel?" kostelníkovi šeptal hospodář.

"Proč? Protože má Ančku rád - že je už stará a vždycky říká: ,Ta osoba dělala na světě jen dobře a neublížila nikomu!'" Vejpalka jen šeptal, ale oči přitom vykuloval a rozkládal jako při hlučných výkladech.

Strejcové a tetky naslouchajíce, teskně přisvědčovali, domácí hospodář i hospodyně

zamyšleně sklonili hlavy.

"To je čest - kdo by si byl pomyslil - to ona se Ančka raduje," kvílivě velebila babička, klečící

stranou obecpaných dveří.

"Zrovna jsem zůstala jako vyjevena, když jsem slyšela, kdo jede-"

"Že se vydal - ale takovýhle náš pan farář býval vždycky - "

"A to se divíte?" kazatelsky spustil Vejpalka. "Nestojí psáno: Cokoli jste jednomu z nejmenších učinili, mně jste učinili?"

Tušíce, co se ve světnici děje, klečeli a šeptem se modlili.

Farář Ančku vyzpovídav, podal jí tělo Páně, a usednuv u lůžka, polohlasně se modlil. Po chvíli povznesl hlavu, a rozhlížeje se světnicí, spatřil kolébku; ústa i oči se mu zasmály.

"Bolí tě něco?" zeptal se nemocné.

"Nebolí, ale to já už vím, že dlouho nebudu. Chodit nemůžu, ruce kale zdvihnout - co by tu dělali s takovou? A tam mám tatínka a maminku vedle sebe -" a blaženě se usmála. Faráři se zalesklo na řase.

"Byla jsi dobrá, Ančko, hezky jsi s těmi dětmi jednala a opatrovala jsi je. Jen si nemysli, že to Pánbůh neviděl, všecko viděl, všecko!"

Povstav, přešoupal se světnicí a zaťukal na dveře. Vejpalka prostrčil hlavu a tázavě se podíval na starce. Farář přikývl a vrátil se k lůžku. Vesničtí vcházeli do světnice volně, zamlklí, oči upírajíce k Anččinu loži, před nímž na židli seděl drobný bělovlasý stařec v černé klerice a v bílé komži.

"Nyní všickni poklekněte a pomodlíme se, aby jí Pánbůh ráčil dáti zdraví, aby ji posílil a po smrti aby ji přijal do radosti věčné!" obrátil se k osadníkům, a když poklekli, počal říkati Otčenáš.

Ančka měla promodralé hnědé ruce sepjaty na peřině a zbledlé rty se jí zachvívaly modlitbou. Když se pomodlili, farář se zadíval na hospodáře i na hospodyni a pravil jim: "Tak, tak, lidičky, jen si Ančky hleďte. To je dobře, že ji tady máte na posteli, na očích, v teple - vždyť

si to stokráte vysloužila, ani kdyby vaše nebyla. Nakolébala se, nachovala a těch písniček a pohádek co se napovídala! Všecky vás měla ráda, žádnému neublížila a jen z těch dětí měla radost. A já vím, že kdyby ji si Bůh povolal, že by na výsostech zas jenom na ty své chovance myslila a za ně orodovala!" Potom opět povstal, šel mezi osadníky, zkoumal, kdo všecko přišel, usmál se, pohladil. Staré babce, jež prve klečela u dveří na síni, řekl: "To se nám to běhá, viďte, když tak mrzne!" Když se ho ptali po Kristince, zamyslil se, zasmušil, ale potom pravil: "Díky Bohu, že mi ji nechává zdravou!"

Vrátiv se opět k Anččinu loži, znova ji hladil po skráních a pravil vřele: "Pánbůh tě opatruj, Ančko, a ne abys v téhle zimě přiběhla k nám do kostela - na jaro si to pěkně nech, až se sluníčko zasměje!" A podav jí ruku, dodal: "Spánembohem!" Stařena mu chytla ruku a dvakráte ji políbila.

"Zaplať jemnostpánu Kristus Ježíš, co pro mne učinil. Kde bych já si byla pomyslila, kdo mě

potěší!"

"Jen hezky lež - odpočiň si-"

Kostelník mu svlékl rochetku, uložil vše do brašny, pomohl jemnostpánovi do kožicha a podvázal mu čepici.

Ve světnici bylo úplné ticho; všickni přítomní byli hluboce dojati. Když si farář natáhl rukavice a přijal hůl, upřeně se zadíval na osadníky a řekl: "Když Pánbůh někdy pošle na svět člověka slabého, neduživého, ubohého, leckdo, kdo by ho měl tím více milovat a tu cestičku životem mu hladit, říkává: ,Pročpak tebe Pánbůh posílá - kdyby si tě

raději vzal!' Hřích jsou takové řeči - pro nic za nic ho Bůh neposlal a snad ten ubožák bude na světě více platen než mnohý zdravý a blahobytný. Tak je to, miláčkové, tak! Jsme tady v horách zapadlí, vy jste tu mezi lesy, ale nemyslete, že Bůh nevidí - do každé chalupy vidí a každého z nás. Až si jednou tuto naši nemocnou sestru povolá k sobě do nebe, věru, že se zdaleka bude na ni usmívat. Bůh tě opatruj a posilni, Ančko - spánembohem, miláčkové!" Rozstoupili se a stařec volně vycházel; osadníci provázejíce jej pohledy, slzeli. Hospodář s hospodyní vyšli za knězem na síň, aby mu poděkovali. Podíval se jim do očí a mírně zahrozil. Sklopili hlavy.

"Pro doktora ani nepošlete?" ptal se vyčítavě.

"Pošlu, jemnostpane, teď hned Hondovi řeknu, aby ze Studence jel rovnou do Skalska,"odpovídal hospodář.

"Tak je to dobře - tak - člověk zázraky nedělá, ale poradit, ulehčit může. A věřte mi - až

jednou i vám přijdou poslední chvíle, bude vám o tu tíž, kterou jste jiným polevili, lehčeji!" Tu přichvátal hrozdějovský pan učitel a prosil, aby se pan farář stavil u něho, že beztoho vymrzl a potřebuje se zahřát.

"Nenene, miláčku, my pojedeme - takové zastávky hned v teple, hned v zimě jsou pro kvíčalky jako stvořeny," bránil se farář.

"Skleničku kávy, důstojnosti, nebo vína," bublal učitel, a zpod černého obočí patře na faráře, soukal knír.

"Ne, hochu, ne - ale něco jiného mi napadá: když už jsem tady, na děti se podívám!" Po těch slovech se zahleděl na Vejpalku a ptal se: "Co říkáš, Matěji?"

"Inu, jemnostpane, nerad bych, abychom se dopustili chyby," kroutil se strejc.

"Pojďme pomalinku, vždyť je to pár kroků - rád bych ještě jednou - Honzek pojede za námi!"

"Ještě jednou děkujeme za tu dobrotivost a Pánbůh rač opatrovat," u záhrobně volal za nimi hospodář.

Leckde u chalup stáli jeden dva lidé čekajíce, až duchovní od Malivánků bude odjíždět. Vidouce teď, že ze dvora vychází celý dlouhý řad lidí, mající v čele drobného stařečka, jejž

vede kostelník s panem učitelem, poručili chalupu Pánubohu a utíkali také za ostatními; měli jen kazajky nebo lehké šátky, na boso byli, sněhová kůra jim ostře ryla do nohou, ale utíkali přec...

Když hrozdějovský pan učitel otevřel dveře třídy, aby duchovní mohl vkročiti, vyvalil se na síň hustý, šedý mrak.

Děti sborově pozdravovaly a hleděly udiveny, jaká přichází návštěva.

"Pozdrav vás Pánbůh, děťátka," dívaje se na děti, měkkým, rozvlhlým hlasem začal farář,

"přišel jsem se taky na vás podívat, dávno a dávno jsem tu u vás nebyl." Šel vedle lavic, bral děti za bradu, usmíval se, hladil.

Několik strejců a tetek u dveří si utíralo oči.

"A že je tohle Bezprstka!" zvolal farář, a když učitel přisvědčil, stařec se smál radostí: "Vida, že jsem ho poznal - je do rodu! A tahle je Vokounova - tu zas máme Bonaventuru. Inu, inu, děti, tatínkové a maminky, babičky a dědečkové vaši tu přede mnou sedávali tak jako dnes vy. A tak se mi zdá, jako by to bylo bývalo loni!" Při posledních slovech se rozlítostněným pohledem díval na lidičky u dveří. Vrátiv se opět k tabuli, ptal se: "Dělají dobrotu, pane učiteli, dělají? No, to rád slyším. A nemohli by mi na cestu zazpívat nějakou koledu? Hezky by se mi jelo!"

Učitel se postavil k lavicím, dal znamení a žactvo spustilo: "Co to znamená medle nového -" Farář seděl u stolu schoulen a s úsměvem poslouchal. Se sborem dětských hlásků plynuly hlavou vzpomínky na zástupy dětí, jež se za jeho farářování v těchto lavicích vystřídaly. Mnozí z nich dávno již leží kolem studeneckého kostela, tělo jejich se nadobro spojilo s matkou zemí - mnozí chodí již ohnuti, s hlavami šedivými... A tady sedí nová drobotina taková jako ti před čtyřiceti padesáti lety. Utekou léta, jako oněch padesát uteklo, a také z těchto budou

starci a stařeny-Ale to už bude moje stará hlava práchnivět v hrobečku... Ježíšku, panáčku,

já tě budu kolébati,

Ježíšku, panáčku,

já tě budu kolíbat v směsi koled pokračovaly děti. Farář se zadíval k oknu, odzdola nahoru pokrytému huňatými stříbrnými listy kapradin. V duchu viděl celý Hrozdějov, jak tu pod sněhem sedí na planině

mezi lesy, zářícími jinovatkou, a jak do výše k zarudlému nebi plyne sbor radostných dětských hlasů. A v myšlenkách si povídal : Už vás, děti, neuhlídám - - doletí-li ke mně i do jiného světa písničky malých kolaturníků?

Když děti dozpívaly, farář jim řekl: "Pěkně, děťátka, zpíváte! Poslouchejte hezky doma, ve škole, modlete se a hodně se učte. Chytrý všude projde, hlupáčka každý prodá. Buďte tu s Pánembohem!" Kýval, dokud nebyl v síni.

Učitel nutil, aby se zastavil také v bytě, ale farář vrtěl hlavou: "Nene, ačkoliv bych rád - už

pro ty sbírky -"

"Mám, důstojnosti, pěkné nové mechy a lišejníky

"Plagiothecium laetum --Ramalina thrausta?" jmenoval stařec a učitel s úsměvem přisvědčoval.

"Ramalina polymorpha taky? A potom - potom - eh, jakpak, jakpak, což nevzpomenu?" Učitel jmenoval dva tři druhy, ale farář vrtěl hlavičkou. "Nenene - nene - střední žilka tmavší

než plocha listu - větve nitovité - sem tam na pařeze nebo na kameni, ale zřídka - zřídka nevzpomenu - Sakulente, sakulente, už to nejde, už po člověku nic není!" a klepal si prsty do čela.

Při té řeči došli k saním. Kostelník jemnostpána usadil, zabalil a již zas jeli. Pod starými, rozklenutými lipami uprostřed návsi zazvučel zvonek; baráčník Držmíšek chtěl jemnostpánovi prokázat poctu a zvonil, až se prohýbal.

Slunce již stálo hezky vysoko nad chalupami, ale paprsky jeho dosud nemohly mlhových tůní

proniknouti; utápěly se v nich a v šedi rozpouštěly svou rudou zář. Nádech červeni dosud ležel na sněhu.

Vesničané vyprovázeli sáně až za poslední stavení.

"Provázej Pánbůh, jemnostpane, zdrávi dojeli! Paní Kristince pěkné pozdravení!" volali, když

povoz vyjel do planiny. Ani potom se však nevrátili, ale pohledy vyprovázeli starého duchovního až do lesa...

Farář seděl mlčky, zamyšlen; teprve když vjížděli do lesa, zabzučel: "Hrozno - ne a ne vzpomenout!"

Potom přivřenýma, svítícíma očima kmital po, tichých, zasněžených stromech. Jejich zadumaný klid zvábil jeho myšlenky úplně k sobě. "To jsem si nepomyslil, Matěji, že já tohle ještě jednou uvidím - to je krása stromů - a jaký mír pod těmi jejich osněženými hlavami!" Matěj ho přes tu chvíli pečlivě zakublával.

Mráz opět starce ovíjel bílými nitkami a stromy chvílemi setřásly měkký chumáč třpytných, jemných hvězdiček.

Když vyjížděli z lesa a spatřili opět Studenec, farář pravil: "Vida - člověk si myslí, že nic už

nedokáže, a šlo to pěkně! Jen se nebát!" Z vesnických zachumelených střech zvolna vystupovaly řídké, šedivé vlny kouře. Starý kostel s bílou zasněženou hlavou hleděl s vršku, jako by se na chalupy usmíval.

Honzek švihl do koňova ojíněného hřbetu a veseleji se rozjeli po růžové, mdle lesklé hladině. U prvého studeneckého baráku stařec rychle vybavil ústa z šály a vyhrkl: "Anomodon longifolius - tu to máme, teď jsem si naň vzpomněl - tam ne a celou cestu ne!" Vejpalka porozuměv, hlasitě se zasmál: "To tak bývá na světě," a rozkuckal se. Z fary vyběhla Vejpalková, paní řídící, kaplan, obklopili sáně a jeden přes druhého starci pomáhali.

"Není zima, jemnostpane ?" ptal se kaplan, když Vejpalka faráře šťastně vybavil a postavil na zemi.

"Inu, trochu ono to prolezlo," odpověděl, snaže se opět bačkorami zadupati. Tu se však rozhlédl a vyjekl: "A kde je Kristinka?"

"V kuchyni, jemnostpane, v kuchyni -" konejšivě odpovídala kostelnice. Farář se na ni zadíval tázavým, ulekaným pohledem.

Přísná, kostnatá tvář vysoké kostelnice změkla, jako by se chtěla rozplakati.

"Hlava trochu bolí - nic zlého, "pravila školská paní.

Farář již nepromluvil, ale honem se hnal do fary.

"Pozor, jemnostpane, račte se pamatovat - nic se nestalo, neračte utíkat," volal kaplan, a jakkoli se stařec bránil, vzal jej pod paží. Ve dveřích kuchyně farář pohleděl na sestřino lůžko; viděl Kristinčinu hlavu, ovázanou bílým šátkem. Ubledlá byla, ale usmívala se naň.

"I to jsem ráda, že už jsi tady, Toníčku," vítala jej, "tolik jsem měla starostí."

"Co se stalo, holka, pro pánaboha?" vyhrkl, a přistoupiv k posteli, sklonil se a líbal sestru na tváře.

Objala ho kolem krku... Chvilku tak dleli v tichém objetí - teprve když farář zaštkal, sestra jej pustila.

"Copak ti napadá?" smála se naň. "Hlava mě trochu rozbolela."

"Mlč, mlč, Kristinko, to mi neříkej, že jen hlava rozbolela, vždyť vím, že hned tak nelehneš!

Tady se něco stalo - vidím to na vás na všech!" volal úzkostně a všecek se přitom třásl.

"Jen se neračte hned tak lekat," vmísila se paní řídící, "nic se nestalo. Paní Kristinka šla nahoru pro mouku, pro vejce a nevím proč ještě, a když se vracela, smekla se na schodech -"

"Pro pánaboha!"

"Nic zlého se jí nestalo - ledaže se pár vajíček rozbilo - Vejpalková hned byla po ruce -"

"Noha ani ruka - nebo dokonce hlava - nic? nic ?" šeplal rozechvěn.

"Nic, Toníčku, nic, ani starostí si nedělej," sama Kristinka odpověděla.

"Jen mně nic nezapírejte - to nebylo jen tak spadnout -"

"Ale jdi, člověk trochu křivě šlápne - Nevídáno pro nějakou modřinu!"

"Snad jsi dokonce spadla až dolů - až na síň!"

"I ne, jemnostpane, i ne," vymlouvala paní řídící.

"Tetka, honem venku řekněte Honckovi z Hrozdějova, aby se tu s panem doktorem zastavil jede pro něj!" na kostelnici volal farář.

"Ale hochu, co by ti to napadlo?"

"Jen honem, tetka, běžte a řekněte!"

Vejpalková již uháněla.

Kostelník dosud stál u saní a čekal, brzo-li někdo z fary vyjde, aby zvěděl, co se stalo. Tetka mu v rychlosti pověděla, že Kristinka asi s desátého schodu spadla až dolů do síně. "Slyším ránu - vyletím - a tu ji, chuďasa, vidím ležet. Zaplať Pánbůh, že si nic nezlomila."

"A co se jí vlastně stalo, že tak - " tázal se kostelník.

"Prosím vás, co se jí stalo - stáří je to a říci si nedá! Zamotala se, chudinka!" Farář u lůžka sestřina dosud bědoval: "Bože, bože - já si jedu, a ona mi doma spadne se schodů!"

Paní řídící se při těch slovech maně usmála.

"I to se člověku stane," těšila ho Kristinka. "Tolikrát jsem po těch schodech šla a teprve dnes jsem tlápla na křivo. Ale jdi se svléknout, Toníčku-"

Farář tu dosud seděl v kožichu a v klerice.

Povstal, chtěje sestru poslechnouti, ale hned zas klesl na židli.

"To jsem se polekal, to jsem se polekal - nohy se pode mnou třesou -" broukal, nutě se, aby se na Kristinku zasmál.

"Jestli jsi si ublížil, Toníčku -"

Zamával rukou. "Krásně se to jelo - krásně! Dávají tě všichni hrozdějovští pozdravovat. Každý jen pořád; ,Co dělá paní Kristinka?'" Sebrav všecky síly, znova se postavil a rychle, jako by jej honili, utíkal do pokoje. Kaplan i paní učitelová pospíchali za ním. Sklesl na židli a rychle dýchal. "Sakulentsky ty nohy zdřevění - mráz jim taky života nepřidá - Paní řídící, prosím vás!" kýval, a když se k němu sklonila, šeptal, spínaje ruce: "Nic si neudělala - nic?"

"Nic, docela nic - jen leknutí bylo. Co je to platno -" paní řídící zvážněla, "paní Kristinka už

taky není mladá, necupá, jako cupávala, a tu se snadno stane nehoda -" Farář poslouchaje, hleděl na ni upjatě; i když domluvila, z úst jí očí nespustil. Pohled mu víc a více lítostněl - - v hrdle zachrčelo a dušeně zaštkal.

"Jemnostpane, copak by to bylo, abyste se takto rozčiloval - ještě si sám ublížíte!" zahuboval kaplan.

Farář jej honem chytil za ruku: "Nehněvejte se, miláčku - já už nebudu -"

"Byl bych také do Hrozdějova dojel," mírněji řekl kaplan. Stařec přisvědčoval, ale slova říci nemohl; rty i brada se mu chvěly.

"Paní Kristinka měla s jemnostpánem plnou hlavu starostí, a tak se to stalo."

"Velebný pán má pravdu; ale bude zas dobře, člověk se jen poleká, není divu. Když pro mne Vejpalková přiběhla, sama jsem zůstala jako bez ducha. Paní Kristinka potřebuje trochu odpočinku, nic se nešetří, všecko by chtěla dokázat jako dřív," vykládala školská paní.

"Jemnostpane, ten kožich a kleriku," připomněl kaplan a již starci pomáhal. Farář odstrojen opět usedl a ruce sepjal v klíně. Kaplan vida, že Pondělíček pouští děti ze školy, vyšel, aby s ním promluvil.

"Jenom jestli si neublížila," začal zas farář. "Bože nebeský, smiluj se nade mnou!"

"Dobře, že jste ráčil vzkázat panu doktorovi, aspoň mysl bude upokojena," odpovídala paní.

"A nesmí se důstojný pán mrzet, nebude-li oběd zrovna jako jindy, dnes já jsem pomáhala," obracela řeč paní řídící.

"Ach, marnost, marnost, drahá paní, kdož by myslil na jídlo - suchý chléb budu kousat, jenom duše ať je spokojena. Ale smutek na mne padá - Pane na nebesích!"

"Důstojnosti, račte odpustit, ale přestává všecko - takto se zbytečně trápit nemáte; tím byste paní Kristince docela nic neulevil!" školská paní rázně promluvila. "Hlavní věc je, aby se paní

Kristinka po práci tak nehonila, aby si polevila!"

"Vždyť já to říkám - hubuju, prosím -" "Ach, to já vím, že se paní Kristinka sama zbytečně

přemáhá!"

"Vždyť jsem proto Rézinku zval - chtěl jsem ji prosit, aby zůstala stále -"

"Už jsem si také pomyslila, že by tu měla být. Tady má starou maminku a tam je v samotě; mladá už také není!"

"Dobře, dobře, z duše mi mluvíte, dušičko zlatá. A prosím vás, buďte tak dobrá, přijďte odpoledne, napíšeme jí psaní. A všecko jí to řekneme! - Jenom aby Kristinka nestonala!" Tichounce otevřel dveře do kuchyně a zticha, jak jen dovedl, plížil se k loži. Kristinka dřímala, ale slyšíc jej, otevřela oči a usmála se.

Sedl k loži a hladil ji po šedinách. "Bolí tě něco - bolí?" ptal se soucitně. "Nebolí - a nebolelo nic. Inu, nějaká modřina ona bude, ale nic necítím. To jen, když mě sem Vejpalková přivedla, rozklepala mne zimnice a potom zas horkost přišla, proto jsem ulehla."

"Tak, tak - a do mé postele bys nechtěla?"

"To ne, Toníčku, tady všecko vidím a mohu tetce poručit co a jak."

"Jen buď hezky přikryta a nemluv mnoho, je potřeba, aby sis trochu odpočala. Vždyť se na mou pravdu honíš pořád jako mladice, od rána do noci je tě všude plno - kampak by to došlo!"

Kristinka měla oči přimknuty a poslouchala to s úsměvem.

Paní řídící chodila u kamen po špičkách a dovářela.

"Ale co si u vás, zlatá paní, počnou?" ptal se jí.

"To je bez starostí - Lidka už všecko opatří a jak ráda, že může hospodařit." Paní Kristinka otevřela oči, a hlavou zakývavši na paní učitelovou, vzdychla: "Má drahá

dušičko!"

Farář ji hladil jako dítě.

"A co mastná Ančka?" zeptala se opět po chvilce.

"Leží - je chudinka - slabost," odpovídal přerývavě. Vstoupilo mu do mysli, že před nemnoha hodinami seděl u lůžka jedné stařenky a teď - "Takovou má malou hlavičku!" slyšel Honzkova slova a těžký žal mu opět stoupal do hrdla. Honem se šoural do pokoje, aby tam hoři svému ulehčil...

Odpoledne, po návštěvě lékařově, Kristinka zdřímla a farář zabořen do pohovky, nohy maje zabaleny, brejle uprostřed nosu, zamyšlen hleděl na paní řídící, jež naproti u stolu čekala, co bude stařec diktovat.

"Milá Rézi jí račte napsat - milá Rézi!"

Školská paní psala.

"Posílám Ti nejsrdečnější pozdravení. Toto psaní píše paní řídící a diktuju já, Tvůj starý strýc, farář v Studenci. Jindy diktovala maminka, ale dnes nemůže. A víš, proč nemůže? Nelekej se

- chuděra dnes upadla na schodech. Já jsem byl zaopatřit ubohou dušičku v Hrozdějově a doma se to zatím stalo. Ale anděl strážný chránil Tvou drahou matku - nic si neublížila, jenom zima a horko ji projíždějí. Teď tu právě byl pan doktor a maminku prohlédl; díky Bohu, nic si neublížila - ta zima přišla jen z leknutí. Ale potom mi pan doktor řekl: ,Neublížila si, ale šetřit se musí - je už tuze stará.' Slyšíš, Rézinko, Tvá matka, která Tě vychovala, je už tuze stará. Je to pravda - smutná pravda! Vždyť jí, Pane Bože, táhne osmdesátka. Také jsem to už na ní

pozoroval - v adventě už se mnou nezpívala jako jindy. Ale do práce se pořád honila, všecko venkoncem musela sama prošukat. Říkával jsem jí: ,Pamatuj se, holka, vždyť to může udělat Vejpalková nebo kluci -' ale toto, marná slova. Dnes povídal doktor, že to tak již žádným pádem být nemůže, a já i paní řídící tomu také tak rozumíme. Ale co mohu já? Smutno je mi, dušičko drahá! Zanech už té samoty a pojeď k nám - nadobro k nám pojeď! Je to potřeba; Tebe maminka poslechne, a když Ty budeš všecko řídit, bude spokojena. Vždyť je to Tvá

maminka, ne? Myslí na Tebe, povídá o Tobě, modlí se za Tebe. Inu, oba rozumíme, že tam máš veselejší život, než budeš mít tady, ale pomysli si, že tu už dlouho nebudu. Co mám dělat? Kdybych vzal cizí osobu, vím, že by to maminku netěšilo. Nevím si jiné rady. Snad víš, že jsem pojištěn na život, aby Kristinka, až umru, nezůstala beze všeho; až zamknu oči, dostane dva tisíce. Kdopak jiný je potom bude mít než Ty? Přistěhuj se k nám a pomoz své

staré matce; bude-li mít úlevu, bude zas čiperná. Vidíš, přec jen bych nerad, aby mi cizí lidé

zatlačili oči. Viď, že teď přijedeš, když vidíš, že je toho potřeba; teď právě maminka v kuchyni spí, to ji posílí. Živa u nás budeš, o to se nestarej; novým rokem se nám kněžím krapet polepšilo a není taková starost o živobytí. Pana pátera tu máme dobrého hospodáře; prodal nám telátko za čtrnáct rýnských - my jsme jindy za takové dostávali šest sedm. A betlém vyřezal, všecko na něm chodí jako živé; celá kolatura se chodila do fary dívat. Maminka neví, že Ti toto psaní píšeme, ale když jsi pro velkou zimu a oupad sněhu na svátky k nám nemohla, maminka si pořád říkala: ,To jsem žádostivá, má-li mne ta holka ráda a přijede-li potom?' Tak vidíš! Považ si tu radost, jaká bude, až přijde Tvé psaní a já řeknu Kristince: ,Rézi k nám přijede nadobro.' Tady si také budeš moci dělat, co a jak budeš chtít; jeden pokoj, zrovna ten proti mému, Ti uchystáme a všecko si v něm zařídíš, jak to máš teď. Co chceš, prodej, co chceš, přivez s sebou. Pár jednušek Ti přidávám na cestu. Posíláme Ti srdečné pozdravení a těšíme se na Tebe. Žehná Ti Tvůj starý strýc Antonín Kalous, farář v Studenci."

Diktoval zvolna, nepokojně se vrtě, a brejle stále rovnal. Dívaje se na papír, na němž paní

řídící psala, přes tu chvíli se ptal: "Už je to?" Když dopsala, pravil: "Račte to přečíst, abychom věděli -"

Několikrát si přitom utírala oči.

"Tak, tak - dobře je to - račte to zalepit a napsat adresu. Teď snad ta holka přijede!" Brejle položil na stůl a skrčen, snaže se jití tichounce, plížil se ke kuchyni a přivřenými dveřmi hleděl dovnitř. Vrátiv se k paní řídící, šeptal jí: "Spí!" a radostně zamžikal.

"Všecko bude dobře, "račte být bez starosti," odpovídala, "pan doktor měl pravdu, že za dva za tři dni bude běhat jako jindy!"

Když paní učitelová odešla, aby obstarala dopis,

farář osaměl. Teprve teď, v úplném klidu, cítil, jak jím dnešek otřásl. Dýchal volně, zhluboka a k nebi posílal díky i prosby...

Sotvaže paní řídící doma vešla do dveří, Pondělíček chvátal do pokoje a kynul ženě, aby šla za ním.

"Co ti říkal doktor?" ptal se jí tam nedočkavě.

Zasmušila se. "Počátek konce - slabosti stáří -" a oči se jí zalily.

"Chuďasové!" vzdychl. "A ví to pan farář?"

Zavrtěla hlavou.

Stáli chvíli němě, bolestně rozrušeni...

Když se následujícího jitra farář Kalous probudil a chtěl se posaditi, sotvaže nohama pohnul, polohlasně zaúpěl. Kvíčalky přiletěly...

VII

Ve farářově pokoji bylo po ránu příjemné vlažno a ticho.

Paní Kristinka seděla v nohách bratrova lůžka, obličejem obrácena k oknu, jež bylo odshora dolů "jako cejn"; brejle měla na špičce nosu a spravovala patu vlněné punčochy. Farář ukryt až po bradu, hlavu měl na polštáři, oči zavřeny a zvolna oddychoval. Staré tikající hodiny hrkly půldesátou a starcovy oči se otevřely; minutku tupě hleděly do prázdna, potom se zadívaly na Kristinku. Tichý úsměv se starci rozvil kolem úst. Paní Kristinka notnými stehy všecka zaujata, nevěděla, že ji bratr pozoruje. Díval se jí na sehnutou hlavičku, s málem řídkých a krátkých šedin, vzadu stočených, i na krk hubený a svraštělý.

Jako šmytec! připadlo mu staré přirovnání.

Záda měla sehnuta a lopatky se z nich velmi špičatily.

Opět přivřel oči a úsměv zbolněl.

Chuděra, je jí trošek! zatesknil si. Inu, inu, jsme v tom oba pěkně - silní jako hlína - pořádný

vítr by nás docela lehce vzal!

Ta myšlenka vyvábila vzpomínku z daleké minulosti. Viděl se, jak vesele jechal z Hradce na svatodušní svátky - - bylo to v posledním roce jeho studií na latinských školách. Rozkošná

cesta! Nebe bylo vysoké, nádherně rozklenuté, kraj slunný, veselý. Uzlík si nesl pod paží, pohvizdoval, zpíval, oči stále upíraje k Chlumům, jež měly na temeni modravý věnec lesů, ale boky jako zachumelené.

Byl máj a stromy v plném květu; cítil vůni, jež z těch severních úbočí dýchala do širého zeleného kraje. Asi na půl hodiny před Oujezdem viděl, že středem silnice kluše malá zavalitá

holčička. Kristinka to byla, panenka asi sedmiletá; zdaleka oběma rukama kývala, volala, výskala. A když doběhla, radostně se mu pověsila na krk. Zardělá byla, zpocena, šátek se jí

svezl do týla, nohy byly samý prach, ale z očí svítila veliká blaženost. Potom šli spolu vypravovali si, dováděli, škádlili se, běhali po příkopech... Opět otevřel oči a zadíval se na sestru.

To je ona - ten bucloušek kolébavý-abychom

se teď spolu pustili do honěnky!

"Kdybys ty, miláčku, toho píchání nechala a raději si tamhle lehla na pohovku," srdečně

promluvil.

Kristinka se spěšně obrátila. "Ty už nespíš?" ptala se s úsměvem.

"Dívám se, jak se tím moříš, oči trápíš, a myslím si, že jsi neposlušná!"

"Ale jdi, Toníčku, nač bych ležela, když mne nic nebolí. A jen se neboj - však já si odpoledne zas lehnu. Tak jak se ti spalo?" ptala se.

"Dobře - tuze dobře -"

"Nebolí? Budeš snad užívat - nebo obklady, viď?" a již vstávala.

"Jen seď - dají teď pěkně pokoj, jenom palce, mizerové, se několikrát ozvaly - nač tedy dráždit a polykat prášky - hlava je veselá," hovořil rychle. Přitom ležel nehnutě, jenom hlavu poněkud uchýlil, aby na sestru lépe viděl.

"To je dobře - kéž by už daly pokoj - "

"I dají, ale ještě hned ne, až pořádně všecky kosti projezdí. Ale jen když tobě je dobře, hned se mi veseleji stůně. A tak se ti mně, holka, celou noc zdálo, že jsem byl u nás v Oujezdě všichni jsme zas seděli u stolu, tatínek a maminka s námi!" Kristince zazářilo v očích. "A to se mně taky často zdává - ani nevím, čím to je -" V kuchyni klaply dveře.

"Vejpalková je tady," spěšně řekla Kristinka, a položivši šití na židli, sehnuta se šourala do kuchyně. Ale farář zůstal při tom, čím skončila.

Vida - Kristince se také zdává, také vzpomíná - a ty nejzadnější vzpomínky máme skoro stejné. Nějak se mi to všecko přiblížilo - - Chalupa, zahrada, tatínek, maminka, sestry, přátelé

- - Byla tu tolik roků se mnou, ale nikdy mi to nepřipadalo jako teď; pro samou práci a povinnost ani jsem se jí nikdy nevyptával, co v té své hlavičce milé nosí. Duše věrná! Kdež

bychom si byli tenkrát, když jsem s ní dovádíval, pomyslili, jak tu jednou budeme. Všecko je to tam, jen my dva jsme si tady zůstali. Kde jsou ty zlaté ručičky nebožky mamičky - - a co je z tatínka po tolika letech, co? Ale jaká pomoc - už i na nás musí dojít. Poručeno Bohu, ale jenom oba najednou nebo já napřed. Jenom za to ruce spínám!

Semknuv pod peřinou ruce, přimhouřil oči a v myšlenkách se modlil... Ze síně se lehce otevřely dveře a páter Voříšek, oděn v kleriku, vklouzl po špičkách. Vida, že jemnostpán otevřel oči, pravil: "Odcházím na ten pohřeb!"

"Dobře, miláčku, bude čas! Kdybych trochu mohl, také bych ji, chuďasa, doprovodil!"

"Už jsme si s panem řídícím řekli, že uděláme rekviem; musíme jí také zazpívat, když pořád zpívala jiným," usmál se kaplan a tiše odešel.

Myšlenky farářovy sklouzly k tomu pohřbu: Ančka umřela, chuďas, už ani týden nepobyla. Ale je jí to přáno, teď si odpočine - u tatínka a u maminky - zrovna se na to těšila!

Vzpomínal si, jak byla ubohá, když ji zaopatřoval, ale v té chvíli ucítil sled bolesti, jež jím zalomcovala, když potom doma viděl Kristinku. Ty dvě přisedlé hlavy stejně ležely na polštáři-Zaplať Pánbůh, že Kristinka zas běhá - - Páter Voříšek s řídícím jdouce vesnicí, hleděli k lesu, zda se hrozdějovský pohřeb ještě

neblíží. Vejpalka, ministranti, zpěváčkové a párek hudců trumpetistů se ubíral za nimi. Strejcové muzikanti, Linhart a Vokoun, byli jako dvojčata: oba velcí, ramenatí, sehnutí, na hlavách měli beranice, šedé vlasy jim vzadu vyplývaly až na krátké rezavé kožichy, nohy vězely v namazaných vysokých botách a v tlustých koženkách. Linhart nesl trumpetu pod levou, Vokoun pod pravou paží, tlapali současně a nemluvili.

Za vsí, kde vozovka odbočuje do luhu a vzhůru k hrozdějovským lesům, stály prázdné máry a kolem nich hlouček studeneckých, již také přišli Ančku doprovodit. Že ostře mrzlo, strejcové

a tetky nepostáli, ale přešlapovali, aby jim nezalezlo za nehty. Muži měli ruce v burnusech a v kožiších, ženské, držíce modlitby, měly je obaleny šátky.

Když kaplan s ostatními došli k hrozdějovské cestě, viděli, že pohřeb právě vyšel z lesa. Mdlé slunce stojíc nad borovinkou, tuze zasněženou, v bílém sněhu rozjiskřilo sněhové

krystaly.

Temný zástup pohřebníků se pohyboval na stráni; hnědý kůň v čele průvodu táhl široké sáně, úplně osazené, za nimi šli ostatní vesničtí.

