AYN RAND

ZDROJ

Chtěla bych zde vyjádřit svou nejhlubší vděčnost skvělé profesi architektury a jejím hrdinům, kteří nám dali některé z největších projevů lidského ducha, a přece sami zůstali neznámými a pro většinu lidí nepoznanými. Také bych chtěla poděkovat architektům, kteří mi při psaní této knihy velkoryse pomáhali v technických záležitostech.

Žádná osoba ani událost tohoto příběhu nemá spojitost s žádnou skutečnou osobou či událostí. Titulky článků z novin jsem si vymyslela a použila je již v prvním rukopisu tohoto románu před pěti lety. Nebyly převzaty z žádných novin a nemají spojitost s žádnými skutečnými novinovými články.

Ayn Rand, 10. března 1943

Original Title: The Fountainhead © The Bobbs-Merrill Company, 1943

© renewed 1971 by Ayn Rand Translation © Jana Melicharová, 2000

© Berlet Advertising & Graphic Design Pty Ltd, 2000

ISBN 0-646-39832-6

Předmluva k dvacátému pátému výročí prvního vydání Mnoho lidí se mě ptá, jaký je můj pocit z toho, že se Zdroj vydává už dvacet pět let. Nemohu tvrdit, že bych cítila něco zvláštního, kromě jakési tiché spokojenosti. V tomto ohledu bych mohla svůj postoj k psaní vyjádřit slovy Victora Huga: „Kdyby spisovatel psal jen pro svou dobu, musel bych zlomit pero a zahodit je.“ Někteří spisovatelé, mezi něž počítám i sebe, nežijí, nepřemýšlejí ani nepíší pro tento okamžik. Román v pravém slova smyslu se nepíše, aby se o něm za měsíc nebo rok už nevědělo. Skutečnost, že takový je dnes osud většiny z nich, že se píší a vydávají, jako by to byly časopisy, a stejně tak rychle mizí ze světa, je jedním z nejžalostnějších rysů současné literatury a jednou z nejzřetelnějších obžalob její dominantní estetické filozofie: konkrétního, žurnalistického naturalismu, jenž nyní dospěl do slepé uličky neartikulovaných zmatených zvuků. Dlouhověkost je – převážně, ač ne výhradně – výsadou dnes již prakticky neexistujícího literárního směru: romantismu. Vzhledem k tomu, že zde nelze pojednat o romantické beletrii obsáhleji, dovolím si jen připomenout – pro ty studenty, jimž se nedostalo možnosti to zjistit –, že romantismus je pojmová umělecká škola. Nezabývá se náhodnými maličkostmi své doby, ale nadčasovými, základními, obecnými otázkami a hodnotami lidské existence. Není písemným nebo fotografickým záznamem; je výtvorem a projekcí. Nezabývá se – řečeno slovy Aristotela – věcmi, jaké jsou, ale jaké by mohly a měly být. A na adresu těch, kteří považují vztah k přítomnosti za zásadní, mohu dodat, že potřebu vyjadřovat se k tomu, jak by věci být mohly, necítil člověk nikdy tak zoufale jako dnes. Tím nechci říci, že když jsem Zdroj psala, věděla jsem, že se bude vydávat celých dvacet pět let. Nepřemýšlela jsem o konkrétním časovém období. Věděla jsem jen, že je to kniha, která by měla žít. A to se stalo. Ale to, že jsem to věděla před více než dvaceti pěti lety – že jsem to věděla v době, kdy Zdroj odmítlo dvanáct vydavatelů, z nichž někteří ho považovali za „příliš intelektuální“, „příliš kontroverzní“ a neprodejný, protože ho nikdo nebude číst – tato skutečnost byla neradostnou částí jeho historie; neradostnou pro mne. Zmiňuji se zde o tom proto, abych podpořila ostatní spisovatele mého druhu, kteří budou muset v budoucnu svádět stejnou bitvu, a připomněla jim, že ji lze vyhrát. Nemohla bych mluvit o Zdroji nebo jakémkoli údobí jeho historie, kdybych se nezmínila o člověku, který mi ho umožnil napsat: o Franku O’Connorovi, mém manželu. V divadelní hře Ideál, kterou jsem napsala na počátku třicátých let, promlouvám ústy hlavní hrdinky, filmové hvězdy: „Chci ho vidět, skutečný, reálný a za svého života, ten vrchol dokonalosti, jehož iluzi vytvářím. Chci ho prožít. Chci vědět, že existuje někde někdo, kdo to chce také. Protože k čemu by člověku bylo vidět nějakou neuskutečnitelnou vizi, pracovat a plát pro ni? I duše potřebuje pohon. Jinak by vyschla.“ Tím pohonem byl pro mne Frank. To on mi poskytl smysl života, z něhož vznikl Zdroj, a pomohl mi ho uchovat po ta dlouhá léta, kdy kolem nás nebylo nic kromě šedé pouště lidí a událostí, vzbuzujících jen opovržení a odpor. Podstatou toho, co nás spojuje, je skutečnost, že ani jeden z nás nikdy nechtěl ani nebyl v pokušení slevit z ideálů světa prezentovaného ve Zdroji. A nikdy nesleví. Pokud je ve mně něco z naturalistického literáta, zachycujícího ve svých románech dialogy ze „skutečného života“, pak jedinou mou předlohou byl Frank. Například jedna z nejpůsobivějších vět na konci druhé části Zdroje, kdy na Tooheyho otázku: „Proč mi neřeknete, co si o mně myslíte?“ Roark odpovídá: „Ale já na vás vůbec nemyslím.“ Takto odpověděl Frank jiné osobě v dosti podobné situaci. „Házíš perly sviním a nedostáváš za to ani vepřovou kost,“ řekl mi jednou Frank o mém profesionálním postavení. Tuto větu jsem vložila do úst Dominice při Roarkově procesu. Nestávalo se mi často, že bych podléhala nějakým depresím, a když se to stalo, obvykle mě to do druhého dne přešlo. Ale jednu noc, když jsem pracovala na Zdroji, jsem cítila tak hluboké znechucení nad stavem „věcí, jaké jsou“, že mi připadalo, že už nedokážu sebrat sílu k tomu, abych udělala další krok k „věcem, jak by měly být“. Frank se mnou tehdy dlouho do noci mluvil. Přesvědčoval mě, proč se člověk nemůže jen tak vzdát a nechat svět těm, jimiž opovrhuje. Když domluvil, byla má deprese ta tam a už se nikdy v tak intenzivní podobě nevrátila. Bývala jsem odpůrcem zvyku vpisovat do knih autorské věnování; tvrdila jsem, že kniha patří každému, kdo dokáže, že je jí hoden. Tu noc jsem však řekla Frankovi, že Zdroj věnuji jemu, protože ho zachránil. A jeden z mých nejšťastnějších okamžiků byl pohled na jeho tvář asi o dva roky později v den, kdy přišel domů a uviděl otisk knihy, na jehož vrchní straně bylo strohými, zřetelnými, neosobními písmeny natištěno: Frankovi O’Connorovi. Lidé se mě ptají, zda jsem se za těch dvacet pět let změnila. Nejsem stejná – snad jen ještě víc taková. Změnily se mé názory? Ne, mé zásadní přesvědčení, můj pohled na život a na člověka se, kam až mi paměť sahá, nikdy nezměnily, ale prohloubila se – co do rozsahu i přesnosti – má znalost toho, jak je používat. Jak hodnotím Zdroj z dnešního pohledu? Jsem na něj stejně pyšná jako v den, kdy jsem ho dopsala. Psala jsem Zdroj proto, abych na něm prezentovala svou filozofii? Zde bych mohla citovat z Cíle mého psaní, přednášky, již jsem 1. října v roce 1963 přednesla na Lewis and Clark College: „To je důvod i účel mého psaní: vytvářet model ideálního člověka. Portrét morálního ideálu jako můj nejvyšší literární cíl, jako důvod sám o sobě – a všechny v románu obsažené didaktické, intelektuální a filozofické hodnoty jsou jen prostředky k jeho dosažení. Chtěla bych zde zdůraznit toto: mým cílem není filozofická osvěta čtenářů. Mým cílem, prapříčinou a prvotním impulsem je portrét Howarda Roarka (či hrdinů Stávky) jako účel sám o sobě… Píšu – a čtu – kvůli příběhu… Kvalitu příběhu posuzuji těmito základními otázkami: „Chtěla bych tyto postavy potkat a vidět jejich osudy ve skutečném životě? Je tento příběh zkušeností, již stojí za to prožít? Je radost ze sledování těchto postav dostatečným účelem sama o sobě?“ Protože mým cílem je představit čtenáři ideálního člověka, musela jsem definovat a uvést předpoklady, jež jeho existenci umožňují a podmiňují. Protože charakter člověka je dán jeho základními myšlenkovými východisky, musela jsem definovat a prezentovat taková východiska, která formují charakter ideálního člověka a která motivují jeho činy; musela jsem definovat a uvést logický kodex etických hodnot. Protože člověk jedná a střetává se s jinými lidmi, musela jsem definovat takový společenský systém, v němž může ideální člověk existovat a fungovat – svobodný, produktivní, logický systém, jenž od každého žádá a v každém oceňuje to nejlepší, co v něm je, což je samozřejmě laissez-faire kapitalismus. Politika, etika ani filozofie však nejsou účelem samy o sobě, v životě ani v literatuře. Jen člověk může být účelem sám o sobě. Chtěla bych ve Zdroji něco podstatného změnit? Ne – proto jsem jeho text ponechala beze změn. Chci, aby zůstal tak, jak byl napsán. Objevila jsem však jednu menší chybu a jednu možná zavádějící větu, které bych chtěla upřesnit, proto se tu o nich zmíním. Jde o významovou chybu: o užití slova „egotista“ v Roarkově obhajovací řeči, kde by vlastně mělo být užito slova „egoista“. Chyba vznikla tím, že jsem spoléhala na slovník, jenž u těchto dvou slov uváděl natolik zavádějící definice, že mi slovo „egotista“ připadalo blíže významu, který jsem měla na mysli (Webster’s Daily Use Dictionary, 1933). (V tomto případě však nesou větší vinu současní filozofové než lexikografové.) Věta, jež by mohla být zavádějící, je obsažena v Roarkově řeči: „Od těchto nejprimitivnějších potřeb až k nejabstraktnějším náboženským představám, od kola k mrakodrapu se všechno, čím jsme a co máme, odvíjí z jediné lidské vlastnosti – z funkce logického myšlení.“ To by mohlo vést k mylnému výkladu, že jde o podporu náboženství či náboženských idejí. Vzpomínám si, že jsem nad touto větou váhala, když jsem ji psala, a že jsem nakonec usoudila, že Roarkův a můj ateismus jsou stejně jako celkové vyznění románu natolik zřejmé, že to nemůže být chápáno mylně, zvláště když jsem řekla, že náboženská vize je produktem lidského myšlení, ne nadpřirozeného zjevení. Ale otázka tohoto typu by neměla být ponechána možnosti různých výkladů. To, co jsem měla na mysli, nebylo náboženství jako takové, ale zvláštní druh abstraktních vizí, těch nejvznešenějších, jež byly po staletí téměř monopolní výsadou náboženství: etiku – ne konkrétní obsah náboženské etiky, ale abstraktní „etiku“, svět hodnot, lidský kodex dobra a zla, s emocionálními pojmy, jako je vrchol, duchovní povznesení, ušlechtilost, úcta, velikost, jež prostupuje svět lidských hodnot a na něž si náboženství činí výhradní nárok. Stejný význam a smysl jsem měla na mysli i v jiné části románu, v krátkém rozhovoru mezi Roarkem a Hoptonem Stoddardem, jenž by se, vytržen z kontextu, mohl zdát zavádějící: „Jste hluboce věřící člověk, pane Roarku – svým způsobem. Svědčí o tom vaše stavby.“ „To je pravda,“ připustil Roark. V kontextu dané situace je však význam jasný: Stoddard tu mluví o Roarkově absolutní oddanosti hodnotám, tomu nejvyššímu a nejlepšímu, o oddanosti ideálu (viz jeho vysvětlení povahy plánovaného chrámu). Stavba Stoddardova chrámu a následný soudní proces vysvětlují tuto otázku zcela jednoznačně. To mě vede k otázce širší povahy, obsažené v každém řádku Zdroje, jíž je třeba porozumět, má-li čtenář pochopit, proč má román tak nadčasovou přitažlivost. Díky monopolnímu postavení náboženství ve sféře morálky se sdělování emocionálních významů a konotací racionálního pohledu na život velmi ztížilo. Stejně jako si přivlastnilo oblast etiky a obrátilo morálku proti člověku, uzurpovalo si náboženství právo i na nejvyšší morální pojmy našeho jazyka a vyčlenilo je z tohoto světa, mimo dosah člověka. „Duchovním povznesením“ se obvykle myslí citový stav vyvolaný nadpřirozeným viděním. „Velebení“ znamená citový prožitek loajality a oddanosti něčemu vyššímu, než je člověk. „Uctívání“ vyjadřuje pocit posvátného respektu prožívaného na kolenou. „Posvátný“ znamená vyšší než cokoli lidského či pozemského, a tudíž nedotknutelný. A tak dále. Takové pojmy však pojmenovávají skutečné emoce, i když žádná nadpřirozená dimenze neexistuje; a tyto emoce lze prožívat jako povznášející a zušlechťující, aniž by se člověk musel ponižovat podle náboženských pravidel. Co je tedy jejich zdrojem a čemu odpovídají ve skutečném světě? Je to celý emocionální svět lidské oddanosti morálnímu ideálu. Oprostíme-li se však od náboženstvím dosazeného rámce lidského ponížení, zůstává tento emocionální svět neidentifikovaný, nepojmenovaný a nepoznaný. A právě tato nejvyšší rovina lidských emocí musí být vysvobozena z temnoty mysticismu a namířena zpět ke svému pravému cíli: k člověku. V tomto smyslu, v rámci tohoto významu a záměru, mohu nazvat smysl života prezentovaný ve Zdroji „chválou člověka“. Tento pocit prožívá jen málo – velmi málo – lidí neustále; někteří lidé ho zažívají ve vzácných, krátkých okamžicích, jež zazáří jako jiskry a opět pohasnou, aniž by zanechaly nějaké následky; někteří ani nevědí, o čem mluvím, a někteří to sice vědí, ale celý svůj život urputně věnují zákeřnému hašení těchto jisker. Nepleťme si však „chválu člověka“ s různými pokusy, jimž nejde o oddělení morálky od náboženství a její převedení do světa rozumu, ale o nahrazení těch nejhorších, nejvíce iracionálních prvků náboženství nějakým světským významem. Existují například různé formy moderního kolektivismu (komunistického, fašistického, nacistického atd.), které v plné míře zachovávají nábožensky altruistickou morálku, pouze vymění Boha za „společnost“ coby leníka lidského sebeobětování. Existují nejrůznější školy moderní filozofie, jež, odmítajíce zákon identity, hlásají, že realita je jakési neurčité plynutí času řízené zázraky a formované nahodilými rozmary – ne božími, ale lidskými nebo „společenskými“. Tito neomystikové nechválí člověka, ale pouze zesvětšťují stejně hlubokou nenávist k člověku, jakou chovali jejich otevřenější mystičtí předchůdci. Primitivnější formu stejné nenávisti představuje také striktně konkrétní, „statistické“ myšlení, jež – neschopno pochopit, co je to lidská vůle – prohlašuje, že člověka nelze velebit, neboť nežije takový lidský druh, který by si to zasloužil. Ti, kdo velebí člověka, vidí jeho nejvyšší možnosti a snaží se je realizovat. Ti, kdo člověka nenávidí, ho vidí jako bezmocného, zpustlého, opovrženíhodného tvora – a dělají vše pro to, aby nikdy nezjistil opak. Zde je důležité připomenout, že jediná možná přímá, introspektivní znalost člověka je znalost sebe sama. Přesněji řečeno, základní rozdíl mezi těmito dvěma tábory je následující: jedni věří v duchovní povznesení lidské sebeúcty a posvátnost lidského štěstí na zemi – druzí jsou odhodláni obojímu zabránit. Většina lidí věnuje svůj život a duševní energii čemusi uprostřed, pohybujíce se mezi těmito dvěma póly a snažíce se vyhnout tomu, aby museli ten problém vyslovit. To ovšem na povaze věci nic nemění. Jako nejlepší sdělení smyslu života vyjádřeného ve Zdroji by mohl posloužit citát, jenž stál v záhlaví jeho rukopisu, ale který jsem ze závěrečné, publikované verze vypustila. Nyní, když ho mohu vysvětlit, ho ráda vpisuji zpátky. Vypustila jsem ho, protože se zásadně neslučuji s filozofií jeho autora, Friedricha Nietzscheho. Z filozofického hlediska je Nietzsche mystik a iracionalista. Jeho metafyzika je tvořena trochu „byronovským“ a mysticky „zlovolným“ světem; jeho teorie poznání podřizuje rozum „vůli“ neboli citovým či instinktivním, dědičným či vrozeným ctnostem povahy. Jako básník však projevuje někdy (ne důsledně) úžasný cit pro velikost člověka, který vyjadřuje emocionálními, ne intelektuálními pojmy. To platí obzvláště pro citát, jejž jsem vybrala. Pod jeho doslovný význam bych se podepsat nemohla: propaguje totiž neobhajitelný princip – psychologický determinismus. Pokud jej však budeme chápat jako poetické vyjádření citového prožitku (a pokud nahradí intelektuální pojem vrozené „základní sebejistoty“ pojmem osvojeného „základního předpokladu“), pak tento citát z Nietzscheho díla Mimo dobro a zlo vyjadřuje vnitřní stav povznášející sebeúcty – a shrnuje emocionální důsledky, jejichž je Zdroj racionálním filozofickým základem: „Ne dobré skutky, ale víra je zde rozhodujícím a určujícím faktorem – abychom dali staré náboženské frázi nový, hlubší význam –, jakási základní sebejistota ušlechtilé duše, cosi, oč nelze usilovat, co nelze najít a co snad ani nelze ztratit. – Ušlechtilá duše má úctu sama k sobě.“ Takový pohled na člověka najdeme v lidských dějinách jen vzácně. Dnes prakticky neexistuje. A přesto právě tento pohled provází – s nejrůznější intenzitou touhy, dychtivosti, vášně a zoufalého zmatku – ty nejlepší lidské jedince při jejich startu do života. Pro většinu z nich to ani není pohled, ale jakýsi zamlžený, tápající, neurčitý pocit, směs kruté bolesti a nevyslovitelného štěstí. Je to pocit obrovského očekávání, pocit, že můj život je důležitý, že mohu dokázat velké věci, a že jsou přede mnou. Není v povaze člověka – ani žádné jiné živé bytosti – začínat tím, že se dobrovolně vzdá, že si plivne do tváře a zatratí život; na to je třeba procesu mravní zkázy, jenž je u každého jedince jiný. Někteří se vzdávají pod dotekem prvního tlaku, někteří se zaprodají, někteří padají pomalu a nepostřehnutelně, až vyhasnou úplně, aniž by věděli, kde a jak svůj oheň ztratili. Pak se všichni ztratí v nekonečném bahně svých starších předchůdců, kteří jim neustále opakují, že dospělost znamená netrvat na svých názorech, bezpečí znamená netrvat na svých hodnotách a praktičnost znamená netrvat na své hrdosti. A přesto se někteří nevzdají, jdou dál a vědí, že nelze zradit vlastní oheň, učí se, jak mu dát tvar, význam a jak ho uskutečnit. Ale ať už čeká člověka jakákoli budoucnost, na sklonku svého života hledá každý z nás nějakou ušlechtilou vizi lidské povahy a smyslu života. Existuje jen velmi málo vodítek. Zdroj je jedním z nich. A to je jedna z nejpodstatnějších příčin jeho stálé přitažlivosti: potvrzení ducha mládí, propagujícího velikost člověka, ukazujícího, co všechno je možné. Není podstatné, že v každé generaci pochopí a naplní celou skutečnost pravé velikosti člověka jen několik jedinců – a že ostatní ji zradí. Právě těch několik málo hýbe světem a dává životu smysl – a právě těch několik málo jsem se vždy snažila oslovit. Ostatní mě nezajímají, protože nezrazují mě ani Zdroj, ale svou duši. 

Ayn Rand New York květen 1968

ČÁST PRVNÍ

PETR KEATING

1

Howard Roark se smál.

Stál nahý na kraji útesu. Jezero leželo hluboko pod ním. Z nehybné hladiny se vzdouvala k obloze ztuhlá exploze žuly. Voda jako by byla bez života, kámen – jako by tekl. Měl v sobě strnulost onoho krátkého okamžiku bitvy, kdy se bojující strany střetnou tváří v tvář a zůstanou stát v klidu dynamičtějším než pohyb. Kámen se v slunečních paprscích mokře leskl.

Jezero pod ním bylo jen tenkou ocelovou obručí, přetínající skály v půli. Skály se nořily nezměněné dál do jeho hlubin. Začínaly i končily v nebi. Svět se tak zdál být zavěšen v prostoru a připomínal ostrov plující na ničem, ukotvený k nohám muže stojícího na útesu.

Jeho tělo se opíralo o oblohu. Bylo složeno z dlouhých přímek a z úhlů, každý oblý tvar lomený do rovin. Stál bez hnutí s rukama volně svěšenýma podél těla, dlaně vytočené ven. Cítil sevření svých lopatek, klenutí svého krku a váhu krve ve svých rukou. Za sebou, v mělkém žlábku páteře, cítil vítr, který mu čechral vlasy proti obloze. Nebyly ani světlé, ani zrzavé, měly barvu zralého pomeranče.

Smál se tomu, co se stalo ráno, a tomu, co teď leželo před ním.

Věděl, že dny, které ho čekají, nebudou lehké. Bude si muset vyřešit některé otázky a připravit plán dalších kroků. Věděl, že by se nad tím měl zamyslet. A zároveň věděl, že není co rozmýšlet, protože viděl všechno před sebou zcela jasně, protože plán měl hotový už dávno a protože teď se chtěl smát.

Přesto to zkusil. Ale hned to zas pustil z hlavy. Díval se na žulovou horu před sebou.

Pak jeho oči znehybněly. Uvědomil si krajinu, která ho obklopovala, a přestal se smát. Jeho tvář byla jako zákon přírody – něco, o čem nelze diskutovat, co nelze změnit ani uprosit. Nad vyhublými, propadlými tvářemi vystupovaly výrazné lícní kosti, chladné a klidné šedé oči, pevně semknutá, pohrdavá ústa, ústa kata nebo světce.

Díval se na žulu. Být rozlámána do kvádrů, pomyslel si, a přetvořena do stěn. Pohlédl na strom. Být pokácen a rozřezán do trámů. Pohlédl na rezavou žílu v kameni a představil si železnou rudu pod zemí. Být roztavena a vyzdvižena jako traverzy vysoko k obloze.

Tyto skály, pomyslel si, jsou tu pro mne; čekají na vrtáky, dynamit a na můj hlas; čekají, až je někdo rozláme, rozřeže, otluče; čekají na své znovuzrození, na tvar, který jim dají mé ruce.

Pak zavrtěl hlavou, protože si vzpomněl na to, co se stalo ráno, a na to, že ho čeká spousta práce.

Přistoupil k okraji útesu, rozmáchl se pažemi a zmizel v obloze pod sebou.