Kolem dokola bylo ticho - - vrána přelétala kotlinu, ale nezakrákala, pes utíkal polem k stavením, ale nezaštěkl; neměli chuti v té zimě.

Čím více se průvod blížil, tím více sbor hlasů pronikal čišícím vzduchem. Modlili se Otčenáše; předříkávajícího dosud slyšeti nebylo, jenom sborová odpověď se jednotvárně vznášela do krajiny.

Na kousek před silnicí se průvod zastavil, aby se dal trochu do pořádku. Anččina rakev, měkká, natřená mdlou černošedou barvou, polepená několika obrázky, s papírovým pozlátkovým křížem na víku, byla položena doprostřed saní a obsazena tetkami starými i mladšími. Přisedly si k ní hned u Malivánků na dvoře. Teď povstaly, urovnaly široké sukně i fěrtochy, přidaly se k mužským a čeledín pošvihl hnědáka. Na silnici hospodář Malivánek s bratrem rakev lehounce vyzdvihli se saní a uložili ji na máry. Strejc Linhart s Vokounem nasadili trumpety, břeskný hlahol jejich projel tichem a k němu se připojily dětské i mužské hlasy. Hospodyně Malivánková se hlasitě rozplakala, ostatní si utírali slzící oči.

Když zpěváci skončili, pan páter, již v komži a v pluviálu, rakev vykropil a vykonával modlitby jako o pohřbu ve stavení. Potom pravil: "Pomodleme se za v Pánu zesnulou Annu Malivánkovou, aby jí Pánbůh lehké odpočinutí dáti ráčil. Otče náš, jenž jsi - -" Pohřebníkům připadlo tak podivným, že kaplan té mrtvé ubožačce řekl Anna Malivánková kdyby byl řekl: Pomodleme se za zemřelou mastnou Ančku, byli by si ani nevšimli. Po modlitbě se průvod hnul: napřed ministrant s křížkem, potom několik hrozdějovských dětí, trubači, zpěváci, řídící s panem páterem, čtyři sousedé nesoucí rakev a za ní nesrovnaný

zástup. Předřikavač opět říkal Otčenáše a ostatní odpovídali. Zvony zahlaholily nad horským dolem. Zas hudci spustili a Miserere mei Deus teskně zazvučelo. Z chalup vybíhali; někteří se přidávali k průvodu, jiní ho jen očima doprovázeli.

Když se silnice uhnul ke kostelnímu návrší, řídící pohlédnuv k faře, spěšně upozorňoval kaplana: "Někdo přijel!"

"Snad zaopatřovat," řekl kaplan, vida, že u fary zastavují sáně. Vozka právě sestoupil s předního sedadla.

"Ba ne, to je povoz ze Skalska," pozoroval řídící a hned dodal: "Vždyť je to Rézinka, Kristinčina dcera!"

"To budou naši rádi!"

"Však bylo na čase, že přijela!" a již vstupovali na hřbitov. Mastnou Ančku dnes po druhé vnášeli do studeneckého kostela; po prvé před sedmdesáti lety, když ji kmotři přinesli ke křtu - dnes po druhé, aby ji opět odevzdali matce zemi... Trvalo hezkou chvilku, než Rézinka vystoupila ze saní; byla tuze nabalena. Skalský čeledín s ní stáhl pánův široký, šedivý kožich a Rézi vzpřímena volně šla do fary. Kristinka stála právě

u bratrova lůžka, přidržujíc talíř s horkým mlékem, jež farář zvolna snídal, když Rézi vstoupila.

"Ruku líbám, pane -" pozdravovala, ale nedopověděla. Zůstala nad obrazem, jejž spatřila, všecka strnulá.

Kristince se zachvěly ruce; poznala dceru po hlase. Farář položil lžíci do talíře a Kristinka jej šla postavit na stůl. Div že neklesla... Potom beze slova rozpjala ruce a padla dceři do náručí. Rézi hlasitě zalkala.

Farář tomu výjevu porozuměl, hlava mu klesla do polštáře, rty se chvěly. Tu již se Kristinka dceři vyvinula, políbila ji na čelo, a vzavši ji za ruku, vedla ji k starcovu loži.

"Ruku líbám, pane strýčku," pozdravovala Rézi štkajíc, a když ji farář podal ruku, políbila ji. Farář nemluvil, jen hlavou kýval, jako by říkal: To jsem v tom pěkně - viď?

"Dej to dolů - dej - ať si ulehčíš, beztoho jsi vymrzla," nutíc se do úsměvu, žvatlala paní

Kristinka a rozvazovala jí pléd.

Rézi mlčky odložila vlňák, čepec, svlékla kabát, i bačkory stáhla s botek; Kristinka jí všecko brala a ukládala.

Rézinka byla dobrá padesátnice, velká, statná; líce měla vrásčitá, ale dosud kulatá, bílé zuby; hnědé vlasy, malinko probělené, byly nad nízkým čelem hladce, po kraji vroubkovitě

učesány. Odstrojivši se, stála v šatech po městsku ušitých a hleděla na strýce a na matku.

"Že jsi nám nepsala, holka; přijedeš, když se ani nenadějeme. Pořád jsme čekali psaní a zatím jsi, zaplať Pánbůh, přijela sama. Kdypak jsi vyjela?" mazlivě hovořila Kristinka. Stála před dcerou, ruce majíc na prsou sepjaté, a hleděla jí do tváří.

"Včera - byla jsem v Skalsku na noc - vezu to všecko s sebou-"

"I propána!" zajásala Kristinka. "Tak zůstaneš

s námi - zaplať ti to Pánbůh nebeský! A copak bych ti honem dala - trochu polévky, to bude pro zahřátí!" a již klusala do kuchyně."Nic neshánějte, maminko, snídala jsem v Skalsku!" volala za ní Rézi. Volně, houpavě, šustíc šaty, došla k loži a usedla na židli. Stařec se na ni díval láskyplným pohledem.

"Copak se panu strýčkovi stalo?" ptala se. Mluvila pomalu, hlasem trochu rozmazleným. Kmitl rukou. "To víš, kvíčalky - ale to nic. Chytil jsem je na té cestě do Hrozdějova, jak jsme ti psali. Nehněvala jsi se?"

Rézi zavrtěla hlavou. "Byla bych se už sama vydala - jenom na lepší časy jsem čekala - ale to jsem já si nepomyslila!" a vytáhnuvši vyšívaný šáteček, utírala si oči.

"Myslíš maminku?" ptal se a na chvilku se teskně zamyslil. Brzy však pokračoval živěji: "Už

je zas dobře - inu, mladice již není! Ale jen když jsi tady - povídal doktor, že se sebere zas. Od Boha štěstí bylo, že si tenkrát nic nezlomila - toť rozumíš, staré křehké kosti!" Rézi neodpověděla. Povstavši, šoupavými kroky přešla pokoj a zadívala se na zamrzlé okno.

"Vymrzla jsi, viď?" ptal se.

"To je hrozná cesta! Byla jsem tu kolikrát, ale tak daleko mi to nikdy nebylo. Ten vlak jede, jako by ho krávy táhly. Sněhu tu máte a zimu - to u nás taková není. Ten Studenec je přec jen hrozně ze světa!" zpívavě vykládala.

"Mlč, brzo-li pak nebude jaro a pak je tu krásně - krásně, povídám ti. Ani v Jičíně tak není!" usmál se.

"Ó jé - v Jičíně!" teskně vydechla. Zašla do kuchyně, pozdravila se s Vejpalkovou a po chvíli si sama přinesla talíř s polévkou do pokoje. Kristinka cupala za ní.

"Tak jez, jez, zahřej se," podávajíc jí lžíci, pobízela. Usadila se na pohovce a blažena pohlížela na dceru.

"Zle jsi se loučila?" zeptala se po chvilce.

"Baže zle - prosím vás, po tolika letech! A kdybyste věděla, jak mě paničky zrázely - paní

majorka, paní inženýrka, berní, komisarová, všecky, kterým jsem sívala; říkaly, abyste raději vy přišli do Jičína. To bylo pořád jen: Ach, slečno, nejezděte! Byla jsem už mezi nimi zvyklá. Když jsem se chodila poroučet, slzy měly v očích i na tvářích, dětičky plakaly a přály mi co nejlepšího!" Při té nadšené řeči Rézi hleděla k oknu a mdlé oči měla plny slastné touhy. Také Kristinka to poslouchala s tklivým úsměvem.

"To musím říci, že jsem u nich všech měla velikou vážnost, jednaly jako se sobě rovnou, všecko mi řekly, radily se -"

"Ale doma jsi přec byla sama!" připomněla paní Kristinka. Rézi zas chvilku mlčky jedla.

"Pan děkan mi kladl na srdce, abych pana strejčka uctivě pozdravovala, že mu přeje všeho krásného, že o něm mnoho slyšel a rád že by ho poznal -"

Stařec se usmál a zažvatlal: "Jakpak ne - konsistoriálního radu, čestného děkana, prvofaráře v Studenci!"

"Ale taky povídal, že by si pan strejček raději měl odpočinout, jít z těch zakletých hor někam do pěkného kraje, třeba do Jičína," pokračovala Rézi.

"I kdežpak do Jičína," mrzutěji odvětil farář a hlavou na polštáři nepokojně pohnul.

"Ó, to se už pan strejček nepamatuje - tam je krásně, ach, tam je krásně - ,v lipách', v Libosadě, na Čeřovce, po městě všude - ó jé! I teď je tam hezky, jakpak teprv na jaře! Časně

ráno jsem chodívala ,do lip' a navečer zas. Ty paničky všecky tam chodí, každou chvilku se některá zastavila, popovídala, vyptávala se."

"Ale o Štědrém večeru si žádná nevzpomněla," připomněla paní Kristinka. "Sama jsem se nad tím psaním rozplakala."

"I to ne - to ne -" vymlouvala Rézi, "vždyť myslily, že odjedu, povídala jsem o tom -" Tu přichvátala paní řídící a Rézinku radostně vítala.

"To jste hodná, že jste přijela, hned nám všem bude veseleji. Já vím, že důstojného pána už

teď nohy tak nebolí, a paní Kristinka zrovna zčervenala," šveholila Školská paní, když se s Rézinkou políbily.

"Podívej se - paní řídící, jak je veselá!" na Rézi kýval farář.

"A co má starostí!" pokračovala školská. "Zrovna jsem dostala psaní od Váši."

"Ale, ale," radostně řekl farář, "a co píše?"

"Že mu to všecko jde dobře, že ho mají rádi a že si už nestejská!"

"No tak, chvála Bohu, jsem rád, jako by byl můj!

"Ale já přeci vidím, že mu tak veselo není," zesmutnělá vypravovala paní řídící, "to matka vždycky vycítí třeba z jediného slovíčka. Píše on tak, aby tatíkovi nepřidával starostí. Ale snad dá Pánbůh, že to bude pořád lepší!"

"Ví to už pan řídící?" ptal se farář.

"Neví, prve to přišlo -"

"Bude mít radost!"

"Vždyť je to potřeba, důstojnosti! Chodí nám zamyšlen, nemluvný, a já vím, že na nic jiného nemyslí než na toho chlapce."

"Pořád se ještě odtud nemůžete dostat?" zeptala se Rézinka. Paní řídící smutně přisvědčila. "Už to snad ani nepůjde - pravda, teď přišel nový inspektor, ale

- cizí nerozumí, jak lidem je. Nadobro jste, Rézinko, přijela?"

"Stěhuju to skoro všecko, jen malinko jsem prodala. Člověk se s tím nemůže rozloučit!" Zvenčí přiletěl hlahol zvonů.

"Mastnou Ančku už nesou ke hrobu," po chvilce ticha řekla paní řídící.

"Odpočinutí lehké dejž jí, Pane," vzdychl farář, "celý život konejšila jiné, nechť si teď taky sladce odpočine."

Když paní řídící odcházela, Rézi ji šla vyprovodit do síně. Tam se dala do štkavého pláče. Řídící rozumějíc, utírala si oči.

Zvony hlaholily a teskné zvuky žalmu přilétaly ze hřbitova.

"To jsem já nevěděla, že je maminka tak špatná," tlumíc pláč naříkala Rézi. "A pan strejček neposlechne, aby šel odtud. Dole by jim oběma lépe sloužilo!"

Řídící vrtěla hlavou. "Ba ne, Rézinko, nevěřte tomu, dřív by odešli než odtud. Už se nad nimi smilujte!"

Podaly si ruce a paní ubíhala do školy...

Paní Kristinka po bratrovu přání zasvěcovala dceru do všeho svého hospodářství - ale jen tak, že Rézi přihlížela. Do Kristinky jako by byla vjela nová velká síla života, všechno chtěla udělat sama. Jako myška šukala kolem kamen i almárek; nahoru do pokoje i na půdu dceru vedla, do chléva šly i do stodůlky, se slepicemi a s kachnami ji seznámila, kaplanovy holuby a králíky jí svolala.

Rézi přes tu chvíli chtěla matku v něčem zastati,

ale Kristinka pořád jen: "Ale jdi - snad si nemyslíš, že jsem tak nemožná a nic už nedokážu. Jen seď, odpočiň si sama, jsem ráda, že jsi tady!"

"Vždyť už jste celá uhoněná, sedněte si nebo si trochu lehněte, dodělám to," kárala ji Rézi, ale paní Kristinka nedopustila.

Když si Rézi panu strýčkovi stýskala, farář sestře hrozil: "Ó, to je neposlucha, to je neposlucha, co jsem já se jí namluvil!" Ale v duchu jej blažilo, že je Kristinka tak čiperná, že slabost mizí.

Rézi nutila matku, aby v noci spala v jejím pokoji, že sama zůstane v kuchyni a panu strýčkovi poslouží - ale Kristinka nedopusila.

Říkala: "Jen mne nech, já už to s ním umím, žádný mu tak nerozumí jako já." Jenom po obědě, když Vejpalková umývala nádobí, a potom po svačině Kristinka na chvíli ulehla, dcera si sedla k posteli, matka ji vzala za ruku a povídaly si. Nespal-li už farář, šly k němu do pokoje; Rézi čtla noviny a staří poslouchali. Ale netrvalo dlouho, a Kristinka sedíc na pohovce opřena, ruce majíc na prsou semknuty, zavírala oči a usínala. Každou čtvrthodinku se však probouzela a honem zdvíhala hlavu.

"Pročpak si neschrůpneš ?" domlouval jí farář.

"I bože, vždyť já jsem nespala - jen tak dřímám, oči přivřu, ale pořád poslouchám, ani slovíčka mi neujde," šveholila, nechtějíc se k tomu spánku přiznati.

"Ale je dobře si pořádně schrůpnout, vezmi si příklad ze mne!" vykládal jí.

"Vždyť bych spala, kdyby se mi chtělo!" Jednou jim čtení přerušil doktor; nevolali ho, ale že jel okolo, stavil se. Byl už starší muž, vysoký, ale slabý, ohnutý; zardělá líce, z nichž svítila dvě malá očka, vroubil mu věneček prokvetalých vousů. Kráčel jemně, ale boty mu tuze vrzaly. Shodil kožich, a dýchaje si do rukou, měkce, zvolna šel k farářovu lůžku.

"Noviny, noviny?" pravil, stále si zadychuje chladné ruce. Farář s úsměvem pokyvoval.

"I škoda to číst, člověk se darmo zlobí!" broukl doktor.

"Proč, pane doktore? To je má radost poslouchat - je to poslední, co mi ze všech lejster zbylo."

"I vzal je čerchmant, je to samý nešvár, žádná radost!"

"Už jinak nebude, příteli, mnoho hlav, mnoho rozumu!"

"Jen se pereme, hádáme, a národ to odstůně," bručel doktor, volně sahaje po farářově ruce. Farář se usmíval. "I nic mu snad nebude, příteli, pořád jde kupředu, vždyť to také musíte pozorovat. Kde bych já si byl za svých mladších let pomyslil! Dobré jádro je v našem národě

a mladá síla jej žene - nic ho nezadrží - co je nezdravého, odhodí a pořád si bude razit širší a volnější cestu. Tak je vštípím v zemi jejich, že nebudou vykořeněni z země své, kterou jsem jim dal, praví Hospodin Bůh tvůj!"

Doktor už neodpověděl; zkoumal puls. Pustiv ruku, sedl při loži a ptal se: "Tak co kvíčalky?"

"I dost dělají dobrotu, jsou mnohem krotší, myslím, že už taky nemohou anebo nemají co zobat!"

Doktor se usmál. "Jenom se neračte ukvapit, zima je zima!" Podíval se na paní Kristinku, povstal a zvolna k ní přistoupil.

Vidouc, že jí také sahá po ruce, smála se: "Ó, já jsem zdravá, pane doktore, jako mladice běhám!" a ruce schovávala.

Ale doktor, jako by byl neslyšel, vzal ji za ruku. Stál mlčky, hledě do okna; paní Kristinka se jen choulila. Prozkoumav puls, poslechl i srdce, pohladil jí ruku a zakývav šel si zas sednout.

"Naše Rézinka, Kristinčina dcera, pane doktore," na Rézi ukazoval farář. Doktor se uklonil. "To je dobře, že jste přijela, paní matka by si nedala říci, je pořád jako vítr. Ale je potřeba odpočinku, nic to platno není."

"Maminka si radit nedá, všecko chce sama a já nemám co dělat," stěžovala si Rézi.

"Když bude neposlušná, poručíme jí ležet stále, nebo by si něco utržila," hrozil doktor. "Či není, paní Kristinko, lépe nějaký čas vypřáhnout, sebrat se a potom zas běhat jako křepelka?" Kristinka se jen usmála.

"A trochu vínečka, malagy, šery nebo krapet koňaku dobře by dělalo!" Kristinka údivem sepjala ruce. "Pro pánaboha, kdepak něco takového, hlava by mi shořela!" volala.

"I neshořela, nebojte se! Důstojný pán je chlapíček; že poslouchá, bude brzy běhat - nemám pravdu?"

"Božskou, pane doktore," vesele přisvědčoval farář.

"Já bych odpočíval hned, kdyby to bylo možná," pokračoval doktor, "čertovská zima je letos. Tak jak povídám," chystaje se k odchodu, znova se obrátil na Kristinku, "teď hezky hajat a v létě si to všecko vynahradíme."

Rozloučiv se, odešel volně a klidně, jak přišel.

Rézi jej vyprovázela z domu. Jsa již na stupních přede dveřmi, obrátil se k ní, vážně zahrozil a řekl rozhodně: "Maminka nesmí už nic dělat - nebo -" a přísně zakýval. "Co jsem jí neviděl, opět tuze zeslábla."

Trošku se ukloniv, pomalu došel k saním, usedl, přikryl se a již odjížděl. Když se Rézi vrátila do pokoje, Kristinka hubovala: "Kdyby on doktor nestrašil, vždyť snad sama cítím, jestli mě něco bolí, ne? A takové pití mi radí! Ale to je jejich - strašit lidi!"

"Ale, maminko, vždyť neříkal, že stůněte, ale že si máte oddechnout. A to vám teď povídám zrovna, neposlechnete-li, odjedu. Načpak já mám zahálet? Či snad nedovedu uvařit a uklidit?

Tamhle v mém pokoji můžete pěkně ležet celý den!" Rézi všecka hybná a rozohněna vykládala.

"Tak vidíš - vidíš," zatesknila Kristinka, "proč se tu stavoval? Povídám, jen aby plašil!

Toníčkovi už bude dobře a teď zas mně začne říkat o nemoci. A to jen ty schody udělaly Bože, jako by se byl jaktěživ nikdo nesmekl se schodů!"

"Ale poslechnout můžeš, miláčku," přidával se farář.

"Inu, když vás je na mne tolik, toť vím, že se neubráním. Ale abych celý den proležela ve tvém pokoji -"

"Vždyť já, maminko, pro nic, než aby postel v kuchyni nebyla celý den odestlána, každou chvíli někdo přijde. A přejte mi taky trochu hospodařit, v létě vám raději uteču do lesa a přijdu vždycky jen k hotovému!"

Ta řeč opět Kristinčiny oči i tváře rozjasnila; již neodporovala.

Když potom Rézi vařívala, paní Kristinka schoulena, přikryta seděla na pelesti. Rézi se přes tu chvíli zeptala: "Kolik vajíček, maminko?" nebo: "Zeleninku trochu osmažíte?" "Přidáváte taky marjánky?" A matka usmívajíc se, říkala: "Tak a tak, holka, to pan strejček rád!" Poslechla také a před polednem si chodila lehnout do pokoje dceřina.

"Tam si odpočinete jako nikde jinde," říkala jí dcera, "ticho tam je a to již posiluje." Vždycky po obědě, po svačině, když kaplan odešel, Kristinka honem spěchala k bratrovi; dříve nerada vstupovala, aby se třeba pan páter nemrzel.

Časy byly stále zlé: mrazy a zas chumelice i foukanice. Páter Voříšek přišel jednou večer z Hluboké tuze rozklepán. Odvazuje šálu, vyprávěl: "Toť jsem přec jaktěživ neviděl! Všecko je zafoukáno, takže si strejc s koněm namířil, kde se mu zdálo nejkratčeji; po cestě nikde ani památky, v lese jsme jezdili jen tak mezi stromy a nebylo kudy ven. Už jsem si myslil, že tak budeme jezdit do rána!" a trpce se zasmál.

"To je trampota, pane bratře!" přisvědčoval farář. "Hned na počátku jsem vás na to připravoval - znám já, co ty hory umějí!"

"Snesu ledaco, ale tohle mi je už skoro trochu mnoho," bručel Voříšek. Farář se rychle posadil a sepjal ruce: "Jenom za trpělivost prosím, pane bratře, za útrpnost se starým mužem!"

Voříšek honem byl u postele a ruce starcovy sevřel ve svých. "Ale, ale, jemnostpane," začal pěkně, jak jen uměl, "člověk si zahubuje, zabručí, ale aby - tento - to ne! A co by měli říkat tkalci, když s dílem musí do toho - a pěšky! Hlubockého Šetelu jsme dohonili - na zádech měl ranec hrozitánský, jen se pod ním ohýbal a hrabal se bídně. Řekli jsme mu, aby se s námi chytil, a liboval si: ,To se mi, panečku, povedlo!' A pořád jen, co jemnostpán a paní

Kristinka."

Stařenka v koutku pohovky vzdychla: "Chudáci!" "Baže chudáci," přisvědčil kaplan, "člověk by zaplakal nad babkou, která se hrabe od lesa s hromadou roští, větší, než je sama. Onehdy se u Rudné jedna taková, chuďas, smekla; pozpátku se svalila a ne a ne vstát. Provazy se jí při tom pádu. tuze stáhly, takže si roští nemohla odvázat, a tak ležela na cestě a jen bědovala."

"Pomohl jste jí, pane bratře, viďte?"

"Toť že pomohl, ale když viděla, že jsem to já, lekla se tak, že by se byla málem svalila ještě

jednou. A pořád jen: ,Bože, bože, když on sám náš duchovní pastýř - jenom se neráčejí zlobit, že jsem taková! Bůh je pozdrav a mně odpusť!' "

"Ano, ano, ano," radostně volal farář, "takoví jsou, takoví!" a oči maje přimhouřeny, pohled samu blaženost, zapadal do svých vzpomínek podobných.

"Povídala mi, že je na vejměnku, svou sedničku že má, všecko v pořádku že dostává, ale kdo prý by seděl celý den u kamen a nic nedělal...aspoň trochou dříví že přispěje. Inu, u nás v Krkonoších jsou také chudáci, ale přece se mi zdá -"

"Průmysl je tam, pane bratře," vpadl mu do řeči farář, "nějaké peníze přece přijdou do vesnice

- ale co tady? Česká Sibiř!"

"To je pravda. Také jsem u nás chodil do školy a zůstával jsem na poledne, ale takový chléb, jako tady teď vídám, jsme přec jenom nemívali a nevídali. Ouzko mi bylo. Ondy jednomu děvčátku kus upadl a nevědomky ho rozšlápli - inu, bláto, hotové černé bláto! A kousek másla má málokteré - spíš studené bandory nebo ty trpálky s prachandou."

"Je to tak, je," svědčil farář.

"Inu, musím říci, že čím tu jsem déle, tím více se jemnostpánovi divím." A Voříšek se přes brejle zadíval na starce.

Z Rézina pokoje pronikly až sem teskné, nesouvislé zvuky zádumčivé písně.

"Tak byste tu nechtěl zůstat do smrti?" čtverácky se zeptal stařec. Kaplan se zamyslil. "Mámli říci spravedlivě - nechtěl!" Vtom se podíval na Kristinku, a pokynuv faráři, dal prst na ústa. Stařec porozuměl, zakýval, a rychle vzav kaplana za ruku, přitáhl ho k sobě a šeptal mu třaslavě: "To ona teď pořád - jsem nad tím bez sebe - jestli ona mi -" a hlava se mu tuze rozklepala.

"Ach, to ne, jemnostpane, to ne," konejšil jej kaplan, "stáří je to - tak to bývá vždycky. Moje babička byla taková hromadu let, kam ji posadil, tam spala. Když jsem časem navštívil domov, říkávala: Já už, hochu, nebudu!', ale shledali jsme se zas." Vtom paní Kristinka otevřela oči; chvilku se nemohla vzpamatovati. Vidouc kaplana u bratrova lůžka, tuze se lekla a honem se postavila, ale nohy se pod ní zachvěly, takže se podél pohovky smekla na zem.

Kaplan hned byl u ní.

"Ale, ale, paní Kristinko, načpak ty spěchy - kdyby jemnostpán něco chtěl, posloužil bych a rád!"

Kristinka sedíc, všecka se chvěla. "Když já už jsem taková marná!" zatesknila. Farář již neseděl, ale ležel vysoko ukryt. Na chodbě zašustily bačkory; Rézi vstoupila do pokoje. Vidouc kaplana u maminky choulící se, s rukama na prsou křečovitě sepjatýma, pospíšila k ní a ptala se: "Copak, maminko?" "I nic, holka, nic - ale slabo!" "Když vy, maminko, neposlechnete -" "Ale jdi, cožpak něco dělám? Vždyť nic nedělám!" "Pořádný

odpočinek to není," naříkavě odvětila dcera. "Vy si máte v pokoji lehnout a ležet - a to pořád utíkáte a v noci si pokoje nedáte. Nechte mne v kuchyni, vždyť snad panu strejčkovi posloužím. Podívejte se, darmo pana strejčka lekáte - takhle byste znova ublížila sobě i jemu." Kristinka mávala hubenou rukou.

"I mlč - i mlč - nehubuj - pořád chceš, abych to víno pila, proto jsem tak ospalá, ke všemu nemožná - ale já tě poslechnu, tak pojď, třeba hned půjdeme."

Stařec nadzdvihl hlavu.

"Inu, tak hned ne," mírně řekla Rézi, "zatopím tam a dám přes vás salup, abyste se na chodbě

nenastudila."

Kristinka zvolna povstavši, plížila se k bratrově posteli. Měl pořád hlavu nadzdviženou a poplašenýma očima hleděl na sestru. Usednuvši, pohladila ho po hlavě a usmívala se: "Ta se mnou dělá, viď, jako s princezkou. Ale neboj se, ono tak se mnou není, nebolí mne docela nic

- je to jen takové mazlení."

Farář ji vzal za ruku a rychle kýval hlavou; ale neodpověděl, bál se, že by vybuchl pláčem. Po jejím odchodu nastalo v pokoji ticho; kaplan večeřel, farářova hlava, v polštáři zabořená, měla oči zavřeny. Hodiny tikaly, v kamnech prskala smola topánek a z kuchyně bylo slyšeti tlumené kroky tetky Vejpalkové.

Náhle farář povznesl hlavu a ptal se: "Pane bratře, nezdá se vám, že Kristinka nějak rychle -" a zajíkl se.

Kaplan honem povstal a přistoupil k posteli.

"I ne, jemnostpane, je pořád stejná," odpovídal, ale faráři se do očí nepodíval. Stařec mu sevřel ruku.

"Ba ne, ba ne - vidím já dobře -"

"Vždyť to paní Kristinka praví sama - přec by nelhala -"

"Ta?" vykřikl s rozrývavou bolestí, "ta pro mne zapře největší trápení!" Kaplan se zadíval do šerého kouta u knihovny a mlčel.

"Ale to by bylo hrozné - na to jsem nikdy ani nepomyslil. Vždyť ona Kristinka nezastonala, ledaže hlava zabolela. Přišla sice někdy s ovázaným čelem, ale když jsem se ptal, co se stalo, vždycky jen: ,I hlava mě trochu bolí, nastrouhala jsem si křenu.' Křen byl celá její apatyka." Farář hovoře slabým, bolestí prochvělým hlasem, hlavu na polštáři stále překládal, jako by marně hledal místa, kde by pokojně mohla spočinouti.

Kaplan byl jako na rozvlněné vodě; nevěděl co říci, jak vymlouvati. Vtom však na síni zašustily Réziny bačkory.

"Tak co maminka?" sotvaže zavřela, udychtěn se ptal farář. Rézi se klidně usmála. "Usnula hezky jako dítě, vždyť říkám, že si má odpočinout."

"Je tam sama?"

"Vejpalková tam sedí, zůstane u ní na noc!"

"Nenene, jenom ty zůstaň u maminky, nic nebudu potřebovat, tetka ať si lehne v kuchyni -" Pondělíček přišel na pobyt a s kaplanem poseděli, aby starci nebylo smutno; ale když o půl jedenácté odcházeli, farář ještě neměl na spánek ani pomyšlení.

V pokoji šeře osvětleném na lůžku ponocoval. Noc plula tichá a dlouhá. Smutno mu bylo, k smrti tesklivo. Po tolika letech po prvé neměl Kristinky vedle v kuchyni. Nebyla daleko, pod jednou střechou s ním odpočívala, ale připadalo mu, že mu ji na míle odvedli. V tiché noci, v smutné samotě víc a více vzrůstala myšlenka, že Kristinku ztratí nadobro. Hrůza ho pojímala, úzkost, takže by byl utíkal, kdyby bylo možno hoři a děsům budoucích dní uniknouti. Bože na nebi, což v tom stáří nezbývá nic jiného než loučení? Starý druh Duchoň odešel - bolestno bylo, páter Letošník se odstěhoval - stýskalo se starci - ale což to všecko bylo proti hlubině

bolu, jež se teď před ním hrozně otvírala!

Když se Rézi přišla podívat, co pan strejček dělá, vybuchl v nedočkavou, bolestnou otázku:

"Co maminka?"

"Spí, pane strejčku, zas tiše spí," šeptala Rézi.

"Bože, bože, v jakých já tu ležím mukách! Kdybych aspoň mohl běhat, abych seděl u ní," bědoval.

"Dá Pánbůh, že to bude brzy; avšak já vím, že jakmile se maminka probudí, bude chtít sem!"

"Jen aby si neublížila - raději ať leží, aby se posílila. Jenom aby mi neumřela!" a zavzlykal. Rézi se nemohla přemoci a také zaplakala.

"Ty myslíš, že umře?" zaštkal.

"Ach, pane strejčku, modlím se, aby zas bylo jako dřív, ale když ji tak vidím -"

"Jdi k ní - ochraňuj mi ji, všecko udělej, co udělati můžeš - nebe ti za to požehná!" A zas v samotě zápasil se svým žalem. Usnul až hodinu s půlnoci. Nevěděl, že Kristinka s dcerou přišla k jeho loži, a že vidouc bílou hlavu jeho tiše spící, hned měla oči zality. Když opět ležela v dceřině pokoji, vzala Rézi za ruku a zašeptala: "Já vím, že tu už dlouho nebudu - už kolik neděl cítím, jak scházím. Taky ve snách vídám svého nebožtíka, tvého tatínka, a naše děti - Honzíčka, Aninku a Toničku - jako by byli včera ode mne odešli. To oni mě volají - a šla bych ráda, kdyby Toníčka nebylo. Za to tě prosím, Rézinko, neopouštěj strejčka, opatruj ho, pro svou matku to udělej!"

"Ale maminko, jaké si to dnes děláte myšlenky?" slzíc, domlouvala jí dcera. Kristinka pohnula ručkou. "Už to hodně dní tak nosím v hlavě, třebaže jsem nic neříkala - a vždyť vy to taky víte, jak se mnou je, na očích to vidím paní

řídící i jemu a na Vejpalkové to vidím. Ta je stará zkušenost, nic neříká, ale dobře tomu rozumím! A pamatuj na mne, co jsem řekla!"

V následujících dnech jednou dvakrát za den přišla k bratrovu loži, aby se spolu potěšili, pomazlili.

Starci bylo stále lépe. Když vídal, že sestra, lepším zdravím jeho potěšena, všecka okřála, že se u lůžka usmívá, žertoval: "To jsme to na studenecké faře pěkně provedli, viď? Hospodář i hospodyně stůňou! Ale budou běhat zas - vid, že budou běhat? A počkej, jak se celá vesnice bude dívat, až my si spolu zjara vyjdeme. Jen se taky přičiň jako já - podívej se, já už jen běžet!" a dával nohu z postele.

Ale Kristinka honem sepjala ruce: "Prosím tě, Toníčku -" a farář honem zas nohu stáhl zpátky.

To byly jasnější chvilky, když však byl sám, tonul v beznaději. Ale nemluvil o tom s nikým, cítil, že by vybuchl v těžké, marné nářky. Až jednou, když mu za večerního šera Pondělíček seděl u lože, farář jej vzal za ruku a třesa se zavzlykal: "Zaplačte nade mnou, příteli!" Řídící hned porozuměl a chtěl vymlouvati, ale farář mu stiskl ruku a zakýval, že je to marno... Večer řídící Pondělíček psal páteru Letošníkovi. Když se skalský doktor opět ve faře zastavil, farář s ním o Kristince nemluvil; oba mužové si však čtli v očích a rozuměli si...

Toho dne přišla paní řídící z fary domů uplakána; pravila muži, že doktor Rézi radil, aby se Kristinka dala zaopatřit.

"A ví o tom?" ptal se Pondělíček.

"Už ví, přivedli jsme ji k tomu, že sama prosila, aby přílepský pan farář přišel. Vejpalka se už

pro něj vypravil - chuďas, taky plakal."

"A co pan farář?"

"Ten neví - snad bude lépe ani se mu nezmiňovat," odpověděla paní. Přílepský farář se s Vejpalkou vydal hned. Byl už počátek března, ale země ještě jako kost. Sněhu bylo maličko, ale kraj smutně pustý. Sluneční paprsky ještě neměly síly, aby rozrazily kůru, zemi svírající. Farář s kostelníkem plavali po silnici jako o závod; duchovnímu se kabát rozletoval a zardělé

tváře svítily potem.

V Studenci farář Čečetka hned zašel na hřbitov; Vejpalka zaskočil do fary a přivedl pana pátera.

Po chvíli šel Vejpalka prostovlasý, brašnu maje na těle, zvonečkem slabě klinkaje, od kostela k faře a za ním kráčel přílepský farář v klerice a v komži, bursu drže na prsou. Řídící Pondělíček stál na silnici pod hřbitovní zdí, a když se lidé z nejbližších chalup sbíhali, říkal jim: "Prosím vás, lidičky, nechoďte do fary, pan farář o tom neví, a snad by se mu pohoršilo."

Zůstal s vesničany, jichž stále přibývalo; povídali si jen o Kristince, a co bude jemnostpán dělat, jestli mu odejde.

Když se kaplan s Vejpalkou vraceli z fary do kostela, aby vše uložili, shromáždění šli za nimi pomodlit se za Kristinku...

V té chvíli, když přílepský Kristinku zaopatřoval, farář Kalous se probudil. Odpolední slunce házelo do pokoje světlé pruhy. Lístky břečťanu kolem oken zjasněly a několik se jich i jemně zachvívalo. To slunečno starci zalahodilo. Podepřev si hlavu, hleděl oknem na kus hladké modré oblohy. Zatoužil, aby už bylo jaro, teplé, svěží jaro - - potom by Kristinka na slunci snad přece trochu okřála.

Co asi dělá? Že bylo hluboké ticho, pomyslil si, že Vejpalková a Rézi jsou u ní a že si povídají.

Vtom uslyšel ztlumený ruch - několikeré dušené kroky - a teď To Vendelínek zakašlal! projelo starcovou hlavou. On je to - on - jdou zticha, aby mne nevyrušili. Ó, jistě, jistě - doktor nařídil a Vendelínek zaopatřoval! - Již kolikrát na to myslil a říkal si: Kdyby to doktor řekl, zle by již bylo!

Roztřesen se posadil, nohy pustil s lůžka a chtěl se strojiti; ale oděvu tu nebylo. Postavil se, ale nohy se pod ním zachvěly, takže musil usednouti.

Vtom se dveře tiše pootevřely a farář Čečetka vklouzl. Přišel s úsměvem jako jindy, ale vida starce sedícího na posteli a ten jeho zoufale bolestný pohled, zůstal jako bez dechu a úsměv mu zmizel ze rtů.

"Bratříčku - bratříčku, pojďte sem!" zasténal Kalous, a když farář Vendelín přistoupil, stařec mu vznesl ruce k hlavě, objal ji, a hledě mu do očí, zakvílel: "Vy jste mi zaopatřoval Kristinku, viďte?"

Přílepskému se zachvěla víčka a dušeně zakašlal.

Kalous jej pustil - a rozplakal se jako dítě.

Přílepský nad ním stál, nevěda co počíti, a slzy se mu koulely po drsných tvářích.

"Tak už je tak," vzdychl si stařec a lítostně si přisvědčoval.

"Račte se pamatovat, jemnostpane, vůle boží ten zármutek posílá -" hučel přílepský, ale vida, že marno je těšiti, umlkl.

Farář stále seděl na lůžku; ruce maje v klíně sepjaty, hleděl k zemi. Po hodné chvíli se slzavýma očima podíval na Čečetku a řekl: "Člověk nikdy netuší, jaké rány číhají, a nevěřil by, že je unese. Sedněte si u mne, bratříčku!" Přílepský poslechl, prose, aby farář ulehl, že by si třeba ublížil.

"I mne se nic netkne," broukl stařec, ale sklonil hlavu na polštář, přikryl se a zamyšlen hleděl na přítele.

"Co říkala ?" zeptal se po chvilce.

"Pořád se usmívala, na maminku se ptala, o jemnostpánovi vypravovala a prosila, abych se tu hned zastavil," vypravoval Čečetka.

"Duše dobrá - nenaříkala?"

Přílepský zavrtěl hlavou. "Povídala: Já vím, že mě ta svatá útěcha posílí, vždyť nás Pánbíček neopustí, teď bude jaro, už to hezky svítí, a zas bude líp.'"

"Naděje - naděje -" vzdychl Kalous.

"Proč, jemnostpane - proč by se nemohla splnit? Přicházejí takové slabosti, že už lidé myslí a zatím -" Kalous povznesl prst. "Kdyby ona tu, miláčku, nebyla osmdesátka! Ale dneska se už ustrojím a půjdu k ní; prve jsem se pěkně postavil, už to půjde!" a chystal se z postele.

"Teď ne, jemnostpane," zdržel ho přílepský, "paní Kristinka by se rozlítostnila a je potřeba, aby si trochu odpočinula."

Farář opět ulehl a přílepský přisedl blíže. Těžké myšlenky táhly jim hlavami, ale slova nepromluvili...

Přišla Vejpalková, přiložila do kamen a odešla po špičkách, jak přišla. Čečetka myslil na Kristinku; představoval si, jak jej vzala za ruku a tiše vypravovala o svých starostech s bratrem, jak jej prosila, aby naň nezapomínal zvláště teď, když je tak vetchý a potřebuje rady. Ke konci řekla: "Vím, že už je všecko marno, Bůh mě volá. Ach, kdybych já

to už, velebný pane, měla odbyto!" Ta slova nešla přílepskému z mysli. Ó, ten poslední krok největší chvilka z celého života! Taková láska sesterská hoří té stařence v prsou, pořád jen na bratra myslila, životem na něm visela, ale teď už i do její hlavy vpadla myšlenka: Kdybych to měla odbyto! Jak je si ta prostá, spravedlivá duše přece vědoma velikosti poslední chvíle okamžiku rozchodu... Lidičky, lidičky, kdo vídá člověka odcházeti, jinak soudí o všech radostech života!

"Je to bolest, velká bolest, příteli," myšlenky mu rozryl vzdech Kalousův. Čečetka neodpověděl.

"V těch dlouhých nocech jsem se mnoho narozjímal o životě. Poznal jsem, jak tiše, bezohledně ta řeka pluje, že člověk jest chmýrkem na jejích vlnách, že nutno vše přijímat, jak Bůh posílá - a přec je to bolest veliká! Aspoň kdybych mohl s ní najednou oči zamknout."

"Nutno vše přijímati - tak, tak, jemnostpane!" přisvědčuje hučel přílepský.

"Ano - nic mi už nezbude než čekat, čekat trpělivě, jako hospodář, když přijde z práce, sedne u stavení a čeká, až nastane úplná tma."

Přílepský mlčel.

Rézi přišla a pravila, že maminka procitla. Stařec se honem posadil.

"Dej mi šaty, Rézinko, dej, půjdu k ní," pravil rychle.

"Pane strejčku -" chtěla odporovat, ale přílepský ji klidně přerušil: "Jemnostpán už byl z postele, pomohu mu při strojení, snad si neublíží."

Rézi mlčky snesla, čeho si stařec přál.

Když se strojil, nohy i ruce se mu klepaly, každou minutku musil usednouti, ale pospíchal, jako by měl někam honem utíkat zaopatřovat.

Ustrojiv se, opět usedl a dýchal zhluboka. Po chvilce povstal, snažil se bačkorami zadupati a řekl: "Tak pojďme!"

Přílepský jej vzal kolem těla a vedl ho z pokoje přes chodbu do pokoje Rézina... Kristinka vidouc je, radostně se zasmála.

Stařec vysmeknuv se přílepskému, sám se došoural k posteli a usedl na židli.

"Když ty nejdeš ke mně, běžím já k tobě," usmál se, "vidíš, jaký jsem chlapík, pedály jsou zas jako struny!"

"To je dobře, Toníčku," usmála se a vzali se za ruce.

"Říkáš ,to je dobře', ale sama se podle mne neřídíš," slova ostře vyrážel. Musel se přemáhati, aby se nedal do hlasitého pláče - tak ho dojala malinká, suchá její hlava s přičísnutými chudými šedinami.

Hleděli si navzájem do očí - Kristinka usměvavě, farář s hlubokou bolestí v očích. Přílepský zadumán stál u okna; hleděl ven, ale neviděl. Rézi v hlavách matčina lůžka slzela.

"Jen mlč, Toníčku, vždyť já taky vstanu, dnes už zvlášť cítím, že je mi o hromadu lépe. Počkej, však já se tě ještě dost nazlobím!" volně, tichým hláskem povídala Kristinka. Přílepský přistoupiv, bublal: "Ajá zas musím k nám, je šero, bude tma, než dorazím, maminka už bude ve strachu!" a třesa se, podával ruce.

Kristinka mu ruku políbila, slabě stiskla, do očí se mu podívala a pravila: "Zaplať velebnému pánu Kristus Ježíš, a paní maminku že pěkně pozdravuju."

"Děkuju - děkuju - vyřídím - bude mít radost, vždycky se hned ptá, co paní Kristinka dělá. Opatruj Pánbůh!" A přílepský chytiv klobouk, na žádného již nepohlédl a rychle vyšel. V síni trochu postál, rukávem si utřel tváře a již uháněl k domovu.

Kraj byl tichý, studený, zachmuřený; od lesů a z kopců se plížilo šero. Přílepský proběhl vesnicí, ani nevěděl. Teprve v širu se mu myšlenky jasnily. Vzpomínaje na to, co právě byl prožil, uháněl víc a víc. Pudilo ho to zas k jeho vesnici, kde v tiché faře čekala také taková stará hlava. Nemohl se dočkati, až vkročí do svého příbytku a přivine ji k prsům...

V Rézině pokoji bylo již úplně šero a farář s Kristinkou stále se ještě drželi za ruce a tiše si povídali. Rézi užila přítomnosti starcovy a odběhla, aby honem zařídila, čeho bylo potřeba v domácnosti.

Když do pokoje proniklo večerní klekání, stařena pustila bratrovy ruce a v myšlenkách se modlili. Ticho bylo, hluboké ticho, jen zvuk zvonku je rozrýval.

Když umlkl, Kristinka zašeptala: "Dobrý večer dej Pánbůh!"

"Dobrý večer - chtěla bys rozsvítit?"

"I ne, Toníčku, je nám tak pěkně."

"Bolí tě něco - bolí?" ptal se měkce.

"Ne - ne - nic - docela nic, ale takovou mám radost, že jsme zas u sebe. V těch posledních dnech se mi tuze stýskalo, chtěla jsem přiběhnout, ale nepustili mne. Pořád jsem si myslila, jestli tě nic netrápí a jak to Rézi vede," šeptala. "Dobře, tuze dobře - krásně -"

"A velebný pán nenaříká?"

"Ani slova, naopak, povídal, jakou má radost, že si můžeš odpočinout."

"To jsem ráda," vzdechla si spokojeně a pohladila mu ruku. "Vidíš, takovou jsme měli starost, a jak všecko dobře dopadlo. Teď už bude jaro, tepličko, uteče to hned, Prokůpek se přistěhuje, a bude po starostech všech."

Ucítivši, jak se mu zaklepaly ruce, umlkla.

Po silnici jel vůz a tichý skřípot i dunění kol po zamrzlé zemi pronikaly do pokoje, slábly, ztrácely se a zas bylo úplné ticho.

"Poslouchej, Toníčku, já si zas usnu, ono mě to tuze

sílí, ale mohl by ses se mnou pomodlit," po chvilce zašeptala Kristinka.

"Pomodlím, pomodlím. Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého. Amen." Pokřižovali se oba. Kristinka sepjavši ruce na prsou, poslouchala bratra a v duchu říkala s ním.

Farář se třaslavým, přidušeným hlasem modlil Otčenáš, Zdrávas, Věřím v Boha, Anděle boží, Zdrávas královno.

Kristinka ležela nehnutě.

"-k Tobě vzdycháme, lkajíce i plačíce v tomto slzavém oudolí, i protož, orodovnice naše, obrať k nám své milosrdné oči a Ježíše, který jest požehnaný plod života Tvého, nám po tomto putování ukaž, ó milostivá, ó přívětivá, ó přesladká Panno Maria. Oroduj za nás, svatá

boží rodičko, abychom byli hodni učiněni zaslíbení Kristových," chvělo se z farářových úst. Tu Kristinka vzala bratra za ruku. "Ty to všecko říkáš, jak nás maminka učívala," šeplala radostně a očka jí plála nadšením.

"Říkám - to já vždycky -" odpověděl a v té chvíli projelo jím teplo vzpomínky na matku, jak dávno a dávno v chalupě na návrší, lesy ověnčeném, při olejové lampičce učila ho před spánkem modlit.

"Já se taky všecko modlím tak jako doma a přitom si vzpomínám na maminku," stále s tím nadšením v očích šeptala, "tak, prosím tě, říkej -"

"Za maminku, za tatínka a za sestry," klepaje se pokračoval.

"Já říkám: za bratříčka a za sestřičky," zašeptala.

Farář přivřel oči. Domodliv se Otčenáš i Zdrávas, řekl zas: "Za babičky, za dědečky a za duše v očistci - Aby nás Pánbůh chránil před morem, hladem a válkou -" Jen zvolna říkal slovo za slovem. Dojemná nálada modliteb, které se od dětství modlívali, prochvěla mu hruď. Cítil teplo pěkných chvil, jichž užil za krátkých návštěv vesnického domova svého. Jak rád večer hledíval na malou Kristinku, když tyto modlitby říkávala! Čisté nadšení dětinné zbožnosti svítívalo jí přitom z celého pohledu. A dnes?

Poslouchal. - Krátký dech vycházel Kristince z prsou. Spala. Sedě schoulen, ruce měl v klíně

křečovitě sepjaty.

"Kdež bychom si byli tenkrát pomyslili!" byla jediná myšlenka, jež vynikala ze zátopy bolesti...

Rézi tiše přinášela rozsvícenou lampu. Vidouc, že matka spí, usmála se, postavila lampu, zmenšila plamen a šeptala: "Pane strejčku, račte si jít odpočinout - maminka teď bude pěkně

spát."

Poslechl na slovo.

Učiniv nad sestrou křížek, dal se odvésti. Byl velmi unaven. Ulehnuv, brzy usnul silným spánkem. Bylo již po třetí hodině ranní, když se na loži zachrul. Probouzel se s úsměvem - právě na konci pěkného snu jasně slyšel Kristinčin hlas: "Toníčku - slyšíš?" Prořídiv se trochu, usedl a udiven se rozhlížel. Tu se do pokoje šoural Vejpalka. Byl tuze ohnut, všecek zkrušen.

"Jemnostpane, kdybyste ráčil k paní Kristince...jektal.

Farář naň upřel zděšené oči. "Copak - copak -" třáslo se na rtech. Chvěje se, počal se oblékati.

"Volala po jemnostpánovi," šeptal Vejpalka, pomáhaje mu.

"Volala!" - dásně mu zadrkotaly. - "A co vy tady?" "Přišel jsem taky -" ale dále Vejpalka nemohl; zaštkal hlasitě.

Farář se již neptal. Kostelník ho vzal kolem těla a spíše jej nesl než vedl přes chodbu. Když

vstoupili do dveří Rézina pokoje, farář spatřil při lůžku sestřině plačící Rézi, paní řídící a kostelnici, jež měla v ruce rozsvícenou svíčku.

Rozepjal paže, oči měl široce rozevřeny a omámen hleděl, co se děje. Paní řídící k němu přiskočila a vzlykala: "Neračte se lekat - paní Kristinka právě tiše skonala."

Z hrdla se mu vydral chraplavý zvuk a - již se jim poroučel do náručí - Sotvaže ho odnesli na lůžko, kostelník chvátal pro Pondělíčka a potom k Čejkovi, aby honem zapřáhl a dojel pro doktora...

VIII

Bílá hlava studeneckého faráře se pošinula výše nad přikrývku a přivřená očka mhourala do okna. Viděl školní stěny, kostry stromů po zahradě i vzadu kus lesa, všecko v nejveselejším slunečnu. Zachrul sebou a zavolal: "Kristinko!"

V kuchyni zašustily Réziny bačkory. Farář usedaje, vzdychl si zhluboka.

"Copak si ráčíte přát?" vstupujíc, ptala se Rézi.

"Podívej se, jak je tam hezky!" rukou ukazoval do okna.

"Krásně," přikyvovala.

"Rád bych z postele tuhle na židli, abych se mohl dívat!" odvětil a zkoumal, co tomu říká. Strnulý pohled její trošku zjasněl. "Jenom jestli to půjde?"

"A bodejť by to nešlo, slavně, znamenitě - vždyť jsi mi to sama slibovala ještě dnes ráno, ne?"

"Inu, zkusíme to tedy, když ráčíte myslit," povídala, chystajíc židli a na ni peřinu.

"Vždyť jsem se namoutě naležel dost, ne?" bručel si, dávaje nohy z postele.

"Tak co levá nožička říká?" ptala se.

Stařec se jí podíval do tváří a usmál se mazlivým slovům, u Rézinky nezvyklým.

"I nožička by snad už mohla běžet do Přílep," zasmál se, "zato ručička je posud trochu těžká; inu, musím si zvykat!"

S Rézinou pomocí se smekl na židli, usedl, skrčil se; Rézi ho přikryla peřinou, pošinula židli dále k oknu, přistavila podnožku - a již hleděl k lesům, jejichž zeleň hrála do žlutá. V čistém vzduchu se míhalo hejno holubů, již se koupali v jasu slunečních paprsků, měkkými oblouky se spouštěli blízko k zemi a zas pružnou vlnou, z níž zasvítila jejich třpytná křídla, vznesli se vysoko nad staré olše na břehu řeky.

Po lukách se čeřily hladiny rybníků, jež byly památkou po rozbouřené jarní vodě. Stařec maje oči přimhouřeny, jako by nemohl snésti světla, jež zatopilo všechen obzor, hleděl na ten okřívající kout a kolem rtů měl strnulý úsměv.

Rézi se dívala druhým oknem. "Chvála Bohu, teď už snad bude opravdu hezky," pravila, přehlížejíc lesy i stráně.

"Kolik neděl jsem opravdu ležel - čtyři?" ptal se. z myšlenek.

"Ba přes čtyři, pane strejčku!" odpověděla.

"Tak, tak - a předtím kvíčalky tolik neděl! Inu, inu, člověk už opravdu nestojí za nic!"

"Aspoň pan strejček přečkal ty nečasy, plískanice, deště, větry - to byly dni!" Odstoupivši od okna, šla blíže k starci a řekla vřeleji:

"Novina, pane strejčku, Brouka dnesVejpalka zakopal!'' Farář uchýlil hlavu a díval se na Rézi, jako by byl nepochopil.

"Pošel - už nějaký čas nestál za nic, z boudy sotva vylezl, protáhl hřbet a zakňučel - byl už asi starý!" vypravovala soucitně.

Farář opět odvrátil hlavu a neodpovídal; zamyšlen hleděl ven. Rézi se zase vrátila k svému oknu.

"Vida, angrešt tamhle u plotu už hezky dostává lístky," po chvíli upozorňovala.

"Tak on Brouk je zakopán?" teprve teď, spíše jen k sobě pronesl farář. "Za stodolou ho Vejpalka s Ferdou a Hondou uložili a zahrabali. Že už byl tuze starý?"

"Byl, byl -" přikyvoval farář, "zdědili jsme ho už po učiteli Potápkovi a tam se hromadu let nasloužil. Tak vidíme, tak vidíme!" a upínal zrak do dálky.

"Pan páter kolikrát za den k němu přišel, volal na něj, ale Brouk sotva hlavu vystrčil, oči otevřel a spal zas," vypravovala.

"Vidíš, tuhle kterýsi den mi napadlo, že ho nikdy neslyším, chtěl jsem se tě zeptat, co že Brouk neponocuje, poznával jsem ho jindy hned - ale člověk na všecko zapomene -" trhaně

šeplal farář.

"Nic už nechtěl jíst -"

Náhle sebou stařec zachrul, a hledě Rézince do očí, ptal se rychle: "Poslouchej, dítě, nemyslíš, že se tomu psu stýskalo?"

Rézi porozuměvši, chvilku rozjímala. "I snad jen to stáří dolehlo," vymlouvala. Ale farář byl všecek nepokojný. "Inu, inu, stáří dolehlo, ale věř mi -" a zesílil hlas, "že se tomu zvířeti zastesklo! Víš, ona naše Kristinka byla jako myška, pořád cupala po síni, po dvoře, volala, zadováděla - ó, to se pamatuje!" a důrazně kýval hlavou.

"Vždyť jsem mu, pane strejčku, také neublížila!" bránila se Rézi. Opět se nepokojně pohnul.

"Neříkám, Pánbůh zachraň, ale rozuměj: zvyk je zvyk! To bylo nějakých roků, a Kristinka nešla vedle budky, aby se byla na Brouka neusmála. Ó, to se pamatuje!"

"Ale teď už je maminka přes pět neděl v zemi -"

"Inu, jistoty vědět nemůžeme, ale myslím si, že mám pravdu!" odvětil.

"Budeme, pane strejčku, shánět jiného?" zvědavě se ptala Rézi a opět šla blíže. Podíval se na ni udiveně a ptal se: "Koho - koho?"

"No, zas nějakého Brouka -"

"Brouka! Kdepak bychom našli Brouka, povídáš sama, že ho Vejpalka zakopal -" odpovídal jako ze spaní.

"Ale nějakého jiného psa," usmála se.

"I ne, ne, nestálo by to už za to - ani by nezvykl," vrtě hlavou, tlumeně bzučel a opět se zahleděl do krajiny.

Rézi ho ještě minutku pozorovala, potom odešla do kuchyně.

Ale farář ještě myslil na Brouka. Úsměv maje na rtech, rozpomínal se, jak milého psa před lety nesli do fary. Potápka jej držel v náruči, Vejpalka nesl budku a Kristinka s farářem šli za nimi. Celý průvod uváděl huňáče do nového domova. A těch starostí, než se ustanovilo, kde by se milý Brouk měl nejlíp. Po začátku kňučíval, nemohl tady hned zvyknouti, z farního dvora nebyla vyhlídka tak veselá jako u školy. Ale Kristinka ho brzy měla na své straně; to bylo vždycky: "Brouku, kdepak jsi, náš Brouku, ty brumláči starej - " a pes by byl střechy přeskakoval. Ó je - Kristinka!

Jako tenkrát, když jsme tamhle pod lesem hrabali seno. Sedím v chládku, dívám se na lidi, kteří rozhazovali kupy, a najednou se podívám ke vsi. I podívejme se, Kristinka nese svačinu a Brouka si vzala s sebou. Šáteček měla na hlavě, halenku, bílou zástěrku a pěkně cupala. Tenkrát se Brouk vyvztekal! A Kristinka pořád jen: "Ty kominíku, udělala jsem ti radost, viď?" A zas šli spolu domů. Kdežpak bychom sháněli nového Brouka! Ano, ano, kdyby Kristinka chtěla, pročpak ne - ale poslechl by nás? Ba neposlechl - kdopak tak se zvířetem umí jako ona? A při těch myšlenkách si pokyvoval i usmíval se.

Rézi přinášejíc si šití, vracela se opět do pokoje; usadivši se před oknem, dala se do práce. Farář dále ještě myslil na Kristinku.

Byly tomu sotva dvě neděle, co si ztrátu její úplně uvědomil. Předtím žil a nežil... Až

najednou Réziny šoupavé, mlaštivé bačkory probudily v pusté hlavě myšlenku na sestru, jež

cupávala jinak, a sevřený duch se zvolna počal rozpomínati - - Čekal, čekal, že se přece stařenka objeví, ale když se neobjevila, namáhal se vzpomínkami proniknouti dále. Takovýchto jasnějších hodinek měl však málo - jindy ležel v spánku nebo byl tupý, nevšímavý, bez myšlenek.

Trvalo to potom několik dní, než se rozpomněl na hroznou noc, v níž Kristinka skonala. A tu ho znova zatopovala mrákotná bolest; probouzeje se z ní, volal ji zpět znova a znova, aby zadusila tu hrůzu pomyšlení ...

Týden opět uletěl, než se Rézinky zeptal: "Tak maminku jste " ale dále nemohl. Rézi se zalily oči a dušeně zaštkala: "Pochovali jsme ji, pane strejčku!" Ležel zas bez hnutí; až po dlouhé chvíli vzal Rézi za ruku a šeplal: "Tak mne tu přeci takhle zanechala..."

"Ach bože, pane strejčku, kdyby to bylo záleželo na ní, nebyla by odešla! Co jsem já se už

naplakala, jak maličko jsme se tu užily - ale co platno, člověk dopředu nevidí!" Stařec Réziných suchých stonů neposlouchal, ale myslil na Kristinčin pohřeb.

"Tam u stěny, u dveří?" tázal se náhle.

Rézi přisvědčila. "Ach, to byl pohřeb, pane strejčku! Přílepský pan farář ho vedl, ze Skalska tu byli a pan páter Letošník šel vzadu za rakví; Prokop nepřijel, stonal." Farář její řeči kale neposlouchal, jenom na to myslil, že Kristinka leží tam u zdi. A připadalo mu, že přece musí přijít navštívit, podívat se na bratra. Následujícího jitra rozespalý dokonce naříkal: "Vidíš, holka, ta maminka se na člověka ani nepodívá!" Ale den za dnem se v hlavě jasnilo... ovšem že tím přibývalo i žalu. Již rozuměl, že Kristinku ztratil navždy, že tu zůstal sám, stařec zbědovaný! Smutno mu bylo, úzko, prázdno, stýskalo se mu, zvláště noci byly trapné. Volal, vábil vzpomínky na sestru, vzpomínky z dob, kdy bývala ještě úplně zdráva, kdy ve farním pokoji bývalo jasno a veselo - krásně jako nikde jinde! Těmi vzpomínkami si Kristinku oživoval a v těch chvilkách necítil tak její ztráty... Tak vzpomínal i dnes. Rézi šijíc u okna, přes tu chvíli se na starce podívala; seděl skrčen, schoulen a přimhouřeně

hleděl ven.

"Pane strejčku, ani si nemůžete pomyslit, jak jsem ráda, když vás vidím!" po chvíli se vlídně

ozvala.

Přisvědčil, ale mlčel.

"Nikdo neví, jak mi tu v těch minulých dnech bylo!"

Obrátil k ní skloněnou hlavu, zpod víčka ji zkoumavě pozoroval a zeptal se zticha: "Prázdno, viď, placho - -"

"Ach jemine - Ale když už mi bývalo nejhůř, zaskočila jsem si k mamince; tam jsem se zas trochu vzpamatovala."

"Všude chybí, viď? Člověk se pořád mýlí - najednou se mi zdá, že ji slyším cupat, a zatím... No, vezměme toho našeho Brouka! Ó, Kristinku měl každý rád!" slabě hovořil. Rézi přestala šíti. "To jsem viděla o pohřbu," zvučněji vypravovala, "když se s ní pan páter Letošník loučil, lidé plakali hlasitě, sám přílepský se neudržel!" a oči jí oživěly. Starcova brada se rozklepala.

"Ó, Letošník ji měl rád!" usmíval se.

"Jen dostal od Pondělíčka psaní, že je s maminkou chatrně, a ihned se vydal; v noci jel. Když

v Skalsku šel z nádraží, dohonil ho Čejka, vezl sem pana doktora. Vypravoval strejc, že velebný pán zůstal jako omráčen, když slyšel, co se u nás před chvílí stalo. A tady jen s vozu slezl a již ho Vejpalka musel dovést k mamince. Tam tuze plakal -"

"To já nevím, to já nic nevím," vrtě hlavou, stýskal si farář.

"Kdežpak," pokračovala Rézi, "čtyři dni byl pan strejček docela bez sebe - a potom dlouho málo o sobě věděl."

"Málo, málo, a všecko se pletlo, ještě teď se ledaco zmate. A vidíš - dvaadevadesát let a přestojí všecko, kvíčalky i snad mrtvičku, a zas se dívá na sluníčko!" A suše, bolně se usmál. Rézinka sklonila hlavu a šila dál.

"Teď bude jaro, tepličko, pan strejček bude sedat na slunci, Prokop přijede, a půjde to lépe," pravila, aby jej opět z tesknoty vyvedla.

"Prokop - Prokop," přisvědčoval. "Toť já vím, že by byl rád Kristinku doprovodil -"

"Krásně psal, pane strejčku," zavelebila, "jenže nevím, kam jsem to psaní ve zmatku schovala, snad se ještě najde. Hned nám bylo divno, že píše z domova a ne z Hradce - potom jsme z toho psaní vyrozuměli, že taky stonal."

"Ale přijede!" řekl rychle.

"Psal, že hned, jak se zotaví."

"Mhm, mhm - trochu dlouho - nezdá se ti, že trochu dlouho? Třebaže já vlastně nevím -"

"I tomu já rozumím," vykládala, "maminka se o něj bojí, nechce ho pustit." Farář přisvědčoval. "To se podíváš, Rézinko, jak se tu spraví. Inu, já se nedivím - pilný byl odjakživa, žil v těch čtyřech stěnách a pořád v knihách - strýce nezapře - to života nepřidá. No, potom bude mít pokoj. Ale psal, že už běhá, ne?"

"Psal, psal -"

"Proto, nevěděl jsem honem, jestli se mi to zas jen nezdálo. Tady bude, jako býval, ba silnější. Ať se podívá na mne - smrt se marně namáhá. Pěkně si spolu vyjdeme, tamhle u lesa posedíme, přílepský přiběhne, hrozdějovský pan učitel -"

"Paní řídící k nám běží," přerušila mu řeč Rézinka.

Školská paní spatřivši, že Rézi na ni z pokoje kývá, šla přímo; tiše otevřela a vklouzla. Vidouc, že farář sedí na židli, zvolala: "I zaplať Pánbůh, důstojný pán už zase povstal!"

"Pěkně vítám, pěkně vítám," vesele kýval a podával jí ruku, "vždyť jsem se naležel dost." Tu oči více přimhouřil a zpytavě se díval paní do tváří. "Copak - uplakaná ?" ptal se překvapen. Zakryla si oči zástěrou a hlasitě zaštkala.

"Co se stalo, pro pánaboha," zvolal nedočkavě.

"Z Jihlavy jsme dostali psaní - před chvilkou přišlo -" vzlykala. "Snad Váša nestůně?" tázala se Rézi.

"Ba stůně - co a jak je, nevíme, jen pán píše krátce, abychom někdo přijel, že hoch leží -" a zalomila rukama.

"Snad nebude tak zle, nesmíte si hned dělat zlé myšlenky - a sedněte, paní řídící," pobídla Rézi.

"Váša - stůně - chudáci, to jste se polekali," soucitně si povídal farář.

"Pojedete tam ?" ptala se Rézi.

"Pojedu, tatíka nenechám, ještě by se mi tam rozstonal, je beztoho starostmi celý umučen!" rozhodně odpovídala paní.

"Tak, tak je to dobře - jeďte, dušičko zlatá, jeďte, v takovém pádu dokážete vy za deset mužských," chválil farář.

"Přišla jsem vás, Rézinko, za něco prosit," klidněji zahovořila školská paní. "Když se už dnes vydám, mohu se v nejlepším pádu vrátit až zejtra večer. Lidka uvaří, to nemám starosti, tetka Kuželka všecko obstará, ale přece prosím, abyste k nám dohlédla - toť víte, děti jsou děti a tatík je beztoho napolo bez sebe!"

"Buďte bez starosti - s radostí," odpověděla Rézi.

"Tak, tak," kýval farář, "a taky mi je sem pošlete, nejen starého, děti taky, ať přijdou na pobyt, mám je rád! A nesvědčí-li to Vášovi, hned ho vezměte domů - vždyť snad - vždyť snad -"

"Já nevím, co budu dělat - jen aby nebylo zle, nebo náš tatík má ty děti - - Opatruj Pánbůh, důstojný pane!"

Farář jí sevřel ruku a zadíval se jí do očí. "Jste dobří lidé, dušičko - nic neříkejte, jste - já vím, jak jste Rézince pomáhali, o mne jak jste se starali, nezapomenu nikdy -" zavzlykl. "Budeme na vás vzpomínat - ukažte, udělám vám křížek na cestu."

Odešla slzíc.

"Chudáci," vzdychla Rézi, "takovou mají starost a teď ještě bolest!" a odešla dochystat oběda. Farář upřeně hleděl na školní dveře. Cítil, že zas má v lebce všecko zmotáno, a snažil se uchopiti světlou nit.

Váša - Váša! Vzpomněl si, jak se hošek přišel loučit. Čipera - a teď leží stonavý. A ten Pondělíček hocha z mysli nepustí, vždycky jen: "Co on asi náš Váša dělá?" - Já jsem tu ještě a hošek stůně! Smutno - smutno "Kristinko!" pronesl nahlas. Chvilku bylo ticho.

"Mně se zdá, že jemnostpán volal," v kuchyni hučela Vejpalková. Rézi vešla. "Co ráčíte, pane strejčku?"

"Půjdu si zas lehnout, holka..."

Když ho uložila, pravil jí rychle: "Poslouchej, poslouchej, ale je tam u maminky ještě místo, viď, že je ?"

"Ach, místa dost -"

"Tak, to je dobře - a nezlob se, že máš se mnou tolik starostí - hned z postele, hned do postele."

"To jináč není - musíme jen zvolna zvykat, aby bylo zas zcela dobře," odpovídala.

"I marnost nad marnost - smutno - smutno -" a zamkl oči.

Řídící Pondělíček si po odpoledním učení zaskočil do fary; vyptav se v kuchyni, zda farář

nespí, vklouzl do pokoje. Stařec spatřiv jej, radostně se usmál.

"Pojďte, hochu, pojďte, sedněte si," pobízel vřele. Pondělíček si židli přistavil k lůžku a usedl. Farář ho upřeně pozoroval. Teskliv poznával, že řídící v těch nedělích, kdy farář málo věděl o světě, velmi zestaral. Šedý domácký kabát zle na něm visel a nad ušima řídící velmi zbělel.

"To jsem rád, že jste přiběhl," šeplal, "vidíte,

dneska po prvé jsem zas byl trochu víc na světě. Vaše paní odjela -" Pondělíček přisvědčil; oči mu přitom plaše zamžikaly.

"Snad dá Pánbůh, že přijede veselejší, než odjela."

Řídící smáčkl klouby prstů, až zapraskaly. "Je to hrozné," třáslo se mu se rtů, "chodím jako zmámený - nikde stání - nejraději bych utíkal -"

"Nezoufejte, miláčku, nezoufejte - podívejte se na mne - považte -" Pondělíček seděl sehnut, ruce maje mezi koleny.

"Trampota - zármutek - jedno větší druhého, a člověk snese všecko. Dá Pánbůh, že se potěšíte zas - Váša bude zdráv!"

"Ani nevím, jestli tam hocha ještě nechám - no, až přijede žena! Zdá se mi vůbec, že jsem mu vyvolil tuze těžké řemeslo - ale co je dělat, člověk to myslí dobře!" přerývavě vyprávěl Pondělíček.

"A nesmíte, příteli, zapomínat na ty druhé; jste celý ustarán, utrápen - Jakpak, kdybyste - - co by si počali ?" měkce zavyčítal farář.

"To je pravda, důstojnosti - ale přemáhám se dost! Je to zlé živobytí, dělej co dělej, všecko marno!" odpovídal řídící, a nemaje stání, pospíchal zas domů. Příštího rána farář z postele nechtěl, ačkoli venku opět tak pěkně svítilo; včerejšek ho unavil. Rézi seděla u okna, pletla a pozorovala, co se děje venku; stařec stále podřimoval, až když

Pondělíček po škole přiběhl, usedl v posteli.

"Pěkně je tam?" ptal se řídícího.

"Hezky - jaro je tu, všecko nalévá pupeny," přistavuje si židli, odpovídal Pondělíček.

"Pane strejčku," začala Rézi, "už si kolik dní říkám, že se musím na něco zeptat." Stařec k ní obrátil oči.

"Jaro je tu - jakpak se to udělá s poli? Snad by se mělo všecko pronajmout, ne?" Bylo ticho; farář se rozpomínal.

"Pronajmout - proč?" potom se udiven tázal.

"Myslím si, že pan strejček do polí nemůže, a já tomu nerozumím jako maminka - co si s tím počnem?"

"Hm, hm - pravda, Kristinka všemu rozuměla. Ale Vejpalka tomu také rozumí, ví už, kam co přijde, je jako starý hospodář; Vejpalkovi všecko spraví, viďte, miláčku?" farář spokojeně

vysvětloval.

Rézi si povzdychla. "Kdyby se to, pane strejčku, pronajalo, bylo by bez starostí, a povídal Vejpalka, že se teď hodně platí!"