Rychlými tempy zamířil napříč jezerem k protějšímu břehu. Doplaval ke skalám, kde si předtím nechal šaty. S lítostí se rozhlédl kolem sebe. Ty tři roky, co žil ve Stantonu, sem chodil, kdykoli našel volnou chvilku, což nebývalo často. Chodil sem za svou jedinou relaxací – zaplavat si, odpočinout, přemýšlet, být sám a cítit, že žije. První věc, kterou chtěl ve své čerstvě nabyté svobodě udělat, bylo přijít sem, protože věděl, že je to naposledy. Ráno byl vyloučen z Fakulty architektury Vysoké školy technologické ve Stantonu.

Natáhl na sebe svršky. Staré džíny, sandály a košili s krátkými rukávy, jíž chyběla většina knoflíků. Vyběhl po úzké pěšině mezi balvany na cestu, ubíhající zelenou strání k silnici.

Kráčel rázně s uvolněně ledabylou samozřejmostí pohybu. Kráčel v slunci dlouhou silnicí. V dálce před ním ležel na pobřeží řeky Massachusetts Stanton, městečko krčící se coby pouhé pozadí klenotu své existence – věhlasné Akademie tyčící se na kopci za ním.

Vstup do Stantonu vymezovala skládka. Šedá halda odpadu vyrůstající z trávy. Trochu se z ní kouřilo. V plechovkách se odrážely paprsky slunce. Silnice minula první domky a zamířila ke kostelu. Kostel – gotický monument z šindelů natřených holubí modří a nic nepodpírajících, masivních dřevěných pilířů. Okna s vitrážemi bohatě zdobily ornamenty z imitace kamene. Za kostelem se silnice rozdělovala do dlouhých ulic lemovaných úzkými pruhy pečlivě posekaných, šlechtěných trávníků. Za nimi stály dřevěné budovy násilně zbavené jakéhokoli tvaru – vykroucené do štítů, věží a vikýřů, vyduté verandami, stlačené pod obrovské strmé střechy. V oknech vlály bílé záclony. U bočních dveří jednoho z domů stála popelnice přetékající odpadky. Na zápraží se na polštáři povaloval starý, uslintaný čínský pinč. Mezi sloupy verandy pleskaly ve větru rozvěšené pleny.

Howard Roark procházel městem a lidé se za ním ohlíželi. Někteří ho provázeli pohledem plným náhle vzplanuvší záště. Nevěděli, kde se v nich vzala; byl to instinktivní dojem, jejž jeho přítomnost ve většině lidí vzbuzovala. Howard Roark však neviděl nikoho. Pro něj byly ulice liduprázdné. Mohl tam zrovna tak kráčet úplně nahý.

Přešel přes stantonské náměstí, širokou zelenou plochu lemovanou obchody. Ve výlohách byly vylepeny čerstvé plakáty: VÍTEJTE MEZI ABSOLVENTY ROČNÍKU ’22! HODNĚ ŠTĚSTÍ ABSOLVENTŮM ROČNÍKU ’22! Studenti ročníku ’22 Vysoké školy technologické ve Stantonu měli být odpoledne slavnostně promováni.

Roark zahnul do postranní ulice, kde na malém kopci nad zarostlou roklí stál na konci dlouhé řady dům paní Keatingové. V tom domě bydlel tři roky v podnájmu.

Paní Keatingová stála na verandě a krmila párek kanárků v kleci zavěšené nad zábradlím. Když spatřila Roarka, ustala její buclatá ručka v pohybu. Zvědavě ho zkoumala. Pokusila se našpulit ústa k patřičně soucitnému výrazu, podařilo se jí však jen prozradit své marné úsilí. Roark vešel na verandu a bez povšimnutí ji míjel. Zastavila ho:

„Pane Roarku!“

„Ano?“

„Pane Roarku, moc mě mrzí –“ začala váhavě, „co se vám dneska stalo.“

„Co máte na mysli?“ opáčil.

„Přece, jak vás vyhodili ze školy. Ani nevíte, jak je mi to líto. Umím si představit, jak vám asi je…“

Díval se na ni, ona však věděla, že ji nevidí. Ačkoli, to není přesné, pomyslela si. Vždycky se díval na lidi zpříma a těm jeho divným očím nikdy nic neuniklo, ale člověk měl pocit, jako by byl vzduch. Prostě jen koukal a mlčel.

„Já ale vždycky říkám,“ pokračovala, „že všechno zlé je k něčemu dobré. Já vím, že architekturu asi budete muset pustit z hlavy, že jo? Ale mladý člověk si může docela slušně vydělat i v úřadě nebo v obchodě, nebo jinde.“

Vešel do domu.

„Jo, pane Roarku!“ zavolala za ním.

„Ano?“

„Volal vám děkan, když jste tu nebyl.“

Aspoň jednou kdyby s ním něco hnulo. Kdyby to s ním hnulo, znamenalo by to, že ho něco zlomilo. Ale co ji na něm tak rozčilovalo, že ho vždycky chtěla vidět zlomeného, to nevěděla.

„Cože?“

„Pan děkan,“ zopakovala nejistě, snažíc se znovu vyloudit na tváři patřičný výraz. „Pan děkan osobně, tedy jeho sekretářka.“

„No a?“

„Vzkazuje vám, abyste k němu zašel hned, jak se vrátíte.“

„Děkuju.“

„Co vám tak může teď chtít?“

„Nevím.“

Řekl: „Nevím.“ Ona ale slyšela zřetelné: „To je mi úplně fuk.“ Nevěřícně na něj zírala.

„Mimochodem,“ dodala bez jakékoli zjevné souvislosti, „Péťa dnes promuje.“

„Dneska? Aha, no jo.“

„Je to pro mne velký den. Když si pomyslím, jak jsem šetřila a dřela se, aby ten kluk vystudoval. Ne že bych si stěžovala. Chraňbůh! Péťa je chytrý chlapec.“

Hrdě se napřímila. Její malé, podsadité tělo bylo pod naškrobenými záhyby plátěných šatů sešněrováno tak těsně, že se zdálo, jako by se jí všechen tuk vytlačil do zápěstí a kloubů.

„Teda,“ pokračovala rychle a dychtivě ve svém oblíbeném tématu, „ne že bych se chtěla nějak vychloubat. Některé matky mají prostě štěstí, a jiné nemají. Všichni máme, co si zasloužíme. Ale jen počkejte, kam až to Péťa dotáhne. Ne že bych si přála, aby se můj chlapec udřel k smrti, a budu vděčná Bohu za každý malý úspěch, kterého dosáhne. Ale to bych se na to podívala, jestli ten kluk nebude jednou nejlepším architektem v téhle zemi!“

Pohnul se k odchodu.

„Já tu hloupě tlachám a zdržuju vás!“ řekla zvesela. „Musíte se přece rychle převléknout a běžet. Děkan čeká.“

Dívala se za ním prosklenými dveřmi a sledovala, jak jeho vyzáblá postava prochází její úzkostlivě naklizenou halou. Jeho přítomnost v domě ji vždycky znervózňovala a naplňovala jakýmsi pocitem neurčitého napětí, jako by čekala, že se každou chvíli náhle prudce otočí a rozbije některý z kávových stolků, čínských váz nebo zarámovaných fotografií. Nic tomu, že by se něco takového mohlo stát, nenasvědčovalo. Neměla pro to žádný důvod, a přesto to stále očekávala.

Roark vyšel po schodech nahoru do svého pokoje. Byla to prostorná místnost, jejíž holé stěny bily do očí čistým, zářivě bílým nátěrem. Paní Keatingová měla vždycky pocit, jako by v ní Roark ani nebydlel. V pokoji vybaveném jen nejnutnějším nábytkem nikdy nepřibyl jediný předmět, nikde žádné obrázky, žádné univerzitní vlaječky, ani náznak lidského doteku. Kromě oblečení a výkresů si do pokoje nic nepřinesl; oblečení bylo pár kousků, výkresů hromady. Byly naskládány v rohu do vysokého štosu; někdy jí připadalo, jako by tam bydlely spíš ony než on.

Roark zamířil k výkresům; ty musel zabalit jako první. Vzal jeden do ruky, pak druhý, pak další. Stál a prohlížel si velké archy papíru.

Byly to nákresy budov, jaké ještě nikdy nespatřily světlo světa. Vypadaly jako první budovy postavené prvním člověkem, který o jiných budovách postavených před ním nikdy nic neslyšel. Nedalo se o nich říct nic víc než to, že každá z nich byla jednoznačně tím, čím měla být. Nepůsobily dojmem, že by jejich projektant nad nimi strávil dlouhé hodiny usilovného přemýšlení a skládal dveře, okna a sloupy dohromady podle učebnicových pravidel a tak, jak ho zrovna napadlo. Vypadaly, jako by samy vyrostly ze země, díky nějaké živoucí síle, už hotové a nezměnitelně přesné. Ruka, jež ony ostré tahy tužkou vytvořila, se stále ještě měla mnohému učit. Ani jediná čára se však nezdála být nadbytečná, nechyběla žádná nezbytná plocha. Stavby působily stroze a jednoduše, když se však na ně člověk zadíval, zjistil, jak precizní práce, jak komplexní metoda, jaký myšlenkový náboj se v této jednoduchosti skrývá. Ani v sebemenším detailu nepodléhaly žádnému zákonu. Nebyly to ani klasicistní, ani gotické, ani renesanční budovy. Byly to budovy Howarda Roarka.

Nad jednou skicou se zarazil. Byl to výkres, s nímž nebyl spokojen. Uložil si ho jako cvičení mimo svou školní práci. To dělával dost často, vždycky když objevil nějaké zajímavé místo, které ho přimělo, aby se zastavil a pokusil se představit si, jaká budova by se k němu hodila. Nad hotovou skicou strávil už několik večerů a snažil se přijít na to, v čem udělal chybu. Teď, když se na výkres podíval s odstupem, uviděl chybu náhle zcela jasně.

Rozhodil arch na stůl, sklonil se nad ním a proťal úhlednou kresbu několika svižnými čarami. Občas se zastavil, aby se na skicu pozorně zadíval, bříška prstů přitisknutá k papíru; jako by ten dům držel holýma rukama. Měl dlouhé prsty, zřetelné žíly a vystouplé klouby a zápěstí.

Uplynula hodina, když uslyšel zaklepání na dveře.

„Dále!“ řekl automaticky, aniž ustal v práci.

„Pane Roarku!“ zvolala paní Keatingová s úžasem, zírajíc na něho ode dveří. „Co tu proboha ještě děláte?“

Otočil se a zadíval se na ni, jako by se snažil vzpomenout, kdo to je.

„Co ten děkan?“ zakvílela. „Vždyť na vás čeká!“

„Aha,“ řekl Roark. „Aha. Zapomněl jsem.“

„Vy jste… zapomněl?“

„Ano.“ V jeho hlase byla stopa údivu nad jejím ohromením.

„Já prostě nemám slov,“ řekla přiškrceně. „Ale dobře vám tak. Můžete si za to sám. Myslíte snad, že na vás bude mít čas, když v půl páté začínají promoce?“

„Už jdu, paní Keatingová.“

Nebyla to jen zvědavost, co ji nutilo se tak angažovat; byla to i skrytá obava, že by mohl být výrok univerzitní komise zrušen. Roark zašel do koupelny na konci chodby. Pozorovala ho, jak si myje ruce a uhlazuje uvolněné prameny rovných vlasů z čela do alespoň jakéhosi zdání upravenosti. Když vyšel z koupelny a zamířil ke schodišti, uvědomila si, že odchází.

„Pane Roarku!“ vypravila ze sebe, ukazujíc na jeho šaty. „Snad nechcete jít v tomhle?“

„Proč ne?“

„Vždyť je to váš děkan!“

„Už ne, paní Keatingová.“

Jako by ho to snad těšilo, nechtěla věřit vlastním uším.

Vysoká škola technologická ve Stantonu stála na kopci. Její zdi ozubené cimbuřím se tyčily nad městem jako královská koruna. Připomínala středověkou pevnost, do jejíhož pupku kdosi narouboval gotickou katedrálu. Pevnost rozhodně sloužila svému účelu; masivní cihlové zdi, několik podélných otvorů dostatečně širokých pro stráže, bašty, za nimiž se mohli skrýt hradní lukostřelci, a rohové hlásky, z nichž se mohl na útočníky lít vroucí olej, kdyby snad někdy ve vzdělávacím institutu takový stav ohrožení nastal. Nad tím vším se vypínala katedrála, zahalená do nádhery kamenného krajkoví, skýtajícího chabou obranu proti svým dvěma úhlavním nepřátelům: světlu a vzduchu.

V děkanově kanceláři to vypadalo jako v kapli. Tonula ve snovém příšeří, živeném jediným vysokým oknem s barevnou vitráží. Tlumené světlo se vlévalo dovnitř skrze hávy strnulých světců s pahýly ulámaných rukou. Po obou stranách nikdy nepoužívaného krbu dřepěly dva původní chrliče, z nichž jeden byl zalit červeným a druhý purpurovým bodovým světlem. Nad krbem byl zavěšen obraz znázorňující Parthenón, do jehož středu dopadal kužel zeleného světla.

Když Roark vstoupil do místnosti, rýsovala se děkanova postava v nejasných obrysech za pracovním stolem, vyřezávaným jako zpovědnice. Byl to malý, kyprý muž, jehož tělesnou hmotu rozlévající se do šíře kontrolovala houževnatá důstojnost.

„Á to jste vy, Roarku,“ vyloudil na rtech úsměv. „Posaďte se, prosím.“

Roark se posadil. Děkan si složil ruce na břiše a očekával prosby a omluvy. Nic takového však nepřicházelo. Děkan si odkašlal.

„Myslím, že není třeba, abych tu zdůrazňoval, že je mi té nešťastné události z dnešního rána líto,“ začal, „protože předpokládám, že jste si mohl být mým upřímným zájmem o vaši budoucnost vždy jistý.“

„Ne, to opravdu není třeba,“ odpověděl Roark.

Děkan na něj tázavě pohlédl, nicméně pokračoval:

„A stejně tak nemusím zdůrazňovat, že já jsem proti vám ruku nezvedl. Zdržel jsem se hlasování. Ale možná by vás mohlo zajímat, že máte v radě poměrně odhodlanou skupinku obhájců. Nepočetnou, ale odhodlanou. Profesor stavebních konstrukcí za vás bojoval jako opravdový křižák. A stejně tak profesor matematiky. Nicméně počet těch, kteří cítili povinnost hlasovat pro vaše vyloučení, je bohužel výrazně převyšoval. Profesor Peterkin, váš umělecký oponent, udělal z té záležitosti exemplární případ. Šel dokonce tak daleko, že nám pohrozil svou rezignací, pokud na škole zůstanete. Měl byste si uvědomit, že to byla z vaší strany velká provokace.“

„Já vím,“ řekl Roark.

„A v tom je ten zásadní problém. Mám na mysli váš postoj k předmětu architektonická tvorba. Nikdy jste mu nevěnoval náležitou pozornost. Ovšem ve všech technických oborech jste vynikal. Nikdo samozřejmě nepopírá, že inženýrské stavitelství je pro budoucího architekta důležité, proč však zacházet do extrémů? Proč zanedbávat uměleckou a inspirativní složku své profese a věnovat se jen všem těm strohým, technickým a matematickým předmětům? Chtěl jste se přece stát architektem, ne stavebním inženýrem.“

„Má smysl to ještě rozebírat?“ zeptal se Roark. „To všechno už je minulost. Diskutovat teď o mé volbě předmětů je dost zbytečné.“

„Snažím se vám pomoci, Roarku. Měl byste být trochu soudný. Nemůžete přece popřít, že jste byl mnohokrát předem varován.“

„To nemohu.“

Děkan si poposedl. Něco ho znervózňovalo. Roarkův pohled byl zdvořilost sama. V tom, jak se na mne dívá, není nic špatného, pomyslel si, nedá se mu nic vytknout, naopak, věnuje mi maximální pozornost. Ale jako bych tu vůbec nebyl.

„Každý úkol, který vám byl zadán,“ pokračoval děkan, „každý projekt, který jste měl navrhnout – co jste s ním udělal? Pojal jste ho tím svým – těžko to nazvat stylem – neskutečným způsobem. Ten ovšem odporuje všem zásadám, které jsme se vás snažili naučit, všem uznávaným uměleckým hodnotám a tradicím. Možná se považujete za modernistu, ale ani to nejste. Vy jste… vy jste naprostý šílenec, nezlobte se na mne.“

„Já se nezlobím.“

„Když šlo o projekt, kdy je volba stylu ponechána na studentovi, a vy jste z něj vytvořil jeden z těch svých husarských kousků, mávli nad vámi ještě profesoři rukou, protože upřímně řečeno nevěděli, co s tím. Když jste si však měl poradit s historickými styly, vypracovat návrh tudorovské kaple nebo francouzské opery, odevzdal jste cosi, co připomínalo hromadu krabic navršených bez ladu a skladu na sebe. Nazval byste to splněním zadání, anebo obyčejnou neukázněností?“

„Neukázněností,“ přitakal Roark.

„Snažili jsme se dát vám šanci s ohledem na vaše vynikající výsledky v ostatních předmětech. Když jste však odevzdal toto –“ děkanova pěst dopadla na arch papíru rozložený před ním, „coby renesanční vilu a zároveň jako svou ročníkovou práci, tak to už bylo, hochu, opravdu příliš!“

Na papíru byla kresba – dům ze skla a betonu. V rohu se vyjímal výrazný, hranatý podpis: Howard Roark.

„Jak jste mohl čekat, že vás s něčím takovým necháme projít?“

„Nečekal jsem to.“

„Nedal jste nám na výběr. Přirozeně nám to teď budete zazlívat, ale…“

„Vůbec ne,“ přerušil ho Roark tichým hlasem. „Naopak bych se měl omluvit. Obvykle o sobě nenechávám rozhodovat jiné. Tentokrát jsem však udělal chybu. Neměl jsem čekat, až mě vyhodíte. Měl jsem už dávno odejít sám.“

„Ale, ale, nesmíte to hned vzdávat. To by nebyl ten nejsprávnější přístup. Zvlášť když jsem vám ještě neřekl všechno.“

Děkan se naklonil důvěrně dopředu a pousmál se, vychutnávaje si předehru k dobrému skutku.

„To je totiž ten pravý důvod, proč jsem vás pozval. Chtěl jsem vám to oznámit co nejdřív, abyste se zbytečně dlouho netrápil. Přiznávám, že jsem tak trochu zneužil dobré nálady předsedajícího, když jsem se mu o tom zmiňoval, ale… A zdůrazňuji, že neslíbil nic výslovně, přesto však… Věc se má prostě asi takto: pokud si uvědomíte závažnost situace a uděláte si krátkou přestávku, abyste si odpočinul a všechno si pěkně promyslel, abyste řekněme dospěl, byla by tu určitá možnost přijmout vás příští rok zase zpátky. Znovu připomínám, že nemohu nic slíbit, je to čistě neoficiální a bylo by to dosti neobvyklé gesto, ale vzhledem k okolnostem a vašemu vynikajícímu prospěchu je tu velmi reálná šance.“

Roark se usmál. Nebyl to však výraz štěstí ani vděčnosti. Byl to obyčejný úsměv, vyjadřující pobavení.

„Obávám se, že si nerozumíme,“ řekl. „Jak jste přišel na to, že bych se chtěl vrátit?“

„Co prosím?“

„Já se nechci vrátit. Už se tu nemám co naučit.“

„Já vám nerozumím,“ řekl děkan kamenným hlasem.

„To snad ani není třeba. Vás už to přece nemusí vůbec zajímat.“

„Mohl byste mi to laskavě objasnit?“

„Pokud na tom trváte… Já chci být architekt, ne archeolog. Nevím, proč bych měl navrhovat renesanční vily. Proč se to mám učit, když je nikdy nebudu stavět?“

„Milý hochu, velký renesanční sloh není zdaleka mrtev. Každý den vznikají v tomto slohu nové a nové stavby.“

„Jistě. A budou vznikat dál. Ale nebudu je stavět já.“

„Ale no tak, nebuďte směšný.“

„Přihlásil jsem se na tuto školu, abych se tu naučil stavět. Když jsem dostal za úkol vypracovat nějaký projekt, mělo to pro mne jediný význam – naučit se ho vyřešit tak, jak bych v budoucnosti řešil skutečný projekt. Kreslil jsem je tak, jak je budu jednou stavět. Naučil jsem se tu všechno, co jsem se naučit mohl, tedy v technických předmětech, o kterých máte tak nevalné mínění. Další rok kreslení italských pohlednic by mi už k ničemu nebyl.“

Ještě před hodinou si děkan přál, aby tento rozhovor proběhl pokud možno v klidu. Teď ale toužil po tom, aby Roark projevil alespoň nějakou emoci; zdálo se mu nepřirozené, že zůstává v takové situaci tak přirozeně klidný.

„Chcete mi snad tvrdit, že opravdu vážně pomýšlíte na to, že budete stavět tímto způsobem, až se stanete architektem, jestli se jím kdy stanete?“

„Ano.“

„A kdo vám to asi tak umožní, milý kolego?“

„O to přece nejde. Jde o to – kdo mi v tom zabrání?“

„Poslyšte, toto je vážná věc. Vidím, že jsem si s vámi měl dlouze a otevřeně pohovořit mnohem dřív… Já vím, já vím, nepřerušujte mě, že jste viděl pár modernistických budov a ty vás nadchly. Ale uvědomujete si, že celá ta takzvaná moderní vlna je jen pomíjivé pozlátko? Musíte pochopit – a prokázaly to všechny uznávané osobnosti –, že všechno, co je v architektuře krásné, už bylo postaveno. A každý sloh uplatňovaný v minulosti je nevyčerpatelnou studnicí pokladů. Stačí jen vybírat z děl velkých mistrů. Kdo jsme, abychom se nad ně povyšovali? Můžeme se jen snažit s úctou je napodobovat.“

„Proč?“ zeptal se Roark.

Ne, ujišťoval se děkan, neřekl nic víc, je to jen zcela nevinná otázka, není v ní nic útočného.

„Ale to je přece známá pravda!“

„Podívejte,“ řekl Roark klidně a ukázal na okno. „Vidíte tu školu a město? Víte, kolik lidí se tam prochází a žije? Mně je úplně jedno, co si kdo z nich anebo všichni dohromady myslí o architektuře – nebo o čemkoli jiném, když na to přijde. Proč bych se měl ohlížet na to, co si mysleli jejich dědečkové?“

„Je to uznávaná tradice.“

„Proč?“

„Proboha, neptejte se tak hloupě…“

„Ale já tomu nerozumím. Proč chcete, abych si myslel, že právě toto je skvělá architektura?“ Ukázal na obraz Parthenónu.

„Protože je to Parthenón,“ odvětil děkan.

„No a?“

„Nemám čas na hloupé otázky.“

„No dobře.“ Roark vstal, sebral ze stolu dlouhé ukazovátko a přešel k obrazu. „Mám vám tedy říct, co je na tom špatné?“

„Je to Parthenón!“ upozornil ho děkan.

„Ano, zatraceně, Parthenón!“

Ukazovátko udeřilo do skla obrazu.