"Povídal? I to on strejc povídá, ale sám by byl nerad."

"Myslila jsem si, že by bylo méně starostí - pole pronajmout, dobytek prodat -"

"Tak, tak," zasmál se farář, "kravky bys prodala - a s čímpak by pan páter jezdil, vždyť jsi ho slyšela, že tuhle povídal: ,A to já si s kravkami dojedu pro jetel!'" Rézi již neodpověděla, ale farář po chvíli sám znova začal: "Pronajmout? A co by řekl ten, kdo přijde po mně? Vidíš!"

Rézi povznesla oči.

"Pan strýček mluví, jako by odcházel," usmála se. Pondělíček rychle povstal: "Musím se jít zas podívat domů, je jim tam taky smutno - přečkat nemůžeme-"

Farář mu svíral ruku. "Jděte, miláčku, a přijďte zas; až bude opět všecko dobře, vzpomeňte si taky, že studenecký farář rád poslouchal kousek čtení!"

"Kdyby pan řídící chtěl zůstat, zašla bych tam k dětem," vstávajíc navrhla Rézi.

"Tak ano, ano - jen zaskočím pro noviny," a Pondělíček již utíkal. Rézi sbalila pletení a čekala; když se řídící vrátil, usmála se na starce a vzpřímena volně

odešla.

Pondělíček usednuv, rozkládal listy. Již chtěl čísti, ale vtom jej farář vzal za ruku: "Co říkají

kolaturníci, příteli?" ptal se. Řídící neporozuměl.

"Nehubují, že farář pořád leží?"

Řídící se zamračil. "To by bylo pěkné - každý jen lituje, ptají se, vzpomínají! Kdyby mnoho návštěv neškodilo, běhali by jeden za druhým."

Faráři se zachvěly rty. "Já jen tak, příteli - víte, člověk je nadobro nemožný, jen ho sfouknout. A pan páter nenaříká?"

"Ani slovem - toto," odpověděl Pondělíček.

"To jsem od vás chtěl vědět - pořád jsem na to myslil - a teď čtěte!" Po nedlouhé chvíli řídící zpozoroval, že farář má oči zamčeny a klidně oddychuje. Četl tišeji a tišeji, až konečně umlkl úplně. Složiv noviny do klína, zahleděl se na lůžko. Bolest rozchvěla mu nitro - - ta šedivá hlava, zabořená do polštáře, i ruka, položená na svrch-nici, byly tak ubohé. A v tom tichu si Pondělíček vzpomněl i na Kristinku, jak tu šukávala, i zdálo se mu, že každou chvíli se otevrou dveře do kuchyně a v nich se ukáže její usměvavý obličej... Jak by s ním teď byla pohovořila o nové starosti, jež naň dolehla! Byla vždycky jako jeho matka, jako babička školských dětí. Od té doby, co odešla, bylo i Pondělíčkovým v Studenci smutněji.

Vzpomněl si, jak po prvé do této fary vkročil. Bylo to za nejhorších časů jeho života. Přistěhovav se sklíčen, stydě se, šel se představit zdejšímu faráři. Stařec seděl u knihy, ale vida hosta, vyskočil a kvapil mu naproti. Obě ruce mu tiskna, hleděl mu do očí a pravil: "Hlavu vzhůru, příteli, co tam, to tam! Já vím, co se vám stalo, a srdečně

vás lituji - ale netrapte se. Už jsem se po vás ptal. Nezoufejte - nikdy slunce nezašlo, aby opět nevyšlo...já jsem na zdejší faře

čtyřicet roků, všelico jsem tu překousl - ale kdybych měl jít odtud - " Při těch slovech vrtěl hlavou a v očích měl vlhko. "A přijďte - přijďte do fary, já taky přijdu a budeme se mít rádi. Kristinko - Kristinko -" Pondělíček viděl, jako by to dnes bylo, jak Kristinka přichvátala a jak jí farář radostně ukazoval: "Náš pan řídící - podívej se!" Pondělíček tenkrát přiběhl z fary domů rozveselen a rychle, radostně vypravoval o starém párku. Spřátelili se pojednou.

Řídící denně u faráře poseděl, rokovali spolu, dělali plány, radili se; paní Kristinka bývala zatím u Pondělíčků a ve školní kuchyni žily starosti hospodářské, s dětmi, vzpomínky na domov, na všecky přátele a známé, živé i mrtvé.

Den utíkal za dnem - jeden skoro jako druhý... Když řídící časem začal se svými stesky a s tužbami po lepším místě, aby dětem mohl pomoci, farář ani nedutal; až po chvíli vybuchl vroucně: "A já vás nedám, příteli, nepustím vás, miláčku - krátce a dobře!" a dal se do upřímného smíchu.

Ale když Pondělíček po dvakráte o místo zažádal, farář psal na kolik stran, aby mu svou přímluvou prospěl. Naděje však selhaly, místo dostal jiný. A tu farář říkával: "Vidíte, příteli, Pánbůh sám si přeje, abyste zůstal u nás. Vždyť vás mám rád, duše zlatá!" A jindy se smál:

"Tady to vidíte, co zmohou dopisy čestného děkana, konsistoriálního rady, prvofaráře v Studenci!" A teď? Paní Kristinka leží při kostelní zdi - a ten chuďas ustaraný je tak sešlý... Rézinka se přišla podívat, není-li třeba její přítomnosti; vidouc faráře spícího, ptala se: "Při čtení usnul?" Pondělíček přisvědčoval, šeptaje: "Brzy - to nikdy neudělal!"

"Je přec jen slabý -"

"Přivalilo se mnoho trápení najednou! Kdežpak jindy - i v bolestech se smával!"

"A dětinský je -" mávajíc rukou, naříkala si Rézi.

Když se farář k večeru probudil, chvíli se rozpomínal, kdy usnul.

"Že jsem já usnul při čtení?" mračil se. "To je pěkné! Dříve radost z knih, teď člověk usne. Víš, Rézinko, myslím, proč jsem se vlastně z té nemoci ještě probral! Mohli jsme jít s Kristinkou, ty bys neměla trápení a Studenec by měl faráře, jakého potřebuje. Teď však smrt pořád obchází, všecko člověku před ní utíká, ale ona se pořádně nerozpřáhne. Trampota!" Paní řídící se vrátila z Jihlavy až třetí den v noci; přišla právě tak jako Pondělíček tenkrát, když Václava odvezl. Tatík čekal - děti už spaly. Ale jen vkročila, hlavy už byly vzhůru a všecky oči tkvěly na matčině líci. Pondělíček tiskna jí ruku, všecek se chvěl. "Tak jak, maminko," vydechl.

"Zaplať Pánbůh - z nejhoršího je venku," odpověděla a teskný úsměv se jí rozlil po tváři. Pondělíčkovi prolinulo teplo celým tělem a zdálo se mu, že zavřenými okny se odtud prodírá

šerá postava chmurných, dusivých křídel...

Paní odkládajíc vrchní šaty, vypravovala: "Nikdo si nemůže pomyslit, jak mi tou cestou do Jihlavy bylo - dočkat jsem se nemohla a úzkost mě zrovna dusila. Když mě potom vedli po schodech k světničce, kde Váša leží, myslila jsem, že nedojdu; a to jsem už věděla, že mu je lépe. Sednička je pod střechou a místa je v ní sotva pro dvě postele. Na té druhé spával jiný

učedník,

Němeček od Jihlavy, ale povídal Váša, že ho ten chlapec měl jako bratra. Dost těžce se spolu dorozumívali, ale milý Němeček Vášu opatroval ve dne v noci."

"Co mu bylo?" nedočkavě ji přerušil Pondělíček.

"Zápal plic," sotva vydechla a vážně pohleděla muži do očí. "Vždyť s ním bylo zle - tuze zle, a my jsme nic nevěděli! Že prý nás nechtěli lekat - ale já jsem v tom poznala hodně

nevšímavosti. Učedník - cizí hoch - kdopak si to připustí! Jenom ten Němeček pamatoval a nutil je, aby nám už psali!"

"Co říkal Váša, když vás viděl, maminko?" sedíc na lůžku, ptala se Lidka. Paní usednuvši ke stolu, ruce složila v klíně a zahleděla se k zemi. "Když jsem do světničky vešla, zůstala jsem zpola bez sebe. Uviděla jsem na peřinách Vášovu hlavu - chudáček, ten se spadl!" a ještě teď oslzela.

Řídící spěšně přecházel a mačkal klouby.

"Váša natáhl po mně ruce a volal: ,Maminko, vítám vás!' Ale ten druhý učedník hned napomínal, aby tuze nemluvil, a mně dával znamení, abych se pamatovala."

"Vzali mu doktora?" vyjekl Pondělíček.

"Vzali - byl tam několikrát."

"A je opravdu lépe?"

"Je - nebezpečí přestál, už hezky jí, ale zesláblý je, jinak bych ho byla vzala domů. Sama jsem zašla k doktorovi a ten mi řekl, abychom ještě asi deset dní počkali."

"Z čeho to dostal, prosím tě?"

"Uhonil se! Pán ho tuze chválil, pilný že byl, pořádný, do práce jako chrt. V díle se upachtil a byla ta vlhka, v sedničce už nemívali ani zavlaženo - nastydl. Když jsem šla k lékaři, šel ten Němeček se mnou a vypravoval, jak Váša v horečce mluvil a pořád jenom po nás po všech volal; všeho že mu nerozuměl, ale něco přec. Věřte mi, že mne příchylnost toho německého hocha tuze dojímala. Povídal Váša, že se mu v dílně proto, že je Čech, nejednou vyšklíbli, ale ten hoch jako by ho byl měl právě proto ještě radši. Vypravoval Váša; ,To on vám, maminko, tuhle u mne i v noci seděl, obklady dával, a když si zdřiml, nikdy nezaspal hodinu, kdy jsem měl užívat. Vždycky mne hladil a říkal: No mlč, Váša, es wird schon gut.'" Úsměv paní řídící

i dětí oživl.

"Odkud je, maminko?" zeptal se Jaroš.

"Někde tam ze vsi u Stoků, hoch ze živnosti, nevelký, ale kulatý, ramenatý. Už teď mi říkal, že až Váša odjede domů, bude se mu stýskat, a oči se mu hned zalily. Děkovala jsem mu, na přilepšenou jsem mu chtěla dát, ale nevzal. Teprve když jsem řekla, aby si spolu s Vášou někdy snědli kousek šunky a kapku vína aby si koupili na posilněnou, vzal to a povídal, to že bude dobře, že je potřeba, aby Váša sílil. Pána jsem požádala, aby Němečkovi ještě dovolil být při Vášovi; slíbil mi to."

Řídící opět počal rychle přecházeti; ale náhle se zastavil před ženou, stiskl si bradu a pravil rychle: "Ale, ale, maminko, vždyť ty jsi po cestě hladová, a my nic - Lidko, Lidko, vždyť

jsme mamince nechali kávy!"

"I vždyť já si to vezmu," usmála se paní a poslala tatíka od kamen.

"A kde jste, maminko, spala?" tázal se Toník.

"Na té druhé posteli, Němeček šel s ostatními učedníky - dost nerad. Ale nespala jsem - oči byly pořád na Vášovi a myšlenky tady doma."

Děti byvše tak upokojeny, opět jedno po druhém usínaly. Rodiče hovořili šeptem.

"Je opravdu lépe?" opět se ptal Pondělíček.

"Slabý je dosud, ale rychle se sbírá; včera i dnes už seděl v posteli a povídali jsme si. Na všecko se vyptával a dočkat se nemůže, až zas bude doma."

Zabočili i do fary a řídící vypravoval, jak farář včera při čtení usnul. Pravil: "Dnes jsem chtěl zase číst, ale nedal, povídal: ,Ne, ne, miláčku, snad bych zas usnul, a to je hanba, raději si povídejme.' Sám už přešel půl pokoje a smál se, že má železnou duši."

"O Kristince nemluví?" tázala se paní.

"Málo, ale jednou mi řekl, že ji má pořád kolem sebe." Pondělíček potom vypravoval o Broukovi, o Rézině přání, aby se pole pronajala a krávy prodaly.

"Kristinka to není," přisvědčovala paní, "ta byla jen jediná. Když jsem k Rézi posledně přišla do kuchyně, právě zatápěla. Zůstala jsem jako omámena - škubala hrsti listů z tlusté knihy. Povídala jsem: propána, Rézinko, čím to zatápíte?' Řekla mi, že to je německé a pan strejček že už beztoho číst nemůže. To by byla Kristinka neudělala!"

Pondělíček znova vzpomínal na Vášu: "Vidíš, maminko, nemohu se z toho probrat; mám radost, že je s hochem lépe, ale pořád mne tíží pomyšlení, že tam mohl umřít opuštěn, a my jsme ani netušili, co se s ním děje. Ale s neděle v sobotu si pro něj dojedu!"

"Dojeď, tatínku, dojeď - ale teď už si jdi odpočinout." Přišly velikonoce. Ve farní kuchyni bylo živo - osadníci se z kostela přicházeli přeptat, jak se jemnostpánovi vede. Farář Kalous jiná léta o Zelený čtvrtek, na Velký pátek a Bílou sobotu býval v kostele a ještě loni o vzkříšení, obrátiv se u božího hrobu s monstrancí k osadníkům, celou silou starého hlasu zazpíval: Vstalť jest této chvíle ctný Vykupitel! a potom po boku kaplanově, malinký, obklopen zástupem zpívajících, šel s průvodem kolem kostela, vedle hrobů, jež se počínaly zelenati. Oživené zvony jásavě hlaholily a břinčivé intrády zvučely dolem, ozývaly se v lesích a stráních, jarem osvěžených.

Letos na lůžku zaslechnuv zvony i zpěv osadníků, skrčil se, ruce sevřel a duše zakvílela, představujíc si, že půjdou i vedle Kristinčina hrobu...

Každodenně sedaje proti oknu, bedlivě pozoroval, jak příroda omládala. Luhy i stráně byly již

v plné zeleni, v níž se kmitaly zlaté i bílé květy. Jeřáby kolem chalup jaro obdechlo jemnými lístky, jejichž konečky rozčeřoval lehounký vánek. Zářivé palice na kaštanech pukly v sedavá, velká poupata listů, z topolů padaly zakrvavělé huňaté třapce; na bílé silnici bylo spadaných jehněd jako lišajových housenek a jejich chmýří se vznášelo vlažným, libým vzduchem. Slunce se opíralo do měkkot; pod nohami dobytka, za ruchadlem i nad branami se vznášely prašné mraky vyschlé půdy.

Pokud bylo pole z farských oken viděti, farář dobře věděl, čí je které, a v duchu si říkával: Kdypak on Bouška bude zas vláčet? nebo: Copak že Oplištil ještě nepřeorává? - Když po ránu shledal novotu, volal: "Rézinko, podívej se, špačkové jsou tady! Rézinko, na školské zahradě

začíná kvést jíva."

Veliká radost byla, když se jednou ráno na hřebeně školy zabělely náprsenky vlaštovek, jichž

se tu rozsadila celá řada. Otevřeným oknem se na ně díval a usmíval se jako hošíček. Hřály si hřbety, štiřikaly, brousily špičatá křídla, až se najednou s jásotem rozletěly. A tu již stařec nedal pokoje, dokud ho Rézi nevyvedla do zahrádky, na lavičku u stěny proti kostelu; slunce se do ní opíralo a protějšek tvořily kaštany s nalitými bělavými poupaty květů, s mladými, ještě přisedlými lístky, za nimiž se zdvíhala oprýskaná, větry a dešti ošlehaná věž

kostelní.

Křoviny v plotě byly posety zlatozelenými chumáčky mladých lístků a rozsochatá nízká višeň

v koutě rozkvétala.

Záhony byly slehlé, letos neupravované, pokryté starou, huňatou, šedou travou, z níž nová, svěže zelená vytryskovala. Mezi travnou houští rozkvétaly aurikule, i bledě zlaté narcisky vysoko z ní vyrazily.

Farář sedě skrčen, přehlížel všecko. Slunečné vlažno ho polévalo, takže se chrul blaženě jako v lázni.

Vzpřímiv se trochu, duchem přeletěl kostelík a spustil se dolůVtom byl vyrušen; se silnice přiletěly pádné kroky a hlučné pozdravy: Dej Pánbůh dobrytro!

Vítám vás! Pozdrav vás Pánbůh!

Vendelínek! projelo starcovou hlavou a radostně se obrátil k silnici. Páter Vendelín Čečetka, přílepský farář, spěchaje v rozhaleném kaftanu po silnici, v tváři do ruda zardělý, maně pohleděl vpravo, zastavil se, oči široce rozevřel a již radostně volal: "I zaplať Pánbůh, jemnostpán už v zahradě!"

Hnal se k faře, zabočil do dvířek a v minutince stál u starce i ruku mu tiskl. "Zaplať Pánbůh, jemnostpán zdravý, červený!" volal, hladě starcovu uschlou ruku a dívaje se mu do tváří.

"Jako mlynářova kazajka - ano!"kývl kmet. "Kampak, pane bratře, kam se ženete? A sedněte si!"

"Gratias - pane, tady je hezky, krásně to hřeje - to jemnostpánovi všecku nemoc vytáhne. Kam jdu?" ptal se, rozhlížeje se. "Máme dnes ve Skalsku trh, ráno jsem poslal bulíka na prodej; není pomoci, třebaže je to chyba teď na jaře, ale co s ním konečně, do zimy ho chovat nemohu. A teď běžím na jarmark, potřebuju si koupit na kalhoty, máme jaro, každý pták, křeček i brouk se stará o pořádný mundúr, člověku nic jiného nezbývá!" a hlučně se smál.

"Sedněte si, příteli, sedněte, dost času máte. Co maminka?" tázal se Kalous. Přílepský usednuv vedle starce, červeným šátkem si utíral pot.

"Maminka? Ujde to, chvála Bohu! A co jemnostpán?"

Kalous se nepokojně pohnul. "Vy - vy - vy!" zahrozil. "Jak vidíte, příteli, je pořád líp a líp, už

zas běhám!" a dal se do suchého smíchu. ,,K neuvěření, viďte? Zámora - kvíčaly zažene, mrtvičku přestojí!" a zase se smál.

Ale přílepský se při tom smíchu zasmušil; cítil, že z něho vane palčivá bolest.

"Díky Bohu," bublal, "ale bylo smutno, jemnostpane! Člověk nemůže vždycky přiběhnout, i kdyby chtěl, za jedno povinnost kněžská, pak hospodářství, teď na jaře zvláště, od maminky také často nesmím; ale kdykoli jsem se do studeneckého dolíku podíval, vždycky mi bylo smutno. No, teď bude, chvála Bohu, veseleji!"

Faráři Kalousovi se zachvěly rty. "Smutno - smutno, pane bratře, ale mně nejvíc! Víte takové hlucho - prázdno -" Páter Vendelín zvolna šňupal.

"Ani nevíte, pane bratře, co jsem se v posledním čase v té samotě napřemýšlel," tiše opět začal Kalous. "Pravda, vždycky jsem rozjímal, ale myslím, že životu teprve teď trošku srozumívám. Co to všecko bylo? Dívám se zpět, jako ráno vzpomínáme na to, co se nám v noci zdálo. A tak mi připadá, že tam v semináři, v kaplankách, v Praze na školách nebyl jsem to já, že to byla osoba dočista jiná, kterou jsem sice znával, o níž ledaco vím, ale jíž zvláštním přítelem nejsem."

"I taky se na sebe pro ledaco zlobívám!" bručel přílepský.

"Napadává mi: Proč jsem tenkrát na to ono naříkal? Proč jsem nebyl spokojen - huboval hněval se, ubližoval? Proč jsem nepřijímal, co přicházelo, se stejným úsměvem? Ti lidé, kteří

mi snad ubližovali, také za to pořádně nemohli, kdyby se byli dožili mého stáří, jistě by také

byli litovali. Celý život leží za mnou jako krajiny, které jsme prošli, ba, co pravím prošli, které jsme ve vlaku projeli. Daleká to byla cesta, ale co z ní zůstalo v paměti?" Přílepský si za řeči farářovy svíral bradu a pobroukával; sotvaže však stařec pronesl konečnou otázku, páter Vendelín se naň zahleděl a zvolal: "Studenec - Studenec!" a dal se do radostného, hlučného smíchu.

Také Kalousovi se zalesklo v očkách a z vrásek pobledlých tváří zasvítil úsměv. Stisknuv přílepskému ruku, bručel: "Vy jste dobrák, Vendelínku, ale věřte mi, v tom, co mi připomínáte, je nejhorší trampota, největší bolest!" a zadívav se šikmo k obloze, smutně si přisvědčoval.

"To snad ne!" ještě vesele zahlučel přílepský.

Tu se k němu Kalous přitiskl, nahnul se mu až k uchu a šeptal: "Vendelínku, poslouchejte, mně se zdá, že je čas, abych šel z fary!" a v očích maje vlaho, kýval bílou hlavou. Přílepský drže šňupec mezi prsty, trochu se odchýlil, svraštil všecku tvář a hleděl na starce, jako by byl neporozuměl.

"Ano, ano, miláčku - o všem přemýšlím, uvažuji"Mhm - mhm - mhm - mhm," vrtě hlavou, bručel přílepský, ale v tom hlase jeho byl i čtverácký smích, jako by říkal: Bodejť, bodejť, jemnostpane, tomu já hned uvěřím!

"Opravdu, příteli, žádné žerty - nic tu nejsem platen - docela nic - člověk jen překáží -"

"A to by bylo!" zlobivě zahučel páter Čečetka,

"přes padesát roků tady sloužit a potom překážet - komu? Račte říci komu ?" a přísně naň

hleděl.

"Nehubujte, brachu - každému, kdo za mne koná moje povinnosti, a každému, kdo mne potřebuje a já mu vyhověti nemohu," klidně, slabým hláskem odpovídal stařec. "Na světě se, příteli, všecko má brát nestranně - nemíti jen za pravdu to, co a jak si člověk sám myslí, ale zkoumati také, co soudí jiní. Je potřeba, abych šel - vždyť už jsem jako hromádka neštěstí!"

"Nepravost, neuznalost, nečitelnost by byla, kdyby někdo slovíčkem zavadil," kázal přílepský,

"ale kdežpak - nikomu ani nenapadne!"

Kalous jej opět vzal za ruku: "Povídám, nehubujte, Vendelínku, však víte dobře, jak jsem se držel, aby mne nevynesli z chalupy!"

"Však proto," broukl Čečetka. "Jaké zbytečné starosti, když je kolem dokola samá láska!" Starci opět zasvitlo v lících, ale dodal hned: "Právě proto, příteli, člověk musí mít uznání!" Čečetka nepokojně přesedl. "Musím se přiznat," spustil, "že jemnostpána nechápu. Pořád se jen těšil na ty časy, až přijde Prokůpek, jaký potom bude svatý pokoj, mír, spokojenost - a teď, když se ta chvíle blíží, najednou -" a páter Vendelín vrtě sebou, bručel: "To ne - to ne!" Stařec teskně hleděl do trávy, v níž se bělaly rozvité sedmikrásy.

"Voříšek do té doby doslouží a rád - je pořád jako ryba a o jemnostpánovi vždycky mluví no, krásně!" pokračoval přílepský. "Jen trpělivost, jemnostpane - - přijde Prokůpek, a všecko bude dobře!" dodal mírněji.

"Ale vždyť stůně," vzdychl Kalous. Čečetka mávl rukou. "Ach, pro trošek nemoci - to přejde zas. Už ondy Rézinka povídala, že zas běhá.

Mladý člověk! Jako ryba bude, jako trn, jako beran - kdežpak tady, vždyť to známe!" Stařec mlčel. Pěnkava se posadila na snítku protějšího kaštanu, dívala se na ně a potom hlučně

zaštěbetala.

"Proto povídám - jen žádné zbytečné trápení, jemnostpane! Račte se podívat tamhle na tu pěnkavu-"

"Ano, ano," kýval studenecký, "dejme tomu všemu, bratříčku, co povídáte, ale -" tu se velmi schoulil a povídal slabounce: "Zle je od té doby, co jsem bez Kristinky!" a oči se mu zalily. Přílepský seděl jako zařezán; tomuhle rozuměl.

"Vždyť víte, jak jsme na sebe byli zvyklí, teprve teď, co jí nemám, vidím, že jsme byli co jeden, to druhý. Myslíval jsem, že ona mne přežije, že mi oči zatlačí, uloží mě do země-zatím Bůh usoudil jinak! To jest, nač jsem tenkrát ani nepomyslil! A teď je mi smutno, prázdno, pořád ji čekám, že přiběhne někdy se mi zdá, že ji slyším cupat-všecko je mi v tom domě pusté, hrozné - To je smutek, bratříčku,

- a ta má vlastní nemožnost k tomu-" Zamlčel

se všecek schvácen.

Přílepský také chvilku mlčel, potom něco jen pro sebe broukal, až promluvil nahlas: "Mhm mhm - jemnostpane, to je pravda, tomu rozumím! Co jsem já proti vám - mladík - ale tento, myslím, že člověk musí všecko přijímat chladně a klidně jít k tomu svému hrobu, ne? Inu, inu, vím, že se to jinak povídá a jinak žije, ale - tento - jemnostpán sám prve povídal, že se má

všecko přijmout se stejným úsměvem!" Páter Vendelín hovořil zvolna, ale s neobvyklou měkkostí.

Stařec seděl vedle něho schoulen a díval se na stezku, kterou rozcuchaná tráva téměř

zakrývala. Přiletěl motýl bělásek, usadil se na aurikuli, pohrál křídly a vznesl se přes plot; chvilku se kmital mezi kaštany, potom zmizel za zdí hřbitovní.

"Nemám pravdu?" po chvíli ticha opět řekl přílepský.

Tu ho stařec vzal za ruku, vroucně se mu podíval do očí a se rtů se mu schvívalo: "Pane bratře, prosbičku

- vy jí neoslyšíte! Ještě jsem nebyl u Kristinčina hrobu, ale dnes bych snad -"

"Mhm - mhm," bručel si přílepský, "cožpak o to, jemnostpane, já bych rád, ale tento -"

"Myslíte, abych si zas neublížil?"

"Ano - ano - právě teď, když ráčíte být unaven," svědčil přílepský.

"Ach ne, ne, příteli, za ten čas, který opět žiju, jsem už všecku bolest procítil - nic se nestarejte, jen mne tam doveďte."

Přílepský mlčky povstal a Kalousovi pomohl; stařec se mu zavěsil pod paží, páter Čečetka přimkl ho k sobě a šli.

Bylo k jedenácté před polednem, nebe vysoké a jako sklo. Narcisy se vypínaly z trávy a rozevřenými květy bez hnutí vpíjely vlahý nápoj života. Celá vesnice i vůkolí její byly teď

ováty zelenavým popraškem měkkého mladého listí, jímž rozpučela každá sněť. Z vrb i olšin u potoka kanuly té žlutavé zeleně celé vodopády, i temné lesy byly jí

přestříknuty - každá bříza, každý javor i jasan se hlásily zdaleka. Tetka s nůší na zádech běžíc někam ke Skalsku, zadívala se na kněze a hlasitě volala: "I Pánbůh rač pozdravit, jemnostpane, tak už vzhůru, vzhůru?"

Usmál se, pokynul a šli dál. Oba mlčky hleděli dolem.

Studenecký se zastavil.

"Smutno je, příteli, ale víte, když tohle zas vidím,"

- a páter Čečetka cítil, jak se stařec při pohledu na známý kout zachvěl.

"No tak - no tak, vždyť to povídám, a potom takové myšlenky!" kázal přílepský, ale obličej mu svítil.

Hřbitov, obklíčený zmladlými kaštany, se již zelenal. Ticho nad ním vládlo, mrtvo, jen motýl se kmitl nad slehlými mohylami a zvenčí z polí přilétala perlivá píseň skřivánčí. Kalous se hřbitovní cestou ohýbal víc a víc...

Blízko schodů k chrámovým dveřím mlčky stanuli. Stařec se chtěl přílepskému vymknouti, ale ten odporoval: "To ne, jemnostpane, to ne!" a přistoupil s ním k samému rovu. Byl již urovnán, zeleným drnem obložen; navrchu bylo zasazeno několik pelargónií, po krajích se smála bílá i růžová kvítka zahradních chudobek, mezi nimiž se temnělo několik sametových macošek.

Nahnuli se a pokřižovali hrob.

"Já ji tam dole vidím - věřte mi, že ji tam dole vidím," duse vzlykot, rozplývavě mluvil Kalous. - "Kristinko, to jsme se sešli!" hlava se mu tuze klepala a houkavě zaplakal.

"Jemnostpane to ne, prosím, to ne!" nespokojen bublal přílepský, nevěda co počít.

"Ach, mlčte, mlčte, bratříčku, už budu hodný - jsem rád, že jste mě dovedl - ale věřte mi, tak živě si představuji, jak tam dole v černé truhle leží malinká, šedivá, s tou svou učesanou hlavou -" a znova se dal do pláče.

"Jemnostpane - to víckrát - tento - pojďme už, pojďme - "

"Nehubujte, bratříčku, nehubujte na starého muže - jsou to jediné slzy -"

"Vždyť já ne, ale - když si rady nevím!" Stáli mlčky, kalenýma očima hledíce na rov.

"Hezky jí to udělali, hezky," pochvaloval Kalous, "to ona Rézi s paní řídící - a snad Vejpalkovi. No, místa je tu kolem také pro mne dost, ne? Tak tu budeme spokojeně dřímat a čekat zmrtvýchvstání. Jenomže já jsem tu měl býti dřív!"

"Pojďme, jemnostpane, pojďme -"

"Půjdeme, Vendelínku! Jsem rád, že jste mě sem dovedl, už jsem se na to těšil - teď aspoň

vím, jak tu leží. Však ona taky čekala, to mi věřte! Tak spánembohem, teď já přijdu častěji!" Pokřižoval hrob, chvilku naň ještě hleděl a potom šli.

U vrat se stařec zastavil, rámě přílepského sevřel úže a řekl vroucně: "Pane bratře, radu starého muže! Ne abyste pořád spoléhal: nějak bude, nějak bude! Když je pak člověk tak nemožný jako já, je potřeba míru, pokoje kolem, jinak všecko zle bolí. Nemyslíval jsem sám, ale teď cítím. Pamatujte na má slova! Ach, dokud bylo možná, sloužil jsem a jen sloužil jiným, jako vy to děláte, ale je potřeba pamatovat!"

Rézi vzpřímena, nohy ztěžka zdvíhajíc, klusala do kopečka.

"Jemináčku, pane strýčku, to jsem se polekala," volala všecka udýchána.

"No mlč - mlč - hezky jste to udělali! Teď si zas půjdu trochu lehnout - nic platno, nohy se ještě tuze klepou!"

Když Kalous doma ulehl, páter Čečetka se loučil.

"Už se dnes nestavíte, bratříčku? Zas těmi lesy poběhnete? Inu, inu, já vím - krása, zvláště teď

- ale stavte se, na chvíli aspoň, víte, jak rád si s vámi popovídám," žvatlal Kalous a dětinsky prosebně se díval na přílepského.

"No, když nebudu trápit, stavím se - a rád - tento - rád! Půjdu, koupím na kalhoty, něco mamince a zas se obrátím," kývaje, bublal Čečetka.

"Tak, miláčku, tak, a Bůh vám to zaplať nastokrát!"

Když přílepský farář odešel, stařec se usmál na Rézinku a pravil blaženě: "To jsem měl pěkné

dopoledne!" a zavřel oči. Po třetí hodině byl farář Čečetka zpátky; přihnal se, nesa pod paží červený podlouhlý uzel, a smál se již ve dveřích.

Farář Kalous podřimoval, ale vida, kdo přišel, honem se v posteli posadil. "Prodal - prodal?" volal s úsměvem.

"Prodal - čtyřicet jednušek jsme dostali - na kalhoty jsem koupil i na vestu a mamince šátek!" hlučně odpovídal přílepský. Odhodil klobouk, podal faráři ruku a rozvázal uzlík. "No - sukno jako prkno - šáteček hedvábný - " Studenecký ohmatal sukno, prohlédl šátek, a šelmovsky mhouře oči, velebil: "Vendelínku, vy budete pán!"

Farář Čečetka se zasmál z plna hrdla: "Budu - celá přílepská kolatura bude o tom mluvit! Tak jak, jemnostpane," začal zkoumavě, ale teple, "jsou už z hlavy ty pavučinky?" Kalous ho pohladil po ruce, usmál se a pravil: "Vy, příteli, nikdy nezarmoutíte - kéž vám to jiný oplatí - škoda, že jste na cizí kolatuře, řekl bych, abyste šel sem - ale to nejde, vím, že na vás ještě čeká tučné děkanství."

Přílepský chodě po pokoji, hlučně se smál.

Rézinka přinášela oběma svačinu. Strýci ji podala na tácu do lůžka, přílepskému ji uchystala na stůl; ale farář Čečetka vzal hrneček do jedné, chléb do druhé ruky a opět sedl k posteli.

"Takhle to bude lépe, viďte, jemnostpane, je nám veseleji!" broukal. Stařec jen radostně zamrkal. Když Rézinka odešla, šeptal Čečetkovi: "Podívejte se, bratříčku, ten svůj kafáček s Havlíčkem už nemám!"

"A na mou milou - copak se stalo -"

"Rézi ho rozbila," šeptal ještě tišeji, "za Kristinky jsem ho měl skoro třicet roků. A Brouk už

je taky zahrabán -"

"Ale, ale -" udiven vrtěl hlavou přílepský.

"Jistě - jistě - tak vidíte, všecko se kolem mne ztrácí." IX

Za těch pěkných dní farář Kalous každodenně nějakou hodinku seděl na zahrádce proti kostelu. Kdo šel po silnici, už ho tam vyhlížel, radostně pozdravoval i zastavil se na několik slov, aby projevil potěšení, že pan farář opět běhá. Děti jdouce ze školy, sborem volaly:

"Pochválen Pán Ježíš!", a když jim stařec kýval rukou, rty se jim rozesmály, očka svítila. Časem do zahrádky přiběhl Váša Pondělíčků; stařec ho přivinul k sobě a hoch vypravoval, jak bylo v Jihlavě. Pořád ještě nebyl ve své kůži...

I starý Vondráček, představeného otec, přišel posedět. Teď chodil bez pláště, jenom v krátké

kazajce, ve vestě až ke krku, v koženkách dole podvázaných a v cvakavých pantoflích; beranice však neodložil, jenom do týla ji postrčil. Byl už ve hřbetě notně sražen, ale vlasy měl jen poběleny, oči jako jiskry a kořenku odložil, jen když vedle faráře usedl. Přinesl všecky zdejší noviny: jak stojí boží ouroda, co se letos nechce sebrat, Sedmík že buduje přístavek v čele chalupy, aby mladí měli slušnější příbytek, i jak jde letos tkalcovina.

"A co Kubla dělá, že se neukazuje?" přerušil mu řec farář. Vondráček sešpičatil drobná ústa a potměšile se podíval na kněze, jako by myslil, že žertuje.

"Od první mé nemoci u mne snad nebyl - a nepřijde se podívat -" Vondráček si přihladil husté vlasy a odvětil: "Inu, těžko chodit, jemnostpane," a štíře se, krčil rameny.

"Stůně - stůně?" starostlivě se tázal farář.

"I ba nestůně - už dostonal, jemnostpane," a Vondráček se suše zachechtal. Farář užasl.

"Copak jemnostpánovi nic neřekli? Už je zahrabán, nějaký týden po paní Kristince to na něj trhlo."

"Ale, ale, ale," schoulen si bručel farář, "nikdo slova nepověděl, ani Vejpalka, ani pan řídící - nikdoto oni mne snad nechtějí -" a lítostivým pohledem se díval ke hřbitovu.

"Tak, tak to bude - v té nejhorší jemnostpánově nemoci odešel, krátce, lehce - ve dvou dnech zamkl oči. A tuhle Mrkvička, tkadlec, za týden po něm; to taky jemnostpán neví?" maje radost, že přichází s novotami, vejminkář čiperně vypravoval.

Farář sepjal rozklepané ruce. "Pro pánaboha, co všecko slyším -"

"Mrkvička ještě dopoledne zpíval za stavem, jak to dělával, ale odpoledne si ženě naříkal:

,Matko, mně se zdá, že jsem nějak polámaný, a před očima se mi všecko plete.' K večeru si lehl, ale neusnul. Po půlnoci povídá ženě: ,Až se rozední, dojděte mi pro pana pátera.'

Mrkvičková spínala ruce: ,Pro Kristáčka, snad mi nechcete umřít?' Ještě se ušklíbl, jak to umíval, a povídá: ,A jaké čičery, matko, umřu-li letos, budu to mít napřesrok odbyto.' A před svítáním vydechl!" a Vondráček se opět mírně zachechtal.

"Pro pánaboha, pro pánaboha," vzdychal farář.

"Nic platno, jemnostpane, už jsme tu jen my dva -"

"Jste mladík proti mně - a ti byli taky mladíci -"

"Sakulenští mladíci!" usmál se Vondráček.

Farář vzdychal: "Pane na nebesích - stáda ubývá a pastýř nic neví! Pěkný pastýř!" Vondráček honem zas hovořil: "Teklička má zas ty povinnosti sama - na Kublu už nebrouká ba u hrobu i plakala. Pane, taky to na ni jde, táta jí marodí, nemůže do práce, a tak se sama musí ohlížet po živobytí. Hodně ji to zkřesalo - pejcha je ta tam -" ale tu viděl, že farář

neposlouchá.

Stařec myslil na ševce Kublu, jak přicházíval s biblí pod paží a rozumoval. Teď už ví všecko nad slunce jasněji, všecko vidí - všemu rozumí. Známí odešli za Kristinkou - dívají se na mne, jak tu čekám, ruce spínám ubohý - nemožný "Kde leží ti dva?" zeptal se nahlas.

"Tamhle za kostelem, blízko mastné Ančky, zrovna za velkým křížem -"

"Tak pěkně odešli - šťastní lidé - ale co platno, smrt si poroučet nedá - musíme čekat, příteli čekat -" Vondráčkovi zahrčelo v hrdle. "A já rád čekám, jemnostpane, vždyť je tu hezky, ne? Moje sedí celý den za kolovratem, ven se sotva podívá, jen v neděli do kostela, ale aby se jí nějak chtělo umřít, to chválabohu taky ne. A je nám tak dobře!"

Farář mu stiskl ruku a křečovitě jí potřásl.

"Dobře - dobře, jste na vejměnku, žádná starost, žádná povinnost, žádná zodpovědnost. Tak je to dobře k stáru, ano, ano!"

Vondráček přisvědčoval, ale neporozuměl, proč to jemnostpán vlastně povídal. Farář sedávaje teď v zahrádce, jakmile se silnice uslyšel kroky, pátral, kdo jde; byl-li známý, zavolal si naň, vyptával se, pohovořil, vzkázal pozdravovat. Snažil se přemoci sklíčenost osláblého ducha.

Jednou dopoledne k němu přiběhla školská paní všecka udychtěná.

"A na moutě milou," vítal ji s úsměvem, "drahá paní pořád jako holčička!"

"Ba není mi do skoku, důstojnosti," odpovídala spěšně.

"Copak se stalo, co?" a zkoumavě jí hleděl do lící.

"Pondělíček tu má nového inspektora - ráčíte vědět, co to znamená!" Farář zvolna povstal.

"Nenadále přiběhl -"

"Doufejme, dušičko, doufejme, vždyť snad -" a skloněn přemýšlel.

"A já nic nevěděla, až to teď v deset hodin povídaly děti. Říkaly, že všecko uměly, ale kdopak ví -"

"Jen žádnou starost - Pondělíček není člověk ledabylý," těšil ji. "Ale prosím vás, miláčku, doveďte mě domů, zrovna mě zima rozklepala!"

Seděl potom v pokoji při okně a hleděl na školní dveře; čekal, přemýšlel... Po půl dvanácté děti vycházely v dlouhé řadě, jež se provinula mezi zahrádkami a oklikou na silnici. Pondělíček vyšel vedle dětí - vtom se ve dveřích objevil neznámý pán. Když řídící vyvedl děti na silnici, vrátil se k němu a hovořili spolu. Inspektor byl povětší muž, asi pětačtyřicátník, světlovlasý; měl brejle, pod nosem a na bradě

slabé, prosivělé vousy. Postoj, pohyb rukou a vůbec všecko jednání, jež farář pozoroval, pravilo o inspektorovi jasně, že je buď dlouholetý učitel nebo profesor, že zkrátka stával před tabulí a před lavicemi.

"Nic platno, musím s ním promluvit!" povídal si farář a povstav chtěl již zavolati Rézinku. Ale vtom inspektor podav Pondělíčkovi ruku, zvolna kráčel k faře.

"Safraporte, návštěva - zrovna vhod!" bzučel si farář a již se ho chystal přivítati. Inspektor vešed, uklonil se a pozdravoval: "Hluboká úcta, důstojnosti!" Farář mu pospíchal naproti.

Inspektor stál chvilku bez hnutí - ten malounký stařec v černém kabátku, v širokých nohavicích, v šíji skloněný, s bílými vlasy pěkně dozadu sčesanými, ho překvapil a dojal.

"Profesor Vosyka - okresní školní dozorce - mám za svou povinnost poklonit se vaší

důstojnosti, o níž jsem již slyšel tolik krásného," znova se kloně, představoval se inspektor. Farář honem mával rukama, odháněje chválu jako nekuřák obláčky kouře, bystře se poklonil, oběma rukama sevřel podávanou ruku, a patře inspektorovi přímo do modrých očí, žvatlal:

"Těší mě - velmi mě těší - račte se posadit!" a ukázal na pohovku. Host zavrtěl hlavou. "Tam, prosím, račte vy, já, když ráčíte dovolit, usednu na židli." Kalous se usmál, opět se uklonil a zalezl si za stůl. Usednuv, ptal se srdečně: "Ráčil jste navštívit Studenec - jsme tu skoro na konci světa, pravda-li?"

"Ano a chůdo tu je," přisvědčil inspektor, "podle polí jsem to poznával. Ale vy tu ráčíte být dlouhá léta -"

"Dvaapadesáté dochází - ano, ano, to jsou léta -" "Skutečně veliká oběť." Farář se živě pohnul: "Jak se to vezme, drahý pane! Nevím, nevím, kdo jsme komu dal více, zda Studenec mně nebo já jemu! Jenomže teď už -" zmlknuv, lítostivě sklonil hlavu. Inspektor z něho nespouštěl klidných očí.

"A všecko mi odchází - teď - teď - -" Tu povznesl hlavu, a patře zas přímo do očí, pravil:

"Ráčil jste navštívit našeho Pondělíčka - "

Inspektor se uklonil.

"Ještě že mám je - přes deset roků jsme pohromadě a rádi se máme. Jenomže jemu, chuďasovi, je hůř - copak já, ale tam je šest dětí!"

"Šest - to jsou arci starosti!" z myšlenek řekl inspektor.

"Jsou! Jednoho má v Hradci na ústavě, ale druhý, chlapíček nadaný, musel už na řemeslo. Nedávno přijel domů po nemoci - zápal plic si uhnal - ó, to jsou žalosti! Však ten tatík je už

napolo umučen," rozechvěn vypravoval stařec.

Inspektor si zamyšlen čechral bradu.

"Ráčil jste být spokojen?" dychtivě se zeptal farář.

"Spokojen!" mírně, ale s důrazem odvětil inspektor.

Farářovy oči zasvítily a pohled zjasněl.

"Jak se sem dostal, ráčíte znáti?"

"Četl jsem o tom úřední akta," odpovídal inspektor; "škoda - byla to tenkrát ze strany Pondělíčkovy chyba, neopatrnost."

Farář se nepokojně pohnul a rty se mu zatřásly. Zadívav se na hosta, řekl vážně:

"Neopatrnost?" a volně zavrtěl hlavou.

"Nechci mu ubližovat - Bůh zachraň - pravím jen, co jsem vyčetl," překvapen honem odpovídal inspektor.

Farář si zvolna kýval hlavou; v očích měl vlhko.

Potom vzal inspektora za ruku, chvilku naň hleděl

zamyšlen a řekl vroucně: "Ráčíte dovolit několik slov

starému muži?"

"Prosím - prosím - budu jen vděčen!"

Stařec si přejel vlasy od čela k temeni, opřel se

o stůl a zahovořil:

"Je tomu už přes dvanáct roků, co se Pondělíček stal řídícím dvoutřídky v Bystrém. Přistěhoval se tam ze Samohvizd, kde kdysi jako podučitel nastoupil, kde později dostal místo učitelské a oženil se s dcerou svého řídícího, Emilkou -"

"Než jsem se do Studence vydal, hleděl jsem se s minulostí zdejších učitelů seznámiti - činím tak vždy," mírně se vmísil inspektor.

Farář se uklonil, usmál se a pokračoval klidně dále : "Pondělíčkovým se v Bystrém výborně

zalíbilo. Říkali si: Tady už zůstaneme: do města není daleko, a až nám hoši dorostou, budou moci z domova pěkně běhat do gymnasia. Je to lepší než na škole velké, ale od města vzdálené. Služby bylo jenom pět set, ale k tomu osm korců dobrých krajských polí za malou službu v kostelíčku."

Zamlčel se, zkoumaje inspektorův pohled a sbíraje myšlenky.

"Pane inspektore, jsem starý muž nad hrobem, ale co teď řeknu, pravím z plné duše a pravím to, když jsem od vás slyšel, že jste byl spokojen: Pondělíček je dobrý, upřímný a pracovitý

člověk! - V Bystrém brzy poznali, že ve škole nastal jiný život, a Pondělíček si nemusel na sousedy naříkat. Ale přišly také trampoty. Sotvaže s jarem nastal v polích a na lukách život, děti začaly nepořádněji docházet; ale Pondělíček to nechtěl trpět. Povstávaly mrzutosti: zámožní broukali, že příliš pronásleduje jejich pasáčky a pomahače, chudí hubovali nahlas, že jim řídící děti živit nebude a na zimu že jim ani na kalhoty nekoupí!"

"Ano, ano, tak to bývá," přisvědčoval inspektor.

"Ráčíte vědět, že je u Bystrého dvůr?"

"Arnsteinův," přisvědčil inspektor.

"Tenkrát byl Arnstein pouhým nájemcem - teď je pánem - ale tak to po Čechách chodí! Do dvora se každým jarem i k podzimu přivalil notný zástup cizích dělníků; přišly celé rodiny a zůstaly vždy po řadu neděl."

"Je tak dosud," podotkl inspektor.

"S těmi měl Pondělíček největší kříž; že mají i jejich děti chodit do školy, tomu ti rodiče nechtěli rozumět a také Arnstein vrčel, že je to zbytečný pronásledek. Tenkrát se stala ta nešťastná příhoda s klukem Taláckem. Řídící mi své trampoty vypravoval jen jednou, ale nikdy na to nezapomenu. Byl prý ten kluk o dvě hlavy větší než druzí, vypadal prý jako cikán, jako by byl právě utekl z divokých lesů. Pondělíček sebral všecku svou dovednost a snažil se hocha obrátit. Ve škole s ním jednal jako otec, to on umí, znám jej, a po škole se kluk stavoval ještě v kuchyni, kde už paní řídící pamatovala."

"To často u takových dokáže víc než všecka dobrá slova," s úsměvem kýval inspektor.

"Pravda! Ale po několika dnech kluk zvětřil. Když se Pondělíček po něm vyptával, druzí

vypravovali, že na pastvě kouří, ba že mívá v kapse lahvičku s kořalkou. A povídal prý: ,Ať

mi ten kantor dá pokoj, nebo mu pořádně zatopím, já se od něho tejrat nedám!' Pondělíčka to trápilo, ale nepovolil. Stěžoval si na všecko u starosty - ten ho vždycky podporoval - a žádal, aby rodiče byli předvoláni, poněvadž jejich syn kazí i domácí mládež. Za nějaký den Talácko přišel. Jako divoch vstoupil a choval se, jen aby školu rozesmál a Pondělíčka co nejvíce pozlobil. Řídící je mírný člověk, ale divme se, že byl rozčilen. Přece se však snažil zachovati největší klid. Stavěl se, jako by neviděl hrubostí, jež Talácko prováděl, a mírně jej zavolal k sobě. Zajisté, že jen ten klid způsobil, že kluk poslechl; přišel k řídícímu a směle se mu podíval do očí. ,Talácko, ty prý na pastvě kouříš, je to pravda ?' ptal se Pondělíček." Farář

sedě vzpřímen, díval se přísně a rozkládal, jako by sám stál před lavicemi. "Talácko kývl. ,A ještě něco horšího - ty prý i kořalku piješ a jiným dáváš!' Kluk mlčel. ,Odpovídej!' - ,A co je jim po tom! Budou oni mě pořád sekýrovat!' zařval kluk a vykulil na učitele oči. A v té chvíli mu na pačesy dopadl pohlavek. Divme se, byl-li pořádný. Kdybych já byl stál na Pondělíčkově místě, byl bych mu ho dal taky, a myslím, že by se byl pan inspektor také sotva zdržel!"

Inspektor se usmál, ale nepromluvil.

"Kluk potom zaskřípal zuby, zlostně sebou škubl, křikl: ,Myslej, že se jim tu dám otloukat?' a vztekle vyletěl z třídy. Práskl dveřmi, až okna zařinčela!"

"Jsou takoví hrubci, jsou," kýval inspektor, "nepatří takový výhonek do školy, ale někam, kde mají ještě jiné kázeňské prostředky."

Farář přisvědčil. "Ale pravá muka Pondělíčkovi teprve začala. Navečer, když se lidé vraceli z práce, starý Talácko i s ní se postavili na návsi proti škole a láteřili zle. Kdo zná naše školské

lidi jako já, dovede si pomyslit, jak Pondělíčkovým bylo! To však ještě nebylo nejhorší. Asi po dvou dnech školáci vypravovali, že Talácko stůně a že staří říkají: ,To je z té rány, kterou dostal od učitele.' - ,To byly noci!' - povídal mi Pondělíček a já mu věřím. Paní ho do očí

těšila, ale po straně se trápila také. Vyzvídala, jak s klukem je, a slyšela, že zle - tuze zle. Za nějaký den, právě když řídící pouštěl děti ze školy, přiletěl starý Talácko rozedraný, prostovlasý, s košilí na prsou rozhalenou, bos a zařval: ,Bůh tě musí potrestat, ty vražedníku mého dítěte! Hocha jsi mi zabil - slyšíš zvonit umíráčkem?'"

"Hrozno!" vydechl inspektor.

"Ano, ano, muka! Dovedu si pomyslit, co se potom pod školní střechou dělo, co ten nebohý

člověk procítil. Hanba - starost - strach o budoucnost, ale k tomu děsná tíha myšlenky, jaké

výčitky se mu sypou na hlavu."

"Račte dovolit - nenamáhá vás-?"

Farář zatřepal rukou a spěšně pokračoval: "Přijela komise a s ní školní inspektor. Přišel vyšetřovat - Pondělíčkovi ani ruky nepodal a byl jako led! V kabinetě vyšetřovali - podučitel psal protokol. Byl to ještě mladý hoch, ale řádně prý se svého principála zastával. Pondělíček, už předchozími dny umučen, jen se chvěl a odpovídal zmateně, ale ten mladý hoch bez bázně

vypověděl, jaké brutálnosti zakouší jeho řídící za svou dobrou snahu, za svou upřímnou vůli. Ráčíte jej také poznati -"

"Je v Hrozdějově!" pronesl inspektor.

"Ano - je tam už také kolik roků jako Robinson. Dobrá duše a botanik, broučkář! Přišel do Hrozdějova později než Pondělíček sem."

"Ale ne z trestu -"

"Nikoliv, žádného pro Hrozdějov nebylo, jenomže pro svobodného člověka jsou to těžkosti. Také mi o té historii v Bystrém vypravoval, ale všecko důrazněji než ten skromný Pondělíček. Inspektor při tom vyšetřování i několik dětí zavolal a vyptával se, co a jak se tenkrát ve škole dělo. Říkal Pondělíček, ta hanba že byla nejhroznější! Ale v to vyšetřování najednou na síni zahlučelo: ,Nepovídal jsem to? Prudkým zánětem pobřišnice zemřel a ne po pohlavku!' Byl to starosta, běžel od komise. Radost - radost-Tím

se arci smutná věc obrátila na prospěch Pondělíčkův. Ale vypravovala mi paní, že když

tenkrát přišel domů, usedl a dal se do hlasitého pláče. Všechen ten bol, ponížení, vnitřní muka se provalila v slzách."

Farář se zamlčel; byl vlastním živým, cituplným vypravováním rozrušen. Také inspektor byl dojat.

"Takto jsem arci oné záležitosti neznal," řekl po chvilce.

"Ale útrapám ještě nebylo konce," trpce se usmál farář. "Pravda, po zprávě komise se v obci uklidnili a jenom drsnější nespokojenci stranou říkali: ,Bodejť by ta komis uznala, že hoch umřel po ráně do hlavy. Páni jsou vždycky při sobě a všecko pro sebe vykličkujou!'

Pondělíčkovi do očí nikdo tak nepromluvil, ale on ty úsudky tušil, četl je lidem z tváří a trápily jej. V těch časech se jeho jasná, klidná povaha změnila... Nastaly mu cesty k členům okresní školní rady, aby sám celý případ vysvětlil. Ty cesty a zvláště pak stálé výklady o věci, jemu tak bolestné, zle ho unavovaly. Zvěděl také, že ,nahoru' došlo anonymní udání a že se též vyskytly ostré lokálky v novinách - v jedněch pražských německých i v jedněch krajinských českých - o brutálním trestání, jaké provádí řídící v B., kteréž trestání mělo za následek smrt žákovu. Okresní školní radě přišel pokyn z vyšších míst, aby se ta věc přísně

vyšetřila. Inspektor byl v okresu nedávno a zrovna se mu tahle nepříjemnost stala - divme se, že Pondělíčka nevelebil. Řídící mezitím Talácka žaloval a dělník dostal tři neděle. Opravu novinám poslal sám bysterský starosta. Ale co platno!"

"Že Pondělíček chlapce tělesně potrestal, nemohlo být vyvráceno, arciť, arciť," přisvědčoval inspektor.

"Nemohlo! Okresní školní rada uznávajíc, že řídící Pondělíček povinnosti své dosud řádně

plnil, udělila mu jen důtku, ale zároveň jej přeložila na školu stejné kategorie a se stejnými příjmy - do Studence. Že prý tak učinila pro dobro školy v Bystrém, jejíž vážnosti prý beztoho již bylo dosti ublíženo. Ono se řeklo: se stejnými příjmy! Pravda, zákonité služné bylo stejné, ale v Bystrém měli osm korců výborných krajských polí, zde jsou asi tři korečky horské

kamenité půdy. A vesnice je ze světa - konec bylo nadějím, že hoši budou jednou z domova chodit do blízkých škol! Stěhovali se v zimě-dole bylo mírno, tady vše zasněženo a samá

mlha."

"Račte dovolit," mírně se vmísil inspektor, "mám starost, že ta dlouhá řeč důstojnosti ublíží!" Poznával, že stařec mluví již sípavě a že chvilkami sotva dechu popadá. Farář zamával rukou. "Povinnost mne v Studenci nikdy nenamáhala a ta dnešní je z nejsvětějších. Ostatně - odpočinu si potom pořádně, vždyť beztoho jen odpočívám. Pamatuju dobře, jak Pondělíček po prvé přišel: ohnutý byl, hubený, a rozpaky nevěděl co počít. Do očí

se mi nepodíval - jistě že se styděl. Po vsi ho s velikou radostí nevítali, bývalý učitel Potápka, stará vojna, je popíchl; říkal jim kdesi cosi, že Studenec má býti spokojen tím, co krajáci nechtěli. Měl zlost, že jsem se přičinil o druhou třídu a že byl dán do pense. Pondělíčka jsem měl rád hned napoprvé; když si potom naříkal na malou přízeň po vsi, říkal jsem mu: ,Nic si z toho, miláčku, nedělejte, naoko jsou prapisky, ale uvnitř to není tak zlé. Nevědí, co jste zač, a mají z vás strach. Jen mírně s nimi a pomalu, lžicí medu tady člověk více dokáže než sudem octa, však oni také poznají rozdíly!' Měl jsem pravdu. - Spřátelili jsme se a nikdy jsme se za všecka léta nepohněvali!"

"To je krásné!" zavelebil inspektor.

"Roky utíkaly jeden za druhým - a tak jste nás tu, pane inspektore, našel!" a farář se s úsměvem uklonil.

Inspektor mu podal ruku a dojat děkoval za vypravování. Potom pravil:

"Už cestou jsem se ptal - ne že bych sbíral klepy, ale abych slyšel nějaký úsudek. Vím, že někdy může být naprosto nesprávný. Ženština tamhle pod kopcem žala, i zastavil jsem se u ní

a pomalu jsem začal o Pondělíčkovi."

Farář ani nemukal; byl unaven, ale sebral všecku sílu.

"Povídala: ,Ó, copak náš pan řídící - ten pořád vymejšlí, co by nám lepšího poradil. Inu, máme tady u nás chůdo - copak na těch půdách roste! I začal do nás, abysme se chytili zas starého a sili více lnu, potom radí, abysme to zkusili s mákem, a stromy nutí sázet, vždyť

vidíme až odtud, jak to kolem školy kvete. To oni s naším panem farářem se o všem radí jeden to říká dětem ve škole, druhý to káže z kazatelny - pravda, teď už chudinka sám nemůže, je tuze starý."

Farář se rozchichtal jako dítě a očka mu jenjen kmitala.

Inspektor vida, že mu způsobil radost, pokračoval: "I ptám se dál: ,Mají tu lidé Pondělíčka rádi?' Trošku mě zkoumala a potom povídala: ,I toť mají, vždyť jsou v té škole jako kuřata. Já

jsem chodila ještě k bývalému - inu, mnoho toho neumím, ale tenkrát byly ještě jiné časy. Teď se kolikrát s tátou divíme, co všecko ty děti ze školy přinesou a o čem vypravují. Jenomže tady u nás je to bída - co je platno velké učení!'"

"V tom je kus pravdy," přerušil jej Kalous, "čáry se tu nedají dělat. Odjinud musí přijít pomoc

- podnikavost, průmysl, dráha. Sněm a úřady musí pamatovat! My jsme zatím jenom připravovali půdu - sloužili jsme a chtěli jsme těm našim lidem život trochu zveselit. Pravda, já už tuze nemohl, ledaže jsem někdy přidal kousek rady, ale Pondělíček - ó jé!"

"Po chvíli jsem viděl, že tetka měla pravdu," veseleji pokračoval inspektor, "krásná zahrada u školy - radost se podívat, jak to kvete - je to oáza v poušti - řada úlů - tělocvična pěkná -" Farář se jen blaženě chrul.

"Ve škole jsem také shledal všecko v pořádku - pěkně čtli, psali, počítali, poznal jsem, že i z reálií hodně znají -"

"Ze zeměpisu, ano?" rychle se zeptal farář.

"Také - také - pěkně vypravovali, vykládali."

Stařec se opět radostně rozesmál: "Tak vida, vida, jak pravda vychází-a co bylo posměšků!" Inspektorův pohled pravil, že nerozumí.

"Račte dovolit -jednou bývalý pan inspektor přijel do studenecké školy a přivezl jí glóbus. Řídící ho přivítal uctivě - ba s úsměvem. Bylo to již za tři roky po události v Bystrém, a tu i Pondělíček říkal: ,Chvála Bohu, odpykáno, jak přijede, promluvím s ním.' Chtěl vypověděti své stesky a přání, všecko vyložiti a nebyl bez naděje, že to dobře dopadne. Přijímaje glóbus, děkoval za novou pomůcku, prohlížel ji a přitom zažertoval: ,Trochu se nakřivil, nakřivil musíme ho narovnat!' Čekal, že se pan inspektor také zasměje, ale ten stáhl čelo a pravil důrazně: ,To by scházelo, vždyť zemská osa je nakloněna!' a počal to řídícímu vykládati. Ale Pondělíček se jen usmíval, přikyvoval a říkal: ,I já jen žertem, vašnosti, žertem - -' Při inspekci šlo prý všecko hladce, takže naděje ještě vzrostly. Když potom pána vyprovázel, začal skromně o svých trampotách. Inspektor všecko vyslechl, ale když Pondělíček domluvil, pokrčil rameny, že nic teď zrovna není uprázdněno, že nutno pamatovat na to, co se přihodilo v Bystrém, a že dnes také zpozoroval vážné nedostatky. Toť se rozumí, že řídící byl, jako když ho pokropí. - Ale to není ještě všecko : Po několika nedělích přiběhl hrozdějovský a spustil rozdurděn: ,Poslouchejte, pane řídící, víte, co se o vás povídá?' Pondělíček byl už tou otázkou polekán, je plachý, každá maličkost ho roztřese - zvláště tenkrát! Jdu schválně, abych vám to řekl,' povídá hrozdějovský; ,když vám inspektor přivezl glóbus, povídal jste prý, že se to musí spravit, protože stojí nakřivo.' Pondělíček zůstal omámen a jen hořel. ,Dole to povídali.' - ,A věřili tomu?' jektal Pondělíček, ,vždyť já chtěl žertovat, chtěl jsem, aby se zasmál!' - Ale hrozdějovský huboval, že se s takovými žertovat nemá!"

"Ale, ale -" nepokojně přesedaje, vrtěl hlavou inspektor.

"Pondělíček potom panu inspektorovi psal a všecko vyložil. To bylo dobře, ale možná dost, že to dosud o něm vypravují, ačkoli vědí, že je muž vzdělaný, stále pokračující."

"Neslyšel jsem -"

"Ale ráčíte snad uslyšet - vypravoval jsem, abych ukázal pravdu. Divme se potom, že Pondělíček byl pořád jako na vodě, že se světu uzavřel a skoro nikomu nevěřil. Dvakrát se mohl odtud dostat, žádal - i já jsem sem tam ťukl - ale nepovedlo se. Po každé ho to zabolelo, znova sklíčilo, ale zakrátko se opět dával do pilné práce. S mladším kolegou a s hudebníky i malé produkce o svátcích pořádal, aby sebral nějaký groš na kus šatu a na vánoční stromek pro ty děti chudinky-"

"A na pomůcky - na knihovnu - viděl jsem, viděl, i tu školní i tu pro dospělé, již jste ráčil založit - "

"Ale Pondělíček ji tuze rozšířil, tuze!" kázal farář. "Tedy jste ráčil poznat sám, že jsem pravdu mluvil - díky Bohu, rád, tuze rád to slyším!"

"Neopomenu v okresní školní radě dáti plné svědectví pravdě!"

"Díky, díky! Ale račte dovolit ještě slovíčko! Ráčíte mne vidět - je mne poslední trošek, záchvat mrtvice jsem nedávno přestál, noha i ruka ještě brní, smutek života na mne dolehl, nic zde už nečekám, nic než na tu -ale jedno bych přec ještě rád!" Zamlčel se, mnul si čelo a náhle zaštkal: "A bude to nová bolest - hluboká -" Opět se zadíval na inspektora, sepjal ruce a řekl vroucně: "Prosím snažně, račte se přičinit, aby té jejich dlouholeté trampotě byl konec - aby těm dětem šťastně pomohli do světa - nějaké místečko dole u města -"

Inspektor sevřel starcovy ruce ve svých a oči se mu zalily.

"Důstojnosti," pravil dojat, "ráčíte mě zahanbovati. Vy ruce přede mnou spínáte! Račte být ujištěn, že učiním všecko - všecko, co budu moci!"

"Díky - díky! Bolest bude to loučení - velký zármutek - ale rád bych umíral s vědomím, že jsou spokojenější!"

"Všecko učiním, seč budu! A na dnešní den nezapomenu!" srdečně řekl inspektor a povstal.

"Díky - díky!" šeptal farář.

"Už ode dneška se budu těšit na svou návštěvu v Studenci v budoucím roce," podávaje ruku pokračoval inspektor.

"Ale spolu se tu již neshledáme - ne, ne, dokonce ne-"

"I doufám pevně, že shledáme," usmál se inspektor. "Velmi mě těšilo - za vše děkuji a všeho dobrého přeji -"

"Díky, díky, podobně," ukláněl se farář.

Když host odešel, znaven klesl do pohovky, sepjal ruce a vzdychl: "Poručeno Bohu!" Pondělíček byl v zahradě, a vida inspektora, chvátal mu naproti.

"Mám v kapse kousek šunky, to je můj oběd, když jdu do vsi," směje se, povídal mu inspektor, "naobědvám se ve vaší zahrádce -"

"Prosím, prosím, ale račte raději k nám - v pokoji není nikdo -" mna si dlaně, ukláněl se Pondělíček.

"Děkuji - tamhle ve vašem altánku bude nejlíp chutnati. Chládek je tam, vůně, kolem samý

květ - radost! Když mi však chcete prokázat službu, prosím o sklenici vody."

"Prosím, prosím," opět se ukláněl Pondělíček a již uháněl domů. Inspektor pomalu, zamyšlen následoval a v síni čekal. Kuželka utíkala se džbánem, co mohla. Pondělíček se potom objevil ve dveřích kuchyně, nesa tác se sklenicí. Vida inspektora, zval: "Prosím, račte dále -" a vystoupil ze dveří.

Kolem stolu seděla celá rodina. Na stole stála mísa s knedlíky v zelí, a děti majíce naloženo na talířích, jedly.

"Prosím, račte dále," chvátajíc ke dveřím, zvala i paní.

"Děkuji," uklonil se inspektor. "Mám tam v pokoji také naše sbírky," ještě pobízel Pondělíček.

"Odpoledne se podíváme," posvědčil inspektor a hleděl na děti. "Chutná jim?" ptal se s úsměvem.

"Ó, těm chutná - vrchovatá mísa byla a nic nezbude!" radostně odpovídala paní a mateřské

štěstí jí svítilo z očí.

Inspektor jí pohleděl do tváře a potom se znova obrátil k dětem.

"To je ten z Jihlavy?" ptal se, ukazuje na Vášu.

Pondělíček byl tou otázkou překvapen, ale hned si vzpomněl na faráře.

"Ano, náš Váša, ale teď už je jiný, než byl, když jsem k němu přijela," vypravovala paní. Inspektor napiv se z operlené sklenice, podal ruku paní i řídícímu, poklepal mu na rameno a řekl: "Teď se, pane řídící, pěkně naobědvejte a já půjdu do zahrady. Odpoledne se ještě

podíváme do prvé třídy!" Ukloniv se oběma, odešel. Po odpoledním vyučování a po poradě řídící Pondělíček vyprovodil inspektora až na půl cesty ke Skalsku. Vracel se již při západním slunci a byl by nejraději utíkal. Ani si nevšiml divů, jež

opálové paprsky tvořily po lesích, provádějíce na rozličné zeleni nejkouzelnější hru barvami. Běžel rovnou do fary; farář byl v lůžku, ale nespal.

"Vítám vás, vítám vás, miláčku," v ústrety volal řídícímu, "vyť na mou milou chodíte jako mladík!"

"Chodím, důstojnosti, chodím," radostně se smál Pondělíček.

"Tak jak inspektor?"

Pondělíček zamnul rukama. "Dobře - dobře - důstojnosti - po tolika letech zas jednou velká

chvála, spokojenost a naděje - naději dal, důstojnosti, že všecko učiní, povídal -"

"Tak, tak, to je hezké," usmívaje se kýval farář. Ale tu již jej Pondělíček vzal za ruku a pravil nadšeně: "Vždyť já vím, kdo pomohl, vždyť já vím, kdo to dokázal -" Farář se mu vážně podíval do očí a klidně odvětil: "Vy jste to dokázal, příteli, vy jediný, nikdo jiný, svou pracovitostí, svou trpělivostí!"

Pondělíček se rozpačitě usmíval a vrtěl hlavou.

"Nic neodpírejte - jen a jen vaše zásluha to je - vás chválil, s vámi byl spokojen -"

"Ale slovíčko jste přece ráčil přidat - ó, to já vím, vždyť věděl o všem. A jestli se to s námi zlepší, Václava bych už do Jihlavy neposlal, šel by na reálku, vždyť bychom to nějak -" a zase počal přebíhat.

"Tak, tak, jen už zas dělejte plány, miláčku," smál se farář, "dobře - dobře - tuhle si sedněte a povídejte, co a jak bylo a o čem jste hovořili."

Pondělíček usednuv, úryvkovitě vypravoval o celé inspekci, o výjevu v síni, když se inspektor díval na děti, potom o všem, nač se ho cestou vyptával. "A důstojnosti - jdeme, jdeme, on se vyptává, já pořád ještě nevěděl, jak a co bude, vlídný byl, ale měl jsem přece strach; najednou sáhne do kapsy, vyndá doutníky a také mně podává. Já děkoval - děkoval - ale on nepovolil. I vezmu si teda jeden, ukousnu špičku, ale tu mi napadlo, že nemám, čím bych zapálil. Ale již

sám škrtl a chce mi zapalovat-honem honem dávám doutník do úst, ale vtom inspektor povídá: ,Máte doutník obráceně, pane řídící!' Byl jsem všecek pomaten, hořel jsem, styděl jsem se a povídám, že jsem už dávno nekouřil -"

Farář se smál, až se mu hlava klepala: "Já vás vidím, miláčku, já vás vidím! To jste vy - ano, ano!"

Pondělíček se také zasmál: "Ale dobře to dopadlo, jenomže mi doutník pořád zhasínal, asi třikrát mi ještě připaloval. Brzy potom jsem viděl, že je vyhráno, že všecko dopadlo dobře. Má lidské srdce v těle, nevidí v učiteli jenom stroj, ale živého člověka, který má také hlavu i srdce!"

"Dobře, dobře, hochu," volal farář a posadil se, "pěkně mluvíte! Každý má v bratru svém i v nejbídnějším viděti člověka živého, sobě rovného, s živým, cítícím srdcem v těle!" Pondělíček rychle přisvědčoval. "S panem kolegou odpoledne také pěkně mluvil, radil, ale ne aby trápil, toto, aby povzbudil," vypravoval rozohněn.

"Tak samá spokojenost -"

"Ano, ano," smál se Pondělíček a již zas nepokojně běhal po pokoji.

"A co maminka říká, co?"

"Ještě jsem nebyl doma - běžel jsem rovnou sem," zamyšlen spěšně odpovídal Pondělíček.

"Tak teď honem k ní - všecko vypovězte a zas přijďte!"

Když mu Pondělíček podával ruku, farář si ji přidržel a chvilku mu mlčky, upřeně hleděl do očí. Potom ho pohladil po tváři a řekl: "Tak, tak, miláčku!" Sotvaže se však řídící obrátil, hlava kmetova se sklonila do podušky, oči se zalily a z úst vyplynulo: "Ale co já?" Ráno na studenecké faře dostali psaní z Oujezda - od Prokůpka.