„Podívejte se,“ řekl Roark, „to slavné kanelování na těch slavných sloupech – proč tam je? Aby se zakryly spoje ve dřevě – pokud jsou ovšem ty sloupy dřevěné, a to tyto nejsou, jsou z mramoru. Tyto triglyfy, co je to? Dřevo. Dřevěné trámy, tak, jak se musely pokládat, když si lidé začali stavět dřevěné chatrče. Ti vaši slavní Řekové vzali mramor a udělali z něj kopie dřevěných staveb, protože to tak před nimi dělali jiní. Po nich přišli slavní renesanční mistři a vyrobili z těch mramorových kopií dřevěných staveb sádrové kopie. A my teď z těch sádrových kopií mramorových kopií dřevěných staveb děláme kopie z oceli a betonu. Ale proč?“

Děkan na něj nechápavě zíral. Něco ho mátlo, ne v těch slovech, ale ve způsobu, jakým je Roark pronášel.

„Mluvíte o zásadách?“ řekl Roark. „Já mám také své zásady: to, co se dá vytvořit z jednoho materiálu, se nemá nikdy tvořit z jiného. Dva různé materiály nejsou nikdy stejné. Žádná dvě místa na zemi nejsou úplně totožná. Žádné dvě budovy neslouží stejnému účelu. Účel, místo a materiál určují tvar. Nic nemůže být smysluplné a krásné, pokud to nevzejde z jedné jediné základní myšlenky, které se pak podřídí každý jednotlivý detail. Budova žije svým vlastním životem, stejně jako člověk. A může si zachovat svou tvář jen tehdy, pokud dokáže jít za svou vlastní pravdou, za svým jediným cílem a sloužit svému jedinému účelu. Člověk si také od nikoho nepůjčuje části svého těla. A stejně tak si budova nikde nepůjčuje kousky své duše. Tu jí dává její tvůrce v každé stěně, v každém okně a schodišti, které ji vyjadřují.“

„Ale všechny ideální formy vyjádření už byly dávno objeveny.“

„Vyjádření – čeho? Parthenón přece nesloužil stejnému účelu jako jeho dřevěný předchůdce. Letištní terminál neslouží stejnému účelu jako Parthenón. Každá forma má svůj vlastní význam. Každý člověk si vytváří svůj význam, formu i cíl. Proč je tak důležité, co před námi udělali jiní? Proč člověk uctívá něco jen proto, že to nevymyslel on sám? Proč dává za pravdu všem ostatním, jen ne sám sobě? Proč by měli mít všichni ostatní patent na pravdu? Proč se z pravdy dělá čistě aritmetická záležitost – a navíc jen pouhé sčítání? Proč je všechno překrucováno, jen aby to zapadlo do řady? Asi to má nějaký důvod. Já nevím. Nikdy jsem tomu nerozuměl. Ale rád bych to někdy pochopil.“

„Proboha,“ hlesl děkan. „Sedněte si… Tak je to lepší. Nemohl byste laskavě odložit to ukazovátko? – Děkuji. A teď mě dobře poslouchejte. Nikdo nikdy nepopíral význam moderních technologií. Je samozřejmě třeba přizpůsobit krásu minulosti potřebám současnosti. Hlas minulosti je ovšem hlasem lidu. V architektuře ještě nikdy nic nevzniklo zásluhou jednoho člověka. Skutečný tvůrčí proces je pomalý, postupný, anonymní a kolektivní a každý jedinec v něm spolupracuje s ostatními a podřizuje se požadavkům většiny.“

„Jenomže já,“ řekl Roark klidně, „mám před sebou řekněme ještě šedesát let života. Většinu toho času strávím prací. Vybral jsem si tedy práci, která mě baví. Kdyby mě nebavila, pak bych se dobrovolně upsal k šedesáti letům mučení. A práce mě může bavit jen tehdy, když ji budu dělat, jak nejlépe dovedu. Ale co je to nejlépe, to je věc určitých měřítek, a ta si musím stanovit sám. Nejsem ničí dědic. Nemám za sebou žádnou tradici. Mohu stát snad jedině na jejím začátku.“

„Kolik vám je?“ zeptal se děkan.

„Dvaadvacet,“ odpověděl Roark.

„Tak to se dá ještě omluvit,“ řekl děkan, zjevně uklidněn. „Z toho vyrostete.“ Usmál se. „Staré principy přežily tisíce let a nikdo je nedokázal překonat. Čím jsou ti vaši modernisté? Jen pomíjivá móda, exhibicionisté snažící se upoutat pozornost. Sledoval jste někdy, jak vypadá jejich kariéra? Dokázal byste jmenovat jediného, který dosáhl nějaké trvalejší slávy? Podívejte se na Henryho Camerona. Velká osobnost, před dvaceti lety vůdčí autorita. A dnes? Může být rád, když dostane – jednou za rok – zakázku na přestavbu garáže. Ztroskotanec a alkoholik, který…“

„Henryho Camerona vynechme.“

„Ale? Vy se s ním snad znáte osobně?“

„Ne. Ale znám jeho stavby.“

„A jistě vám připadají…“

„Řekl jsem, že o Henrym Cameronovi nechci mluvit.“

„To se podívejme! Uvědomujete si, že vám poskytuji značnou… značnou svobodu projevu? Obvykle se studenty, kteří se chovají jako vy, příliš nediskutuji. Přesto bych se rád pokusil, je-li to vůbec možné, zabránit tragédii, k níž se tu očividně schyluje. Dramatu mladého muže obdařeného nespornými intelektuálními schopnostmi, který usilovně pracuje na tom, aby si zkazil život.“

Děkan nechápal, jak mohl profesorovi matematiky slíbit, že pro tohoto hocha udělá, co bude v jeho silách. A to jen na základě slov, která profesor pronesl, když ukazoval na Roarkův projekt: „To je velká osobnost.“ Velká osobnost, nebo odepsaný člověk, pomyslel si děkan. Zavrtěl hlavou. Ani jedno mu nepřipadalo dost výstižné.

Promítl si, co věděl o Roarkově minulosti. Jeho otec, ocelářský pudlař odkudsi z Ohia, zemřel už dávno. V chlapcově zápisové listině nebyli uvedeni žádní blízcí příbuzní. Kdykoli se Roarka někdo zeptal na jeho rodinu, odpovídal neurčitě: „Myslím, že žádné příbuzné nemám. Možná někde. Nevím.“ Tvářil se užasle, když mu bylo dáno najevo, že by se o to mohl třeba zajímat. Na škole neměl jediného přítele a žádné nevyhledával. Odmítal členství v jakémkoli studentském spolku. Prošel takto nedotčen celou střední školou i třemi lety zde na institutu. Od dětství vypomáhal na stavbách. Jako zedník, instalatér, montér, dělal cokoli, co bylo zrovna potřeba. Cestoval za prací od malých měst k větším a postupoval dál a dál na východ. Loni o prázdninách ho děkan viděl v Bostonu, jak chytá nýty na stavbě mrakodrapu. Dlouhé tělo v zamaštěné kombinéze, uvolněné, jen oči ve střehu a pravá ruka se čas od času zkušeně a bez zjevné námahy natáhla, aby zachytila letící ohnivou kouli v okamžiku, kdy už se zdálo, že žhavý nýt mine kbelík a udeří ho do obličeje.

„Poslyšte, Roarku,“ řekl děkan mírně, „musel jste si na své vzdělání obtížně vydělávat. Chybí vám už jen jeden rok. Měl byste zvážit jednu neméně důležitou otázku, důležitou zvláště pro hocha vašeho postavení. Povolání architekta má také svou praktickou stránku. Architekt přece neslouží sám sobě. Je jen nepatrnou částí velkého společenského celku. Klíčovým heslem našeho moderního světa je spolupráce, a pro profesi architekta to platí dvojnásob. Myslel jste někdy na své potenciální zákazníky?“

„Ano,“ odpověděl Roark.

„Zákazník,“ zopakoval děkan. „Klient. Na něho je třeba myslet především. To on bude bydlet v domě, který postavíte. Vaším jediným zájmem je vyhovět zákazníkovi. Musíte se snažit dát jeho přání náležitý umělecký výraz. Lze snad k tomu něco dodat?“

„Mohl bych dodat, že se musím snažit postavit pro svého klienta ten nejpohodlnější, nejpraktičtější a nejkrásnější dům, jaký se postavit dá. Mohl bych dodat, že se musím snažit prodat mu to nejlepší, co ve mně je, a také naučit ho poznat, co je nejlepší. To všechno bych mohl dodat, ale neudělám to. Protože nechci stavět domy, abych někomu sloužil nebo pomáhal. Nechci stavět domy proto, abych si získal klienty. Chci získat klienty, abych mohl stavět domy.“

„A jak jim chcete vnutit své představy?“

„Nechci nikomu nic vnucovat ani se nikomu v ničem podřizovat. Ten, kdo o mne bude stát, za mnou přijde sám.“

V tu chvíli děkan pochopil, co mu na Roarkovi tak vadí.

„Víte,“ řekl, „možná byste mě dokázal v lecčems přesvědčit, kdybyste se aspoň tvářil, že vás zajímá, jestli s vámi souhlasím nebo ne.“

„To je pravda,“ přitakal Roark. „Je mi jedno, jestli se mnou souhlasíte nebo ne.“ Řekl to tak prostě, že to vůbec neznělo jako urážka, ale jako konstatování faktu, který si sám s překvapením poprvé plně uvědomil.

„Je vám jedno, co si myslí ostatní, což by se ještě dalo celkem pochopit. Ale to ani nechcete nikoho o své pravdě přesvědčit?“

„Ne.“

„Ale to je… to je přece absurdní.“

„Myslíte? Asi ano. Já nevím.“

„Jsem rád, že se tento rozhovor uskutečnil,“ řekl náhle děkan podstatně hlasitěji. „Nemusím si alespoň dělat výčitky svědomí. Jsem teď stejně jako většina členů posudkové komise přesvědčen, že se na profesi architekta nehodíte. Chtěl jsem vám pomoci. Teď jsem však zajedno s rozhodnutím komise. Vy nejste člověk, kterého by bylo třeba povzbuzovat. Naopak jste dost nebezpečný.“

„Pro koho?“

V tu chvíli se však děkan zvedl, čímž jasně naznačil, že pro něj rozhovor skončil.

Roark vyšel z děkanovy pracovny. Prošel pomalu dlouhými chodbami a sestoupil po schodech na trávník před budovou. Setkal se v životě už s mnoha takovými lidmi, jako byl děkan. Nikdy jim nerozuměl. Věděl jen, že mezi jeho a jejich konáním je nějaký podstatný rozdíl. Dávno už se tím nijak netrápil. Ale stejně jako hledal v každé budově nějaké hlavní téma, tak i v lidech hledal nějaký ústřední motiv. Zdroj svého konání znal, jejich však určit nedokázal. Nezabýval se tím. Nikdy neuměl přemýšlet o jiných lidech. Občas se jen divil, co je vede k tomu, aby byli takoví, jací jsou. Když teď uvažoval o děkanovi, musel se na to ptát zas. V té otázce je klíč k nějakému podstatnému tajemství, pomyslel si. K principu, jejž musí jednou pochopit.

Zastavil se. Na šedé vápencové římse, vystupující z cihlového zdiva budovy institutu, utkvěly v okamžiku těsně před setměním poslední paprsky odpoledního slunce. Zadíval se na ně a zapomněl na lidi, na děkana i na ten skrytý princip, který chtěl odhalit. Myslel jen na to, jak nádherně v tom křehkém světle kámen vypadá a co by se s ním dalo udělat.

Myslel na čistý arch papíru a představoval si, jak na něm vyrůstají holé stěny z šedého vápence s dlouhými skleněnými pruhy, jimiž proniká do tříd světlo oblohy. V rohu papíru se vyjímal výrazný, hranatý podpis – HOWARD ROARK.

2

„…Architektura, přátelé, je umění s velkým U založené na dvou vesmírných principech: Kráse a Užitečnosti. V širším slova smyslu jsou tyto principy jen součástí tří věčných hodnot: Věrnosti, Lásky a Krásy. Věrnosti tradicím našeho Umění, Lásky k našim bližním, jimž sloužíme, a Krásy, ano, té podmanivé bohyně všech umělců, ať již má podobu nádherné ženy či budovy. Ehm… Ano… Na závěr bych vám všem, kteří dnes stojíte na prahu kariéry architekta, rád připomněl, že se tímto stáváte strážci posvátného dědictví… Ehm… Ano… Vyrazte tedy směle do světa, vyzbrojeni třemi věčnými hodnotami, vyzbrojeni odvahou a představivostí a věrni zásadám, jež tato slavná škola po léta reprezentovala. Kéž jí sloužíte věrně ke cti nikoli jako otroci minulosti ani jako ti povýšenci, kteří uctívají originalitu nade vše a jejichž postoj je jen ignorantskou samolibostí. Kéž máte před sebou mnoho plodných a činorodých let a kéž se vám, než opustíte tento svět, podaří zanechat svou stopu v písku času!“

Guy Francon podpořil závěr svého proslovu gestem; jeho pravá ruka se široce rozmáchla a opsala ve vzduchu působivý oblouk. Byl to obyčejný pozdrav, ale bylo v něm cosi zvláštního, něco z oné švihácké bodrosti, kterou si Guy Francon mohl vždycky dovolit. Velký sál zahřměl nadšeným potleskem.

Po celých pětačtyřicet minut vzhlíželo moře mladých, upocených a dychtivých tváří slavnostně směrem k pódiu, na němž řečnil Guy Francon, čestný host promočního obřadu Vysoké školy technologické ve Stantonu. Guy Francon, který se uvolil přijet jen kvůli této příležitosti až z New Yorku, Guy Francon, spolumajitel oné věhlasné firmy Francon & Heyer, viceprezident Sdružení amerických architektů, člen Americké akademie humanitních věd a literatury, člen Národní komise výtvarného umění, tajemník Newyorské ligy uměleckých řemesel, předseda Společnosti pro národní obrození architektury, Guy Francon, rytíř Čestné francouzské legie, držitel státních řádů Velké Británie, Belgie, Monaka a Thajska, Guy Francon, nejslavnější absolvent Stantonu, autor proslulé budovy Frinkovy národní banky v New Yorku, na jejímž vrcholu ve výšce pětadvaceti pater nad zemí plála věčná pochodeň ve tvaru miniaturní repliky Hadriánova mauzolea, vyrobená ze skla a nejkvalitnějších žárovek značky General Electric.

Guy Francon sestupoval z pódia, vědom si důležitosti svých pohybů. Jeho středně vysoká postava působila docela štíhle, ačkoli neblahá předzvěst tloustnutí na ní už byla patrná. Dobře věděl, že pětapadesát by mu nikdo nehádal. Nejenže neměl v obličeji žádnou vrásku, ale ani žádnou rovnou čáru; jeho tvář byla rafinovanou kombinací kulovitých a elipsovitých tvarů, kruhů a oblouků s pronikavýma a duchaplností jiskřícíma drobnýma očima. Jeho oblečení vyjadřovalo umělecky důsledný smysl pro detail. Když sestupoval po schodech z pódia, zalitoval, že je Stanton chlapecká škola.

Sál, jejž měl před sebou, považoval za ukázku vytříbené architektury, a to i přesto, že v něm bylo nyní díky tísnícímu se davu a nedostatečně řešené ventilaci poněkud dusno. Prostor se pyšnil obložením ze zeleného mramoru, litinovými korintskými sloupy natřenými zlatou barvou a stěnami zdobenými girlandami s pozlacenými motivy ovoce. Zvláště ananasy obstály ve zkoušce času velmi dobře, zaznamenal Guy Francon s uspokojením. Je to až dojemné, pomyslel si, je to už dvacet let, co jsem navrhl a postavil pro školu tuto budovu a tento sál, a teď jsem tu zpátky.

Sál byl napěchován jednolitou masou těl a tváří tak natěsno, že se na první pohled nedalo rozlišit, která tvář patří kterému tělu. Jako by to byl měkký, třesoucí se rosol paží, ramen, hrudníků a břich. Jedna z hlav, krásná, s bledou tváří a tmavými vlasy, patřila Petru Keatingovi.

Seděl hodně vpředu a snažil se nespustit oči z pódia, protože věděl, že ho sleduje a také později bude sledovat spousta lidí. Neohlížel se, a přesto si po celou dobu uvědomoval jejich soustředěné pohledy. Měl tmavé, bystré, inteligentní oči. Jeho rty připomínaly souměrně vykroužený srpek měsíce s cípy obrácenými nahoru. Byly jemné a plné a díky onomu lehkému náznaku úsměvu působily vřele. Tvar lebky a přirozeně zvlněné prameny černých vlasů lemující mírně propadlé spánky dodávaly jeho hlavě téměř antickou dokonalost. Držel ji vzpřímeně jako člověk, který svou krásu považuje za samozřejmost, přitom však dobře ví, že jiní ne. Byl to Petr Keating, hvězda mezi stantonskými studenty, předseda studentské rady, kapitán lehkoatletického oddílu, člen nejvýznamnějšího studentského klubu, vítěz soutěže o nejoblíbenější osobnost univerzity.

Ten dav je tu proto, aby viděl, jak budu dnes promován, pomyslel si Petr Keating a pokusil se odhadnout kapacitu sálu. Všichni znali jeho školní výsledky a nikdo ho v nich už dnes nemůže předčit. Jistě, byl tu ještě Shlinker. Shlinker byl silný konkurent, ale v posledním ročníku se Petrovi podařilo Shlinkera překonat. Však se kvůli tomu nadřel jako kůň. Dnes tedy neměl žádné rivaly… Náhle ucítil, jako by mu něco sjelo krkem do žaludku, něco studeného a prázdného, černé nic valící se dolů a zanechávající za sebou ten pocit – ani ne myšlenku, jen náznak pochybnosti –, zda je skutečně tak skvělý, za jakého bude dnes prohlášen. Zapátral v davu po Shlinkerovi, až spatřil jeho nažloutlý obličej za zlatými obroučkami brýlí. Věnoval mu přátelský pohled, plný úlevy, ujištění a vděčnosti. Bylo jasné, že Shlinker se mu vzhledem ani schopnostmi nemůže nikdy rovnat; nebyl sebemenší důvod o tom pochybovat, vždycky dokáže Shlinkera a všechny Shlinkery na světě překonat, nikdy nikomu nedovolí dosáhnout něčeho, čeho by nedosáhl sám. Jen ať ho klidně všichni sledují! On už se postará, aby měli co sledovat. Horký dech a očekávání, jež cítil kolem sebe, ho opájely. Život je tak nádherný, pomyslel si Petr Keating.

Začínala se mu trochu točit hlava. Byl to příjemný pocit. Podvolil se mu a jakoby v mrákotách se jím nechal vynést na pódium před všechny ty tváře. Stál tam – štíhlý, elegantní a šlachovitý – a nechal dopadat na svou hlavu příval slov. Z jeho hlasité záplavy vyrozuměl, že absolvoval s vyznamenáním, že získává zlatou medaili Sdružení amerických architektů a že Společnost pro národní obrození architektury mu uděluje prestižní cenu – čtyřleté stipendium na Akademii výtvarných umění v Paříži.

Pak mu všichni třásli rukou. Škrábal si zpocené čelo koncem srolovaného pergamenu, pokyvoval hlavou, rozdával úsměvy na všechny strany a dusil se v černém taláru, doufaje, že si lidé nevšimnou štkající matky, která ho objímala kolem ramen. Ředitel mu potřásl rukou a zaburácel: „Stanton je na vás pyšný, hochu.“ Děkan mu potřásl rukou a neustále opakoval: „…skvělá budoucnost… skvělá budoucnost… skvělá budoucnost…“ Profesor Peterkin mu potřásl rukou a poplácal ho po rameni: „…zjistíte, že to je to nejpodstatnější; já jsem si to například ověřil, když jsem stavěl poštovní budovu v Peabody…“ Dál už ho Petr Keating neposlouchal, protože historii poštovní budovy v Peabody znal nazpaměť. Byla to jediná budova, kterou kdy profesor Peterkin postavil, než se rozhodl obětovat svou kariéru učitelskému povolání. Hodně lidí chválilo Keatingovu závěrečnou práci – Palác výtvarného umění. Keating si v tu chvíli za živého boha nedokázal vybavit, co to bylo za projekt.

To všechno se mu slilo v jediný obraz, obraz toho, jak mu potřásá rukou Guy Francon, a v uších mu zůstala ozvěna Franconova důvěrného tónu: „…jak říkám, hochu, to místo je pořád volné. Ačkoli teď, když jste dostal to stipendium… bude to těžké rozhodování… diplom z Paříže je pro mladého člověka důležitá věc… ale byl bych rád, kdybych vás mohl mít ve svém ateliéru…“

Slavnostní promoce ročníku ’22 trvala ještě dlouho a nesla se v důstojné atmosféře. Keating pozorně naslouchal všem projevům. Když slyšel ty donekonečna se opakující věty o „mladých mužích coby naději americké architektury“ a o „zlaté bráně otevřené do budoucnosti“, věděl, že to on je tou nadějí a že právě jemu patří ta budoucnost. Bylo příjemné slyšet toto ujištění z úst tolika významných lidí. Při pohledu na šedovlasé řečníky si v duchu představoval, oč mladší bude on, až dosáhne stejného uznání jako oni, stejného a ještě mnohem většího.

Náhle si vzpomněl na Howarda Roarka. Překvapilo ho, že když se mu vybavilo jeho jméno, projela jím ostrá vlna radosti, a to ještě dřív, než si stačil uvědomit proč. Pak si vzpomněl: Howard Roark byl ráno vyloučen ze školy. V duchu se napomenul a pokusil se v sobě vzbudit upřímnou lítost. Kdykoli však na Roarkovo vyloučení znovu pomyslel, ona skrytá radost se vrátila. Tím se totiž definitivně potvrdilo, jak směšné bylo považovat Roarka za nebezpečného rivala. Byly doby, kdy se Roarka bál dokonce víc než Shlinkera, přestože byl Roark o dva roky mladší a o ročník níž než on. Pokud ho snad kdy trápily pochybnosti o tom, kdo z nich dvou je nadanější, nebyl právě dnešní den definitivní odpovědí? Pravda je, že kdykoli nemohl s něčím pohnout, s projektem nebo něčím takovým… tedy ne že by s tím nemohl pohnout, jenom prostě neměl čas se nad tím zamyslet, Roark ho nikdy neodmítl a vždycky mu pomohl. Tedy! Jak ten si dokázal poradit s každým problémem! Jako když se zatáhne za správný konec a uzel je rázem rozmotán… A k čemu mu to je? Co z toho teď má? Je úplně odepsaný. Konečně pocítil Petr Keating vůči Howardu Roarkovi patřičnou lítost.

Když byl Petr Keating vyzván, aby pronesl pár závěrečných slov, sebevědomě se zvedl. Nemohl dát najevo, jak se toho děsí. Neměl o architektuře co říct. Přesto spustil s hlavou vztyčenou, jako rovný mezi rovnými, snad jen trochu nesměle, aby žádnou z přítomných veličin náhodou neurazil. Pamatoval si z toho jen, jak říká: „Architektura je velké umění… s očima upjatýma k budoucnosti a s úctou k minulosti v srdcích… ze společenského hlediska nejdůležitější mezi všemi řemesly… a jak už zde řekl ten, který je nám všem takovou inspirací, ony tři věčné hodnoty jsou: Věrnost, Láska a Krása…“

Později na chodbě v hluku a zmatku odcházejícího davu chytil Keatinga za rameno spolužák a pošeptal mu: „Běž ze sebe shodit to kvádro, Petře, vyrážíme na flám. Dnes večer patří Boston jenom nám. Za hodinku jsem u tebe.“ Ted Shlinker se přidal: „Jdeš s námi, Petře, ne? Bez tebe by to nebylo ono. Mimochodem, gratuluju. Všechno dobrý. Vyhrát může vždycky jen jeden.“ Keating popadl Shlinkera kolem ramen a v očích se mu zaleskla naléhavost a srdečnost, jako by Shlinker byl jeho nejmilejší přítel. Stejné zaujetí bylo možné vyčíst z jeho pohledu, ať ho věnoval komukoli. „Díky, Tede. S tou medailí mám ale trochu výčitky svědomí – myslím, že by sis ji zasloužil spíš ty, ale člověk nikdy neví, co ty staré páprdy kdy napadne.“ Teď už se však Keating ubíral řídkou tmou k domovu a přemýšlel, jak dnes večer uniknout matce.