Psal, že je zas, chvála Bohu, zdráv, že opět sílí, že na svatodušní svátky přijede do Studence a asi dvě neděle pobude, aby se v horském vzduchu nadobro zotavil; potom že opět půjde do Hradce, aby se počátkem srpna nadobro přistěhoval na studeneckou faru. Unavená, žalem sklíčená duše starcova oživěla. Prokůpek, Prokůpek přijede - a těší se! "Nic platno, Rézinko, teď se musíme sebrat," šveholil, "nějaká kuřátka, holoubátka, i však ty už něco vymyslíš, aby nám hošek zesílil. Vidíš, jak pěkně píše! Chvála Bohu, chvála Bohu!

Poslouchej, snad abychom psali panu starému o nějaké vědárko, víš, aby bylo dobré," tajemně

broukal, "a nějakého vína bude potřeba, aby hoch ztloustl, či nemyslíš?"

"Jak je libo, pane strýčku, škodit to nebude. A dáme Prokopa nahoru?" ptala se.

"Nahoru - nahoru - do salónu - ať si hoví na biskupské pohovce! S panem páterem budou nablízku a bude jim veseleji!"

X

Z temné, hluboké oblohy se spouštěl podvečer; zastiňoval nivy, zachumlával lesy, charými záhyby vlečného roucha svého obtáčel koše stromů i hřebeny chalup.

Do ticha, jež táhlo před blížící se nocí, šplíchala řeka, les tiše hučel, kola chalupnického vozu s párem zapražených kravek se zvolna, vrzavě plížila po tvrdé silnici. I dětská písnička, bukot krávy projely vlažným vzduchem, řezačka zaklepala, okov, spouštěný do studně, zavrzal - ale byly to zvuky ojedinělé, kolem nichž leželo večerní ticho.

Dvě tři hvězdné oči prohlédly do temna nad lesy. Bílý kouř se v jasných závinech vzpínal nad chalupou.

Farář Kalous se odšoural od otevřeného okna na pohovku; opřev se o lenoch, díval se vzhůru, kde břečťanové mraky víc a více mizely v temnu. Myslil, nemyslil.

Bylo mu, jako by při hlubokém šumu velkých hvozdů tiše, volně plul vesmírem. Kam? Jak daleko?

Sklonil hlavu a hleděl do šerého pokoje, v jehož tichu jen hodiny žily... Zdálo se mu, že každou chvilku musí zacupati kroky Kristinky, přibíhající ze dvora. Těžší kroky zaduněly na síni a v temnu otevřených dveří se ozval Rézin hlas:

"Račte se podívat, pane strýčku, koho vedu."

Přimhouřil oči a díval se do tmy; nepoznával.

"Pochválen bud Pán Ježíš - dobrý večer - " a host vykročil o krok, o dva.

"I pro pánaboha - Prokůpku - hochu -" radostí se chvěje, zajektal stařec. Honem vylezl a již

ležel v Prokopově náruči.

"Přišel jsi potěšit starého člověka - díky, díky -" a stará hlava se chvěla na mladých prsou, jež

vetché ruce objímaly.

Rézi honem rozsvěcela. Když se žlutavé světlo rozlilo pokojem, farář se vzpřímil, a směje se, svítícíma očkama se zadíval do tváře hostovy. Chvilku ji pozoroval nedutaje, jen hlava se trochu zaklepala, potom povznesl ruce, objal mu hlavu a políbil ho na ústa. Bohoslovec jeho ruku přitiskl ke rtům.

"Maminka dává ruku líbat," vyřizoval.

"Díky, díky - prosím tě, Rézi, honem mu pomoz z kabátu, okno zavři, a ty si sedni, miláčku, pojď, tuhle vedle mne si sedni!" a sám napřed vlezl za stůl.

Prokop Líska svléknuv svrchník, zůstal jen v krátkém, mohérovém kabátku; stoje tiše, s dětinným, soucitným úsměvem hleděl na starce. Byl vytáhlý, ale dosti širokých ramen; tmavé

vlasy měl hladce učesány, tiché oči a úzké, bledé rty.

"Pojď, miláčku, pojď ke mně!" znova pobízel stařec.

Bohoslovec usedl k němu. Farář ho uchopil za ruku a radostně žvatlal: "Tak jsi se vydal k nám - už jsem se těšil, nedočkavě jsem se těšil!"

"Já také, pane strýčku, ale nebylo dřív možná - maminka měla starosti," srdečně odvětil Prokop.

Stařec mu poklepal po zádech: "Také jsem je měl - dlouho jsi nepsal - ale jen když tě tu, chlapíčku, mám! A kdepak jste se setkali?" ptal se, obrátiv oči k Rézince.

"Šla jsem ze školy a tu najednou vidím štíhlého pána - I že je to Prokop! povídám si a běžím k němu."

"A byl - viď?" dětsky se smál Kalous, a vzav bohoslovce pod bradou, radostně zaštípl a potřásal skrovným jeho lalůčkem.

"Ze Skalska jsi běžel?" ptal se.

"Jen šel, pane strýčku, běhat já tuze nesmím," odpověděl Prokop.

"Pane, já taky ne," zasmál se farář, "ale to nic - budeme běhat - jen počkej, ony tě hory naučí!" a za řeči Prokopa stranou pozoroval. Bohoslovec zpozorovav to, rozpačitě

vypravoval:

"Tak mě ta nemoc přepadla, že jsem se jí ani nenadál. Jarní mrazivá vlhka to udělala, ale teď

už je zas dobře. Bylo mi tuze líto, že jsem nemohl, když tetinka -" Umlkl, vida, že se stařec tuze schoulil. Teprve po chvilce farář třaslavě zahovořil: "Ani bych tě byl, hochu, neuvítal, Bůh se tenkrát smiloval a svět na nějaký čas přede mnou uzavřel - ó

miláčku!" a vzpomínaje, hleděl do prázdna.

"Na dvě neděle jsem se vydal - teď je tu pěkně, snad zas budu, jak jsem býval. Potom se vrátím do Hradce, budu mít co dohánět -"

"Jen žádné starosti," rychle vpadl farář, "teď musíš být, jak říká přílepský: Starost, žalost lesním ptákům poručím! Něco se ti promine! - Copak budeš pít, miláčku, pivo či víno?

Všecko máme!"

"I děkuju, pane strýčku!"

"Nic neděkuj, teď musíš jíst a pít - safraporte, maminka musí vidět, že jsi k nám nadarmo nejel!"

Rézi přinesla pivo, chléb s máslem a šla chystat večeři. Farář poposedl, aby Prokop měl pohodlí, a po očku ho pozoruje, přes tu chvíli nutil: "Jez, jez, hochu, vždyť už musíš mít hlad

- no počkej, tady, pane, tráví jináč než u vás, tady člověk má pořád hlad!" Bohoslovec se na kmeta podíval s úsměvem.

"Inu, já už tomu mnoho neudělám, jsem jako stehlík - ale vidíš na mně, jak je tu zdrávo. Považ si: hnedle dvaadevadesát, a smrt mne nemůže zmoci -"

K večeři přiběhl i kaplan a bohoslovce pozdravoval: "Vítám vás, vítám - jsem rád, že poznávám svého nástupce - ale věřte mi, kdybych nebyl už takový parízek starý, nepustil bych vás sem. S naším jemnostpánem jsou zlaté časy!"

"Mlčte, mlčte, čtveráku," mávaje rukama volal farář, "nevěř panu páterovi - trápení je se mnou, nic než trápení -"

Přišel i řídící, také paní na skok přiběhla, a ve farářově pokoji bylo živo, jak už dávno nebývalo.

Když Pondělíček bohoslovci velebil zdejší kraj a vypravoval, jaké je tu všude zdraví, farář mu hrozil: "Také takový - velebí, ale bude utíkat -"

Prokop na ně tázavě pohleděl.

"Ano, ano - bude utíkat - už se něco klube -" svědčil stařec. "Tak to vidíš, hošíčku, každý mi utíká - jeden za druhým - - Ale pij, vždyť nic nepiješ!"

"Piju, pane strýčku!"

"Jako konipásek! Ach, když já jsem byl v tvých, letech!"

Všichni se zasmáli.

"Nic se nesmějte - nic!" durdil se farář. Při hovoru chvíle utíkaly. Vypravovali hostu o všem; co se v zdejším kraji v poslední době událo, a Prokop hovořil o domově i o svém životě v semináři. Farář mu tkvěl očima na ústech i na lících, každé slůvko zrovna lapal, a bohoslovec se proto snažil vypravovati svěže a vesele. Ale ostatní dobře pozorovali, že je již zemdlen. Paní řídící konečně řekla: "Ale důstojnosti, snad by si milý host měl už jít odpočinout - je po té cestě dojista unaven - "

Farář honem pohleděl, co tomu Prokop říká.

"I nejsem - dobře mi je!" odporoval.

"Ale aby sis hned prvého dne neublížil!" napomenula Rézi. Bohoslovec jen mlčky zavrtěl hlavou.

Pondělíčkovi povstavše, dávali dobrou noc.

"Už nám utíkáte?" potřásaje řídícímu rukou, hrozil farář. "To vám povídám, příteli, ať na nás pro samé plány o novém životě nezapomínáte a přiběhnete. Budeme chodit do přírody - v zahradě posedíme -"

Pondělíček sliboval, že bude chodit, až je to bude mrzet, a přál Prokopovi, aby tu nabyl železného zdraví jako pan farář...

Doma v pokoji se ptal choti:

"Všimla jsi si, jak se po straně pozorovali?"

Paní přisvědčila. "Bojí se jeden o druhého - chudáci! Ale je dobře, že už přijel, bude tam trochu veseleji!"

Farář louče se s Prokopem, hladil jej po tvářích a říkal: "Tak, tak, jdi, miláčku, hezky se vyspi, a když ti bude chutnat, ráno si polež. A dej ti Pánbůh dobrou noc!" Rézi dovedši bohoslovce nahoru do "salónu", vrátila se opět k starci. Seděl zamyšlen. Pohleděv na ni, usmál se: "Dnes tu měla s námi být maminka. Však ona Prokopovi také

chyběla, viděl jsem to dobře - a co mu říkáš?"

Rézi honem chvátala odestlat. "Trošku bledší je, ale po nemoci jináč nebývá." Radostně zamžikal. "Víš, Rézinko, to hlavní je, že je čilý, veselý." Ubíraje se potom do lůžka, bzučel si. "Snad to tady přece spolu dožijeme -"

Probudil se, když bílé světlo již naplnilo pokoj a kvetoucí stromy na školské zahradě se koupaly v jasném slunečnu. Leže nehnutě, hleděl na ně - stály jako opěněny, na bílých i růžových květech se dosud jiskřily krůpěje. Bylo mu sladko při tom pohledu - při vzpomínce na Prokopa líbeznost kvetoucího jara zvláště blažila. Ještě několik měsíců a bude tu nadobro a rád. Večer poznal, jak se mladík těší. Potom bude možno klidně čekat - ať už se slunce života o chvíli dřív nebo později nadobro skloní a tma zahalí starou hlavu... Bohoslovec si ráno pospal. Přišed k snídani, ptal se po faráři a zvěděl, že si hned po snídani šel do zahrady na sluníčko a tam čeká. Posnídav, vyšel k starci. Ten vida jej, radostně se smál a kýval. Ale když Prokop došel k lavičce, úsměv na tváři starcově strnul. Tiskna mladíkovi ruku, přimhouřenýma očima mu hleděl do tváří - - Teď, při slunečním světle, viděl, jak zbledly i zhubly a také postava že zchátrala. Mráz mu projel tělem.

"Sedni - sedni -" rychle pobízel, "jak jsi se vyspal, jak?"

"Výborně, pane strýčku, v těch měkkých peřinách jsem spal jako zabitý."

"To je dobře - to je dobře -" bzučel rychle, ale zmámené oči upíral vpřed, jako by se odtamtud plížilo něco děsivého. Zachvěv se, přitulil se k Prokopovi a ruku mu provlékl pod paží.

"Tady krásně hřeje," pochválil Prokop.

"Hřeje - tak seďme pěkně spolu, jaro posiluje."

Seděli stuleni, nemluvíce.

Kostelní věž se slunila v plném světle, kolem bujně zelených kaštanů poletovaly pěnkavy a v korunách cvrlikali vrabci. Konipásek zaletěl do zahrádky, po zdupané stezce cupital blíž a blíž, a ukloniv bělošedou drobnou hlavu, černým očkem se zadíval na oba. Stařec naň hleděl, ale v jeho tesklivém pohledu se nezměnil ani rys. Také Prokop ptáče pozoroval, a když opět tak rychle odcupalo stranou, hlasitě se zasmál. Ten smích starce probudil. Nerozuměje, díval se na Prokopa.

"Není k smíchu?" ukazuje na konipáska, opět se smál mladík. "Je na něm vidět, jak mu to jaro chutná!"

Farář se na cacorku podíval a suše se zasmál.

"Radost pozorovat," pokračoval bohoslovec. "U nás už bylo skoro všecko odkvetlé - tady vidím nové jaro a libuju si."

Stařec se živěji zachrul a stiskl mu rámě. "Jenomže je tu všecko chudší než tam - vid? Ó, pamatuji, jak rozkvetlé stromy zahalovaly všecky střechy a stráně byly jediné bělo. Jenomže to tenkrát byly jiné stromy než teď - mám je dosud v hlavě všecky, jak okolo naší chalupy stály: vpředu u plotu jabloň, krátká, ale košatá, u studně druhá, u stodoly hruše, prašivka jsme jí říkali, vzadu zas makovka - veliké byly, košaté, mech a houby jim rostly po kmenech, ale na jaře byly jako obaleny; když jsem chodil z Hradce, zdaleka jsem je poznal - jsou ještě?"

"Nejsou," odpovídal Prokop, "zahrada je plna jabloní, hruší, sliv, ale na těch místech, o kterých pan strejček povídá, takové stromy nejsou."

"Nejsou - inu, kdež by byly - toť jsou léta -"

"Však jsme si s maminkou kolikrát povídali, že by se pan strejček měl podívat -"

"K nám domů - viď?" farář třaslavě vpadl. "Inu, kdyby byla Kristinka živa, kdo ví, jestli bychom se nepodívali, možná dost -"

"Opět se jednou s kopce rozhlédnout po kraji-"

"A to ne - už se, holečku, špatně rozhlížím - ale podívat se na známá místa, na hroby otce, matky -'

"Vím o nich dobře -"

"Zapadlé, viď?"

"Trochu - prababička, pradědeček, babička, dědeček, strýc, teta i náš tatínek tam leží - kříž je tam s nápisem ,Rod Kalousův a Liškův', kosatec na nich roste i letní fialy." Stařec se zamyslil: Rod Kalousův - kde jsou ty zlaté ručičky - rod Liškův - všichni tam leží, trouchnivějí, se zemí se pojí. Když s otcem a s matkou doma sedávali šťastni, kdež by si byli pomyslili, co z nich bude, až on - syn - ještě bude vzpomínat!

Stesk ho pojal, že dokud byla Kristinka živa, nejeli tam aspoň na chvíli - nebo i zemřít... Sotvaže však povznesl hlavu a podíval se ke kostelu, ztichl stesk a myšlenka: Jen tady - jen tady! mu opět naplnila hruď. Rychle povstav, prosil: "Pojď se podívat ke Kristince - pojď -" A šli...

Otřes, jenž farářovým nitrem ráno zalomcoval, chvílemi se opět mírnil. Naděje a důvěra staré

duše byly pořád ještě větší než starost, zklamání.

Staral se o Prokopa jako o květinu. Hladil ho, nutil do jídla. Když spolu seděli u stolu nebo na zahrádce, stále ho pozoroval a vyptával se, jak se cítí. Prokop chválil a říkal, že se s ním pan strýček tuze mazlí. Stařec z toho měl radost - ale přece ne čistou, takovou, po jaké prahl. V duši jeho již zapustila kořínek myšlenka, že zlepšené zdraví Prokopovo nebude ještě to, čeho je třeba ke konečné spokojenosti ustarané mysli...

Ráno o Božím hodě svatodušním byli všichni v kostele, Voříšek sloužil velkou, Prokop přisluhoval. Farář opět ve své hedvábné, květované klerice, seděl po straně jako tenkrát o půlnoční. Se zálibou Prokopa pozoroval, očí z něho nespouštěl - ale v duši se nevyjasňovalo. Když po mši seděl v sakristii, přicházeli k němu osadníci, šeptem Prokopa chválili a říkali:

"Krásně mu to sluší, je jako panna, ale slabý, chudinka." Netušili, jak se srdce starcovo chvěje.

Přišel starý Vondráček, radoval se z jemnostpána a velebil, jak důstojně si pan majstr vedl, že může jemnostpán mít radost, a ptal se, nebude-li mladý zas kázat.

Farář šeplal, že nebude, že je po nemoci. "Však proto - je to vidět - a po nějaké zlé - s takovými se musí dát dobrý pozor," žvatlavě rozkládal vejměnkář. "Inu, sám jsem si myslíval, že si ho jemnostpán vychová pro Studenec, ale teď se mi skoro zdá, že je potřeba, aby přišel někam na lepší, do kraje, kde není taková Siberie a k tomu tolik vesnic a škol." Farář div hlasitě nezakvílel.

"Kdepak tady," Vondráček mudrcky pokračoval, "to je štace pro pány železného zdraví, jako náš jemnostpán míval."

Farář rychle povstal, ale opět klesl. Všecek se třásl.

Teprve když mu Prokop s kaplanem pomohli, odcházel zlomen. Ani u Kristinky se nezastavil, jen pohleděl a hlava se mu zaklepala. Osadníci ho na hřbitově radostně pozdravovali, přáli dobrého zdraví, ale jen se truchlivě usmál. Kaplan s bohoslovcem jej spíše nesli než vedli. Strejcové a tetky hleděli za nimi smutně.

"To ho to, chudáčka, sebralo -"

"Mně se zdá, že Kristinka dlouho čekat nebude!" povídaly si tetky. A hrozdějovský Šorejs vyprávěl: "Inu, lidičky, když jsem ho vídával, myslil jsem, že už

člověk nemůže být vetšejší - ale teď ještě vidím ukrutný rozdíl!" Rézi se po návratu kněží podivila, jak sklíčen se farář vrátil.

"Pan strejček se unavil, trvalo to dlouho," povídala, "je to chyba přemáhat se a dělat víc, než

člověk může."

"Slabost přišla, odestel - trošku si lehnu -" vzdychal.

"A co oběd?"

"Pan páter s Prokůpkem budou obědvat, já si jen trochu odpočinu."Když ho uložili, kaplan si zaskočil nahoru, Prokop přisedl k lůžku.

Farář, přikryt až na bradu, zamkl oči. Zdálo se, že usíná - ale neusínal, při plném vědomí ležel sklácen bolestí v duši.

Prostá, ale rozumná slova starého vejměnkáře jasně a určitě pověděla, co faráři rostlo v mysli, co však dusil. Ano, ano, tak je tomu, tak! Není možná, aby Prokop zde v horách žil a pracoval, aby chodil zaopatřovat, na pohřby, do škol, aby zakoušel všech trampot zdejšího kraje. Vondráček mluvil pravdu, netuše, jak každým slovem proniká srdce. Hřích by byl hocha sem pustit. Hezky se sbírá a sílí - ale až by přišla zima!

Náhle otevřev oči, nepokojně pohnul hlavou, usmál se na Prokopa a ptal se šeptem: "Prosím tě, hochu, ještě jsi mi ani neřekl, jak ta tvá nemoc přišla."

Bohoslovec se divil, odkud nenadále tato otázka.

"I pověděl a psal jsem, pane strýčku, neráčíte se snad pamatovat. Bylo víc práce a nějak jsem se nastudil, jinak nevím. Zimnice byly, musel jsem ležet, a když přišla ta krev, tuze jsem zeslábl."

"Krev? Krev?" zajektal stařec a vypoulil oči. "To jsi mi nepovídal!"

"Proč bych strašil?" usmál se Prokop, "povídal lékař, že to není tak zlé - jen dvakrát jsem kašlal krev - ale plíce jsou úplně zdrávy, to cítím sám," klidně vypravoval. Farář naň hleděl dosud tak poděšen.

"Když bylo trošku líp, musel jsem domů, abych v pokoji úplně okřál. Také hořický doktor mne prohlížel a řekl, že plíce jsou zcela zdravé. Musím být opatrný, zvláště teď, ale jiné

starosti není. Tamhle všeborský pan páter to měl kdysi také, a dnes je jako turek." Stařec ještě chvíli, ale již láskyplně, mírně naň

hleděl. Potom zašeptal: "Tak jen se šetři, miláčku!" a zavřel oči. Konec! Konec! chvělo se mu v duši. Nesmí to být, i kdyby sám chtěl! Stařec nad hrobem nesmí kvůli sobě zničit mladý život...

Obrazy, jež si tvoříval, ještě se objevily: Budou s Prokopem chodit do kostela, vždycky se staví u Kristinky, popovídají s vesničany, snad i kousek na procházku vyjdou, a na faře bude spokojenost, tiché čekání - Ne - ne - konec, konec! Nesmí to být!

Cítil tesknotu, úplnou nemožnost vetchého stáří svého bez útěchy, bez nadějí. Ta poslední je ta tam - marná byla, blouznivá, hned tenkrát, když zvěděl, že Prokop je nemocen, měl ji nadobro vypustit z hlavy. Ale vždyť nevěděl, že miláček i krev chrlil. Myslil nemoc - horečka, katar, zesláblost - ale že i krev -! A přílepský tenkrát tak utěšoval, nářky zaháněl, ukazoval klidný život na faře. Ano, ano - utěšovali jiní, utěšoval se sám, dokud se dalo. Vždyť

už ten život je vyměřen nakrátko, proč neutěšovati, neposilovati - snad smrt sama dříve rozhodne! - Když páter Voříšek s Prokopem přišli z požehnání, Rézi jim řekla, že pan strejček se už po nich ptal. Vešli tedy do pokoje.

Farář leže, usmíval se na ně, a když Prokop přistoupil, podal mu ruku, sevřel mladou dlaň a opět zamkl oči.

"Je zas dobře, pane strýčku?" láskyplně se ptal Prokop.

Stařec jen pohybem hlavy přisvědčil.

"Teď půjdeme s panem páterem na procházku, je tam pěkně," pravil mladý.

"Jděte, miláčkové, jděte, užijte - já už dnes zůstanu v posteli, až zejtra snad půjdu s vámi -" Úsměvným pohledem je vyprovodil ze dveří... Pondělíček přichvátal do farářova pokoje všecek polekán.

"Copak se stalo, důstojnosti, ani potuchy jsme neměli, až po požehnání mi vypravovali," ptal se, jda k loži.

"Nic, hochu, nic, žádnou starost - únava, nic víc, ale už je zas dobře. Do Skalska bych zas mohl běžet. Krásně jste dopoledne hráli a zpívali, krásně! Ale, poslouchejte, příteli, co říkáte Prokopovi?" zeptal se náhle a hleděl Pondělíčkovi do očí. Víčka se nad nimi zachvěla.

"Dobře vypadá - dobře -" nejistým, jako uhoněným hlasem odpovídal řídící. "Když přišel, skoro jsem se zarazil, jak zbledl, ale teď vidím, že je dobře." Farář pohnul rty, jako by polykal hořkost.

"Za ten čas se ještě více zotaví - a potom v semináři se musí pamatovat, aby si neuškodil," stále tak pokračoval řídící a v rozpacích potahoval prsty.

Farář klidně poslouchal. Po chvilce usednuv, hlavu maje skloněnou, zpod víček se zadíval na Pondělíčka.

"Poslechněte, příteli, poctivě, myslíte, že může po vysvěcení být u mne v Studenci?" Pondělíček zbledl a díval se na faráře s lítostí, jako by říkal: Proč, proč se mne tak tážeš?

"Pravdu - pravdu!" nutil farář.

"Kaplanem, důstojnosti? Jak jste si přával - ano?" rozpačitě se tázal řídící.

"Ano, v duchovní správě -"

Pondělíček neodpověděl; ruce se mu zachvěly a slza mu tryskla do řas.

"To jsem chtěl od vás zvědět," porozuměv, řekl kmet a ulehl. Řídící se chvěl. "No - abych řekl - nevím, jen tak mi napadlo - snad se přece všecko změní -" Farář zamával rukou. "Už ne, příteli, už bych nedopustil, na svědomí bych si to nevzal. Nějak to už, dá Pánbůh, doklepu a nebudu si vyčítat. Dnes je rozhodnuto." Pondělíček porozuměl, co vlastně dnes starce zhroutilo...

Když se kaplan s Prokopem vrátili z procházky, farář honem usedl.

"Vítám vás, miláčkové, a kde jste byli?" volal jim v ústrety.

"Až tamhle daleko v lese," ukazoval Prokop, podávaje starci ruku.

"Tak, tak - hezky jste se prošli - no, to je dobře -" žvatlal, ruky Prokopovy nepouštěje. Zadíval se mu do očí - chvíli se žalně díval... Prokop byl všecek rozpačit, nevěda, co starci napadlo. Zdálo se, že pozoruje každou mladíkovu vrásku, každý záhyb v jemné bledé tváři s malými ruměnci. Ještě pohladil mladou ruku a řekl: "Tak, tak, dušičko! A je tam hezky?"

"Krásně, pane strýčku, pořád jsme vzpomínali, kdybyste byl s námi! To jsou lesy hluboké, staré, jaké u nás už nejsou - samá vůně -"

Stařec s úsměvem přikyvoval. "Zejtra, pozejtří poběhnu s vámi! Inu, tak daleko ne, jen tuhle přes louku na okraj lesa, tam ještě dojdu; sedneme, budeme se dívat na Studenec a povídati si budeme."

"Tak je dobře, jemnostpane, platí!" smál se kaplan.

V následujících dnech byl farář čilejší než v prvých dnech Prokopovy návštěvy. Jako by s něho byl spadl ' poslední zbytek nemoci. Paní řídící říkala, že omládl láskou k svému bohoslovci, ale Pondělíček soudil, že je to následek farářova rozhodnutí, jež je sice bolestno, ale nemučí snad tak jako hrozná nejistota.

Ve středu svatodušní si stařec nedal zabránit a šel do kostela, aby opět po dlouhé době sloužil svou mariánskou. Vejpalka přisluhoval jako mladík, a když se potom vrátili do sakristie, velebil: "Jemnostpane, o kolik roků jsem zas omládl - však na moutě milou, všecko už na mne padalo, zrovna se stejskalo -" a jenjen se houpal.

Farář ho pohladil po tváři a pravil: "No dobře, dobře, Matěji - vždyť já vím -" Když se po hřbitově vraceli k domovu, zastavil se s lidmi, již u kostela čekali.

"Tak jsem se zas na vás podíval, dušičky," usmíval se, přehlížeje si neveliký hlouček, "ale, ale, Kubla mezi vámi není a Mrkvička se nám taky ztratil - smutno!"

"Taky nám bylo smutno, jemnostpane," zvolna, stydlavě, očí ani nepozvednuvši, pravila Teklička.

Farář s úsměvem na ni pohleděl a řekl: "Tak jste si na mne vzpomněli - no, dobře, dobře. Ale musím se přec také podívat ke Kublovi a k Mrkvičkovi - pojďme je navštívit!" Opíraje se o kaplana i bohoslovce, lidičkami obklopen, drobnými krůčky cupal k rovům starých brachů. Byly už obloženy drnem, i macošky na nich rozkvétaly.

"Tak tedy - Requiem aeternam dona eis, Domine!" a žehnaje hroby, dodal: "A světlo věčné ať

jim svítí! Pomodleme se za ně třikrát Otčenáš a Zdrávas Maria-" Byly také přítomny Kublova dcera, švadlena, a Mrkvičkova vdova; při ztlumené modlitbě

hlasitě vzlykaly, a když farář znova požehnal hroby, obě mu líbaly ruce. "Zaplať to jemnostpánovi Kristus Ježíš, že tak pamatuje!" žehnala mu Mrkvičková.

"Pánbůh vás opatruj - nepomyslil jsem si, že mě předejdou - inu, inu -" a patře na Tekličku, dodal: "Člověk musí mít na světě svatou trpělivost!"

Vyprovázeli ho až k faře...

Ve čtvrtek, hned po snídani, běžel páter Voříšek do Hrozdějova do školy a farář slíbil, že před polednem budou s Prokůpkem čekat u lesa.

K jedenácté vyšli a Pondělíček se přidal.

"Pojďte, příteli, pojďte," vítal jej farář, "musíte podpírat i z druhé strany, ruka už sukovkou nevládne!" Starý širák měl hluboko naražený, černý svrchník volně na něm visel a div že ho neploužil.

Slunce pálilo do luk, jež byly pokropeny zlatými kapkami pryskyřníků; mezi hustou travou se zardívaly kukačky a vyhlížela blankytná "rybí očka". Pestří příslušníci nesčíslné rodiny hmyzu se kmitali mezi kvítím a v jasném slunečnu hráli třpytnými křidélky. "Vidíš tamhle Žákovu?" zastaviv se, shrben, hlavou kynul farář. "Kdykoli byla s touhle strakatou hlavou, vždycky se mi tuze líbila!" a s úsměvem hleděl k temeni vzdálené lesnaté hory, blíže jejíhož

vrcholu v temnu smrčin svítila jasnější zeleň, místa šedá i při-růžovělá. Kopce se hrbily a krčily kolem ní, modré nebe zapadalo za jejich tmavými hvozdy. V polích se již vlnily kožichy obilí, sem tam se bělaly rukávy lidiček, okopávajících bandory, protrhávajících len. Přešli můstek a po několika krocích byli na kraji lesa. Usedli na výslunný břeh. Za nimi se stmívala lesní hloub; jen pruhy namodralého světla se spouštěly do jejího stínu. Celý akord zvuků lesních vos přilétal z výše mezi vrcholy, sluncem prohřívanými. Farář klidným pohledem přehlížel dol. Modré čisté nebe a lesy jemně zamžené ho objímaly, hladce zelená, měkce rozčeřená nebo řádkami rozkrájená pole ležela po jeho stráních, bílá

silnice se plazila s kopce, balvany, z nichž blýskaly křemínky, hrbily se na pastvinách. A uprostřed Studenec - kostel na kopečku, vlevo fara, naproti škola, dále řady stavení

dřevěných, shrbených, se střechami doškovými, porostlými tmavým mechem; jenom nad předkem Vondráčkovy živnosti se mdle leskla šedá břidla, nad novým přístavkem Sedmíkovým se červenaly nové tašky. Několik přímých topolů se vypínalo vysoko nad střechy, mezi nimiž po zahradách probělával květ, a šedé koruny osik se blyštěly.

"Můj svět, Prokůpku," tiskna bohoslovcovu ruku, ukazoval farář.

"Dvaapadesát roků!' přisvědčil Prokop.

"Ano - a tak to uteklo jako rok! Pravda, když vzpomínám, vidím, jak tak mnohé jest už ve veliké dáli, ale dohromady je všeho přece jen trocha. Kapka v moři! A když beru rok po roce lidičky, zbývá toho malinko, pramalinko, co se mi pevně udrželo v paměti. A to jsem já copak zbude jiným z mého života?" hledě stále klidně k protějším stráním, volně, ale s nádechem veselí hovořil.

"Dost, důstojnosti - dost - v každé chalupě. Kromě toho, co budou pamatovat všichni, každé

stavení bude mít ještě své zvláštní vzpomínky," vmísil se Pondělíček.

"Myslíte? Inu, inu, člověk dělal, co mohl. Tihle snad budou trochu pamatovat, sem tam v hovoru se kmitne farář Kalous, ale druhé třetí pokolení-Co platno, jináč není, naposledy zbude jen pár řádek ve farní kronice, ostatní zmizí jako dech tohoto lesa - ale žíti se tady bude dál, jiní lidé sice, ale ostatní bude skoro stejno. Ano, ano, když se starý člověk dívá na život, dívá se zpátky, a tu to vypadá jináč, než když mladík směle hledí vpřed!"

"Taky o tom přemýšlívám," usmál se Pondělíček, "sám s sebou jsem hotov, ale jsou tu děti, ty vlastně teprve začínají."

Farář přisvědčoval: "Dobře, dobře, miláčku, tak je to v pořádku! Starý ožije v mladých. Ale podívejme - odtud je skoro vidět do místa, kde leží Kristinka a kde brzy budu já. Hezké

poležení, ne? Na hřbitově za stěnou, tam mi postel ustelou," zanotoval suchým, stařecky vetchým hlasem. "Ale to nic, to nic - duše má čeká Pána víc než ponocní svítání!" a položiv hlavu na Prokopovo rámě hleděl ke kostelu.

"Důstojnosti, načpak najednou takovou - je tu přec hezky, zdrávi jsme chválabohu," srdečně

zavyčítal Pondělíček.

"Dobře, dobře, příteli, moudře vzpomínáte. Starost, žalost lesním ptákům poručím! Sakulente, sakulente, jak se tak člověk zabere, a už by mohl mít rozum!" a s úsměvem se pleskl do čela. Drozd spustil nad lesem polední svůj koncert. Hladké tóny jásavě plynuly do vonného, jasného vzduchu.

Poslouchali mlčky - až když ztichl, farář se usmál: "To je chlapík! A teď vypravujte něco veselého!"

Po návratu z té procházky farář stěží něco poobědval a ulehl; byl velmi zemdlen.

"To dělá ten silný, jarní vzduch," vykládal, "člověk jako já by ho již měl užívat jen po lžičkách!"

V ostatních dnech bohoslovcovy návštěvy již nezatesknil - mír mu hleděl z očí. Když se Prokop vracíval z lesa, stařec mu pleskal po tvářích nebo po bedrách, a štípaje ho pod bradou, hlásal: "Chlapík, chlapík! Ale to ti povídám, hošíčku, ať se mi pamatuješ a už se tak nemoříš!"

"Račte být bez starosti, až se přistěhuju, budu jako rys!" smál se Prokop.

"No dobře, dobře, tak mi uděláš největší radost." V neděli o sv. Trojici, o předposledním dni Prokopova pobytu v Studenci, po požehnání vyšel farář Kalous s Voříškem, Pondělíčkem i s Prokopem na poslední procházku s milým hostem. Pořád ještě bylo tak slunno, teplo, ale listy stromů i křovin visely schlíple a vzduchem se volně schvívaly květné lupínky.

Sváteční klid vlál nad údolím.

Osadníci se ještě trousili z požehnání, jiní stáli u plotů nebo seděli na záhrobních. Spatřivše známou skupinu, pozdravovali a šli až k brankám, aby se za farářem podívali. Šel opět tak sehnut, klobouk až na uších, na těle dlouhý, řasný svrchník, jenž široké nohavice téměř

zastíral. Odpolední slunce mu polévalo tváře i šediny v týle. Za pozdravy volal jen: "Pozdrav Pánbůh!", ale průvodcové jeho smekali.

Jak šli podél chalup, stranou po nich mžoural, pohledem je přeměřoval od zahrádky až na lomenici a říkal si: "U Oplištilů - u Pejchů - u Boušků - u Daleckých - u Čejků - u Korýtků - u Šmahelů

- u Pešavů - u Dopitů -" Spatřiv nový přístavek u Sedmíků, zasmál se: "I hle, hle, totě jako v městě

- hezký domeček, ne? Tuze hezký!" "Klec, jen klec!" broukl Voříšek. Sedmík, jen bez kabátu, seděl také venku na kameni, ale vida, kdo se blíží, honem běžel naproti.

"Podívejme, podívejme se, co se ze Studence začíná klubat!" směje se, volal naň farář. Sedlák dívaje se na nový domek, hladil si vlasy kolem uší a pravil: "No, je jen tak, jemnostpane, aby mladí měli kde být!"

"Dobře, dobře - kolik jste nastavěl pokojů?"

Sedmík se hrčivě zasmál.

"Tuhle dvě okna jsou jedna seknice, to třetí je druhá a vzadu je ještě jedna - jako kuchyňka, to bude vejměnek."

"Aha, aha, no, pěkně jste jim to pořídil!" chválil farář.

"Jenže teď, jemnostpane, nevím, jak to dopadne. Náš pan učitel slyšel, že se hrozdějovský

chce taky hnout někam do kraje -"

"Včera odpoledne se tam pustil, "'přisvědčil Pondělíček.

"A tak si náš myslí, že by se mohl dostat do Hrozdějova. To by arci bylo ještě lepší - byl by sám!" zvolna rozprávěl Sedmík, stále si hladě tváře i vlasy.

"To je pravda - přál bych jim, aby se to oběma povedlo! No, pozdrav vás Pánbůh, ještě se kousek proběhneme!" a cupal dál.

"Že to není hezké?" začal zas po chvilce. "Zahrádka, pokoje - samotnému by se mi to líbilo!" Voříšek naň přes brejle stranou pohleděl a hlučně se zasmál: "To by tak hrálo, jemnostpane!" Došli až na konec vesnice, pod borovinku, kde se silnice zahýbá, zvolna vystupujíc k pahrbku, za jehož temenem vyčnívala přílepská věž.

"Aáá - Přílepy - copak on Vendelínek dělá -" povídal si stařec, přimhouřenýma očima patře v dál.

Když se vraceli, hrozdějovský správce školy jim od školy chvátal naproti.

"I podívejme," upozorňoval Pondělíček, "hrozdějovský se už z kraje vrátil!" Hrozdějovský přicházel dlouhými kroky a potahoval černé kníry.

"Tak jak jste pořídil, příteli, jak?" v ústrety mu volal farář. Příchozí pozdravil, podal všem ruce, zatahal kníry a bručel: "I učitelských míst je kolik - no, sliby jsem dostal, tak nevím! Ale -" obrátil se k Pondělíčkovi, "poslouchejte, pane řídící, už je jisto, že starý ve Vlastiboři má pensi; povídal inspektor, že konkursy už vyjdou, a zmínil se o vás!"

"Zmínil -" vyjekl Pondělíček a trošku popoběhl.

"Krásně - krásně!" hlučel hrozdějovský a zdvihl prst.

"Tak, tak, miláčkové, všichni mi utečete - a co já pak?" s tesklivým úsměvem povzdychl farář.

"Jenom já se, pane strejčku, vrátím!" odvětil Prokop.

Farář se naň stranou zahleděl, přikýval a smál se: "Jako holubice do archy Noemovy! Tak pojďte do fary, pojďte!"

A volně vystupovali do dveří...

Ráno opět před studeneckou farou stál strejc Čejka se svým baculatým koněm; měl Prokopa odvézti do Skalska.

Ve farářově pokoji byl Pondělíček se ženou, Prokop, Voříšek i Rézi. Stařec seděl schoulen jako tenkrát, když odjížděl Letošník; poslouchal, ale nemluvil. Až když bohoslovec, na cestu úplně připraven, přistoupil, aby se rozloučil, stařec ztěžka vylezl, padl do mladíkova náručí a hlava se mu na prsou Prokopových rozklepala. Ale brzy se opět narovnal, pohladil Prokopa po tvářích a řekl: "No, chvála Bohu - hezky, hezky - maminka bude mít radost - ale to ti povídám!" a vážně zahrozil. "Pozdravuj maminku, všecko přátelstvo - a víš - celý ten kraj! Od starého syna ho pozdravuj!" pokřižoval ho, zlíbal a dodal: "Tak spánembohem, miláčku. On ti dej všecko štěstí!"

Zůstal v pokoji a oknem se díval, jak Prokop, ostatními vyprovázen, přistoupil k vozu, vyhoupl se, usedl a smeknuv kýval k oknu. Stařec také kynul hlavou i rukama. Když se koník dal do klusu, farář rychle utřel oči, vlezl si na pohovku a vzdychl: "Poručeno Bohu - jaká už rada!" Do studenecké fary padlo zas ticho a jednotvárnost. Kaplan chodil za povinnostmi, Rézi s Vejpalkovými

hospodařili a farář polehoval nebo sedal za stolem, na němž ležela rozevřená bible s brejlemi na listech. Někdy si je stařec nasadil, zahleděl se do knihy, ale zakrátko je opět sundal, opřel se, ruce sepjal v klíně a dumal. S Rézinkou i s kaplanem hovořil, jen co musil. Paní řídící se ptala, co pan farář dělá, zda si nestýská, nenaříká, ale Rézi odpovídala, že ne, že ani slovem nezavadil, jen když večer uléhal, že si vzdychl nahlas. Po krásných dnech přišly lijavce - prudké, cedivé. Obloha byla jako pytel, lesy v chumlech mlhy. Stromy v školské zahradě stály nehnutě a blaženě snášely bujnou sprchu. Farář teď na zahrádku ani do kostela jiti nemohl; od rána do večera žil jen ve vytopeném pokoji.

Jednou posnídav, sám si snesl psací náčiní, dopisní papír a obálku.

"Pan strejček bude psát?" usmívajíc se, divila se Rézi.

"Několik řádek," odpověděl a vlezl za stůl.

Rézi odešla, aby nevyrušovala.

Nasadil brejle, namočil, a zdaleka hledě na papír, třesoucí se rukou, zkroucenými literami napsal: Miláčku! Poslední prosbičku starého člověka: navštivte mne! Až do hrobu Váš

Kalous, farář.

Vše stálo ve čtyřech řádkách, ale byla jich plná strana. Když dopis oschl, farář drže jej daleko před očima, znova jej přehlížel. Měl radost, že to dokázal. Složil jej, uložil do obálky a zalepil.

V poledne prosil pátera Voříška:

"Velebný pane, buďte tak laskav, napište tuhle adresu Letošníkovi, prosím ho, aby mne navštívil."

"Napíšu - s radostí!" hučel kaplan.

"A poslyšte, příteli, hned jak Letošník přijede, vy si pojedete do Hradce; dá se to tak bezstarostně pořídit."

"Proč, jemnostpane, proč?" ptal se kaplan.

"Máte tam přece žádost o tu farku v Zákopech, musíte se ukázat!"

"Mhm - nebylo by toho snad potřeba, byl jsem tam na podzim a znají mě dobře -" zasmál se.

"Nic, nic, nic," stařec živě volal a máchal rukou, "jen vyjeďte, nemáte-li dost peněz, dám vám sám -"

"To by bylo - to by bylo -" bublal Voříšek.

"Chci být upokojen, abyste na mne nikdy nezastýskal."

"Ale, ale, jemnostpane!" a kaplan přes brejle dobrácky hleděl na starce.

"Vždyť já vím, že teď ne, ale třeba po letech, člověk nikdy neví. Poslechněte, prosím vás za to, rád bych měl všecko v pořádku."

"Inu, inu - pojedu tedy, už kvůli jemnostpánovi."

Páter Letošník přijel hned po neděli a Voříšek odjel do Hradce...

Když chvaletický kaplan faráře spatřil, byl hluboce dojat - jemnostpán se tuze scvrknul a lopatky mu velmi vyvstaly.

"To jste hodný, příteli," děkoval, objímaje mladého kněze.

"S největší radostí jsem jel!" odpověděl Letošník, nemoha se vybaviti ze smutné stísněnosti. Rézinka snesla, co mohla, aby se host po cestě posilnil.

Po chvíli bývalý studenecký kaplan seděl se starým farářem svým, jak sedávali. Hned ani nemluvili - vzpomínek měli plné hlavy.

"Nehněvejte se, příteli, že jsem vás volal," hladě kaplana na rukou, prosil stařec.

,, Už jsem se sám také chystal - vždyť jsem to slíbil!" odporoval Letošník.

"A hned vám, příteli, povím, proč jsem vás volal, hned!"

Zamyslil se a přimhouřenýma očima chvilku hleděl na kaplana.

"Pane bratře -" tu se farář ke kaplanovi nahnul a rychle zašeplal - "napíšete mi žádost o pensi." Pověděv to, sklonil hlavu a všecek se rozklepal.

Letošník zůstal omámen. Strnule hleděl na starce a potom vyjekl: "Jemnostpán žertuje!" Stařec mu pohleděl do očí a zavrtěl hlavou.

"Račte odpustit, ale skutečně nechápu. Teď do pense? Ach, ne, jemnostpane!" a lítostně se usmál.

"Mnoho jsem o tom přemýšlel, uvažoval v dlouhých dnech i nocech - je ustanoveno nezvratně, půjdu, příteli. Finis!"

"Ale vždyť jste sám ráčil říkat: Jenom ne z fary, teď, po padesáti letech!'" připomínal kaplan, domnívaje se dosud, že je to pouhý starcův vrtoch.

Farář zvolna, zamyšlen, přisvědčoval. Vzav potom kaplana za ruku, zasténal: "Máte pravdu, ale tenkrát byla Kristinka a já jsem byl ještě jinačí -"

"Ale vždyť snad Rézinka vede všecko dobře -"

"Ano, ano, dobře, Bůh jí to zaplatí, ale smutno je mi, teskno -"

"To bude potom ještě horší -"

Stařec vrtěl hlavou: "Nebude, nebude - zde už zůstat nemohu, ty rány dopadly tuze těžce, zlomily, co zbývalo - už ve mně není síly za nehet, žádnou starost neunesu, všecko mě

schvátí!"

"Ale vždyť toho nebude třeba - teď je tu Voříšek, potom Prokůpek přijde," stále udiven vysvětloval kaplan.

"Nepřijde, miláčku, nepřijde - byl tu -"

"Nechce?" překvapen zvolal kaplan.

"Ó, chce, chce - rád! Sloužil by, jak by mohl, ale nesmí to být!" Potom vypravoval o chorobě, kterou Prokop přestál, a dodal: "Myslíte, že by zdejší povinnost zastal a nezhynul? Mohu si to vzít na svědomí? Řekněte sám!" Kaplan mlčel.

"Už jsem se dříve chystal - cítil jsem nemožnost

- úplnou neschopnost, ale když jsem se trochu sebral, ještě byl ten kousek naděje. Toť víte, že jsem se jí chytal jako nemocní roucha Kristova. Ale Prokop přijel - a je konec! Starý člověk nemá spoléhat na kousek naděje!"

"Račte být ujištěn, že té bolesti aspoň trochu rozumím," promluvil kaplan, "ale že by jemnostpán proto musel do pense, toho přece nechápu. Pravda: Bůh dopustil, a paní Kristinka odešla - Prokop nemůže, vlastně jemnostpán nechce - ale proč do pense, proč?" Farář poslouchal s klidem. "Proto, příteli: Voříška nemohu zdržovat - přišel by opět nový -"

"Ano, a vše by zas bylo dobře!" hbitě vpadl kaplan.

"Nebylo, nebylo - už není možno. Nemám síly někoho jiného opět zasvěcovat a žít jen tak tupě vedle něho. Vím, že jste všecko konali za mne, ale přec, přec jen jsem povinnosti míval v hlavě - teď už je konec, není možno dál - osadníci potřebují faráře, hřích by byl, abych tu ještě

zůstával. Do kostela nemohu, ve škole páni musí učit za mne, žádnou starost neunesu

- pamět slábne, ty řádky, které jsem vám psal, dalymi práci náramnou-ne, ne, příteli, všecko jsem rozvážil, procítil, nehněvejte se, každé slovo je marno!"

"Ví to Pondělíček?" ptal se kaplan. "Nikdo - jen vy." "Ani přílepský?"

"Když jsem po těch ranách trochu ožil, mluvil jsem s ním o tom, ale zradil mi to. To bylo, než

Prokop přijel. Teď jste vy prvý, jemuž srdce otvírám. Pane bratře, chci mít pokoj duše, osada nesmí trpět. Potřebují rady - já jim jí nedám. Umírají, a já o tom sotva zvím. Protože je mám rád - půjdu! Odstěhuju se někam na vejměnek a budu dřímat!"

"Ale kam?" rychle řekl kaplan, domnívaje se, že se o to všecko ještě zlomí. Farář pokrčil rameny. "To ještě nevím - rozvažuji - někam do ticha, kde bych spokojeně

čekal," řekl klidně.

"Snad ne ze Studence?"

"Inu - to víte - nepotřebuju povídat, že bych -" "Do některé chalupy? Ale, ale, jemnostpane, to není možná - račte povážit - to by nebyl pokoj, mír, ale tíseň, smutek! A myslím si, kdyby už

ta pense musela být, že je tady ve faře místa dost, že by nástupce-"

"Ne, ne, ne, to ne," rychle vpadl stařec, "žádnou překážku nikomu - to by nebylo v pořádku, ostatně nevím, kdo přijde!"

"Snad by mu to bylo jedno!"

"Ne, ne - ano, kdyby to byl páter Letošník - to bych arci nepotřeboval odcházet, ale to být nemůže, nesmí!"

"Ale jinde v Studenci to také být nemůže! Račte jen zůstati klidně ve faře, všecko půjde pěkně

dál - v pořádku!" kaplan znova obrátil.

"Nebo jinam!" usmál se farář a dětinně hleděl na kaplana. Kaplan rozjímal a potom začal s novou rozhodností: "Račte dovolit, ať je to kdekoliv, jakmile to nebude tady ve faře, bude všude hůř; stesky ještě větší! Nový život - samá nezvyklost!

Račte si jen vzpomenout na Korosa!"

Farář se tiše, dobromyslně usmál. "I to bylo jiné, bratříčku, ten byl ještě při síle, ale já jen sedím. Není-li to jedno, sedět tu nebo tam!"

"Právěže!" kývl Letošník.

"Ale tam budu bez starosti, žádná povinnost, žádná péče, ouzkost, smutek -" a šeptem dodal:

"Víte, když nebudu vidět, nebude té lítosti!"

Kaplan přestal odporovat. Poznal, že všecky domluvy by byly marny, a napadlo mu, že se může vyskytnout něco, po čem se farář sám rozhodne jinak - nebo že ty kořeny, jimiž ve faře a v osadě zarostl, nepovolí, že se sám nebude moci rozloučit.

Farář ho s úsměvem pozoroval.

"Papír, pera, všecko je tuhle na stole - svá lejstra mám tamhle v šuplíku srovnaná - prosím vás! A já si lehnu!"

"Vidíte, jemnostpane, jak vás pouhá řeč o tom sklátila. Ó, kdyby tu byla paní Kristinka, ta by mi pomohla!"

"Kdyby byla - stesku by tolik nebylo - ale možná, že by teď už řekla sama: ,Pojďme, musíš si trochu odpočinout, tady to nejde, všecko si připouštíš!' To by snad řekla. Rézinko!" zavolal hlasitěji.

Když Rézi přišla, prosil, aby mu pomohla do lůžka.

"Copak, pane strýčku?" divila se tuze, že i od Letošníka odchází.

"Vždyť víš, že teď každou chvilku musím odpočívat!"

Když ho uložili a Rézi odešla, kaplan zůstal u lůžka zadumán.

"Napíšete mi to, viďte, miláčku?" veseleji zažvatlal stařec. Kaplan přikyvoval.

"A vikáři napíšeme psaníčko, známým u konsistoře také, aby to brzy bylo v pořádku, Prokůpkovi všecko vysvětlíme -"

"Ano, ano," z myšlenek svědčil Letošník.

"Tak vidíte, jaká starost a práce na vás čekala!"

"Kdyby nebylo toho druhého," vzdychl kaplan a volně šel k psacímu stolu. Farář zamkl oči. Letošník si zchystal, čeho potřeboval, a snesl vše na velký stůl. Usednuv a vzav pero do ruky, zahleděl se na šedivou hlavu, klidně spočívající na pruhovaném polštáři. Slzy mu vhrkly do očí...

Žádost o pensi vypravil ještě téhož dne. Po ránu pak psali dopisy vikáři, ke konsistoři a Prokůpkovi.

XI

Rézi i Pondělíčkovi si po návštěvě pátera Letošníka řekli, že chvaletický kaplan byl tentokráte všecek zamlklý, smutný. Čtverák sice nebýval nikdy, zažertoval málokdy, ale tak zamyšlen a nemluvný jako ted přece jenom nebýval. A to se jemnostpán sám přičiňoval, aby rozveselil. Páter Voříšek vrátiv se večerem týmž povozem, jenž Letošníka odvezl do Skalska, vyřizoval mnohá poručení a pozdravy; vypravoval, jak se v Hradci na jemnostpána vyptávali, zda ještě

pořád studuje a tak dobře činí, jak činíval.

Farář poslouchaje mával rukou a pohled mu zhořkl. Ale když Voříšek dopověděl, ptal se: "A co Prokůpek?"

"Také pozdravuje, ruku líbá a chlapík je, dobře se mu vede, ted snad už nezastůně. Farku v těch Zákopech mám slíbenou, a hned potom že přijde Prokůpek," vypravoval kaplan.

"Díky Bohu - jsem rád, že všecko bude v pořádku, všecko dobře!" Den utíkal za dnem, Rézi chodila jako po špendlíkách, ale farář ani muk. Jen někdy na ni potměšile zamžoural, jako by řekl: Dráždí tě to, viď? Jindy zas tesklivě zakýval a pohled jeho pravil: Ó, kdybys věděla!

Ke konci tého dne dostal dopisů hned několik, přečetl je, uložil, ale mlčel pořád. Seděl, rozjímal. Rézi o tom ve škole vypravovala, ptala se, zda se pan strýček někomu z nich nezmínil, ale nevěděli také o ničem.

A měli již své starosti! Pondělíček totiž podal žádost za místo řídícího na dvoutřídce ve Vlastiboři a chystal se, že každou neděli bude putovat, aby získal příznivců ... Až jednou večer, když farář s Rézinkou sami seděli v pokoji, stařec se na ni dlouze zahleděl, podepřel hlavu a konečně pravil: "Povídalas tenkrát, že bychom mohli krávy prodat - prodej je tedy!"

Byla překvapena. "Copak že tak najednou?" ptala se.

"I tak jsem si vzpomněl. Nemusíš je prodat zrovna zítra, abys je dala za to, co kdo honem dá, ale když se ti dobří kupci nahodí, prodej je! Poraď se s panem páterem, rozumí tomu, aby ses neošidila - budou to tvoje peníze!" klidně jí vykládal.

"Ale teď už je v poli všecko oseto."

"Právě, právě - dobytka tak hned nebude potřeba - ať to spánembohem roste!"

"Ale až bude jetel, tráva - " pokračovala nechápajíc.

Zatřepal rukou: "I to se obstará - jen je prodej! Budeš mít starostí méně - a já také."

"A nebude se pan strejček časem mrzet?"

"Buď bez starosti - povídám ti - jen je prodej!"

Když o tom Rézi vypravovala tetce Vejpalkové, kostelnice se bublavě divila: "Bože, bože, jak už náš jemnostpán je dětinský - teď prodávat krávy, když už je všude dost zelena, když by se mohlo tržit za mléko i za máslo!"

A Vejpalka zvěděv o tom od "matky", sedě doma při práci, položil rozešitý rukáv na kolena, ostře se zadíval na ženu, vzdychl, zakýval a dal se do práce zas. Až po chvilce myšlení se ozval: "Holka, holka, kdyby tak paní Kristinka věděla, že její kravičky milé pro nic za nic povedou z chléva. Člověka zrovna lítost chytá!"

Zas po dvou dnech večer, když kaplan a Pondělíček odešli, farář s Rézinkou osaměv, podepřel si hlavu a zahovořil: "Říkala jsi, Rézinko, že bych jako měl čas pořádně si odpočinout" - a tázavě se jí díval do očí.

"Ach bože, už dávno, pane strejčku!" vesele odvětila.

"Tak, tak! Vidíš, holčičko, já již také o tom myslím -"

Rézi se maně usmála; ta kmetova řeč jí připadala tak dětinská.

"Nic se nesměj - doopravdy!" trošku se zadurdil. "Prosím tě, co teď už - ne? Letošník je pryč Voříšek odejde - Kristinka mě opustila, Prokůpka sem nepustím, i kdyby chtěl, protože by tu zahynul -"

"To jsem já si dávno myslila," přikývla.

"Myslila, i jiní myslili, ale nikdo neřekl slova! Inu, inu, pravda, člověk může umřít dřív, než

by Prokop přišel... Půjdu!"

Rézi teprve teď nechala šití a s úžasem hleděla na starce.

"Ty se divíš? Ale budeš ráda, viď, vždyť jsi si toho přála!"

"Bůh zachovej, pane strejčku, abych tím chtěla trápit! V dobrém úmyslu jsem to tenkrát říkala, ale abych teď nutila - to ne!"

"I to já vím, dušičko! Víš, tenkrát jsem si ještě myslíval: Kde jsi padesát roků pracoval, tam také dokonáš

- ale teď je konec, trápení by to bylo. Půjdeme odtud

- a budeme pěkně krásně odpočívat - tiše dřímat - "

"Ale potřeba toho není - Bůh zachraň, abych nutila - jinde se třeba bude stejskat -"

"Tady se stejská nejvíc!" zašeplal.

"A kam, pane strejčku?" ptala se stále udivena.

Pokrčívaje rameny, přimhouřil oči a usmíval se: "To nevím - to nevím -"

"Do Jičína!" vyhrkla nadšeně.

Usmíval se, ale neřekl tak ani tak.

"Pane strejčku, tam by bylo odpočinutí. Pěkný domeček se zahrádkou někde blízko ,lip', aby se za pěkných časů mohlo hned na procházku. Ach, tam je krásně, zvláště když ty lípy kvetou! Po celém městě je cítit jejich vůni. Ráda jsem tam chodila - všecky přední paničky se tam procházejí, vždycky se už se mnou zastavily -" a Réziny oči touživě planuly při myšlence, jak by to zvláště teď bylo krásné, kdyby nebyla jen švadlenou, ale hospodyní pana strejčka, jenž by dozajista měl velikou vážnost a úctu...

"Hm, hm - do Jičína - jenomže bude málo peněz, nevím, přivedeme-li to na sedm stovek," smál se stařec.

"I to je dost - pokoj a kuchyňka stačí, ne?" živě se ptala Rézi.

"Docela, docela," kýval. "Tak vidíš, že budeš ráda, když půjdem z fary - pěkně tiše budu sedět a čekat, až Kristinka zakývá!"

Rézi znova zabočila do Jičína, o polích a lukách vypravovala, jak je tam všude krásně, zvláště

takhle v máji, kdy zahrady i sady jsou bílé květem, i o tom, jaká by tam byla dobrota, protože se všecko dostane na trhu a všecko dobré a pěkné!

Farář klidně poslouchal, ale šel spat nerozhodnuv tak ani onak...

Ve škole o všem zvěděli hned ráno a nemohli se vynadiviti. Pondělíček chodil pokojem, vrtě

hlavou, a říkal: "To není možná - to není možná - zas to pana faráře přejde - stesk ho chytil, lítost, a dětinský je. Uvidíme, že to přeletí všecko!"

Když potom přišel do fary, stařec začal sám: "Tak už víte, miláčku? A co říkáte?" a při těch otázkách se blaženě, radostně usmíval.

Řídící usednuv, chvilku zamyšlen starce pozoroval, ale potom řekl: "Nemohu tomu věřiti, důstojnosti! Pořád jste si přál zůstati zde - a teď byste najednou -"

"Inu, inu, máte pravdu, ale časy se mění!" A farář vypravoval, jak k tomu rozhodnutí došel. Pondělíček poznával, že to jde do pravdy, a začal vyvraceti. Všecky důvody proti tomu uvedl, ale farář znova všecky vyvracel.

"Zůstane při tom, příteli! Pan páter Letošník také říkal, co vy pravíte, pan vikář psal, že toho není třeba, z Hradce psali, Prokůpek - ale já vím nejlíp! Dřív mi každý přál odpočinku, a teď

byste zrazovali?"

"Vždyť je možno tady s pokojem odpočívat!" odvětil Pondělíček.

"Vy půjdete a já taky - do pokoje půjdu, do ticha, a budu vzpomínat na vás na všecky!"

"Ale kam, důstojnosti, do Jičína?"

Stařec pokrčíval rameny.

"Ještě nevím, přemýšlím, hledám! Do Jičína? Trošku daleko - ne? Ani bych tam už nedojel - a co Kristinka tady? Na hřbitově musím ležet blízko ní, to je hlavní, a z Jičína je sem trošku daleko! V krátkém čase by byly dvě cesty - tam a zpátky - naposledy bych uvízl tam - víme, jak to chodí!" a dobromyslně se smál.

"Ale kam jinam?" horlivě vpadl Pondělíček, jako by řekl: Vida, o tu starost se rozbije všecko!

"I to se najde, příteli! Třeba do Studence." Pondělíček přisedl a řekl: "Kdyby bylo do čeho!"

"Vždyť tu lidé bydlí - ne ?" Řídící velmi zvážněl. "Důstojnosti," začal rozhodně, "takové

myšlenky račte zapudit! Neměli bychom vás rádi, kdybychom něco takového připustili. Není

to možná - to by nebyl odpočinek - ráčíte ty chalupy znát - ani místa není -" Farář se jen usmíval. "Copak u Sedmíků? Hezké světničky vystavěl, a kdyby se dobře zaplatilo - zvláště když Vydra hodlá do Hrozdějova -"

Ale Pondělíček ještě prudčeji odporoval: "Račte přece všecko uvážit! V hospodářství - tady u nás - to že by byl pokoj? Ne, ne, důstojnosti, když odpočinek, tedy odpočinek, ale ne nespokojenost!"

Farář jej vzal za ruku, a hladě ji, pravil: "Nemrzte se, příteli, vždyť se už něco najde!" Rézi zvěděvši, jaké má stařec myšlenky, byla všecka neklidná. Do Jičína ne - ale do nějaké

chalupy! Jaký by v tom byl rozum - za několik dní by byl nespokojen, trápil by se, a jaký by to byl život! Hned večer o tom začala velmi rozhodně. Ale farář se jen usmíval. "Jdi, jdi, že se soužíš," žvatlal klidně, "vždyť nic ještě není ustanoveno, přemýšlím jen, zkoumám -" Ze všeho bylo patrno, že mu to myšlenkové hledání nového bydla působí radost.

"Když by pan strejček nechtěl do Jičína, tedy snad do Hořic nebo tam někam; přece by se našel slušný příbytek - a zdrávo tam je, veselo -"

"Myslíš k nám domů?" opět se toho chopil; "inu, taky máš pravdu! Otec tam leží, matka, krásně tam je! Však si o tom ještě pohovoříme - vždyť my něco najdeme!" a očka mu radostně mžourala...

Opět chodil sedat do zahrádky i "na šplecht" do školské kuchyně; s Pondělíčkem nebo s kaplanem se šoural po vsi až k Sedmíkům, ale o novém bydle svém se nezmiňoval, ačkoli Rézi byla jako na jehlách. Už si s Pondělíčkovými i Vejpalkovými říkali, že jemnostpán na všecko zas zapomněl, že to opravdu byly jen stařecké vrtochy.

Na lukách byla již tráva pokosena. Farář po několik dní hledíval do louky, v níž chalupníci s ženami i s dětmi na svých kouscích hrabali, obraceli, dělali kupy, rozhazovali, nakládali na vůz. Po silnici ležely chumáče sena, na snětech stromů visela jeho vlákna a nad celým dolem se vznášela jeho silná vůně.

Pondělíček měl už poloviční jistotu, že u místní školní rady ve Vlastiboři bude prvý v ternu, a celá rodina jeho tvořila plány o nové budoucnosti. Váša již do Jihlavy nešel, tatík ho připravoval do třetí reálky. Také kaplan Voříšek čekal už své jmenování do Zákop - jenom farář se pořád ještě nezmiňoval...

Až v neděli odpoledne před sv. Petrem a Pavlem, studeneckou poutí, pravil Rézi: "Ať

Vejpalka zjedná Čejku, pojedeme spolu do Skalska."

Rézi spráskla ruce údivem.

"Nic platno - snad to přec ještě dokážu," povídal, do očí se jí nedívaje. "Pan farář mě

navštívil, Kristinku doprovodil, byla by nezdvořilost, abych nepoděkoval a návštěvy neoplatil, viď?"

Rézi chvilku mlčela. "Inu, dívám se jak vyjevena, cože tohle pana strejčka napadlo!" pravila potom zamyšlena.

"Proč, proč? Povinnost - nic víc!" rozpačitě vykládal. Viděl, že Rézi zkoumavě naň pohlíží a že jí něco bouří v hlavě.

"Pane strejčku, já vím," spustila skoro plačky, "vy jedete do Skalska kvůli novému bytu!" Nepokojně se zachvěl a rychle si hladil šediny.

"Povídám - do fary - ty vždycky hned!" broukal, ale po chvilce spustil srdečněji: "Ale konečně - což by se ti ve Skalsku nelíbilo? Není to město? A není tam pěkně? Jen půl druhé

hodinky odtud, městečko jasné, veselé, domky jako klece. Hezky bychom tam byli v pokoji, mohla bys častěji k maminčinu hrobu, a až bych tento - sem byste mě lehounce dovezli. Rád bych zůstal tady, ale když se vám žádnému nezdá, tedy tam - blizoučko. - Potom bys mohla do Jičína." Rézi poslouchala uděšena. To si tedy pan strejček v minulých dnech upředl! "Do Skalska se stěhovat!" vyjekla. "Vždyť tam nikoho neznám, je to cizí místo -"

"I což je o to - za tři dni bys tam byla jako doma - dobří lidé - a blizoučko to je, skoro jako tady, jen pro ten kopec že sem člověk nevidí. Ale ostatně - vždyť se tam ještě nestěhujeme, ale podívat se člověk může, podívat, přeptat - potom bys jela ty. Jen se toho neboj!" Rézi ještě chtěla odporovat, ale vtom na síni zadupaly kroky, prudce zaklepáno na dveře a páter Vendelín Čečetka vešel. Pozdraviv, utíral si pot z vlasů i zardělých tváří;hodiv klobouk stranou, přistoupil k starci a podával mu ruku.

"Vítám vás, Vendelínku, vítám vás srdečně!" žvatlal studenecký. Čečetka dívaje se mu přísně

do oček, zachmuřen kýval a potom bručel: "Pěkné, pěkné věci slyším! Já v Přílepech klidně

pečuju o boží ourodu, vzdělávám pole, sklízím seno, a tady se zatím dějou takové historie. Nemohu věřit!"

"Copak, miláčku, co se stalo?" usmíval se Kalous.

Přílepský mu pustil ruku, odstoupil o krok, ruce strčil do kapes, podíval se na Rézi a zas na faráře upřel zasmušené oči.

"Tak do pense - opravdu do pense - a dřív pořád: ,My, Vendelínku, dodržíme, my dodržíme, krátce a dobře!'" broukal spíše k sobě.

Stařec se na pohovce rozklepal a očka se mu zarosila. Přílepský zpozorovav to, odvrátil se a zamračen, kaftan maje rozhalený, chodil pokojem. Měl už ty nové kalhoty - přes boty, ne do holínek.

"Kde bych já si byl pomyslil!" začal zas. "Pravda, tenkrát v zahrádce ti pavouci začali, ale myslil jsem, že to je dávno to tam! Tuhle mi fořt něco začal zvonit, lidé s tím chodili, ale já to za pravdu nebral, soudil jsem, že to jsou řeči, které po těch pavučinkách zůstaly. Pravda, pokoje nebylo! Jenže ta sena a jiné starosti člověka držely. Ale dneska jsem už letěl!" Šňupaje, chmurně se díval na podlahu.

"Sedněte si, bratříčku," poprosil ho farář a Rézi mlčky odešla. Čečetka se usadil; šosy urovnav na kolenou, zeptal se: "Tak je to přece pravda?" Stařec posvědčil.

"Hm - hm - víře nepodobno! Všecky kořeny tady - a najednou! Povídám, víře nepodobno!" Kalous jej vzal za ruku a řekl: "Miláčku, poslouchejte pěkně a nehubujte!" Přílepský kývl a stařec počal vykládati.

Když znova, jako tenkrát na zahrádce, povídal o svých stescích, přílepský chvilkami jen zabručel nebo mávl rukou, jako by odháněl mouchu.

"Ale to jsme už přece rozhodli, jemnostpane!" konečně broukl zachmuřen. Stařec však klidně pokračoval o Prokůpkovi, o svém poznání, že ten mladý kněz by tu žiti nemohl, o svých těžkých chvílích, když o všem uvažoval, o smutku z úplné kleslosti svéKonečně sepjal ruce a prosebně dodal: "Nehubujte, příteli, nevyvracejte, je rozhodnuto darmo znova rozrývat - brzy bude všecko v pořádku!" Páter Vendelín seděl jako zařezán; náhle rychle povstal, přistoupil k oknu a hleděl ven. Opět chvilku přecházel, šňupal, ale na jemnostpána se nepodíval. Zas usedl, bručel si, kýval, ale potom živě zvolal: "Ale kam, jemnostpane, řekněme kam?"

"To ještě není rozhodnuto, bratříčku - nejraději bych tady ve Studenci, nepotřebuju povídat, vy rozumíte - ale není tu kale místa -"

"Právě že není!" zvolal přílepský.

"Rézi radí do Jičína nebo k nám domů, ale to je zlé - víte, je tu Kristinka -"

"Právě, právě - vždyť povídám -"

"A tak chci zejtra do Skalska, to je blizoučko, o byt nebude zle -"

"Ze Studence do Skalska," zabručel přílepský, "mhm - mhm -" Opět povstal a sehnut chodil pokojem; zamračen byl, zamyšlen a často šňupal. Najednou se vzpřímil, zadíval se do prázdna a dal se do hlasitého smíchu.

Studenecký, na pohovce schoulen, díval se naň lítostně; ale přílepský se smál opět. Postaviv se před starce, svítě očima, spustil hlučně: "Jemnostpane, jemnostpane - to jsou nápady, to jsou nápady!" a pleskal se do čela. "Na odpočinek! No dobrá, když to musí být, ale do Jičína, do Skalska a kam ještě -" a znova se zasmál, "byl by v tom rozum? Copak tu nejsou Přílepy? Copak tu není starý věrný kozák Vendelín? Copak není u nás místa, až Bůh brání?

Nejeden, dva pokoje třeba! Pravda, v naší faře není jako tady, ale klid úplný! Vpravo farář

přílepský, vlevo farář studenecký -" Tu mu pohled i hlas změkly: "No, jemnostpane, uděláte mi tu radost?"

Kalous se klepal, rty se mu chvěly, očka měl přivřena.

Tu Rézi přinášela přílepskému kávu. Postavil se před ní a svým rázným způsobem počal jí o všem vykládati. Vypověděv, oč se jedná, dodal: "Když odpočinek, tak odpočinek, ale v cizině

žádný odpočinek! Tady jste doma - v Přílepech budete jako doma. Nic se nestarejte, Rézinko, nikdo vám a vy nikomu překážet nebudete. Kdežpak Skalsko - nebo dokonce ta dálka!

Vyjdeme s jemnostpánem na kopeček u fary a vidíme sem, všecko tu vidíme - pár kroků sem máme. A kdyby se zastesklo - můj Bože, pojedeme! Já jemnostpána do světa nepustím - to je konec! A když ho jednou Pánbůh povolá, potom vy můžete jít do Jičína anebo, budete-li chtít, zůstanete u nás. Už vidím, jakou radost bude mít maminka, až já jí tohle řeknu!" A všecek tím rozohněn, neposeděl.