Udělala toho pro něj dost, to musel uznat. Pocházela z dobré rodiny, měla dokonce i maturitu, jak často zdůrazňovala, a přesto vždycky tvrdě pracovala, brala na byt nájemníky, což bylo v její rodině dříve něco nemyslitelného.

Jeho otec vlastnil kdysi ve Stantonu papírnictví. Změny, jež s sebou přinesla doba, připravily Petra Keatinga staršího nejprve o živnost a kýla pak o život. Už dvanáct let žila tedy Louisa Keatingová v domě na konci jedné spořádané ulice sama, s vdovským důchodem z manželovy pojistky – na jeho řádné proplácení si dokázala vždycky dohlédnout – a se synem. Důchod byl skromný, ale s přispěním nájemníků a trochou pevné vůle se jí celkem dařilo vyjít. V létě vypomáhal i syn, dělal recepčního v hotelu nebo pózoval pro reklamy na klobouky. Paní Keatingová se rozhodla, že její syn zaujme ve světě své právoplatné místo, a upnula se k této myšlence stejně nenápadně a neúprosně jako pijavice. A to jsem chtěl být kdysi umělcem, vzpomněl si Keating pobaveně. Byla to právě jeho matka, kdo mu vybral lepší obor pro uplatnění jeho výtvarného nadání. „Architektura je uznávaná profese,“ tvrdila. „A navíc se díky ní seznámíš s nejlepšími lidmi.“ Dotlačila ho tam, kde ho chtěla mít, ani nevěděl jak a kdy. Zvláštní je, pomyslel si Keating, že si celá ta léta na své mladistvé ambice vůbec nevzpomněl. A zvláštní je, že ho to teď zamrzelo – vzpomenout si. Dnešní večer byl však jako stvořený na takové vzpomínky – a na to, aby se na ně dalo navždy zapomenout.

Architekti vždycky dosahovali závratných kariér, přesvědčoval se v duchu. A když jednou stanuli na vrcholu, spadli z něj snad? Náhle se mu vybavil Henry Cameron, před dvaceti lety stavitel mrakodrapů, dnes starý alkoholik živořící v ateliéru kdesi na nábřeží. Keating se otřásl a přidal do kroku.

Jak procházel ulicemi města, přemýšlel, zda ho lidé pozorují. Sledoval obdélníky rozsvícených oken, a když se za nimi pohnula záclona a něčí hlava se vyklonila ven, říkal si, že se možná vyklonila za ním. A když ne, tak jednou se za ním určitě vykloní. Jednou se za ním vykloní hlavy ze všech oken.

Ve chvíli, kdy se Keating blížil k domu, seděl Howard Roark na schůdcích verandy. Opíral se lokty o schod, dlouhé nohy natažené před sebou. Nad sloupky verandy se plazil svlačec a vytvářel oponu mezi domem a světlem pouliční lampy na rohu.

Bylo zvláštní pozorovat elektrickou žárovku ve vzduchu jarní noci. Prohlubovala tmu v ulici a změkčovala ji, visela tam osamoceně jako prázdná díra, neponechávající k vidění nic než pár nehybných větví obtížených čerstvými listy, jež narušovaly její okraje. Ten nepatrný náznak nabyl obřích rozměrů, jako by tma byla celá zaplavena listím. Mechanická koule skla propůjčovala listům více života; brala jim barvu a naplňovala je příslibem, že za dne budou zářit jasnější zelení, než jakou si lze představit. Brala člověku zrak a zanechávala místo něj nový vjem, ani vůni, ani dotek, a přesto obojí, pocit jara a prostoru.

Když Keating zahlédl ve tmě verandy zářivě červenou kštici, zastavil se. Patřila tomu, se kterým se chtěl dnes večer potkat. Byl rád, že je Roark sám, a zároveň se toho trochu bál.

„Gratuluju, Petře,“ řekl Roark.

„Jo… Jo, díky…“ Keatinga překvapilo, že mu to zalichotilo mnohem víc než cokoli, co toho večera slyšel. Byl rád, že ho Roark ocenil, a zároveň se před ním trochu styděl, což ho uvnitř štvalo. „Jak ses to vlastně… jak to že to víš…“ Náhle vyhrkl: „Máma se ti chlubila, co?“

„Chlubila.“

„To si mohla odpustit.“

„Proč?“

„Hele, Howarde, ty víš, jak mě mrzí, že tě…“

Roark zaklonil hlavu dozadu a vzhlédl k němu.

„Nelam si s tím hlavu.“

„Víš, chtěl jsem s tebou mluvit, Howarde, o něčem se s tebou poradit. Můžu si přisednout?“

„O co jde?“

Keating se posadil na schody vedle něj. V Roarkově přítomnosti nedokázal nic předstírat. Ostatně se o to teď ani nepokoušel. Zaslechl šum padajícího listu. Byl to tenký, křehký jarní zvuk.

V tu chvíli si byl jist, že k Roarkovi něco cítí; v tom citu se snoubila bolest s úžasem a bezmocností.

„Nebude ti to připadat jako drzost,“ spustil Keating opatrně a otevřeně, „že tě chci zatěžovat svými problémy, když tebe právě…?“

„Řekl jsem, aby sis s tím nelámal hlavu. Tak o co jde?“

„Víš, občas jsem si o tobě myslel, že jsi blázen,“ řekl Keating a sám byl překvapen svou upřímností. „Ale vím, že se vyznáš – myslím v architektuře – líp než všichni ti hlupáci dohromady. A taky vím, že ji máš rád víc než kdo jiný.“

„No a?“

„No a vlastně ani nevím, proč s tím otravuju zrovna tebe, ale – víš, Howarde, nikdy jsem ti to neřekl, ale tvůj názor pro mě znamená víc než děkanův. Možná že nakonec stejně dám na děkana, ale tvůj názor pro mě prostě znamená víc, i když nevím proč. Ani nevím, proč to vlastně říkám.“

Roark se na něj obrátil, podíval se mu do očí a rozesmál se. Byl to milý, mladistvý, přátelský smích, u Roarka něco tak vzácného, že měl Keating pocit, jako by mu někdo stiskl povzbudivě ruku. Úplně přitom zapomněl, že na něj čekají na večírku v Bostonu.

„Ale no tak,“ řekl Roark, „myslíš snad, že tě ukousnu? Tak už to vyklop.“

„Jde o to stipendium. O tu pařížskou cenu, co mi dneska dali.“

„A co je s ní?“

„Je to na čtyři roky. Guy Francon mi ale před časem nabídl práci ve svém ateliéru. Dnes mi potvrdil, že to místo je pořád volné. A já teď nevím, jak se rozhodnout.“

Roark se na něj podíval. Jeho prsty rytmicky ťukaly do schodů.

„Jestli chceš slyšet můj názor, Petře, tak podle mě jsi už teď udělal chybu. Že ses mě na to zeptal. Že ses vůbec kohokoli ptal. Lidí se nikdy neptej. Rozhodně ne na svou práci. Copak nevíš sám, co chceš? Jak tak můžeš žít?“

„Vidíš, a to je právě to, v čem tě obdivuju, Howarde. Že ty to vždycky víš.“

„Nech si ty lichotky.“

„Ale já to myslím vážně. Jak to že se vždycky dokážeš tak snadno rozhodnout?“

„Jak to že tobě nevadí nechat za sebe rozhodovat druhé?“

„Protože si nejsem jistý, Howarde. Nikdy si nejsem jistý sám sebou. Nevím, jestli jsem skutečně tak dobrý, jak říkají. Nikdy bych to nikomu jinému nepřiznal. Asi právě proto, že sis tak jistý, tak…“

„Péťo!“ ozval se za nimi hlas paní Keatingové. „Péťo, zlatíčko! Co tam tak dlouho děláš?“

Stála ve dveřích ve svých nejlepších šatech z burgundského taftu, šťastná a nazlobená.

„A já tu sedím úplně sama a čekám na tebe! Proč se prosím tě válíš ve svátečních šatech po těch špinavých schodech? Koukej honem vstát. Už ať jste vevnitř, hoši. Přichystala jsem vám horkou čokoládu a sušenky.“

„Prosím tě, mami. Potřeboval jsem s Howardem něco probrat,“ namítl Keating, ale mezitím už se zvedl.

Zdálo se, že ho neslyšela. Vešla do domu a Keating za ní.

Roark se za nimi chvíli díval, pak pokrčil rameny, zvedl se a následoval je.

Paní Keatingová se usadila do křesla. Nažehlená sukně na ní prkenně zapraskala.

„Tak o čem jste to tam venku vy dva diskutovali?“ zeptala se.

Keating se dotkl prstem popelníku, sebral ze stolu krabičku zápalek, zase ji hodil zpátky a pak, ignoruje její otázku, se obrátil na Roarka.

„Poslyš, Howarde, nemusíš se přetvařovat,“ řekl pronikavým hlasem. „Mám se na to stipendium vykašlat a jít do práce, nebo mám nechat Francona čekat, získat francouzský diplom a vytřít tady těm venkovským balíkům zrak? Co myslíš?“

Něco se vytratilo. Vzácný okamžik byl pryč.

„No počkej, Péťo, chceš snad říct, že…“ vložila se do toho paní Keatingová.

„Ty se do toho nepleť, mami! Je to těžké rozhodování, Howarde. Ne každému se poštěstí získat stipendium ve Francii. Člověk musí být fakt dobrý, aby si ho zasloužil. Studium na francouzské univerzitě – sám víš, jakou to má váhu.“

„Nevím,“ odvětil Roark.

„Hele, já se teď nechci bavit o tvých vzdušných zámcích. Chci slyšet praktickou radu pro člověka v mé situaci. Nemohl bys na chvíli zapomenout na ideály a zkusit…“

„Tebe nezajímá můj názor,“ řekl Roark.

„Jak to že ne! Vždyť se tě na něj ptám!“

Keating se nedokázal chovat bezprostředně, když měl publikum, jakékoli publikum. Něco se vytratilo. Nevěděl co, ale cítil, že Roark to ví. Roarkův pohled ho znervóznil, a to ho rozčililo.

„Já chci architekturu dělat,“ vyštěkl, „ne o ní jen tlachat! Je to sice prestižní záležitost – studovat ve Francii. Rázem z tebe udělá něco víc, než jsou všichni ti hochštapleři, co se domnívají, že umějí stavět. Na druhé straně – začínat u Francona, u samého Guye Francona, který ti osobně nabízí pomocnou ruku…“

Roark se odvrátil.

„Kdo z našeho ročníku se se mnou bude moct měřit?“ pokračoval Keating zaslepeně. „Za rok se budou všichni chvástat, že pracují pro nějakého Smithe nebo Jonese, jestli vůbec seženou nějakou práci. Zatímco já budu u Francona & Heyera!“

„Máš pravdu, Petře,“ řekla paní Keatingová a vstala. „Tak zásadní rozhodnutí nemůžeš probírat s matkou. Je to příliš důležité. Pan Roark ti určitě poradí lépe.“

Podíval se na matku. Nechtěl slyšet její názor. Věděl, že má-li se vůbec rozhodnout, musí to udělat dřív, než se k tomu vyjádří ona. Zastavila se a dívala se na něj, připravená odejít. Věděl, že to není póza – kdyby si to přál, opravdu by odešla. Přál si, aby odešla, zoufale si to přál. Řekl:

„Ale mami, jak můžeš něco takového říct? Samozřejmě že chci slyšet tvůj názor. Co… co ty si o tom myslíš?“

Zlostnou podrážděnost v jeho hlase přešla bez povšimnutí. Usmála se.

„Já si, Péťo, jako obvykle nemyslím nic. Je to přece na tobě. Vždycky sis o všem rozhodoval sám.“

„No…“ začal nejistě s pohledem upřeným na ni, „kdybych šel na tu akademii…“

„Výborně,“ řekla paní Keatingová, „běž na akademii. Je to slavná instituce. Na míle daleko od domova. Samozřejmě že když odjedeš, najde si pan Francon místo tebe někoho jiného. Lidi si o tom budou vyprávět. Všichni vědí, že si pan Francon každý rok vybírá do svého ateliéru nejlepšího stantonského studenta. Jsem zvědavá, co si řeknou, když to místo dostane někdo jiný. Ale na tom snad tak nezáleží.“

„A co… co jako si lidi řeknou?“

„Asi nic hrozného. Snad jen, že ten, co dostane to místo, byl nejlepší z ročníku. Nejspíš to bude Shlinker.“

„Ne!“ Keating vztekle polkl. „Shlinker ne!“

„Ano,“ řekla sladce. „Shlinker.“

„Ale…“

„Ale proč by ses měl starat o to, co si řeknou lidi? Důležité je jen to, abys ty byl spokojený.“

„A ty myslíš, že Francon…“

„Proč bych měla myslet na pana Francona? Ten pro mě nic neznamená.“

„Mami, ty chceš, abych vzal to místo u Francona?“

„Já nechci nic, Péťo. Ty máš přece vždycky poslední slovo.“

Nebyl si jist, zda ji má opravdu rád. Ale byla to jeho matka, a tomuto faktu se všeobecně a automaticky přisuzoval význam, že ji miluje. Bral tedy za samozřejmost, že ať k ní cítí cokoli, musí to být láska. Nevěděl, zda existuje nějaký reálný důvod, proč by měl respektovat její názor. Byla jeho matka, a to byl důvod nad všechny důvody.

„Jistě, mami… ale… ano, já vím, ale… Howarde?“

Bylo to volání o pomoc. Roark napůl seděl, napůl ležel na gauči v rohu místnosti a rozvaloval se líně jako kotě. Ta podobnost Keatinga často udivovala. Roark ovládal pohyby s přesností kočky, pohyboval se se stejně neslyšným napětím, a stejně tak dokázal i odpočívat – v kočičí, beztvaré uvolněnosti, jako by neměl v těle jedinou kost. Teď k němu Roark vzhlédl a řekl:

„Víš sám, Petře, co si o tom všem myslím. Vyber si menší zlo. Co tě naučí na akademii? Jen další renesanční paláce a operetní kulisy. Utlučou v tobě všechno, co možná v tobě je. Umíš odvést dobrou práci, čas od času, když ti někdo dá prostor. Jestli se opravdu chceš něco naučit, jdi pracovat. Francon je starý podvodník a hlupák, ale nechá tě stavět. O to dřív se budeš moct postavit na vlastní nohy.“

„I pan Roark má občas pravdu,“ komentovala to paní Keatingová, „i když se někdy vyjadřuje jako dlaždič.“

„Ty si opravdu myslíš, že umím odvést dobrou práci?“ Keating se na něj díval, jako by v jeho očích hledal odraz té jediné věty – nic jiného pro něj nebylo podstatné.

„Občas jo,“ řekl Roark, „ale ne moc často.“

„Když už je tedy všechno rozhodnuto…“ spustila paní Keatingová.

„Musím si to ještě pořádně rozmyslet, mami.“

„Když už je tedy všechno rozhodnuto, dáte si trochu té horké čokolády? Hned jsem s ní zpátky!“

Poslala směrem k synovi nevinný úsměv, vyjádření své podřízenosti a vděčnosti, a odšustila z pokoje.

Keating chvíli přecházel nervózně sem a tam, pak se zastavil, zapálil si cigaretu, několikrát krátce potáhl, zprudka vyfoukl kouř a pohlédl na Roarka.

„Co teď budeš dělat ty, Howarde?“

„Já?“

„Já vím, že to ode mne bylo sobecké zatahovat sem teď svoje problémy. Matka to myslí dobře, ale dohání mě k šílenství… Ale nechme toho. Tak co budeš dělat?“

„Pojedu do New Yorku.“

„To je skvělé. Pracovat?“

„Pracovat.“

„Budeš… budeš dělat architekturu?“

„Architekturu, Petře.“

„To je úžasné. Fakt. A máš už něco jistého?“

„Budu pracovat pro Henryho Camerona.“

„To nemyslíš vážně, Howarde!“

„Myslím.“

„Vždyť je to nula, dneska už nic neznamená! Já vím, že má jméno, ale je přece úplně vyřízený! Nemá žádné velké zakázky, už celá léta žádnou nedostal! Ateliér má prý v nějaké zapadlé díře. Jaká tě u něj čeká budoucnost? Co tě může naučit?“

„Nic zvláštního. Jen stavět domy.“

„Prokristapána, přece se nemůžeš takhle dobrovolně odepsat! Myslel jsem… jo, myslel jsem, že po dnešku trochu vystřízlivíš!“

„Vždyť jo.“

„Poslyš, Howarde, jestli to děláš jen proto, že si myslíš, že by tě teď nikdo jiný nepřijal, nikdo lepší, pak to není přece žádný problém. Zpracuju Francona, seženu ti nějaké kontakty a…“

„Díky, Petře. Ale to nebude třeba. Už jsem se rozhodl.“

„Co na to řekl?“

„Kdo?“

„Cameron.“

„Ještě jsem s ním nemluvil.“

Venku zatroubilo auto. Keating se ťukl do čela, a jak se rozběhl, aby se nahoře převlékl, vrazil ve dveřích do matky, která nesla plný podnos. Shodil z něj jeden šálek.

„No Petře!“

„To nevadí, mami!“ Popadl ji za lokty. „Musím běžet, zlato. Malá pánská jízda – já vím, já vím, nic mi neříkej – nezdržím se dlouho a – víš co? Potom spolu oslavíme můj nástup k firmě Francon & Heyer!“

Vtiskl jí spěšný polibek s onou bujarou rozpustilostí, jež ho občas činila tak neodolatelným, a vyřítil se z pokoje nahoru po schodech. Paní Keatingová zavrtěla hlavou, nechápavě, káravě a šťastně.

Když ledabyle rozhazoval svršky po svém pokoji, vzpomněl si Keating, že musí poslat do New Yorku telegram. Ta myšlenka mu celý den nevytanula v mysli, teď se však dostavila s neodkladnou naléhavostí. Měl pocit, že ten telegram musí poslat teď hned. Naškrábal tedy rychle na kus papíru:

Nejmilejší Káťo přijedu do New Yorku práce u Francona s láskou navždy tvůj Petr.

Petr uháněl nocí směrem k Bostonu, zaklíněn mezi dvěma spolužáky, vítr a silnice svištěly kolem něho. Opájel se myšlenkou, že svět se teď před ním otevírá stejně jako černá tma letící před pohupujícími se reflektory. Byl svobodný. Byl připraven. Za pár let – vlastně za chvilku, protože čas v rychlosti toho auta neexistoval – bude jeho jméno znít zvučně jako trubka vytrhující lidi ze spánku. Byl připraven dokázat velké věci, úžasné věci, věci, které v… v… no, sakra… v architektuře ještě nikdo nikdy nedokázal.

3

Petr Keating se rozhlížel po newyorských ulicích. Neušlo mu, jak jsou tu všichni nápadně dobře oblečeni.

Na Páté avenue se zastavil před budovou, kde ho čekal první pracovní den v ateliéru firmy Francon & Heyer. Pozoroval muže spěchající kolem něj. Elegance, musel uznat, elegance sama. S lítostí obhlédl své svršky. Bude mít v New Yorku co dohánět.

Když už nemohl svůj vstup do budovy déle odkládat, zamířil ke vchodu. Byla to replika dórského portiku. Každý detail byl v přesných proporcích zmenšen tak, jak to kdysi předepsali umělci ve splývavých řeckých tunikách. Mezi dokonale hladkými mramorovými sloupy zářil poniklovaný turniket, v němž se odrážely šmouhy projíždějících automobilů. Keating jimi proplul do naleštěného, mramorem obloženého vestibulu a stanul před zlatočerveně natřenými výtahovými dveřmi. Kabina ho vyvezla do výšky třiceti pater, kde se zastavil před mahagonovými dveřmi s tenkým mosazným štítkem, na němž bylo jemným písmem vyryto:

FRANCON & HEYER, ARCHITEKTI

Přijímací místnost firmy Francon & Heyer připomínala chladný, soukromý taneční sál v nějakém koloniálním sídle. Stříbřitě bílé stěny byly zdobeny plochými, kanelovanými pilastry s hlavicemi vyřezanými do tvaru iónských volut. Pilastry podpíraly malé frontony, do jejichž středu byly vsazeny štukové plastiky řeckých amfor. Stěny zdobily lepty zobrazující řecké chrámy, příliš malé na to, aby byly přesně identifikovatelné, přesto však neomylně ztvárňující sloupy, frontony a drolící se kámen.

Od okamžiku, kdy překročil práh, měl Keating zcela absurdní pocit, jako by vstoupil na běžící pás. Ten ho unášel kolem sekretářky, sedící u telefonní centrály za bílou balustrádou florentinského balkonu, až k prahu rozlehlého ateliéru. Odsud se mu otevřel pohled na dlouhé pracovní stoly, na hustý les kroucených kabelů visících ze stropu a zakončených zelenými stínítky, na obrovské pořadače na kopie, na věže žlutých zásuvek, na papíry, plechovky, vzorky cihel, nádoby s lepidlem a kalendáře stavebních společností, z nichž většina předváděla fotografie nahých žen. Hlavní projektant Keatinga popadl, aniž by se na něj pořádně podíval. Tvářil se znuděně a zároveň veledůležitě. Ukázal palcem směrem k šatně, pak bradou na jednu ze skříněk, a pohupuje se na patách, pozoroval Keatinga, jak si přes strnulé, nejisté tělo přehazuje perlově šedý pracovní plášť. Na pracovním plášti Francon trval. U jednoho ze stolů v rohu ateliéru se běžící pás zastavil a Keating se ocitl před hromádkou projektů, čekajících na rozkreslení. Vyzáblý hřbet hlavního projektanta mu mezitím zmizel z dohledu, dávaje jasně na srozuměnou, že Keatingovu existenci okamžitě vypustil z hlavy.

Keating se hned pustil do práce, s pohledem upřeným na papír a s hrdlem staženým. Neviděl před sebou nic než perleťový lesk papíru. Udivilo ho, že čáry, jež rýsuje, jsou rovné. Byl si jist, že se mu ruce nad archem papíru třesou mohutnými záškuby. Sledoval čáry, aniž tušil, kam vedou a proč. Uvědomoval si jen, že má před sebou něčí úžasné dílo, jež si on nemůže dovolit nijak zpochybňovat ani se mu nemůže rovnat. Nechápal, jak se kdy mohl považovat za budoucího architekta.