"Inu, než do Skalska," po chvíli zticha pravila Rézi, "to by skoro bylo lepší -" Stařec poslouchal, ale neříkal nic.

"Tak co, jemnostpane? Pokoj úplný, v zdejším kraji, blízko Kristinky a celé kolatury --farář

Vendelín snad také má kus srdce, zůstane, i když všecko odchází - nuže, dušičko křesťanská!" Kalous se vyhrabal z pohovky, přistoupil k přílepskému, potřásl mu rukama a šeplal: "Bůh vám to zaplatí, miláčku - to by snad bylo - ale dnes nerozhodujme, dřív promluvte s maminkou - nechceme překážet -"

"Žádné překážky - radost z toho bude! Každý ať si hospodaří pro sebe, každý ve svém, to je jistá cesta k pokoji, a přátelé snad jsme, ne? Když bude dlouhá chvíle, půjde jeden k druhému, a veselo bude!" a přílepský si radostně mnul ruce.

"Bůh vám to zaplatí, příteli, ale jak povídám, promluvte dřív doma. Za pár dní k nám přijdete na pouť a tu si o tom popovídáme. Ale radost mám - radost - Ustel mi, Rézinko, všecko se ve mně roztřáslo!" a stařec se chystal do lůžka.

"Dobrá, dobrá!" kýval přílepský. "Ale vy se, Rézinko, přiběhněte některý den podívat uhlídáte - nač byste, lidičky, chodili do světa, když je na přílepské faře místa až dost. V paláci to není, ale přec lepší než v nějakém baráku - aspoň svatý pokoj, starosti žádné!" Farář

Čečetka toho dne uháněl k domovu, jako když jej honí...

Rézi byla zklamána, že se její touhy po Jičíně nadobro zhatily, ale paní řídící slyšíc, co se stalo, vykládala jí: "Buďte ráda, Rézinko! Dnes vám řeknu přímo, že s Jičínem by to bylo nešlo - snad byste tam pana strýčka ani nedovezla. A potom ty starosti, až by navždy zamkl oči! Na přílepské faře budete mít tichý život, stařenka je dobrá, bude ráda, trošku jí ulehčíte, a farář Čečetka se už postará, aby pana strýčka rozveselil - jinde byste s ním měla trampoty, brzy by naříkal a stýskal si!"

A Pondělíček přílepského velebil, že našel nejkrásnější cestu, jak by starce upokojil... Rézi se v těch dnech podívala do Přílep a vrátila se upokojena; stará paní Čečetková ji zrovna prosila, aby se k nim přistěhovali, a ve faře se jí také dost líbilo, ačkoli proti studenecké byla malá a sešlá.

O svatopetrské pouti měl farář Čečetka v Studenci velkou a potom při obědě bylo pevně

ujednáno, že jakmile studenecký bude pensionován, přestěhuje se do Přílep... Po pouti večer seděl farář Kalous v pokoji sám; na židli schoulen, hlavu maje v ramenou, hleděl ven. Slunce již stálo nad samým lesem; v modré, parami potemnělé obloze tkvělo klidné, velké, rudé, bez sršících paprsků. Kdykoli k němu stařec přes luka a stráň pohleděl, v duchu si vzdechl: Kolikrát ještě - odtud?

A v té chvíli přehlížel celý svůj život... Domů do Oujezda zaletěl, představuje si všecko i s těmi hroby, na nichž roste kosatec a letní fialy. Na hradecký studentský pokojík vzpomněl, na školu, na profesory, na radostné cesty k domovu a veselí o prázdninách. Zjevila se mu i Praha, s ní jeho radostná studia na vysokých školách. Plulo to před ním jako barevný sen a samotnému mu připadalo, že sní. Bylo to všecko už dávno a dávno - - čím se to lišilo od snu?

Vždyť snad ani všecko nebylo tak, jak se to dnes zdálo! Dlouhými lety ledaco zbledne a ledaco vystoupí jinak, než jak bývalo...

Protější les se jižjiž chystal zcela zakrýti krvavé slunce; špičky stromů dostávaly zardělý

nádech.

Farář vzpomínal na svou primici, na chvíli, kdy ve vesnickém útulném kostelíku bledé, třesoucí se ruce položil na otcovu a matčinu hlavu. Cítil dosud, jak se mu ty hlavy pod rukama chvěly pláčem... Potom odjížděl z domova - na kaplanku jel a radostně se tam pustil do práce. Na kolika místech pobyl a všecka se mu též v mysli ukázala jako malované obrázky. Ze zelených krabatých krajů přeletěl na rovinaté, ladné Čáslavsko-Zamyslil se nad svou prací ve školách

a vůbec s učitelstvem, na práci mezi lidem, u knih i v přírodě, na vychovatelskou činnost ve venkovském zámečku. Léta plula myslí, s nimi prožité radosti i nejedno hořké zklamání-A potom Studenec, světa kout, dřív úplně mu neznámý! Horský kraj, zadumaný jako mysl jeho lidu, jenž tu nikdy blaha neměl. Ne blahobyt - strádání, ne odpočinek - lopota! Ten kraj se svým lidem vyžadoval jen lásky, jen obětování se. Farář pomáhaje, jak bylo možno, nejednou zana-říkal, zahuboval: Jak možno dobře činit, když není z čeho, jak možno podporovat, když

by časem nebylo na chléb! Sem je potřeba lepší prebendy!

A potom Kristinka...

Tu se zadíval na slunce, které už jen posledním okrajem vyčnívalo nad les. Hleděl tam bez hnutí, až se nadobro ztratilo. Ale ještě prozařovalo mezi stromy - z lesních hlubin se ploužily zardělé paprsky, víc a více slábnouce. Vlaštovky se zdvihly z hřebene a s hlasitým štiřikáním počaly poletovati ve velkých obloucích. Chřástalův hlas, vřeštivý jako postní řehtačka dětská, prorážel tichem. V korunách stromů na školní zahradě se probouzel ukrytý větřík... Farář myslil na léta s Kristinkou, na léta prožitá nad knihami, mezi občany, ve školách, v polích, v lesích i chalupách. Tu byly vzpomínky nejmilejší, ale také nejkratší, den dni podobný, nic vzrušujícího, žádné vynikající události, jež by byly mezníky v tom širu časovém. Až pak začalo doléhati stáří - kvíčalky mučívaly - kaplani přicházeli, aby zanedlouho zase odešli, a starosti o poslední chvíle života rostly, temněly, strašily. Ještě přišel výslunnější kousek cesty: léta prožitá v páterem Letošníkem. Byla jako hezký podzimek ... Světlo, vynikající z lesa, potuchlo, obloha ztemněla, les počínal černati... V životě farářově začaly dopadati rány: Duchoň odešel - Letošník... Ještě se zdálo, že bude trochu jasna, ale tu Kristinka Farář se skrčil ještě víc, jako by s tím temnem, jež se z lesních hlubin počalo vkrádati do údolí, přicházel i mráz.

Poslední naděje s Prokůpkem zmizela - tělo i duch víc a více vypovídají službu, je život jako ve snách - a kolaturníci jsou ovce bez pastýře! Odejdou všickni, kdož v tom soumraku života byli jeho srdci blízcí - jiní lidé přijdou, a kdož by jim už rozuměl, když síly není... Rézinka vešla do pokoje; zastavivši se u dveří, , v temnu pátrala, co stařec dělá. Vidouc jej u okna schouleného, ptala se tlumeně: "Mám rozsvítit?"

Pohnul sebou, jako by se byl probudil, a rychle odvětil: "Rozsvěť, dítě, rozsvěť - teď už

budeme jen při lampě!" Po úplném farářově rozhodnutí, že se odstěhuje k Vendelínkovi do Přílep, se rozčeřená mysl jeho utišila.

Přílepy - Přílepy - nový domov! a veselé obrazy z budoucích dní počaly vystupovati a vábiti svou novostí. Představoval si nový příbytek svůj; pravda, tak pěkný jako v Studenci nebude, ale útulný přece. Zahrádka opět bude před okny, ale dále za ní prostranná náves, baráky a chalupami vroubená. Stařec sedne k oknu a bude se dívat: děti se honí po trávníku, stařenky pasou husy, chovají a povídají si, sousedé jezdí na pole, z pole, strejc pod lipami zvoní, baráčník pošívá střechu - pořád něco nového! Vendelínek ráno půjde do kostela, odslouží mši svatou, vrátí se do fary, posnídá a poběhne do školy, nepřijde-li si zatím někdo pro útěchu nebo pro radu; po hospodářství půjde, svatby odbude, pohřby... Přes tu chvíli však přiběhne na návštěvu. Tiše pootevře dveře, prostrčí hlavu, zasměje se od srdce a již se zeptá tím svým jadrným hlasem: "Tak jak se vede, jemnostpane, v Přílepech, jak?" Vypravovat bude, žertovat, aby rozveselil; všecky noviny poví, o starostech se zmíní, radit se bude. Bude-li hezky, vyvede starce na zahradu, na louku, snad až na vršek, odkud je vidět Studenec. Usednou na vyhřátý drn, přehlédnou celý dol, zastaví se u milého hejna studeneckých stavení

a starý kostel se na ně bude usmívat, zdaleka pozdravovat. Nebude-li Vendelínek doma, přišourá se stará maminka jeho a budou si vypravovat o bývalých časech. Kdo ze starých známých přijde do Přílep, dozajista se staví ve faře, aby spatřil bývalého faráře a pověděl, jak jdou časy.

Zavolal si Vejpalku a důrazně mu připomínal: "To

ti povídám, Matěji, ať na člověka nezapomeneš a přijdeš taky do Přílep!"

"Bože, jemnostpane, jak bych já nepřišel - přes tu chvíli tam budu, až omrzím - jak mě chytne stesk, už poletím!" a hlavu i krk měl daleko vpředu, jako by už ploval po silnici.

"No dobře, dobře, a tetka ať taky přijde a hochy vezměte s sebou, popovídáme o kolatuře. Tak jenom nezapomeňte!" hrozil.

"I bože, jemnostpane, zapomenout - zapomenout -" Vejpalka honem utíkal do kuchyně, aby nevybuchl nahlas a jemnostpána třeba nerozlítostnil.

Také Pondělíčkovi i paní farář domlouval, aby se, dokud ještě budou v Studenci, někdy podívali do Přílep, děti aby přivedli, a až budou tam dole, aby si vzpomněli, že je tady v horách starý přítel, který je vždycky z duše rád uvidí.

"Přijdu, důstojnosti, přijdu," vroucně sliboval Pondělíček, "jak bude volno, poletím do hor, do Přílep -"

Ale takovéto hovory a vzpomínky byly příčinou, že se stařec zvolna rozlítostňoval. Smuten, zamyšlen sedal v zahrádce, ale několikráte se doplížil i na dvůr, a tam sedě kolik hodin, pozoroval holuby, vrabce, králíky. Šoural se podél stěny a dále vedle plotu k stodole, k chlévu, nahlížel, prohlížel. V chlévě stála již jen jedna kráva; ohlédla se po něm černým okem a zabučela. "Stejská se ti, viď - inu, inu, jaká pomoc, co je dělat!" povídal jí upřímně. Jindy jej Rézinka musila vyvésti na schody a pan páter byl překvapen starcovou návštěvou. Usedl, prohlížel pokoj, oknem se díval na stráně a potom pravil: "Vida, dvanáct let byla v Studenci kaplanka, ale zas bude po ní. Pokojíček osiří..." Vzpomínal na všecky mladé kněze, kteří tu bývali, s radostí o nich vypravoval a potom prosil, aby ho pan páter dovedl také do

"salónu". Když vyšli na chodbu, zadíval se na betlem a žvatlal: "Milí pastouškové, postěhujete se z hor do hor!"

V salóně cupal k oknu, přehlédl vesnici a upřel oči do dálky.

"Přílepská věž, bratříčku, vidíte ji?" živě ukazoval, "tam teď budeme, tam. A vy daleko, na jiném konci světa - ale vzpomeneme, viďte, že vzpomeneme?"

"Nikdy nezapomenu, jemnostpane!"

"Tak je dobře - tak je dobře -" a stále upřeně hleděl do dálky. -Jak den za dnem ubíhal, žalu starcova přibývalo. Nejsem-li jako člověk na smrt nemocný, jenž si hledá místo? stýskal si. Ale nikomu se nezmínil, neposteskl, aby neříkali, že sám dřív tolik naléhal, ale teď že se mu nechce, že je to samá dětinská choutka. Denně se plí-žíval farní chodbou, po dvoře, prohlížel zámky, vrata, na zahrádce každý keř i stromek. Pondělíčka prosil, aby si spolu vyšli na hřbitov; tam se loudali od hrobu k hrobu a farář mlčky vzpomínal, kde kdo leží. Do kostela zašli a všecko kolem dokola přehlíželi. I do vsi chtěl, že půjde pomalounku, polehounku. Zastavil se s lidmi, vyptával se, ale když začali o jeho odchodu, honem kýval, aby mlčeli. Vracívali se brzy. "Už to nejde, příteli, duše by chtěla, ale tělo neposlouchá!" Na silnici před farou se však farář zastavil a budovu zkoumavě přehlížel, jako by ji byl chtěl přestavovati. Ke kostelu se obrátil, ke škole, na silnici ke Skalsku; potom řekl: "Pojďme!", a sotva přišel do pokoje, volal, že chce do postele.

Pondělíček doma říkával: "Den ze dne je chatrnější.. ." A jindy povídal: "Ať zapírá, jak chce, vidím, že se trápí a mučí!" -

Přišla zpráva, že páter Voříšek byl ustanoven farářem v Zákopech pod Krkonošemi; také

Pondělíček zvěděl, že je okresní školní radou zvolen řídícím ve Vlastiboři. V tom čase byl farář Kalous těkavý, očí ustrašených a stále jako poplašen. Jednou v neděli si vzpomněl, že půjde sloužit mši svatou, a Rézinka měla nařídit Vejpalkovi, aby po kázání pro jemnostpána zaskočil. Když kostelník přišel, farář seděl v klerice na židli, ruce měl sepjaty v klíně a rychle dýchal. Povstal, narovnal se, ale najednou vyhrkl: "Přece nepůjdu, Matěji - nedokázal bych to, ornát bych snad už neunesl. Zavolej Rézinku, aby mi pomohla do postele!..."

Před polednem přišel skalský poslíček s telegramem. Stařec se honem v lůžku posadil a uchopil telegram, ale nebyl s to jej rozbaliti; zavolal Rézinku. Rozevřela a čtla: "Pan strýček dán na odpočinek; brodský katecheta Chmelař administrátorem. Prokop." Farář klesl na polštář. "Konec - konec -" šeptal polykaje sliny. "To už bude můj nástupce dobře - dobře, půjdeme - poručeno Bohu!" XII

V studenecké faře se chystali k stěhování; Rézi a Vejpalkovi byli jako v kole, ale farář se nestaral o nic, jen sám v sebe byl pohřížen. Rézinka ho několikrát uprostřed své největší práce musela honem dovésti nahoru do "salónu"; usadiv se u okna, řekl, aby pro něj za půl hodiny přišla, a hleděl oknem... I když ho Pondělíčkovi přišli navštívit, stařec seděl za stolem skrčen a skoro nemluvil. Viděli, že se mučí, a proto školská paní jednou začala, že by snad přece bylo lépe, kdyby pan farář zůstal tady ve faře, místa že je dost, ale stařec honem odporoval:

"Ne, ne - do Přílep půjdeme!"

Nový administrátor, páter Chmelař, přišel se na Studenec podívat a zeptal se, kdy může přijeti. Byl nevelký, kulatý, červenolící a veselí mu svítilo z očí. Farář Kalous si jej přehlédl od hlavy do paty, zadíval se mu do očí, objal jej, zlíbal, pohladil a žvatlal: "Dobře, dobře, miláčku, chlapíček do Studence. Zůstanete, viďte, že zůstanete?" Páter Chmelař pokrčil rameny: "Aspoň bych tuze rád!"

"Dobře to dopadne, uvidíte," pokračoval farář. "Už jsem slyšel, že jste k lidem, a mám radost. Bůh vás požehnej a posilni - práce je tu pořádná! A kdyby ti lidičky nějak zlobili, viďte, že nebudete hubovat? Víte, zde se musí sloužit, sloužit a odpouštět - já to zde dělal dvaapadesát let a byl bych zůstal ještě, ale Hospodin dopustil na starého člověka. Ve třech dnech bude všecko připraveno, v pořádku, buďte bez starosti. A prosím vás, pane bratře, všecko ostatní s vámi vyjedná pan páter a naše Rézinka. Já jsem už bez síly!"

Administrátor také začal, že je-li jemnostpánovi libo, aby jen zůstal, místa že je tu ještě dost a dost, že bude jen se sestrou, a rádi že by byli - ale farář honem odpovídal, že by se mu zde stýskalo, že by svou beznadějnou neschopnost zvláště pociťoval a přílepský že by se mrzel. Když administrátor odešel s kaplanem, stařec si vzdychl: "Nový hospodář - starý jde na vejměnek!" A tři dni přeletěly...

Kostelní zvonek už ohlašoval požehnání na konci mše, ale v pokoji farářově byl ještě klid. Stařec přes půlnoc ponocovav, usnul potom tvrdým spánkem. Rézi už několikrát nahlédla, zda pan strýček procitl,

ale vidouc, jak blaženě spí, litovala ho vzbuditi. Teprve když zástupy kolaturníků počaly od hřbitova scházeti k silnici, vstoupila do pokoje, a stojíc u lůžka, polohlasně se ozvala: "Pane strejčku -"

Oči se otevřely, ale hleděly tupě.

"Už je, pane strejčku, po mši svaté a lidé se staví před farou," mírně, jako by s dítětem mluvila a nechtěla ho polekati, pravila Rézi.

Povznesl ruku a několikrát si dlaní přejel čelo. Posadiv se, rozhlédl se pokojem. Jen klekátko, stůl, pohovka a postel zde ještě stály a záplava břečťanového listí halila stěny. Teprve teď si uvědomil, který je den a co naň čeká. Když dával nohy z postele, pohled jeho byl pln bolesti.

"Pane strejčku," vroucně začala Rézi, "jestli byste

snad-vždyť nás nikdo nevyhání, všecko by se zas urovnalo - "

"Ne, ne, ne -" rychle vpadl, "jen mi pomoz, ať je to honem!" S mytím a strojením tuze pospíchal, ale šlo to tím hůře, protože se velmi klepal. Páter Voříšek v klerice vešel kuchyní a pozdraviv vypravoval: "Dnes bylo v kostele lidí jako o největší svátek!"

"Ale, ale -" sklouzlo s farářových rtů.

Rézi vytáhla žaluzii, a ukazujíc ven, upozorňovala: "Račte se podívat, už jich tu stojí

zástupy!"

"Ach, to je chyba, to je chyba, a prosil jsem," připínaje si kolár, vzdychal.

"Učinil jsem včera, jak jste si ráčil přát - všechen vzkaz jsem vyřídil, požehnání i pozdravení a to, že jemnostpán prosí, aby mohl odjet v tichosti, že nejede někam do ciziny, že se s každým uvidí ještě kolikrát," ujišťoval kaplan.

Farář ho pohladil po tvářích: "I to já vím, miláčku ale jsou to lidičky! Inu, jaká pomoc, musíme do toho! To mi ten týden pěkně začíná, jako tomu cikánovi!" zamrkal na kaplana a ušklíbl se. "A kde vy dnes budete obědvat?"

"Já se odtud, pane strýčku, sotva před polednem vypravím, dá to ještě sháňky, než bude všecko, co zbývá, naloženo; něco ještě ukuchtím, velebný pán už odpustí, že to bude jen tak -" odpovídala Rézi, svazujíc peřiny, aby i postel připravila k stěhování.

"I to jsou zbytečné starosti - paní řídící už taky říkala - a nevídáno, kdybych jednou snědl jen kus chleba," pravil kaplan.

Farář obléknuv kabátek, sklonil se na klekátko. Rézi po špičkách odešla do kuchyně, kaplan usedl ke stolu.

Když se kmet pomodlil a vlezl si za stůl, Rézi přinášela snídani. Klepaje se, přeléval jako obyčejně z hrnečka do koflíka, ale více teklo na tácek. Vhodil cukr, míchal, okusil, ale honem lžičku položil a řekl: "Nebudu jíst!"

"Pročpak, pane strejčku?" zvolala Rézi. "Jakpak by to bylo s hladovým žaludkem - snad trochu čaje abych uvařila -"

"Nic, nic - vezmi to, vezmi, nemám dnes chuti," a rukama třepal, aby honem snídani odnesla. Potom seděl skrčen, ruce v klíně sepjaty, a nemluvil. Jenom když povznesl oči a přehlížel kyprá oblaka břečťanových listů, povídal kaplanovi: "Tohle mi tam bude chybět - ale není

možná, kdo by to oddělal a přidělal - zkazilo by se všecko!"

Přišel Pondělíček i s paní a Vejpalka vyhlížel z kuchyně, není-li třeba i jeho pomoci. Ale kdykoli se odklonil zpátky, utíral zarudlé oči a říkal ženě: "Matko, smutno podívat-" Přiběhl i přílepský, vymóděn jako ve svátek a hladce učesán. Podával ruce, hřmotně

pozdravoval, a usadiv se proti starci, zvěstoval: "Všecko čeká - pokojíčky jsou jako kapličky a naše maminka se dočkat nemůže!"

Ale farář přitom seděl zhroucen a hleděl tak umučeně, že paní řídící pravila: "Snad by přec bylo dobře, abyste dnes neráčil jezdit!"

Pohnul rukou záporně, ale nepromluvil.

Teprve když vstoupili představení i výboři vesnic a všichni učitelé, aby poděkovali za všecku lásku a přátelství a rozloučili se, stařec se vyšoural od stolu, přistoupil k nim a žvatlal:

"Zaplať vám Pánbůh, miláčkové, zaplať Pánbůh - já vím, co chcete říci, děkuji, děkuji, ale prosím vás," a sepjal ruce, "nic neříkejte, nic, já vím - vždyť nejdu někam až daleko, budu se sem přes tu chvíli dívat, uvidíme se leckdy - a dlouho-li pak to bude trvat, než k vám přijdu nadobro? Tak, tak, pozdravujte všecky!"

Usednuv, podával všem ruku, ukláněl se, potřásal. Tiše odcházeli. V pokoji zas bylo ticho. Vtom všecky studenecké zvony zahlaholily... Farář poslouchal nehnutě.

"No, tak vidíte, dušičko, že to jde dobře," náhle se s úsměvem obrátil ke školské paní. Povstav, ptal se: "A strejc Čejka je tady?"

"Je, čeká - koníčka si nějak slavně vyšňořil!" odpovídal kaplan. "No tak - s pomocí boží Rézinko, pomoz!" Oblékla mu svrchník a podala klobouk.

Připlížil se Vejpalka se ženou i s hochy ministranty. Kloně se k ruce svého faráře, řekl jen:

"Zaplať Kristus -" ale dále nemohl.

Stařec klepaje se, takže ho Voříšek musel podepříti, položil ruku na Vejpalkovu hlavu a šeplal: "Mlč, Matěji - mlč -" Naraziv si klobouk, rychle přehlédl pokoj a řekl hlasitě:

"Pojďme, lidičky, pojďme -"

Pondělíček jej vzal z jedné, kaplan z druhé strany a šli. Přílepský před nimi, jako by razil cestu.

Na stupních přede dveřmi se zastavili, a farář drže se obou přátel, přimhouřenýma očkama se rozhlédl po silnici. Byla plna lidstva, hlava vedle hlavy - mužští, ženské, staří, mladí; řada dětí

z celé kolatury se vinula daleko po silnici.

Slunce stojíc právě nad kostelem, osvěcovalo celý dol s pozadím tichých lesů. Vlaštovky se kmitaly vzduchem, hlučně štiřikajíce.

Farář vyprošťuje ruce, šeplal: "Podržte mě, miláčkové, požehnám!..." Vzepjal paže a rty se mu rozchvěly. Na silnici se rozvlnil pláč zástupu. Když mu ruce sklesly, kaplan a řídící jej opět vzali pod pažema a více jej nesli než vedli dál. Hustý dav se tísnil kolem vozu. Čejka stál v košatinkách, aby jemnostpána přijal a usadil. Řídící a kaplan starce objali a vznášeli do vozu-ale vtom hlava farářova klesla stranou a řídící zajektal:

"Ježíš, Maria - vždyť je bez sebe!"

Farář jim ležel v náruči - ruka mu bezvládně klesla dolů.

"Honem, honem zpátky!" volala paní řídící a s Rézinkou utíkaly do fary pro vodu. Pondělíček, kaplan i Vejpalka nesli faráře zpět do fary.

Davy se tlačily za nimi.

"Zpátky, lidičky, zpátky!" prudce, rozbolněným hlasem volal přílepský. "Netlačte se, počkejte, ať neublížíte!" a mezi zahrádkami roztáhl ruce, aby nikdo nemohl ke schůdkům. Když se ztišili, běžel do fary a zavřel za sebou.

Když donesli starce do pokoje, Vejpalková honem odstrčila stůl, aby jemnostpána mohli uložiti na pohovku.

Ležel bez hnutí. Paní řídící chvátala z kuchyně s namočeným ručníkem. V tom ji Pondělíček křečovitě chytil za ruku...

Farářova hlava se trošku pohnula a oči se otvíraly... Tupě utkvěly nahoře, kde se zelenaly závěje břečťanových listů...

Tu v těch očích zasvitlo, jas se rozložil po tvářích, i rty se pohnuly: "Jsem - -" Náhle mu však škublo v ramenou i v lících, z pootevřených úst vyletěl kratinký vzdech - - Stařec zůstal bez hnutí.

V pokoji bylo chvíli hluboké ticho. Paní řídící se prvá vzpamatovala, přiklekla k pohovce, vzala starce za skleslou ruku a hleděla mu do líce. "Skonal -" vydechla po chvilce. Stáli strnulí...

"Ale viděli jste tu poslední radost, když otevřel oči a poznal, že je doma - " Pondělíček se roztřásl pláčem.

Přílepský maje oči zality, na tvářích stružky slz, vymotal se ze dveří. Ze síně prudce otevřev a stoje tam, kde farář Kalous prve žehnal, chraplavým hlasem křikl: "Jemnostpán právě

skonal!" a přimknuv dlaně k očím, dal se do usedavého pláče. A za tři dni potom spočívala na katafalku ve farní síni prostá černá rakev a v ní v hedvábné

klerice ležel malinký, bělovlasý stařeček. Osadníci chodili kolem rakve, dělali křížek, líbali bílé ruce, na prsou sepjaté.

"Jako živý -"

"A usmívá se, jako se na nás usmíval," bylo slyšeti ze vzlykotu. Zvony hlaholily od rána. Na silnici daleko do vsi se tlačily davy z celé kolatury i ze široka daleka... Chvějné prapory spolků skalských i vzdálenějších vynikaly ze zástupu. Přicházela dlouhá řada kněží v rochetách i v pluviálech... Vejpalka s Pondělíčkem tiše zavřeli rakev a lid vycházel, aby učinil místo.

Síně studenecké fary se naplnily bílými oblaky kadidla a mohutný sbor, zpívaný učitelstvem z dalekého okolí, zaduněl pod klenbami.

A za chvíli potom páter Letošník, Prokůpek, farář Čečetka a řídící Pondělíček vynášeli k márám zavřenou rakev, v níž odpočíval dvaadevadesátiletý Antonín Kalous, čestný děkan, konsistoriální rada, senior diecése, prvofarář ve Studenci.

"Tak přece z fary a ne z chalupy!" povídal vikář, když se průvod hnul... VYSVĚTLIVKY

5: parkos - křivý, zakrnělý strom nebo keř, bezlistý, olámaný kmen nebo větev; Miserere mei Deus (lat.) - Smiluj se nade mnou, Bože;

6: komže - soukenná suknice osob přisluhujících při církevních obřadech nebo též rocheta (viz pozn. ke str. 9); pluviál - bohoslužebné roucho bez rukávů, zahalující celé tělo a vpředu spjaté;

kvadrátek - pokrývka hlavy kněží nebo osob jim přisluhujících

kolaturník - příslušník kolatury (viz pozn. ke str. 8);

7: kondukt - pohřební průvod;

vikář - zástupce biskupův v dozoru na fary v určitém obvodu;

kolatura - farní obvod; konsistoriální - týkající se konsistoře; osobní děkan - jmenovaný

děkanem jen pro svou osobu, nezastávající úřad, kde bývá děkan; prvofarář - první farář

ustanovený na nové farnosti;

8: Animas fidelium (lat.) - duše věrných (zemřelých), počátek pohřebního zpěvu; 9: rocheta --bílé krátké obřadní roucho;

klerika - dlouhé splývavé kněžské roucho od krku po kotníky;

10: Requiescat inpace! (lat.) - ať odpočívá v pokoji;

lokalista - duchovní správce ustanovený v lokálii (viz pozn. ke str. 12). 11: herberk - zde: hostinec, hospoda;

12: finis - konec;

reverendissimus (lat.) --veledůstojný; lokálie - místní správa duchovní, menší fara se skrovným obročím;

13: kvíčalky - zde: bolesti v nohou, způsobené dnou;

17: grand casino - velká společnost, beseda;

18: kongrua - státem zajištěný plat duchovních;

20: březovka - tabatěrka z březového dřeva;

jiti s Pánem Bohem - jiti zaopatřovat;

21: sanctissimum (lat.) - nejsvětější svátost;

perko - bota bez šněrování, udržovaná na noze pružnou

vložkou;

22: sub iudice lis est (lat.) - pře jest u soudce, tj. věc je nerozhodnuta; 23: prebenda - důchody spojené s církevním úřadem, obročí;

neodevzdati si - vyrovnati se, nelišiti se;

24: obkroč - starý druh kočáru; bulka - druh hry v karty;

Fueramus Per gama quondam (lat.) - bývali jsme kdysi

Pergamon, tj. mívali jsme slavnou minulost;

27: nunc est bibendum (lat.) - ted je třeba piti;

kyrysek - kabátek;

28: Potamogeton rufescens - rdest alpský;

Streptotus amplexifolius - čípek objímavý, babí jahoda;

Aconitum lycoctonum - oměj vlčí mor;

Trientalis europaea - rostlina sedmikvítek evropský;

Galium rotundifolium - svízel okrouhlolistý;

Monesis grandiflora -jednokvítek velkokvětý;

et cetera et celera - a tak dále a tak dále;

Nepa cinerea - druh ploštic, splešťule blátivá;

netonečka - patrně klešťanka obecná, vodní ploštice

s lat. názvem Netonecta glauca;

Argyroneta aquatica - vodní pavouk, voduch stříbřitý;

42: konsistoř-poradní sbor biskupův v církevní správě;

43: Lichnice - hora se zříceninou významného hradu v Železných horách; debř - dolina, kotlina rokle úval;

44: rýnský - starý zlatý, zlatník, zlatka;

46: adamita - příslušník náboženské sekty;

zahlížeti - mračiti se, dívati se nevraživě;

vejchodý člověk - dobrý chodec;

47: údolí Jozafat - v křesťanské tradici posledního

soudu;

50: Orion, Pes, Andromeda - jména souhvězdí;

51: jase - souhrn příjmů duchovního;

stála - zde: poplatky za církevní úkony;

57: neomysta - právě vysvěcený kněz;

63: suchopejr - suchopýr, vytrvalá travina podobná ostřici,

zde: hubený, suchý člověk;

64: vejřevně-veřejně;

67: kláda - zde: zlatka;

73: satingl-druh lehké látky;

krušník - černá žemle na povrchu středem půlená, posypaná solí a mákem, krušinka; 78: alkovna - přístěnek bez okna přilehlý k jinému pokoji,

výklenek v pokoji;

80: mýtní-týkající se mýta, tj. dávky vybírané na cestách;

82: kolář - kněžský límec s náprsenkou;

83: lámasky - kalhoty z lámasu, levné bavlněné látky;

84: misál - mešní kniha, obsahující texty a modlitby ke mši;

preludium - předehra;

85: tabernakul-skřínka na oltáři k uložení svátosti oltářní;

86: boží dřevec - boží dřevce, pelyněk, brotan;

91: salup - velký šátek ženský přes celou horní polovinu

těla;

sporý - zdatný, statný;

92: Impavidum ferient ruinae (lat.) - zříceniny zasáhnou

nebojácného;

94: jednuška - zlatka;

95: gratias (lat.) - díky; 98: Simeon - biblický zbožný stařec;

100: prapisek - zárubeň dveří, veřej, futro, kůl, sloup v plotě; habrovina - tvrdý člověk; 104: administrovali - býti administrátorem, tj. prozatímním

správcem farnosti;

105: schvální-zvlášť dobrý; 1

08: Anno Domini (lat.) - léta Páně, kdysi dávno;

109: Mudrosloví Františka Ladislava-Fr. Lad. Čelakovského "Mudrosloví národu slovanského v příslovích"; 112: pijamenty - obměněný hudební termín piamente, tj.

pobožně, vroucně;

113: kyselo - polévka z kvasu zavařeného do vody;

roráte, roráty - adventní ranní mše;

114: pospas - lahůdka, zákusek po hlavním jídle;

122: Fric Václav - obchodník s přírodninami;

124: dvě recent - dvě rány;

126: marný - zde: marnivý, ješitný, pyšný, malicherný;

128: Chlumy - pásmo kopců mezi Bělohradem a Hořicemi;

132: otich - ticho, bezvětří;

136: zákoník mistra Klicpery - žertovná veršovaná pravidla karetní hry od Václava Klimenta Klicpery;

148: hodinky - druh modliteb, které jsou kněží povinni pravidelně konati; pastorální - mající pastýřský ráz;

figuralka - figurální mše, tj. mše se zpěvem a hudebním

doprovodem;

graduale - část obřadů při mši;

offertorium - část mše, obětování;

150: Politika - bývalý buržoazní deník Národní politika;

154: chmejr - chmýří;

jako chmejr - slabý;

156: bursa - zde: schránka na hostii při přenášení;

159: štola - zde: liturgický pás látky, splývající kolem krku,

nošený jako odznak kněžského úřadu při náboženských

úkonech;

165: Plagiothecium laetum - bokoplodý mech lesklec příjemný;

Ramalina thrausta - křovitý lišejník rozdovka křehká;

Ramalina polymorpha - křovitý lišejník roždovka

mnohotvárná, u nás velmi vzácný;

166: Anomodon longifolius - bokoplodý mech klaminka dlouholistá;

190: trpálky - škubánky;

prachanda - strouhanka nebo moučka ze sušených

hrušek;

191: marný - zde: tělesně slabý;

192: topánky - zde: polínka;

220: es wird schon gut - už bude dobře;

ze živnosti - z hospodářství;

223: aurikule - druh prvosenky;

224: zámora - mdlý, slabý člověk;

232: kořenka - dřevěná dýmka z kořene;

233: čičery - okolky, zbytečné starosti;

243: kraják - u horáků obyvatel kraje, tj. roviny;

245: reálie - přírodovědecké předměty;

251: chorý - ponurý, chmurný;

257: cacorka - konipásek;

259: majstr - zde: studující katolického bohosloví;

265: Requiem aeternam dona eis, Domine! (lat.) - Odpočinutí

věčné dej jim, Pane!;

266: kukačka - vstavač obecný nebo širolistý;

rybí očka - pomněnky;

270: borovinka - borový lesík;

284: terno - trojice osob, navržených na uprázdněné místo,

z níž vyšší úřad vybírá;

290: primice - první mše nově vysvěceného kněze.