Teprve o hodně později si všiml záhybů šedého pláště přiléhajícího k páru lopatek skloněných nad vedlejším stolem. Pohlédl tím směrem nejprve nesměle, pak zvědavě, potom potěšeně a nakonec pohrdavě. Jakmile došel až tak daleko, byl už Petr Keating zase ve své kůži a cítil, že má lidi rád. Zaznamenal bledé tváře, legrační nos, bradavici na ustupující bradě, břicho vmáčknuté do hrany stolu. Takový pohled měl rád. Co dokážou tihle, dokážu já lépe. Usmál se. Petr Keating potřeboval kolem sebe lidi.

Když se znovu sklonil nad své výkresy, okamžitě uviděl chyby, které napáchal. Obrovská plocha budoucí soukromé vily byla nesmyslně rozdělena propletencem chodeb do dlouhých nudlí prostoru navždy odsouzených ke tmě. Proboha, zděsil se, za to by mě vyhodili ještě ve zkušební lhůtě. Znovu se ponořil do práce, svižně, lehce, zkušeně – a šťastně.

Během dopoledne se Keating spřátelil s několika kolegy. Nešlo zatím o nějaké definitivní přátelství, ale o obdělání velkého lánu úrodné půdy, z níž mohla semínka přátelství snadno vzklíčit. Na všechny kolem se usmíval a spiklenecky pomrkával. Každou cestu k automatu s chlazenou vodou využil k tomu, aby všechny, které míjel, pohladil měkkým, povzbudivým leskem svých očí. Oněch zářivých očí, jež dokázaly každého zvlášť vyčlenit z této místnosti, z tohoto světa, a učinit z něj toho nejdůležitějšího člověka a Keatingova nejmilejšího přítele. Zde kráčí – alespoň tak se dalo číst v jeho stopách – chytrý kluk a výborný parťák.

Keating si všiml, že vysoký blonďatý mladík u vedlejšího stolu rýsuje pohled na nějakou administrativní budovu. S kamarádským respektem se naklonil přes mladíkovo rameno a zahleděl se na vavřínové věnce kolem kanelovaných sloupů tyčících se do výšky tří pater.

„To se staroušovi docela povedlo,“ řekl uznale.

„Komu?“ zeptal se mladík.

„Franconovi přece,“ upřesnil Keating.

„Franconovi – to určitě,“ zareagoval mladík flegmaticky. „Ten za posledních osm let nenavrhl ani psí boudu.“ Ukázal palcem přes rameno na prosklené dveře za sebou. „To on.“

„Cože?“ Keating se s podivem otočil.

„To on,“ odvětil mladík. „Stengel. To všechno je jeho práce.“

Za prosklenými dveřmi se nad deskou stolu rýsovala kostnatá ramena, soustředěně skloněná malá, trojúhelníkovitá hlava a dvě prázdná světlá jezírka v obloučkách kulatých brýlí.

Později odpoledne se za zavřenými dveřmi něco pohnulo a z šustění a šuškání kolem sebe Keating vyrozuměl, že o patro výš dorazil Guy Francon do své kanceláře. Půlhodinu nato se prosklené dveře otevřely a Stengel vyšel ven s rozměrnou čtvrtkou, kterou držel mezi dvěma prsty, a pohupoval s ní.

„Hej, vy tam,“ brýle se zastavily na Keatingově tváři. „To vy děláte k tomuhle půdorysy?“ Zhoupl čtvrtku v prstech. „Hoďte to nahoru šéfovi, ať to odkývne. Poslouchejte, co vám říká, a snažte se vypadat inteligentně. Ne že by na něčem z toho až tak záleželo.“

Byl nevysoký a paže jako by mu visely bezvládně k zápěstím; jako provazy pohupující se v dlouhých rukávech, zakončené velkýma, schopnýma rukama. Keatingovy oči na zlomek vteřiny znehybněly a potemněly, soustředěně upřené do prázdných čoček. Pak se Keating usmál a mile řekl:

„Samozřejmě, pane.“

Nesl čtvrtku na bříškách všech deseti prstů, stoupaje po schodech potažených karmínovým plyšem do kanceláře Guye Francona. Na čtvrtce bylo akvarelovými barvami znázorněno perspektivní zobrazení vily z šedého mramoru s třemi řadami střešních oken a čtyřmi arkýřovými okny, s pěti balkony, dvanácti sloupy, jedním stožárem a dvěma lvy u vchodu. V rohu stálo úhledným rukopisem: „Rezidence manželů Whattlesových. Francon & Heyer, architekti.“ Keating slabě hvízdl. James S. Whattles byl milionář, výrobce holicí kosmetiky.

Kancelář Guye Francona se blýskala leštidlem. Ne, opravil se Keating, to není leštidlo, ale šelak, ani to ne, spíš tekutina z roztavených zrcadel, kterou byl politý každý předmět v místnosti. Kolem něj se jako roj motýlů vypuštěných na svobodu třepetaly střípky jeho vlastního odrazu. Šly s ním místností, poskakovaly po chippendaleských vitrínách, jakobínských židlích, po krbu ve slohu Ludvíka XV. Všiml si také v rohu stojícího originálu římské sochy a sépiových fotografií Parthenónu, remešské katedrály, Versailles a Frinkovy národní banky s věčnou pochodní.

Z naleštěné přední desky masivního mahagonového stolu mu kráčely naproti jeho vlastní nohy. Za stolem seděl Guy Francon. Pleť měl nezdravě žlutou, tváře povadlé. Chvíli na Keatinga mžoural, jako by ho v životě neviděl, pak si vzpomněl a roztáhl ústa do úsměvu.

„Á, vida, Kittredge, tak ho tu máme, pěkně zabydleného! Rád vás vidím. Posaďte se, chlapče, jen se posaďte, copak mi nesete? Ale to počká, žádný spěch. Posaďte se a povězte mi, jak se vám tu líbí.“

„Obávám se, pane, že je to pro mne až příliš štěstí najednou,“ odpověděl Keating s výrazem upřímné chlapecké bezradnosti. „Domníval jsem se, že když nastoupím do práce, budu hned jako ryba ve vodě, ale začínat právě u vás… Asi mi to trochu vyrazilo dech… Ale já ho zas rychle naberu, pane,“ sliboval.

„Určitě,“ ujistil ho Guy Francon. „Na nováčka toho může být zpočátku trochu moc. Ale nemějte strach. Vy to hravě zvládnete.“

„Vynasnažím se, pane.“

„O tom nepochybuji. Tak co mi to posílají?“ Francon vztáhl ruku k výkresu, ale jeho prsty ochable spočinuly na čele. „Protivná migréna… Ale ne, nic vážného,“ pokusil se úsměvem zaplašit Keatingovu okamžitě projevenou starostlivost, „jen drobná mal de te te. Člověk by se neměl tak přepínat.“

„Nemám vám něco přinést, pane?“

„Ne, ne, děkuji. Přinést mi nic nemůžete, ledaže byste mě dokázal něčeho zbavit.“ Mrkl. „Toho šampaňského. Entre nous, to jejich šampaňské nestálo včera večer za nic. Ostatně šampaňské mi nikdy nechutnalo. Něco vám povím, Kittredgi, vyznat se ve víně je velmi důležité. Například když jdete s klientem na večeři, je dobré vědět, jakou láhev vybrat. Teď vám prozradím jedno profesionální tajemství. Tak třeba křepelčí maso. Většina lidí by si k němu objednala burgundské. Co uděláte vy? Necháte přinést Clos Vougeot, ročník 1904. Chápete? To dodá celé věci atmosféru. Správnou, a přitom originální. Člověk musí být stále originální… Kdo vás vlastně posílá?“

„Pan Stengel, pane.“

„Á, Stengel.“ Tón, jakým to jméno vyslovil, cvakl v Keatingově hlavě jako spínač: byl to příslib zůstat do budoucnosti připraven v záloze. „Na to je zřejmě moc velký pán, aby se namáhal nosit sem svoje věci sám, co? Řeknu vám, je to skvělý projektant, nejlepší v celém New Yorku, ale poslední dobou mu ta sláva nějak stoupla do hlavy. Myslí si, že když celý den čmárá po kreslicím prkně, je jediný, kdo tu něco dělá. Až budete v téhle branži delší dobu, chlapče, pochopíte, že skutečná práce architekta se neodehrává v ateliéru. Jako třeba právě včera večer. Recepce realitní společnosti Clarion. Dvě stovky hostů, večeře, šampaňské – ach, to šampaňské!“ Ohrnul zhýčkaně nos, vysmívaje se sám sobě. „Po večeři prohodit pár neformálních vět v symbolickém proslovu, nic vtíravého, žádná propagace, stačí jen pár dobře volených slov o společenské odpovědnosti majitelů realitních kanceláří a o důležitosti výběru schopných, uznávaných a zavedených architektů. Rozumíte, pár drobných inteligentních sloganů, které utkví v paměti.“

„Ano, pane, třeba: ‚Vybírejte si stavitele svého domu stejně pečlivě, jako si vybíráte nevěstu, která v něm bude bydlet.‘“

„To není špatné. To vůbec není špatné, Kittredgi. Nebude vám vadit, když si to poznamenám?“

„Jmenuji se Keating, pane,“ řekl Keating sebejistě. „Můj nápad je vám plně k dispozici. Těší mě, že se vám líbí.“

„Keating, samozřejmě. No ovšemže, Keating,“ Francon vyloudil odzbrojující úsměv. „Bože můj, člověk se stýká s tolika lidmi. Jakže jste to říkal? Vybírejte si stavitele… To bylo skvěle řečeno.“

Nechal Keatinga slogan zopakovat a poznamenal si ho do bloku tužkou, kterou vybral namátkou ze sady nových, různobarevných pastelek, ořezaných do profesionálně ostré špičky, připravených a nepoužívaných. Když odsunul blok stranou, povzdechl si, přihladil si rovné vlasy a řekl unaveně:

„No dobrá, tak ukažte, ať se na to podívám.“

Keating mu uctivě podal výkres. Francon se pohodlně opřel, přidržel si čtvrtku na délku paže před sebou a zahleděl se na ni. Přivřel levé oko, pak pravé, pak odtáhl výkres ještě o pár centimetrů dál. Keating napjatě čekal, zda obrátí výkres také vzhůru nohama. Ale Francon se nehýbal a Keatingovi náhle došlo, že už se na výkres notnou chvíli nedívá. Studoval ho jen kvůli Keatingovi. V tu chvíli pocítil Keating lehkost, nadnášející lehkost, která mu ukazovala cestu do budoucnosti, čistou a otevřenou.

„Hm… vida,“ pobrukoval Francon a mnul si bradu jemnými prsty. „Mhm… vida…“

Pohlédl na Keatinga.

„Není to špatné,“ řekl. „Není to vůbec špatné. No… možná… možná by to mohlo být trochu vznešenější, ale jinak je to precizní práce… Co si o tom myslíte, Keatingu?“

Podle Keatinga bránily výhledu ze čtyř oken čtyři mamutí žulové sloupy. Pozoroval Franconovy prsty, jak si pohrávají s tmavofialovou kravatou, a rozhodl se nechat si svůj názor pro sebe. Místo toho řekl:

„Mohu-li k tomu něco podotknout, pane, řekl bych, že zubořezy mezi čtvrtým a pátým patrem jsou pro tak impozantní budovu zbytečně skromné. Ozdobná patrová římsa by byla podle mne mnohem vhodnější.“

„Výborně. Právě jsem to chtěl říct. Ozdobná patrová římsa… Ale… ale poslyšte, to by se musela zmenšit okna, ne?“

„Ano,“ přitakal Keating tónem, kterým mluvíval se spolužáky, jemně zaobaleným do nádechu ostýchavosti, „ale důstojná fasáda je přece důležitější než okna.“

„To je pravda. Důstojnost. Našim klientům musíme poskytnout především důstojnost. Ano, určitě to chce ozdobnou římsu… Jenže… předběžné výkresy už jsem schválil a Stengel si s tímhle dal takovou práci.“

„Pan Stengel to na vaši radu určitě rád změní.“

Francon na chvíli upřel na Keatinga zkoumavý pohled. Pak sklopil oči a sebral si kousek žmolku z rukávu.

„To jistě, samozřejmě…“ řekl nejistě. „Ale myslíte, že je ta ozdobná římsa skutečně nutná?“

„Řekl bych,“ odpověděl Keating zvolna, „že je důležitější provést změny, které považujete za nezbytné, než schválit každý výkres přesně tak, jak ho provedl pan Stengel.“

Když na to Francon nic neřekl a jen se mu díval do očí, když tam tak seděl s očima upřenýma a rukama svěšenýma, došlo Keatingovi, že právě podstoupil velké riziko a že vyhrál. A jakmile věděl, že je za vodou, dodatečně se toho rizika zděsil.

Dívali se mlčky přes stůl jeden na druhého a věděli, že si budou rozumět.

„Dáme tam ozdobnou římsu,“ pronesl Francon s chladnou, nezkalenou autoritou. „Nechte to tady. A Stengelovi vyřiďte, že s ním chci mluvit.“

Keating se obrátil ke dveřím. Francon ho zarazil. Řekl zvesela a mile:

„Ještě něco, Keatingu, taková drobná připomínka. Je to jen mezi námi a neberte si to nijak osobně, ale vínová kravata by se k šedému obleku hodila mnohem víc, nemyslíte?“

„Ano, pane,“ řekl na to Keating nenuceně. „Děkuji. Zítra ji na mně uvidíte.“

Vyšel ven a zlehka za sebou zavřel dveře. Když procházel přijímací místností zpátky do ateliéru, všiml si elegantního šedovlasého muže, vyprovázejícího jakousi ženu. Muž neměl klobouk a zjevně patřil k firmě, žena měla na sobě norkovou pelerínu a byla to zjevně klientka.

Muž se před ní neklaněl k zemi, nerozvinoval koberce ani ji neovíval vějířem, jen jí přidržoval dveře. Keating však měl dojem, jako by to všechno dělal.

Frinkova národní banka čněla nad jižním Manhattanem a její dlouhý stín se pohyboval spolu se sluncem na obloze jako obří hodinová ručička přeskakující přes střechy ošuntělých činžáků od Akvária až k Manhattanskému mostu. Když slunce zapadlo, pochodeň Hadriánova mauzolea planula vytrvale dál a natírala okna horních pater dostatečně vysokých budov v širokém okolí rudě zářícími šmouhami. Frinkova národní banka byla prototypem pečlivě vybraných vzorů představujících průřez dějinami románského stavitelství. Dlouhou dobu byla považována za nejkrásnější budovu města, žádná jiná se totiž nemohla pochlubit takovou raritou jako ona: pyšnila se všemi existujícími antickými prvky. Překypovala takovým množstvím sloupů, frontonů, vlysů, trojnožek, gladiátorů, amfor a volut, jako by ani nebyla z bílého mramoru, ale z krému vytlačeného z pytlíku na zdobení dortů. Z bílého mramoru skutečně postavena byla, i když to nikdo, kromě jejích majitelů, kteří za něj kdysi zaplatili, netušil. Teď byl mramor pokryt šmouhami a skvrnami odpudivé barvy; nebyla to ani hnědá, ani zelená, ale jejich nejhorší možné odstíny, byla to barva pomalu se šířících plísní, kouře z komínů, zplodin plynů a kyselých dešťů, které se zažíraly do ušlechtilého kamene určeného do čistého prostředí a otevřené krajiny. Přesto byla Frinkova národní banka slavnou budovou. Natolik slavnou, že se stala poslední stavbou, kterou kdy Guy Francon navrhl; její věhlas ho už navždy ušetřil námahy vymýšlet něco dalšího.

O tři bloky dál na východ stála budova Dana. Měla o pár pater méně a slávu prakticky žádnou. Její linie byly rovné a jednoduché; prozrazovaly a podtrhovaly harmonii skryté ocelové konstrukce, podobně jako tělo prozrazuje dokonalost své kostry. Nic jiného ji nezdobilo. Vyznačovala se jen přesností ostrých úhlů, modelováním jednotlivých ploch s dlouhými pruhy oken, připomínajícími zamrzlý vodopád padající v pramenech ze střechy dolů na chodník. Newyorčané obvykle míjeli budovu Dana bez povšimnutí. Někdy se před ní za svitu měsíce nečekaně vynořil nějaký cizinec, zastavil se a zakroutil hlavou nad tím, z jakého snu mohla vzejít tato vize. Takových však bylo poskrovnu. Nájemníci budovy Dana tvrdili, že by ji za žádnou jinou nevyměnili; oceňovali světlo, prostor a nádhernou logiku uspořádání chodeb a kanceláří. Nájemníků však nebylo v budově mnoho. Kdo z významných podnikatelů by si přál mít obchodní sídlo v budově, která vypadala „jako skladiště“?

Budova Dana byla dílem Henryho Camerona.

Po roce 1880 sváděli newyorští architekti boj o druhé místo ve své profesi. O prvenství neusiloval nikdo z nich. To patřilo Henrymu Cameronovi. Henry Cameron byl tehdy velmi žádaný, na jeho čekací listiny se lidé zapisovali dva roky dopředu. Každou stavbu, jež vzešla z jeho dílny, navrhoval sám. O tom, co bude stavět, rozhodoval také sám. A když stavěl, nesměl klient do ničeho mluvit. Od každého vyžadoval jen jedno; to, co sám nebyl nikdy ochoten nikomu poskytnout: podřízenost. Slavným obdobím své kariéry proletěl jako projektil mířící k cíli, jenž není nikomu znám. Lidé ho měli za blázna. Ale to, co jim nabízel, si brali plnými hrstmi, ať už tomu rozuměli nebo ne. Protože to byly domy „Henryho Camerona“.

Zpočátku se jeho budovy odlišovaly jen trochu, zdaleka ne tak, aby někoho šokovaly. Čas od času předvedl odvážný experiment, ale v rámci toho, co se od něj očekávalo. Navíc se s ním nedalo diskutovat. S každou novou budovou jako by v něm něco rostlo, rvalo se to ven, nabývalo tvaru a hrozilo nezadržitelným výbuchem. Ten se dostavil se zrodem mrakodrapů. Když stavby přestaly vyrůstat cihlu po cihle v těžkopádných řadách zděných konstrukcí a vystřelily jako ocelové šípy do výšek bez tíže a omezení, byl Henry Cameron mezi prvními, kteří tento zázrak pochopili a dali mu podobu. Byl jeden z těch prvních několika, kteří přijali fakt, že vysoká budova vypadá jako vysoká. Zatímco jiní architekti se vztekali nad tím, jak srazit dvacetipatrovou budovu do podoby starého cihlového domku, zatímco využívali všech dostupných horizontálních prostředků, aby přelstili její výšku, aby ji stáhli zpátky k zažité tradici, zakryli ostudu její oceli a udělali ji malou, bezpečnou a starobylou, navrhoval Henry Cameron mrakodrapy v přímých, vertikálních liniích, jež svou ocel a výšku stavěly na obdiv. Zatímco architekti rýsovali vlysy a frontony, Henry Cameron se rozhodl, že mrakodrap nesmí napodobovat řecké stavitelství. Henry Cameron se rozhodl, že žádná budova nesmí kopírovat jinou.

Bylo mu tehdy třicet devět let, byl malý, podsaditý, zanedbaný, pracoval jako šílený, nespal, nejedl, pil jen zřídkakdy, ale když už se napil, stálo to za to, častoval své klienty nevybíravými jmény, vysmíval se těm, kteří ho nenáviděli, a schválně jejich nenávist ještě rozdmychával, choval se jako feudální šlechtic a přístavní dělník v jedné osobě a žil v neovladatelném přetlaku, jímž popuzoval každého. Kamkoli vstoupil, plál ohněm, který on ani jeho okolí nemohli dlouho snášet. Psal se rok 1892.

V roce 1893 se v Chicagu konala Světová kolumbijská výstava.

Na břehu Michiganského jezera vyrostl Řím, starý Řím vylepšený o francouzský, španělský, athénský a všechny ostatní slohy, jež po něm v průběhu dvou tisíc let následovaly. Bylo to „Město snů“, plné pilířů, vítězných oblouků, modrých lagun, křišťálových fontán a pražené kukuřice. Jeho architekti se předháněli v tom, kdo umí lépe vykrádat, přičemž kritériem nebylo jen stáří vykradených zdrojů, ale také jejich množství. Před očima mladé země se rozprostřela nejrozsáhlejší přehlídka stavebních zločinů, jaké kdy byly spáchány v zemích starých. Město bylo bílé jako mor a stejně tak se i šířilo.

Lidé přicházeli, viděli, užasli, a když odjížděli, rozváželi s sebou po celé Americe semínka toho, co spatřili. Ze semínek pak vzešel plevel; poštovní budovy s šindelovými střechami a dórskými portiky, cihlové domy s kovovými štíty, půdy sestavené z dvanácti Parthenónů naskládaných na sebe. Plevel bujel a dusil všechno ostatní.

Henry Cameron účast na Světové výstavě odmítl a tituloval ji názvy, které se nedaly otisknout. Ústně citovat ovšem ano, pokud u toho nebyly dámy. A tak kolovaly od ucha k uchu. A s nimi i to, že do tváře jistého ctěného bankéře, jenž ho požádal o návrh nádražní budovy podle chrámu Artemidy Efeské, vychrstl Cameron obsah kalamáře. Bankéř se už k němu nevrátil. A nebyl sám.

Právě když po dlouhých letech boje dosáhl cíle, když se mu podařilo dát pravdě, kterou hledal, podobu, zatarasila mu cestu poslední překážka. Mladá země ho sledovala na jeho cestě, podivovala se, začínala uznávat velkolepost jeho práce. Ale země uvržená do dva tisíce let starých klasicistních orgií pro něho neměla místa ani využití.

Budovy se už nemusely kreslit, stačilo je vyfotografovat. Nejlepší architekt byl ten, který měl nejlépe vybavenou knihovnu. Imitátoři kopírovali imitace. A aby se tomu všemu dostalo posvěcení, vzývala se Kultura; oprašovaly se rozpadající se trosky uplynulých dvaceti staletí, připomínala se slavná Světová výstava a poukazovalo se na evropské pohlednice v každém rodinném albu.

Henry Cameron neměl co proti tomu nabídnout. Nic kromě svého přesvědčení, jemuž věřil jen proto, že bylo jeho. Neměl koho citovat a nic, co by k tomu mohl říci. Tvrdil jen, že forma budovy musí sloužit své funkci, že konstrukce budovy je klíčem k její kráse, že nové stavební metody si žádají nové formy, že chce stavět podle sebe a jen pro to a pro nic jiného. Ale nikdo ho neslyšel, když se všichni bavili jen o Vitruviovi, Michelangelovi a siru Christopheru Wrenovi.

Lidé nesnesou vášeň, opravdovou vášeň. Henry Cameron udělal chybu: miloval svou práci. Proto musel bojovat. A proto prohrál.

Svou prohru prý nikdy nepřiznal. Pokud ano, pak to nedal nikdy najevo. Jak se počet jeho klientů snižoval, choval se k nim stále neomaleněji. Čím menší prestiž mělo jeho jméno, tím sebevědoměji je vyslovoval. Míval kdysi skvělého obchodního manažera, mírného, upozaděného tichošlápka, který vydržel všechno a ve dnech Cameronovy slávy snášel výbuchy jeho prchlivosti s ocelovým klidem a vodil mu klienty. Když je Cameron nějak urazil, drobný mužík ho v jejich očích ospravedlnil a přesvědčil je, aby se vrátili. Pak však tento drobný mužík zemřel.

Cameron nikdy neuměl jednat s lidmi. Nezáleželo mu na nich, stejně jako mu nezáleželo ani na svém vlastním životě, na ničem kromě domů. Nikdy neuměl nic vysvětlovat, uměl jen přikazovat. Nikdy nebyl oblíbený. Vždycky se ho všichni báli. Teď se ho nebál nikdo.

Bylo mu dovoleno žít. Žít, aby mohl opovrhovat ulicemi města, které kdysi toužil přestavět. Žít, aby mohl vysedávat u stolu v prázdné kanceláři a nehybně, nečinně čekat. Žít, aby se v jednom dobře míněném novinovém článku dočetl o „pozdním Henrym Cameronovi“. Žít, aby se dal na pití, aby pil pomalu, vytrvale, bezedně, často celé dny a noci. A aby, když bylo v souvislosti s nějakou zakázkou zmíněno jeho jméno, slyšel říkat ty, kteří ho k pití dohnali: „Cameron? Toho bych nedoporučoval. Je to alkoholik. Proto také nemá žádnou práci.“ Žít, aby se postupně stěhoval z ateliéru zabírajícího tři podlaží luxusní budovy do skromnějšího, jednopodlažního na levnější ulici a pak do apartmá dál od centra města a nakonec aby skončil v třípokojovém bytě s okny do světlíku poblíž Battery. Ten si vybral jen proto, že když přitiskl obličej na okno své kanceláře, viděl přes cihlovou zeď v dálce střechu budovy Dana.

Budovu Dana viděl za okny i Howard Roark, pokaždé, když se zastavil na odpočívadle, stoupaje po šesti schodištích vedoucích ke kanceláři Henryho Camerona. Výtah nefungoval. Schody kdysi dávno někdo natřel špinavou khaki barvou; její poslední zbytky – odlupující se v šupinách – mu skřípaly pod podrážkami bot. Roark s deskami svých výkresů pod paží a očima upřenýma k budově Dana stoupal vzhůru svižně, jako by byl očekáván. Dokonce se srazil s mužem, který šel proti němu dolů. Nebylo to za poslední dva dny zdaleka poprvé. Chodil ulicemi s hlavou zakloněnou vzhůru, nevšímaje si ničeho, kromě newyorských budov.

V temné kobce, jež sloužila Cameronovi jako vstupní hala, stál pracovní stůl s telefonem a psacím strojem. Za stolem seděla kostra šedovlasého muže v košili. Přes ramena mu zplihle visely vytahané šle. Dvěma prsty soustředěně a neuvěřitelně rychle vyťukával do stroje technické specifikace. Světlo slabé žárovky mu mezi lopatkami, kde se mu vlhká košile lepila na záda, vypalovalo žluté kolečko.

Když Roark vstoupil, zvedl muž pomalu hlavu. Podíval se na Roarka, nic neřekl a čekal s očima unavenýma, lhostejnýma, otupělýma.

„Sháním pana Camerona,“ řekl Roark.

„Jo?“ odpověděl muž hlasem, v němž nebyla ani výzva, ani pohrdání, ani nic jiného. „Kvůli čemu?“

„Kvůli práci.“

„Jaké práci?“

„Práci projektanta.“

Muž na něj bezvýrazně hleděl. Byla to žádost, jakou už hodně dlouho neslyšel. Nakonec beze slova vstal, došoural se ke dveřím za sebou a zmizel za nimi.

Dveře zůstaly pootevřené a Roark ho slyšel, jak ospale hlásí:

„Pane Camerone, je tu nějaký chlápek. Že prý hledá práci.“

Odpověděl mu silný a zvučný hlas neurčitého stáří:

„Cože? Co je to za šílence? Vyraz s ním dveře! Anebo počkej! Pošli ho sem!“

Starý muž se vrátil, přidržel dveře otevřené a beze slova škubl hlavou směrem dovnitř. Roark vstoupil a dveře se za ním zavřely.

Henry Cameron seděl za pracovním stolem na konci dlouhé, poloprázdné místnosti. Seděl předkloněný, opíraje se o lokty, ruce spojené před sebou. Uhlově černé vlasy i vousy měl protkané tuhými bílými vlákny. Svaly na krátkém silném krku se mu napínaly jako provazy. Rukávy bílé košile, srolované nad lokty, odhalovaly pevné, silné, snědé paže. Rysy kulatého obličeje měl ztuhlé, jakoby zestárlé nějakým tlakem. Oči měl tmavé, mladé, živé.

Roark zůstal stát na prahu. Hleděli na sebe přes dlouhou místnost.

Ze světlíku dopadalo dovnitř šedé světlo a prach usazený na kreslicím prkně a několika zelených deskách vypadal jako neostré krystalky, které tam světlo položilo. Na stěně mezi okny spatřil Roark obraz. Jediný v celé místnosti. Byl to výkres mrakodrapu, který nebyl nikdy postaven.

Roarkovy oči se pohnuly jako první, směrem k obrazu. Udělal pár kroků, zastavil se před obrazem a prohlížel si ho. Cameron ho sledoval ztěžklým pohledem; jako by dlouhou, tenkou jehlou s jedním koncem uchyceným v pevném bodě a špičkou zapíchnutou do Roarkova těla opisoval pomalý kruh a držel svůj objekt v nemilosrdném přišpendlení. Sledoval pomerančové vlasy, ruku volně spuštěnou u boku, dlaň obrácenou k obrazu, prsty mírně pokrčené, zapomenuté ne v nějakém gestu, ale v pouhé předehře ke gestu, jímž se chystaly na něco zeptat nebo něco uchopit.

„No, prosím,“ řekl Cameron konečně. „Přišel jste za mnou, anebo jste si přišel prohlížet obrázky?“

Roark se obrátil.

„Obojí.“

Přistoupil ke stolu. Lidé zpravidla v Roarkově přítomnosti zapomínali, že existují, Cameron však měl náhle pocit, když se střetl s jeho pohledem, jako by nikdy nebyl tak skutečný jako teď.

„Co chcete?“ vyštěkl.

„Rád bych pro vás pracoval,“ řekl Roark klidně. Hlas říkal: „Rád bych pro vás pracoval.“ Tón hlasu však tvrdil: „Budu pro vás pracovat.“

„Vážně?“ podivil se Cameron, nevědomky odpovídaje na nevyslovenou otázku. „Copak, copak? Nikdo z mých slavnějších a lepších kolegů vás nechce?“

„Nikoho jiného jsem se neptal.“

„Proč ne? Myslíte, že začít tady je nejjednodušší? Že si sem může každý vpadnout, jak chce? Víte vůbec, kdo já jsem?“

„Ano. Proto jsem tady.“

„Kdo vás sem poslal?“

„Nikdo.“

„Tak proč sakra jdete zrovna za mnou?“

„Já myslel, že to víte.“

„Kde jste vzal tu nehoráznou drzost domnívat se, že bych o vás měl stát? To jste usoudil, že už jsem tak na dně, že bych měl mít dveře otevřené dokořán každému pitomci, který mi přijde udělat tu čest? ‚Starý Cameron,‘ říkal jste si, ‚je odepsaný ožrala…‘ No tak, jen to přiznejte!… ‚Ten vypitý chudák si nemá co vybírat!‘ Je to tak?… No tak, ven s tím! Tak sakra odpovězte! Co tak civíte? Nemám snad pravdu? Jen do toho! Popřete to!“

„To není třeba.“

„Kde jste pracoval předtím?“

„Zatím nikde.“

„A co jste tedy dělal?“

„Studoval jsem tři roky na Stantonu.“

„Ale? Pán byl příliš líný na to, aby dostudoval?“

„Vyhodili mě.“

„Výborně!“ Cameron bouchl pěstí do stolu a zasmál se. „Skvělé! Tak těm krysám ve Stantonu nejste dost dobrý, ale pro Henryho Camerona pracovat můžete! Usoudil jste, že tohle je výborná skládka odpadu! Za copak vás vyhodili? Chlast? Ženský? Co?“

„Za tohle,“ odpověděl Roark a podal mu výkresy.

Cameron se podíval na první, pak na další a pak si prohlédl postupně i všechny ostatní. Roark slyšel šustit papír, jak Cameron listoval jednotlivými archy. Pak Cameron vzhlédl.

„Sedněte si.“

Roark poslechl. Cameron na něj upřeně hleděl a bubnoval silnými prsty do svazku výkresů.

„Tak vy si myslíte, že jste dobrý?“ nadhodil. „Víte, že jsou hrozné? Příšerné. Čmáranice! Podívejte,“ přistrčil před Roarkův obličej jeden z výkresů, „podívejte se na to. Co jste měl tímhle proboha na mysli? Proč jste ten půdorys tady takhle rozdělil? To jste se chtěl ukázat, protože jste musel něco splácat dohromady? Na koho si hrajete? Na Guye Francona? Tak to je mi vás upřímně líto… Podívejte se na tuhle budovu, vy hlupáku! Takový nápad, a vy nevíte, co s ním! Načnete tak skvělou věc, a musíte ji mermomocí zkazit! Víte vy vůbec, co všechno ještě nevíte?“

„Ano. Proto jsem tu.“

„A co tohle! Kdybych já ve vašem věku dokázal udělat něco takového! Proč to ale musíte takhle zfušovat? Víte, co bych s tím udělal já? Koukejte, vykašlal bych se na celé schodiště i na celou kotelnu! Když děláte základy…“

Mluvil rozčileně a dlouho. Klel. Ani s jedinou skicou nebyl spokojen. Ale Roarkovi neušlo, že o nich mluví jako o budovách, které se mají stavět.

Najednou se Cameron odmlčel, odstrčil výkresy stranou a položil na ně sevřenou pěst. Zeptal se:

„Kdy jste se rozhodl stát se architektem?“

„Když mi bylo deset.“

„Takhle brzy člověk nikdy neví, čím chce být, jestli to vůbec někdy ví. Lžete.“

„Myslíte?“

„Přestaňte na mě takhle civět! Nemůžete se koukat na něco jiného? Jak vás to tedy napadlo?“

„To jsem tehdy nevěděl. Ale je to proto, že jsem nikdy nevěřil v Boha.“

„Poslyšte, mluvte k věci.“

„Protože mám rád zemi, po které chodím. Nic jiného nemám tolik rád. A protože se mi nelíbí tvary věcí, které na ní jsou. Protože je chci změnit.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli sobě.“

„Kolik vám je?“

„Dvaadvacet.“

„A kde jste tohle všechno slyšel?“

„Nikde.“

„Ve dvaadvaceti takhle člověk nemluví. To nejste normální.“

„Asi ne.“

„To neměl být žádný kompliment.“

„Já vím.“

„Máte někde rodinu?“

„Ne.“

„To jste si na školu vydělával sám?“

„Ano.“

„Jak?“

„Na stavbách.“

„Kolik vám z toho zbylo?“

„Sedmnáct dolarů a třináct centů.“

„Odkdy jste v New Yorku?“

„Od včera.“

Cameron se podíval na bílý štos papírů pod svou rukou.

„Krucinál,“ povzdechl.

„Krucinál!“ zařval náhle a nadzvedl se na židli. „Kdo se vás prosil, abyste sem chodil? Já žádné projektanty nepotřebuju! Tady není co kreslit! Nemám dost práce ani na to, abych se svými lidmi neskončil v chudobinci! Nemám zapotřebí, aby mi tu před očima živořili naivní vizionáři! Nechci být za nikoho odpovědný. Nikoho jsem se o nic neprosil. Nikdy mě nenapadlo, že se budu muset něčím takovým ještě zabývat. S tím jsem už skončil. Už dávno jsem s tím skončil. Úplně mi stačí ti uslintaní tupci, co tu mám, kteří nikdy nic neměli a mít nebudou a u kterých nezáleží na tom, co z nich jednou bude. To mi úplně stačí. Proč jste sem vůbec chodil? Řítíte se přímo do propasti, to snad víte, ne? A já vás tam jen postrčím. Nechci se na vás dívat. Nelíbíte se mi. Nelíbí se mi váš obličej. Vypadáte jako nesnesitelný egoista. Jste drzý. Jste příliš sebevědomý. Kdyby mi bylo o dvacet míň, s radostí bych vám ten ksichtík trochu pomačkal. Zítra ráno tu budete přesně v devět.“

„Ano,“ řekl Roark a vstal.

„Patnáct dolarů týdně. Víc vám dát nemůžu.“

„Ano.“

„Jste normální blázen. Měl jste jít k někomu jinému. Jestli to někdy uděláte, zabiju vás. Jak se jmenujete?“

„Howard Roark.“

„Jestli přijdete zítra pozdě, máte padáka.“

„Ano.“

Roark se natáhl pro své výkresy.

„To tady nechte!“ zaburácel Cameron. „A teď už vypadněte!“

4

„Toohey,“ řekl Guy Francon, „Ellsworth Toohey. Je to od něj docela milé, nemyslíte? Přečtěte si to, Petře.“

Francon se žoviálně natáhl přes stůl a podal Keatingovi srpnové číslo Nových obzorů. Nové obzory měly na bílé obálce černý emblém zobrazující paletu, lyru, kladivo, šroubovák a vycházející slunce. Vycházely v třicetitisícovém nákladu a jejich čtenáři se označovali za intelektuální předvoj země, což se zatím nikdo neodvážil zpochybnit. Keating začal předčítat z článku Ellsworthe M. Tooheyho nadepsaného titulem „Mramor a malta“:

„…Tím se dostáváme k dalšímu pozoruhodnému dílu na obzoru naší metropole. Nová Melton Building z dílny Francon & Heyer je soustem pro náročné. Tyčí se ve své bílé čistotě coby výmluvný svědek vítězství klasicistní ryzosti a zdravého rozumu. Disciplína nesmrtelné tradice zde posloužila jako kohezní faktor, a dala tak vzniknout stavbě, jejíž krása dokáže zasáhnout srdce každého kolemjdoucího, prostě a srozumitelně. Žádný úchylný exhibicionismus, žádná křečovitá snaha po novosti, žádné orgie nevybitého egoismu. Architekt Guy Francon se dokázal podřídit závazným principům, jejichž nedotknutelnost prokázaly všechny minulé generace mistrů oboru, a zároveň předvést svou vlastní tvůrčí originalitu, a to nikoli navzdory, ale právě díky klasicistnímu dogmatu, jemuž se podřídil s pokorou opravdového umělce. Ostatně, možná stojí za to v souvislosti s tím připomenout, že důsledné dodržování dogmat je jediným základem, na němž lze skutečnou originalitu stavět…

Důležitější je však symbolický význam takové budovy pro naše vznešené město. Stojíce před její jižní fasádou, nelze si neuvědomit, že římsy, záměrně se opakující s půvabnou monotónností od třetího do osmnáctého patra, ty dlouhé, rovné, horizontální linie jsou zmírňujícím, vyvažujícím prvkem, prvkem rovnosti. Jako by srážely vyčnívající stavbu do roviny prostého pozorovatele. Jsou to linie země, lidí, širokých mas. Jako by nám připomínaly, že nikdo by se neměl příliš vyvyšovat nad ostatní, že stejně jako tato pyšná konstrukce je všechno v rukou a pod kontrolou kordonů lidského bratrství…“

Článek pokračoval dál. Keating ho přečetl do konce a pak zvedl hlavu. „Pane jo!“ vydechl ohromeně.

Francon se šťastně usmíval.

„Docela dobré, ne? A od Tooheyho obzvlášť. Moc lidí ho ještě nezná, ale vsadím se, že ho brzy poznají, dejte na mě. Na to mám nos… Takže o mně nemá až zas tak špatné mínění? A to má jazyk jak břitva, když má pocit, že ho musí použít. Přál bych vám slyšet, jak mluví o ostatních, a to dost často. Znáte ten Durkinův poslední hit? Byl jsem na večírku, kde se o něm Toohey vyjádřil,“ Francon se uchechtl, „vyjádřil slovy: ‚Pokud pan Durkin trpí iluzí, že je architekt, měl by mu někdo připomenout, že kvalifikovaným instalatérům se dnes nabízí spousta pracovních příležitostí.‘ Takhle doslova, a na veřejnosti, představte si!“

„Zajímalo by mě,“ zadumal se Keating, „co asi tak řekne o mně, až to bude aktuální.“

„Co jen může myslet tím symbolickým významem a těmi kordony lidského bratrství? No, jestli mu právě tohle připadá chvályhodné, tak bychom se nad tím měli zamyslet!“

„To je kritikova práce, interpretovat umělcův záměr, pane Francone, třeba i jemu samému. Pan Toohey jen vyjádřil slovy skrytý význam, který jste měl podvědomě na mysli.“

„Jistě,“ přitakal Francon neurčitě. „Aha, myslíte?“ dodal bystře. „To je docela možné… Ano, docela možné… Teď jste na to kápl, Petře.“

„Díky, pane Francone.“ Keating se zvedl k odchodu.

„Počkejte. Kam spěcháte? Dejte si se mnou ještě cigaretu, než se zas pustíme to té každodenní dřiny.“

Francon si s úsměvem znovu pročítal článek. Keating ho ještě nikdy neviděl tak spokojeného; žádný výkres, žádná práce v ateliéru ho ještě nikdy nenadchla tak jako tato slova, která napsal jiný člověk a která byla vytištěna na stránce určené pro oči jiných lidí.

Keating se rozvaloval v pohodlném křesle. První měsíc u firmy byl úspěšný. Nic zvláštního neřekl ani neudělal, a přesto si v ateliéru pomalu začínali zvykat na to, že Guy Francon posílá s oblibou právě pro tohoto nováčka, kdykoli potřebuje něco přinést. Neminul téměř den, aby nestrávil příjemnou vsuvku posezením v kanceláři Guye Francona v uctivé, rostoucí důvěrnosti a neposlouchal Franconovo vzdychání o tom, jak potřebuje mít kolem sebe lidi, kteří mu rozumějí.

Keating se o Guyi Franconovi dozvěděl od kolegů z ateliéru všechno, co se o něm dozvědět dalo. Věděl, že Guy Francon jí střídmě a vybraně a rád se svým labužnictvím chlubí, věděl, že absolvoval s vyznamenáním na pařížské École des Beaux-Arts, že vyženil dost peněz a že jeho manželství nebylo z nejšťastnějších, že puntičkářsky dbá na to, aby jeho ponožky a kapesníček měly vždy stejnou barvu a kravata zásadně odlišnou, že v projektech výrazně prosazuje šedou žulu, že vlastní prosperující žulový důl v Connecticutu, že si udržuje luxusní mládenecký byt vybavený ve slohu Ludvíka XV. a laděný do švestkově modré barvy, že jeho žena pocházela ze vznešeného starého rodu a po smrti odkázala své jmění jejich jediné dceři, které je teď devatenáct a studuje kdesi na střední škole.

Tato poslední fakta Keatinga obzvlášť zajímala. Pokusil se před Franconem jakoby mimochodem prohodit na téma jeho dcery pár opatrných slov.

„Ach, ano…“ přikývl Francon chabě. „Ano, to je pravda…“ Keating prozatím od jakéhokoli dalšího bádání v této záležitosti upustil. Franconův výraz svědčil o tom, že z jakéhosi zatím neznámého důvodu je pro něj pomyšlení na dceru bolestné a nepříjemné.

Keating se seznámil také s Luciem N. Heyerem, Franconovým partnerem. Potkal ho v průběhu tří týdnů v ateliéru dvakrát, ale zatím se mu nepodařilo zjistit, čím je vlastně pro firmu důležitý. Heyer vypadal, jako by trpěl hemofilií, ačkoli ji neměl. Byl to vetchý aristokrat s dlouhým, tenkým krkem, bledýma, vypouklýma očima, který s lidmi jednal s ustrašenou vlídností. Byl to potomek jakéhosi dávného rodu a šuškalo se, že ho Francon přibral za partnera kvůli společenským kontaktům. Klientům bylo chudáka Lucia líto, obdivovali ho, že vůbec začal budovat profesionální kariéru, a říkali si, že by mu měli udělat radost a nechat si od něj postavit dům. Ty stavěl Francon a nic víc od Heyera nežádal. A všichni byli spokojeni.

V ateliéru si Keatinga oblíbili. Měli pocit, jako by tam s nimi byl odjakživa; vždycky se dokázal s novým prostředím rychle sžít. Přišel jako měkká, slibná houba, připravená nasáknout do sebe ochotně místní atmosféru a náladu. Jeho vřelý úsměv, veselý hlas a nenucené krčení rameny jako by vypovídaly o tom, že si z ničeho nedělá těžkou hlavu, a nebude proto z těch, kteří by někomu něco vyčítali, po někom něco vyžadovali nebo někoho z něčeho vinili.

Teď seděl před Franconem a pozoroval ho, jak čte. Francon na okamžik zvedl hlavu a podíval se na něj. Uviděl před sebou pár očí hledících na něho s bezvýhradným uznáním – a také dva malé zřetelné body opovržení v koutcích Keatingových úst, jako dvě noty výsměchu viditelné těsně před tím, než je člověk zaslechne. Francona zaplavila obrovská vlna spokojenosti. Spokojenosti vyvolané tím opovržením. Uznání ve spojení s moudrým poloúsměvem mu dodávalo nezaslouženou velkolepost. Slepý obdiv by byl pochybný, zasloužený obdiv by ho zatěžoval odpovědností; ale nezasloužený obdiv byl přesně tím, co potřeboval.

„Až půjdete dolů, Petře, zaneste to slečně Jeffersové, aby mi to založila mezi novinové výstřižky.“

Cestou dolů po schodech vyhodil Keating časopis vysoko nad hlavu a obratně jej chytil, rty našpulené do neslyšitelného hvizdu.

V ateliéru zastihl Tima Davise, svého nejlepšího přítele, jak se sklesle hrbí nad jakýmsi výkresem. Tim Davis byl vysoký plavovlasý hoch od vedlejšího stolu, jehož si Keating všiml hned, protože poznal, bez jakéhokoli hmatatelného důkazu, ale s určitostí, s jakou takovéto věci vždycky poznal, že je mezi kolegy v ateliéru oblíbený. Keatingovi se úspěšně dařilo, aby mu byly co nejčastěji přidělovány části projektů, na nichž Davis pracoval. Brzy spolu chodili na obědy a po práci do malého zapadlého baru, kde Keating s upřímným zájmem poslouchal Davisovy výlevy o lásce k jakési Elaine Duffyové, aniž by si z nich později pamatoval jediné slovo.

Tentokrát našel Davise v hlubokém zachmuření, jak žmoulá v puse cigaretu a tužku zároveň. Keating se ho ani nemusel na nic ptát. Jen mu přátelsky nakoukl přes rameno. Davis vyplivl cigaretu a vybuchl. Právě se dozvěděl, že bude muset už potřetí v tomto týdnu zůstat v ateliéru dlouho do večera.

„Zase tu ztvrdnu bůhvíjak dlouho! Jenom kvůli téhle blbé prkotině!“ Praštil do archů rozložených před sebou. „Jen se na to podívej! To abych tu byl do rána! Co mám dělat?“

„To je tím, že jsi tu ze všech nejlepší, Time, potřebují tě.“

„Na to jim kašlu! Mám dneska rande s Elaine! Jak jí to mám vysvětlit! Už potřetí! Nebude mi to věřit! To už mi řekla minule! Já se na to vykašlu! Půjdu za naším panem Guyem Úžasným a řeknu mu, kam si může ty své plány i s celým svým podnikem strčit! Mám toho plné zuby!“

„Počkej,“ řekl Keating a přitočil se k němu trochu blíž. „Počkej. Vždyť to jde udělat i jinak. Já to za tebe dodělám.“

„Cože?“

„Zůstanu tady a udělám to. Neboj, nikdo nic nepozná.“

„Petře! Ty bys vážně…“

„Jasně. Dneska večer nic nemám. Počkej jen, až všichni odejdou, a pak se vypař.“

„Teda Petře!“ vydechl Davis nahlodán pokušením. „Jenže když se na to přijde, tak mě vyrazí. Jsi tu příliš krátce, abys to zvládl.“

„Nepřijde se na to.“

„Nemůžu si dovolit ztratit práci, Petře. Ty víš, že nemůžu. Máme se s Elaine brzy brát, a kdyby se něco stalo…“

„Nic se nestane.“

Chvíli po šesté se Davis vykradl z prázdného ateliéru a Keating osaměl u svého stolu.

Skloněn pod jedinou rozsvícenou lampou přejel pohledem po prázdném prostoru tří dlouhých místností, po celodenním shonu nezvykle ztichlých, a cítil, že mu patří, že mu budou patřit se stejnou samozřejmostí, s jakou se teď pohybovala tužka v jeho ruce.

Bylo půl desáté, když práci dokončil, vyrovnal výkresy úhledně na Davisův stůl a opustil ateliér. Kráčel ulicí s pocitem příjemné únavy jako po dobrém jídle. Náhle ho přepadla hrozná osamělost. Musí se o to dnes s někým podělit. Nebylo však s kým. Poprvé zatoužil po tom, aby matka byla tady v New Yorku. Zůstala však ve Stantonu, čekajíc na den, kdy se syn trochu zmůže a pošle pro ni. Kromě svého čistého, stísněného pokojíku, do něhož se vcházelo po třech schodištích slušného malého penzionu na Západní osmadvacáté, neměl dnes večer kam jít. Pár lidí už v New Yorku znal, vlastně znal spoustu lidí, spoustu dívek, s jednou z nich strávil dokonce příjemnou noc, i když na její příjmení by si asi už nevzpomněl, ale nikoho z nich teď vidět nechtěl. A pak si vzpomněl na Kateřinu Halseyovou.

Poslal jí v den své promoce telegram a od té doby na ni ani nepomyslel. Teď ji potřeboval vidět, zatoužil po ní mocně a okamžitě, jakmile mu v hlavě zazněl první tón jejího jména. Naskočil do autobusu, usadil se na přední lavici prázdného horního patra a na každé křižovatce proklínal červenou, která už tak dlouhou cestu do Greenwich Village jen prodlužovala. S Kateřinou to bylo vždycky tak; přemýšlel, čím to asi je.

Seznámil se s ní před rokem v Bostonu, kde žila s ovdovělou matkou. Když ji uviděl poprvé, přišla mu obyčejná a nezajímavá, kromě roztomilého úsměvu na ní neshledal nic, čím by ho upoutala a zavdala příčinu, aby ji chtěl ještě někdy vidět. Hned příští večer jí však zavolal. Z bezpočtu dívek, jež za svých studentských let poznal, byla jediná, s níž se nikdy nedostal dál než k pár polibkům. Mohl mít každou, na kterou pomyslel, a dobře to věděl. Věděl, že může mít i Kateřinu. Chtěl ji. Milovala ho a nijak se tím netajila, dávala to najevo prostým, bezprostředním způsobem, bez obav či studu, nežádajíc a nečekajíc od něho nic. Kupodivu toho nikdy nezneužil. Chlubil se děvčaty, která tehdy doprovázel domů, těmi nejkrásnějšími, nejžádanějšími, nejlépe oblékanými, a těšila ho závist spolužáků. Za Kateřininu nedbalou neupravenost a za to, že by o ni nikdo jiný nestál, se styděl. Ale nikdy se necítil tak šťastný, jako když ji vzal na školní ples. Měl spoustu bouřlivých lásek, kdy té či oné přísahal, že bez ní nemůže žít, a občas na Kateřinu zapomněl na celé týdny a ona se mu nikdy nepřipomínala. Vždycky se k ní ale vrátil, náhle, nevysvětlitelně, jako dnes.

Její matka, jemná, drobná učitelka, minulou zimu zemřela. Kateřina se odstěhovala ke strýčkovi do New Yorku. Na některé z jejích dopisů Keating odpověděl hned, na jiné s odstupem několika měsíců. Ona mu odpověděla vždy obratem, ale během jeho dlouhých odmlk se nikdy sama neozvala, trpělivě vyčkávajíc. Když na ni vzpomínal, byl si jist, že se jí nikdy nemůže žádná jiná vyrovnat. A pak, v New Yorku, kdy stačilo sednout na autobus nebo zvednout sluchátko a vytočit číslo, si na ni znovu za celý měsíc ani nevzpomněl.

Nikdy, když za ní spěchal jako teď, ho nenapadlo, že by se jí měl předem ohlásit. Nikdy nepřemýšlel o tom, zda ji zastihne doma. Vždycky se vracel takto a ona ho vždycky čekala. Čekala ho i dnes.

Otevřela mu dveře v nejvyšším patře omšelého, honosně okázalého domu z hnědého pískovce.

„Ahoj, Petře,“ přivítala ho, jako by se viděli naposledy včera.

Stála před ním, příliš drobná a hubená, aby vyplnila svršky, jež měla na sobě. Krátká černá sukně se jí od útlého pasu rozšiřovala do zvonu, límec chlapecké košile jí visel splihle ke straně a odhaloval vystupující výčnělek tenké klíční kosti a příliš dlouhé rukávy zakrývaly její křehké ruce. Dívala se na něj s hlavou mírně nakloněnou na stranu, dlouhé kaštanově hnědé vlasy, ledabyle sepnuté vzadu na krku, vypadaly, jako by byly ostříhané nakrátko, a vytvářely kolem jejího obličeje neforemně střapatou, vzdušnou, rozčepýřenou svatozář. Oči měla šedé, velké a krátkozraké, ústa pomalu vykouzlila na lesklých rtech jemný, půvabný úsměv.

„Ahoj, Káťo,“ řekl.

Pocítil úlevu. Věděl, že se nemusí ničeho bát, tady ani nikde jinde. Cestou se připravil na to, že bude muset začít vysvětlením, jak byl až do této chvíle v New Yorku zaneprázdněn, ale omluvy se teď zdály zcela bezpředmětné.

„Sundej si klobouk,“ řekla, „a na tu židli si radši moc nesedej, je trochu rozviklaná, ale v obýváku máme lepší, pojď dál.“

Obývací pokoj byl zařízen skromně, ale musel uznat, že elegantně a překvapivě vkusně. Všiml si knih – levných polic sahajících až ke stropu prohýbajících se pod tíhou vzácných svazků, ledabyle naskládaných a evidentně často používaných. Nad úhledně uspořádaným, opotřebovaným pracovním stolem se vyjímal Rembrandtův lept, skvrnitý a zažloutlý, objevený možná v nějakém vetešnictví očima znalce, jenž by se s ním nikdy nedokázal rozloučit, ačkoli částka, kterou by za něj mohl žádat, by pro něj určitě nebyla k zahození. Čím asi tak může její strýc být, zauvažoval. Nikdy se jí na to nezeptal.

Bloumal pohledem po pokoji a cítil za sebou její přítomnost, vychutnávaje si ten vzácný pocit jistoty. Pak se otočil, chytil ji za paže a políbil ji na měkké, vstřícné rty. Neprojevila ani úlek, ani vzrušení, byla příliš šťastná na to, aby mohla jeho polibek přijmout jinak než jako samozřejmost.

„Hrozně jsi mi chyběla!“ řekl a věděl, že nelže, chyběla mu každý den od chvíle, kdy ji viděl naposled, a nejvíc možná v těch dnech, kdy si na ni ani nevzpomněl.

„Ani ses moc nezměnil,“ konstatovala. „Jen jsi trochu pohubl. Sluší ti to. V padesáti z tebe bude přitažlivý chlap, Petře.“

„To není zrovna lichotka – když se to vezme doslova.“

„Jak to? Jo, ty myslíš, jako že teď přitažlivý nejsi? Ale to přece jsi.“

„To bys mi neměla říkat tak přímo.“

„Proč ne? Vždyť to musíš sám vědět. Já jsem ale myslela na to, jak budeš vypadat v padesáti. Budeš mít šedivé skráně a na sobě šedý oblek – minulý týden jsem viděla jeden takový za výlohou a říkala jsem si, že to by byl přesně on – a budeš slavný architekt.“

„To si vážně myslíš?“

„No jasně.“ Nelichotila mu. Zřejmě si ani neuvědomovala, že by to mohlo znít lichotivě. Konstatovala pouze fakt, příliš samozřejmý na to, aby ho bylo třeba zdůrazňovat.

Očekával, že se ho začne vyptávat. Místo toho byli však najednou zpátky ve starých časech na Stantonu, on se smál, držel ji na klíně a cítil její útlá ramena opřená o svou paži a měkký, spokojený pohled jejích očí. Vzpomínal na to, jaké nosívali plavky, jak jí utíkala oka na punčochách, jak spolu za letních večerů chodívali na zmrzlinu do oblíbené cukrárny – a v duchu si říkal, že je to hloupé tlachání, že má na srdci mnohem důležitější věci, které jí chtěl říct a na které se jí chtěl zeptat; dva lidé, kteří se neviděli celé měsíce, se přece nebaví o takových hloupostech. Jí to ale připadalo úplně normální, jako by si jejich odloučení nebyla ani vědoma.

Nakonec se tedy zeptal jako první on:

„Dostalas můj telegram?“

„Jo, dostala. Díky.“

„Nechceš ani vědět, jak se mi ve městě daří?“

„To víš, že chci. Jak se ti ve městě daří?“

„Ale nějak hrozně moc tě to nezajímá.“

„To není pravda! Chci o tobě vědět úplně všechno.“

„Tak proč se nezeptáš?“

„Protože mi to řekneš sám, až budeš chtít.“

„Asi to pro tebe moc neznamená, viď?“

„Co?“

„Co jsem dělal.“

„Ale… Ano, znamená, Petře. I když vlastně ne, moc ne.“

„To je teda od tebe milé!“

„Protože, víš, na tom, co děláš, zase tolik nezáleží. To, na čem opravdu záleží, jsi ty.“

„Jak já?“

„Prostě ty, jak tu jsi. Nebo někde jinde ve městě. Nebo kdekoli na světě. Já nevím. Prostě jen tak.“

„Ty jsi opravdu blázen, Káťo. Neumíš vůbec taktizovat.“

„Co že neumím?“

„Taktizovat. Nemůžeš přece říct chlapovi tak bezostyšně, že jsi do něho celá blázen.“

„Ale já jsem.“

„Ale nemůžeš to říkat nahlas. Nebudeš pak pro muže zajímavá.“

„Já ale nechci být pro muže zajímavá.“

„Pro mne snad ano, ne?“

„Pro tebe snad jsem, ne?“

„Jsi,“ řekl a stiskl ji pevněji kolem ramen. „Hrozně. Já jsem ještě větší blázen než ty.“

„Pak je všechno v nejlepším pořádku,“ prohrábla mu prsty vlasy, „ne?“

„S tebou je vždycky všechno v nejlepším pořádku, to je na tom to nejzvláštnější… Ale já ti chci vyprávět, co jsem dělal, protože to je důležité.“

„Pověz mi, cos dělal, Petře.“

„Že pracuju u Francona & Heyera, to už víš… Sakra, ty ani nemáš ponětí, co to znamená!“

„Ale mám. Hledala jsem o nich něco v Kdo je kdo v architektuře. Píšou tam o nich docela hezky. A taky jsem se ptala strýčka. Říkal, že jsou nejlepší v oboru.“

„To si piš. Francon je nejlepší architekt v New Yorku, v celé zemi, možná na celém světě. Postavil už sedmnáct mrakodrapů, osm katedrál, šest nádraží a bůhvíco ještě… Jinak je to ovšem starý hlupák a nabubřelý podvodník, který uplácí, koho může.“

Zarazil se a s ústy otevřenými na ni zíral. O tom mluvit nechtěl. Nikdy předtím si nedovolil na něco takového vůbec myslet.

Nevzrušeně ho pozorovala.

„Vážně?“ zeptala se. „No a?“

„No… a…“ zakoktal se a uvědomil si, že teď už nemůže couvnout, ne před ní. „A to je to, co si o něm opravdu myslím. Vůbec si ho nevážím. A přitom jsem rád, že pro něj pracuju. Připadá ti to normální?“

„Jistě,“ řekla klidně. „Jsi ctižádostivý, Petře.“

„To ti nepřipadám odporný?“

„Ne. Tak sis to přece přál.“

„Jistě, tak jsem si to přál. Vlastně to není zas tak špatné. Je to firma se zvučným jménem, nejlepší ve městě. Dělám svou práci dobře a Francon je se mnou velmi spokojen. Postupuju výš a výš. Myslím, že nakonec to tam můžu dotáhnout, kam budu chtít… Zrovna dneska večer jsem tam vzal práci za jednoho kolegu. Brzy chudák zjistí, že už ho nepotřebují, protože… Káťo! Co to říkám?“

„To je v pořádku, zlato. Já to chápu.“

„Kdybys to chápala, pořádně bys mi vynadala a přinutila bys mě, abych to nedělal.“

„Ne, Petře. Já tě nechci měnit. Miluju tě, Petře.“

„Tobě není pomoci.“

„Já vím.“

„Ty to víš? A to říkáš tak klidně? Jako bys říkala: ‚Nazdárek, to je ale krásný večer‘?“

„A proč ne? Proč bych se tím měla trápit? Já tě miluju.“

„Máš pravdu, netrap se. Nikdy se tím netrap! Káťo!… Nikdy nebudu nikoho milovat jako tebe…“

„To také vím.“

Držel ji pevně, dychtivě, jako by se její malé, nic nevážící tělo mohlo kdykoli rozplynout. Netušil, proč ho její přítomnost nutí přiznávat věci, které si není schopen přiznat ani sám sobě. Nechápal, kam zmizel ten pocit vítězství, o který se sem přišel podělit. Ale na tom teď nezáleželo. Měl zvláštní pocit svobody – její přítomnost v něm pokaždé uvolnila tlak, jejž nedokázal definovat – byl sám – byl sám sebou. Jediné, na čem teď záleželo, bylo hrubé plátno její blůzy, kterou cítil na svém zápěstí.

Pak se jí začal vyptávat, jak se jí v New Yorku žije, a ona se rozpovídala o svém strýčkovi.

„Je skvělý, Petře. Je vážně skvělý. Bohatý moc není, ale vzal mě k sobě, a byl dokonce tak hodný, že mi uvolnil svou pracovnu a teď musí pracovat tady, v obývacím pokoji. Musíš se s ním seznámit, Petře. Je teď někde na přednáškovém turné, ale až se vrátí, musíš ho poznat.“

„Moc rád.“

„Víš, chtěla jsem jít do práce a živit se sama, ale on mi to nedovolil. ‚Zlatíčko,‘ řekl mi, ‚je ti teprve sedmnáct. Chceš, abych se musel sám před sebou stydět? Jsem odpůrcem vykořisťování dětí.‘ Legrační, co? Má spoustu legračních názorů – ani jim všem nerozumím, ale říkají o něm, že prý je hrozně chytrý. Takže mi vnutil představu, že mu dělám laskavost, když se od něj nechám živit, což od něj bylo, myslím, hrozně šlechetné.“

„A co tedy celý den děláš?“

„Teď zrovna nic zvláštního. Čtu si. Knihy o architektuře. Strýček má tuny knih o architektuře. Ale když tu je, přepisuju mu na stroji přednášky. Ne že by to viděl rád, myslím, že byl spokojenější s písařkou, kterou měl, ale mě to těší a on mě nechává. Platí mi to, co dával jí. Nechtěla jsem si nic vzít, ale on na tom trval.“

„Čím on se živí?“

„Ten dělá tolik věcí, že to ani nestačím sledovat. Učí dějiny umění, například, je vlastně něco jako profesor.“

„A kdy chceš začít studovat?“

„No… Totiž… Víš, myslím, že strýčkovi se ten nápad moc nezamlouvá. Řekla jsem mu, jak jsem si to vždycky plánovala a jak jsem byla rozhodnutá si na to sama vydělat, ale on si myslí, že to není pro mě. Ne že by mi to nějak moc rozmlouval, říká jen: ‚Bůh stvořil slona, aby celý život dřel, a komára, aby si jen tak poletoval, a není dobré, už ze zásady, jednat proti zákonům přírody. Ale jestli to opravdu chceš zkusit, zlato…‘ Ne že by byl vysloveně proti, je to na mně, ale…“

„Nenech se odradit.“

„To on by mě nikdy nechtěl od něčeho odrazovat. Jen jsem si říkala, víš, na střední škole jsem nikdy nebyla žádná hvězda a v matematice jsem, lásko, úplné poleno, a tak jsem si říkala… Ostatně není kam spěchat, mám ještě spoustu času na rozmyšlenou.“

„Poslyš, Káťo, to se mi vůbec nelíbí. Vždycky jsi mluvila o tom, že chceš jít na vysokou. Jestli ti ten tvůj strýček…“

„Neměl bys o něm tak mluvit. Vůbec ho neznáš. Je to ten nejbáječnější člověk na světě. Nikdy jsem nikoho takového nepoznala. Je tak milý, tak chápavý. A je s ním taková legrace, pořád vtipkuje, kdybys slyšel ty jeho vtípky, všechno, co ti připadalo vážné, najednou vůbec vážné není, když je u toho on, a přesto je to velmi vážný člověk. Víš, mluvívá se mnou celé hodiny, nikdy není příliš unavený a má se mnou nekonečnou trpělivost, vypráví mi o stávkách a o podmínkách, v jakých žijí chudí lidé, o dílnách, kde pracují za hladové mzdy, pořád mluví jen o ostatních, nikdy ne o sobě. Jeden jeho přítel mi řekl, že strýček by mohl být klidně bohatý, kdyby chtěl, že hlavu na to má, ale že nechce, peníze ho prostě nezajímají.“

„To snad ani není člověk.“

„Počkej, až ho poznáš. Stejně se chce s tebou seznámit. Vyprávěla jsem mu o tobě. Říká ti ‚Pravítkový Romeo‘.“

„To je opravdu vtipné.“

„Ale ty to nechápeš. On to myslí mile. Takhle on mluví. Uvidíš, že máte hodně společného. Třeba by ti mohl nějak pomoct. Vyzná se trochu i v architektuře. Strýčka Ellsworthe si určitě zamiluješ.“

„Koho?“

„Strýčka.“

„Počkej,“ zeptal se Keating přidušeně, „jakže se jmenuje tvůj strýček?“

„Ellsworth Toohey. Proč?“

Ruce mu bezvládně klesly. Nevěřícně na ni zíral.

„Co je, Petře?“

Polkl. Viděla, jak mu na krku poskočil ohryzek. Pak řekl rozhodným hlasem.

„Poslouchej, Káťo, já se s tvým strýčkem seznámit nechci.“

„Proč ne?“

„Protože nechci. Ne přes tebe… Ty mě neznáš, Káťo. Já umím lidi hrozně využívat. A tebe využívat nechci. Nikdy. Nesmíš mi to dovolit. Ty ne.“

„Využít mě – jak? Co je s tebou? Proč bys to dělal?“

„Řeknu ti to jinak: dal bych nevím co za to, abych se s Ellsworthem Tooheym mohl setkat.“ Ironicky se uchechtl. „Takže on se vyzná trochu i v architektuře, jo? Ty blázínku! Je to v architektuře ten nejdůležitější člověk. Dnes možná ještě ne, ale za pár let určitě bude – zeptej se Francona, v tom se ten starý lišák vyzná. Je na nejlepší cestě stát se Napoleonem kritiků architektury, ten tvůj strýček Ellsworth, stačí ho chvíli sledovat. Za prvé není zas až tak moc lidí, kterým by stálo za to o našem oboru psát, takže on je ten prozíravý, který dokáže vyplnit mezeru na trhu. Měla bys vidět, jak všichni ti mistři u nás hltají každou čárku, která mu vyjde v tisku! A ty říkáš, že by mi třeba mohl i nějak pomoct? Ten mi může udělat jméno, a taky mi je udělá, protože až přijde můj čas, tak se s ním potkám, stejně jako jsem se potkal s Franconem, ale ne tady, ne přes tebe. Rozumíš? Nechci, abys mě s ním seznámila ty!“

„Ale proč ne, Petře?“

„Protože to tak nechci! Protože je to odporné a já to nenávidím, všechno to nenávidím, svou práci i profesi, všechno, co dělám a co budu dělat! Chci tě z toho vynechat. Jsi to jediné, co doopravdy mám. Jen se do toho nepleť, Káťo, prosím tě.“

„Do čeho?“

„Já nevím!“

Vstala a zůstala v objetí jeho paží, hladíc ho po hlavě zabořené do jejího boku.

„Jak chceš, Petře. Myslím, že ti rozumím. Nemusíš se s ním sejít, dokud nebudeš sám chtít. Stačí, když mi řekneš, až si to rozmyslíš. A klidně mě využij, jestli musíš. To je v pořádku. Tím se na věci stejně nemůže nic změnit.“

Když zvedl hlavu, viděl, že se trochu směje.

„Moc jsi pracoval, Petře. Jsi přetažený. Co kdybych udělala trochu čaje?“

„Vidíš to, úplně jsem zapomněl, že jsem dneska vůbec nevečeřel. Neměl jsem kdy.“

„No vidíš! To je teda výborné! Tak alou do kuchyně a honem, něco ti ukuchtím.“

Když o dvě hodiny později odcházel, cítil se lehce, čistě, šťastně, nic ho netrápilo, nemyslel na Tooheyho ani na Francona. Myslel jen na to, že slíbil přijít zítra zas a že to bude nesnesitelně dlouhé čekání. Ona stála po jeho odchodu u dveří s rukou na klice, které se dotkl, a myslela na to, že možná přijde zítra – anebo za tři měsíce.

„Až dneska skončíte,“ řekl Henry Cameron, „přijďte za mnou do kanceláře.“

„Ano,“ přikývl Roark.

Cameron se prudce otočil a vyšel z ateliéru. Byla to nejdelší věta, jakou Roarkovi za celý měsíc řekl.

Každé ráno přicházel Roark do této místnosti a odváděl zadanou práci, aniž by se mu dostalo jediného slova ohodnocení. Cameron se občas objevil v ateliéru a dlouho stál za Roarkovými zády, nahlížeje mu přes rameno. Vypadalo to, jako by se snažil upřeným pohledem vybočit jistou ruku z její dráhy. Druzí dva projektanti kazili svou práci už jen při pomyšlení na to, že by za sebou měli mít takového strašáka. Roark však jako by si toho vůbec nevšímal. Pokračoval beze spěchu ve své práci a dával si načas i s výměnou tupé tužky. „Hmm,“ zavrčel vždycky Cameron po chvíli. Roark se zdvořile otočil. „Říkal jste něco?“ zeptal se vstřícně. Nato se Cameron beze slova obrátil, zúženými štěrbinami očí opovržlivě podtrhl zbytečnost takové otázky a opustil ateliér. Roark se vrátil ke své práci.

„To nevypadá dobře,“ svěřil se Loomis, mladší z projektantů, svému staršímu kolegovi Simpsonovi. „Šéfovi se ten nový nelíbí. Já se mu ale nedivím. Ten se tu dlouho neohřeje.“

Simpson byl starý a bezmocný. Vydržel u Camerona od dob, kdy jeho ateliéry zabíraly tři poschodí, aniž pořádně věděl proč. Loomis s klackovitou tváří pouličního floutka tu byl proto, že ho vyhodili z příliš mnoha jiných ateliérů.

Ani jeden neměl Roarka v oblibě. Kamkoli Roark přišel, byl obvykle od prvního okamžiku všem trnem v oku. Tvář měl neproniknutelnou jako dvířka bankovního sejfu; v sejfu bývají uložené cenné věci a takový pocit nemají lidé rádi. Působil jako chladný, zneklidňující element, jeho přítomnost měla zvláštní charakter – bylo ji zřetelně znát, a přesto vnucovala lidem v téže místnosti dojem, jako by tam vůbec nebyl, anebo možná jako by tam nebyli oni.

Po práci chodíval Roark pěšky domů, do vzdáleného činžovního domu u East River. Vybral si to místo proto, že tu měl za dva a půl dolaru týdně sám pro sebe celé patro, obrovskou místnost pod střechou, která dřív sloužívala jako skladiště. Neměla strop a mezi holými trámy dovnitř zatékalo. Zato však měla dvě dlouhé řady oken. Některá z nich byla vyplněna sklem, jiná kartonem, jedna řada se otevírala nad řeku, ta druhá nad město.

Před týdnem vtrhl Cameron do ateliéru a hodil na Roarkův stůl hrubý náčrt venkovského sídla. „Zkuste, jestli z toho dokážete udělat dům!“ vyštěkl a bez jakýchkoli bližších pokynů opět zmizel. V následujících dnech se k Roarkovu stolu nepřiblížil. Roark minulý večer plány dokončil a nechal je na Cameronově stole. Dnes ráno se Cameron objevil, předhodil Roarkovi nějaké návrhy ocelových styčníků, nařídil mu, aby za ním později přišel, a po zbytek dne už se v ateliéru neukázal.

Ostatní už odešli domů. Roark přetáhl přes svůj stůl staré voskované plátno a vešel ke Cameronovi. Žárovka lampy osvětlovala Cameronovu tvář, jeho vousy, protkané třpytícími se bílými vlákny, hřbet ruky, roh odevzdaného výkresu a černé čáry na něm, tak výrazné a přesné, jako by to byl reliéf vystupující z papíru.

„Jste propuštěn,“ řekl Cameron.

Roark stál uprostřed místnosti, jednu nohu pokrčenou, ruce volně svěšené podél těla, jedno rameno výš než druhé.

„Ano?“ opáčil klidně a bez hnutí.

„Pojďte sem,“ vyzval ho Cameron. „Posaďte se.“

Roark poslechl.

„Jste příliš dobrý,“ řekl Cameron. „Jste příliš dobrý na to, pro co jste se rozhodl. Nemá to smysl, Roarku. Čím dřív, tím líp.“

„Co tím myslíte?“

„Nemá smysl, abyste mrhal tím, co ve vás je, na ideál, kterého nikdy nedosáhnete, který vám oni nikdy nedovolí uskutečnit. Nemá smysl dělat si z tak úžasného vnitřního potenciálu mučicí nástroj. Prodejte ho, Roarku. Prodejte ho teď hned. Nebude to sice ono, ale vy ho máte dost. Máte ho v sobě tolik, aby vám zaplatili, a dobře zaplatili, pokud ho využijete tak, jak chtějí. Přistupte na jejich hru, Roarku. Udělejte kompromis. Udělejte ho teď, protože ho budete stejně jednou muset udělat – mezitím si ovšem prožijete peklo, na které budete chtít zapomenout. Vy nevíte, do čeho jdete. Já to vím. Ušetřete se toho. Odejděte. Najděte si někoho jiného.“

„A vy jste to snad udělal?“

„Vy, vy… ty nadutý fracku! Řekl jsem snad, že jsi tak dobrý? Jak si dovoluješ srovnávat se s…“ Zarazil se, protože postřehl na Roarkově tváři smích.

Zadíval se na něj a náhle mu odpověděl také úsměvem. Byl to ten nejbolestnější výraz, jaký kdy Roark spatřil.

„Ne,“ hlesl Cameron, „to neprojde, co? Ne, neprojde… No dobrá, máš pravdu. Jsi tak dobrý, jak si myslíš. Ale musím ti něco říct. Nevím jak. Odvykl jsem si mluvit s lidmi, jako jsi ty. Odvykl? Možná jsem to nikdy nepotřeboval umět. To je možná to, co mě tak děsí. Je asi těžké to pochopit…“

„Já to chápu. Podle mě jen ztrácíte čas.“

„Nebuď hrubý. Protože já už teď s tebou nemůžu jednat hrubě. Poslouchej mě. Můžeš mě vyslechnout a nepřerušovat mě?“

„Ano. Omlouvám se. Nemyslel jsem to tak.“

„Podívej, já jsem ten poslední, za kým jsi měl jít. Když tě tu nechám, spáchám na tobě zločin. Měli tě přede mnou varovat. Já ti nepomůžu. Nebudu ti nic rozmlouvat. Nenaučím tě žádná moudra. Naopak, budu tě v tom podporovat. Budu tě postrkovat dál po cestě, po které už jdeš. Nedovolím ti, aby ses odchýlil, a bude ti hůř… Copak mě nechápeš? Za měsíc už tě vyhodit nedokážu. Nejsem si ani jistý, že to dokážu teď. Takže se se mnou nehádej a běž. Vypadni odsud, dokud můžeš.“

„A můžu snad? Nemyslíte, že už je příliš pozdě pro nás pro oba? Pro mne bylo pozdě už před dvanácti lety.“

„Zkus to, Roarku. Zkus být jednou trochu rozumný. Je spousta velkých ateliérů, kde tě vezmou, když se jim o tobě zmíním; ať už tě vyhodili ze školy nebo ne. Možná jsem na jejich recepcích terčem posměchu, ale když se jim to hodí, rádi ode mě kradou, a vědí, že já dobrého projektanta poznám. Dám ti dopis pro Guye Francona. Kdysi dávno pro mne pracoval. Myslím, že jsem ho vyhodil, ale to nevadí. Běž za ním. Nebude se ti líbit, ale zvykneš si. A za pár let mi za to poděkuješ.“

„Proč mi tohle všechno říkáte? To mi přece říkat nechcete. Vy sám jste to přece taky neudělal.“

„A právě proto ti to říkám! Protože já jsem to neudělal! Podívej, Roarku, máš v sobě něco, co mě děsí. Nejde jen o tvou práci. Nestaral bych se, kdybys byl exhibicionista, který se předvádí jako nějaký akrobat nebo šašek snažící se upoutat pozornost. Je to jeden z chytrých triků jít proti davu, bavit lidi podřadnou pouťovou atrakcí a vybírat za to vstupné. Kdyby ti šlo o tohle, pak by mi to bylo jedno. Ale o to ti nejde. Ty máš totiž svou práci rád. Pánbu ti pomáhej, máš ji opravdu rád! A to je to neštěstí. Nosíš to jako cejch na čele, všem na očích. Máš ji rád, oni to vědí a mají tě v hrsti. Prohlédl sis někdy lidi na ulici? Nemáš z nich strach? Já ano. Míjejí tě, mají na hlavách klobouky, nesou si rance. To ale není jejich pravá podstata. Jejich pravá podstata je nenávist ke každému, kdo má rád svou práci. Takových se oni bojí. Nevím proč. A těm všem se, Roarku, vydáváš napospas.“

„Já si lidí na ulici nevšímám.“

„A všiml sis aspoň toho, co udělali mně?“

„Všiml jsem si, že jste se jich nebál. Proč ode mne čekáte něco jiného?“

„Právě proto!“ Naklonil se dopředu a opřel se pěstmi o stůl. „Proč mě nutíš to říct, Roarku? Vyžíváš se v krutosti? Dobrá, já to řeknu: chceš skončit takhle? Chceš dopadnout jako já?“

Roark se postavil a zůstal stát na rozhraní světla dopadajícího na stůl.

„Pokud někdy na konci života,“ řekl, „budu tím, čím jste teď vy tady, v tomhle ateliéru, budu to považovat za čest, kterou jsem si nezasloužil.“

„Sedni si!“ okřikl ho Cameron. „Nesnáším okázalé řeči!“

Roark se podíval na sebe a pak na stůl, překvapen, že stojí. „Promiňte. Nechtěl jsem vstávat.“

„Tak se posaď. Podívej. Chápu tě. A je to od tebe hezké. Ale ty nevíš, co tě čeká. Myslel jsem si, že když tu strávíš pár dní, tak tě to uctívání hrdinů přejde. Ale vidím, že ti to nestačilo. Sedíš tu a říkáš si, jak je ten starý Cameron skvělý, ušlechtilý bojovník, mučedník v předem prohrané bitvě, a jak rád bys se mnou padl na barikádách a po zbytek života se se mnou stravoval v zaplivaných jídelnách. Já vím, že teď, v tvých úžasných dvaadvaceti letech, ti to připadá vznešené a krásné. Ale víš, co to doopravdy znamená? Třicet let předem prohrané bitvy, to zní krásně, co? Ale víš, kolik má takových třicet let dnů? Víš, co se v každém tom dni odehrává? Roarku! Máš tušení, o co v nich jde?“

„O tom přece mluvit nechcete.“

„Ne! Nechci o tom mluvit! Ale budu. Chci, abys to slyšel. Chci, abys věděl, co tě čeká. Budou dny, kdy se podíváš na svoje ruce a bude se ti chtít něco popadnout a zlámat v nich všechny kosti, protože ty ruce ti budou připomínat, co všechno by dokázaly, kdybys jim k tomu dal příležitost, a ty tu příležitost nebudeš mít, nebudeš schopen unést své tělo, protože kdesi zradilo tvé ruce. Budou dny, kdy nastoupíš do autobusu a řidič na tebe vyštěkne, bude po tobě jen chtít pěťák, ale ty uslyšíš něco jiného, uslyšíš, že nejsi nikdo, že se ti vysmívá, že to máš vyryté na čele, tu věc, za kterou tě všichni tak nenávidí. Budou dny, kdy budeš stát někde v koutě a poslouchat, jak nějaká kreatura na pódiu mluví o stavění domů, o práci, kterou máš tak rád, a to, co bude říkat, tě přinutí počkat, až někdo vstane a rozmáčkne ho jako štěnici, ale pak uslyšíš, jak mu lidi tleskají, a bude se ti chtít křičet, protože si nebudeš jistý, jestli jsou skuteční oni nebo ty, jestli jsi v místnosti plné dutých hlav, anebo jestli někdo nevyprázdnil hlavu tobě, ale neřekneš nic, protože zvuky, které bys byl schopen ze sebe vydat, nebudou už jazykem, kterému by v té místnosti někdo rozuměl; ale i kdybys promluvit chtěl, stejně bys nepromluvil, protože by tě umlčeli, tebe, který jim máš o stavění domů tolik co říct! To je to, co chceš?“

Roark seděl nehnutě, obličej řezaný ostrými stíny, černý klín zakusující se do propadlé tváře, dlouhý trojúhelník černé výseče přetínající bradu, oči upřené na Camerona.

„Nestačí?“ zeptal se Cameron. „Fajn. Pak jednoho dne uvidíš na papíře před sebou budovu, která tě srazí na kolena. Nebudeš věřit, že je to tvůj výtvor, ale bude; země ti bude náhle připadat krásná a vzduch zavoní jarem a ty pocítíš lásku k lidem kolem sebe, protože na světě nebude žádné zlo. A vyrazíš s tím výkresem ven, abys ten dům postavil, protože si budeš stoprocentně jistý, že ti každý člověk, který ten dům spatří, pomůže. Ale nedojdeš daleko. Ve dveřích tě zastaví člověk, který ti přišel odpojit plyn. Ne že bys vařil často, protože většinu peněz jsi spotřeboval na dokončení toho domu, ale přesto sis sem tam něco na plotně ohřál a nezaplatil jsi… No dobrá, to není taková tragédie, čert to vem. Nakonec se ale s tím domem dostaneš až do něčí kanceláře a budeš si spílat, že mu svým tělem zabíráš tolik místa, budeš se snažit vytlačit se z jeho pohledu tak, aby se na tebe nemusel dívat, aby jen slyšel tvůj žadonící, škemrající hlas, který se mu bude plazit u nohou, budeš se sám sobě hnusit, ale bude ti to jedno, jen když tě nechá postavit ten dům, bude ti všechno jedno, budeš ochoten si před ním třeba i roztrhnout břicho, protože když uvidí, co je v tobě, určitě tě nechá dům postavit. On ti ale řekne, že velice lituje, ale tu zakázku právě získal Guy Francon. A ty půjdeš domů, a víš, co tam budeš dělat? Budeš brečet. Brečet jako ženská, jako ožrala, jako zvíře. To je tvá budoucnost, Howarde Roarku. Pořád o ni stojíš?“

„Ano,“ odpověděl Roark.

Cameron sklopil oči, svěsil hlavu, pak ještě víc, hlava mu pomalu klesala v dlouhých, trhavých záškubech; pak se zastavila. Seděl bez hnutí, s rameny shrbenými, rukama volně složenýma v klíně.

„Howarde,“ zašeptal, „nikdy jsem to nikomu neřekl…“

„Děkuju…“ řekl Roark.

Trvalo dlouho, než Cameron opět zvedl hlavu.

„Jdi domů,“ hlesl. „Dneska jsi pracoval dlouho. A zítra tě čeká těžký den.“ Ukázal na výkresy venkovského sídla. „Je to dobré. Potřeboval jsem vědět, co v tobě je. Ale takhle by to postavit nešlo. Musíš to předělat. Zítra ti ukážu, co po tobě chci.“

5

Rok u firmy Francon & Heyer vynesl Keatingovi neoficiální titul korunního prince bez portfeje. Ač byl stále zatím jen projektant, stal se Franconovým protežovaným favoritem. Francon ho brával na obědy – pro obyčejného zaměstnance nebývalá čest. Volal ho k návštěvám klientů. Přítomnost pohledného mladého muže v architektově kanceláři působila na klienty dobře.

Lucius N. Heyer běžně unavoval Francona otázkami typu: „Kde jsi sehnal toho nového?“, čímž myslel zaměstnance, jenž u firmy pracoval už tři roky. Keatinga si však k údivu všech nejen pamatoval, ale navíc ho při každém náhodném setkání obšťastňoval úsměvem starého známého. Keating s ním jednoho úmorného listopadového odpoledne protrpěl rozvleklou debatu na téma starožitného porcelánu. To byl Heyerův koníček; vlastnil slavnou sbírku, již nastřádal za léta vášnivého sběratelství. Keating projevil v tomto oboru solidní znalosti, ačkoli o starožitném porcelánu slyšel poprvé sotva den předtím a obětoval mu jediný večer v knihovně. Heyera to potěšilo, v ateliéru se totiž o jeho koníček nikdo nezajímal, vůbec si ho tam skoro nikdo nevšímal. Před svým partnerem proto poznamenal: „Že si ale umíš vybrat lidi, Guyi. Toho chlapce – jak se jmenuje? Keating – bychom rozhodně neměli ztratit.“

„To ne,“ odpověděl Francon s úsměvem, „to rozhodně ne.“

V ateliéru se Keating zaměřil na Tima Davise. Práce a výkresy byly jen nepodstatnou rutinou jeho každodenní činnosti. Pravým ztělesněním prvního stupínku jeho kariéry byl Tim Davis.

Davis ho nechával dělat většinu své práce. Nejdříve jen v noci, později částečně i během dne, nejdříve tajně, později veřejně. Ne že by Davis toužil po tom, aby to každý věděl. O to se postaral Keating, a to s náležitým výrazem důvěřivé naivnosti, jednoznačně naznačujícím, že je jen pouhý nástroj, něco jako Timova tužka nebo trojúhelník, a že svou výpomocí Timovu nepostradatelnost spíš podtrhuje než snižuje, a proto není proč to tajit.

Nejdříve Davis Keatingovi instrukce ke svým výkresům tlumočil, později přijal hlavní projektant jejich dohodu jako samozřejmost a začal chodit místo za Davisem rovnou za Keatingem. Keating byl vždy k dispozici a s úsměvem ujišťoval: „Já to udělám, Tima s těmihle maličkostmi nezatěžujte, já se o to postarám.“ Davisovi se viditelně ulevilo a poddal se tomu; hodně kouřil, povaloval se a s nohama ledabyle obtočenýma kolem trnože stoličky a očima zavřenýma snil o Elaine. Čas od času prohodil: „Máš to hotové, Petře?“

Na jaře se Davis oženil. Často byl s prací ve skluzu. To se pak vždycky přitočil ke Keatingovi a pošeptal mu: „Ty jsi s šéfem jedna ruka, Petře, prohoď o mně občas dobré slovo, jo? – Aby trochu přimhouřili oko. Bože, kdybys věděl, jak mi zrovna teď leze celá práce krkem!“ A Keating hlásil Franconovi: „Omlouvám se, pane Francone, že ty plány na suterén Murrayova obchodu byly hotové tak pozdě, ale Tim Davis se včera večer pohádal se ženou, víte, jak to mezi novomanželi chodívá, nebuďte na něj přísný.“ Nebo: „Zase Tim Davis, pane Francone, opravdu se na něj nezlobte, nemůže si pomoct, je teď myšlenkami úplně jinde!“

Když Francon náhodou nahlédl do seznamu výplat svých zaměstnanců, zjistil, že jeho nejdražší projektant je zároveň ten nejnepotřebnější.

A když Tim Davis přišel o práci, nikdo z ateliéru se tomu nedivil. Kromě Tima Davise. Vůbec to nechápal. Rty se mu sevřely hořkostí a vzdorem vůči světu, který bude muset už navždy nenávidět. Měl pocit, že nemá na celém světě jediného přítele, kromě Petra Keatinga.

Keating ho utěšoval, proklínal Francona, nadával na lidskou nespravedlnost, v jakémsi zapadlém baru utratil šest dolarů, aby obměkčil sekretářku jakéhosi podřadného architekta ze svého okruhu známých, a sjednal Timu Davisovi novou práci.

Kdykoli si na Davise později vzpomněl, zahřálo ho to u srdce; podařilo se mu ovlivnit běh jednoho lidského života, vybočit ho z jedné cesty na druhou; lidskou bytost – už to pro něj nebyl Tim Davis, ale živá postava a mysl, vědomá mysl – proč jen se té tajemné věci, jíž se říká vědomí, u jiných vždycky tak bál? – a on tu postavu i mysl svou vůlí změnil. Jednomyslným rozhodnutím Francona, Heyera a hlavního projektanta byly Timův stůl, jeho místo i plat přiděleny Petru Keatingovi. To však byla jen část zadostiučinění. To všechno, mělo ještě jiný smysl, mnohem hřejivější a neskutečnější – a nebezpečnější. Často a s radostí teď prohlašoval: „Tim Davis? Á, ten! Tomu jsem sehnal práci.“

Napsal o tom své matce. A ona říkala přátelům: „Ten náš Péťa je tak obětavý.“

Psal jí pravidelně každý týden. Jeho dopisy byly krátké a stručné, její dlouhé, podrobné a plné rad, které málokdy dočetl až do konce.

Občas se vídal s Kateřinou Halseyovou. Tenkrát, jak slíbil, za ní nepřišel. Když se ráno probudil a vzpomněl si, co všechno jí navykládal, nenáviděl ji za to, že jí to řekl. Ale za týden se k ní vrátil, ona mu nic nevyčítala a o strýčkovi se nebavili. Vídal ji potom tak jednou za měsíc, někdy za dva, měl radost, že ji zas vidí, ale o své práci s ní nemluvil.

Byl by si o ní rád popovídal s Howardem Roarkem, ale nikdy příliš nepochodil. Dvakrát se u něj zastavil, vyšlapal popuzeně patero schodišť do jeho podkroví, nadšeně se s Roarkem přivítal a čekal, že se mu dostane nějakého ujištění, aniž přesně věděl, v čem vlastně potřebuje ujistit a proč by ho měl ujišťovat právě Roark. Vyprávěl mu o své práci a s upřímným zájmem se vyptával na Camerona. Roark ho poslouchal a na všechno mu ochotně odpovídal, ale Keating měl po celou dobu pocit, jako by v Roarkových nehybných očích narážel na pancéřovou zeď a jako by nemluvili stejnou řečí. Než se zvedl k odchodu, stačil si povšimnout Roarkových otřepaných manžet, sešlapaných bot, záplaty na koleně jeho kalhot, a to ho uspokojilo. Odcházel a v duchu se smál, ale pak na něj vždycky dolehla hrozná tíha, již si nedokázal nijak vysvětlit. Pokaždé se zařekl, že už za ním nikdy nepůjde, a pokaždé, i když si to nedokázal nijak vysvětlit, mu bylo předem jasné, že přijde zas.

„Takže,“ vysvětloval Keating, „na to, abych ji pozval na oběd, se mi ji zpracovat nepodařilo, ale pozítří prý se mnou půjde na tu Mawsonovu výstavu. A o co tedy jde?“

Seděl na podlaze, hlavu opřenou o pohovku, bosé nohy natažené, na sobě volně splývající hedvábné pyžamo Guye Francona.

Otevřenými dveřmi viděl do koupelny, kde se Guy Francon opíral břichem o naleštěnou hranu umyvadla a čistil si zuby.

„To je skvělé,“ zahuhlal Francon do husté pěny zubní pasty. „To bude stačit. Pořád nic nechápeš?“

„Ne.“

„Proboha, Petře, vždyť jsem ti to celé vysvětloval, než jsme včera začali. Pan Dunlop chce své manželce postavit dům.“

„Aha,“ Keating se matně rozpomínal, uhlazuje si rozcuchané černé vlasy z čela. „No jo… už si vzpomínám… bože, Guyi, co jsem to včera pil?“

Mlhavě si vybavoval večírek, na který ho včera Francon vzal s sebou, vzpomínal si na kaviár v ledové míse, na dlouhé dámské šaty z černého tylu a hezkou tvář paní Dunlopové, ale jak se dostal do Franconova bytu, o tom neměl ani potuchy. Ostatně, absolvoval s Franconem za uplynulý rok tolik večírků a tolikrát skončil u něj, že na tom už ani nezáleželo.

„Nejde o nic velkého,“ pokračoval Francon s kartáčkem v ústech, tvář měl vyboulenou a z pusy mu trčelo zelené držátko. „Nějakých padesát tisíc, jestli jsem dobře rozuměl. Je to samozřejmě jen malá ryba, ale švagr paní Dunlopové je Quimby – víš, který, ten realitní magnát. Protlačit se do téhle rodiny neuškodí, to rozhodně ne. Takže mi na tu zakázku dohlédneš, viď, Petře? Můžu se spolehnout?“

„Jasně,“ přikývl Keating a hlava mu poklesla. „Na mne se můžeš vždycky spolehnout, Guyi…“

Seděl bez hnutí s pohledem upřeným na své bosé nohy a myslel na Stengela, Franconova hlavního projektanta. Nechtěl na něj myslet, ale myšlenky se mu k tomuto tématu vracely automaticky, protože Stengel představoval další stupínek jeho kariéry.

Stengel byl vůči nabídkám přátelství zcela odolný. Dva roky narážely Keatingovy pokusy na ledovou hradbu jeho brýlí. Co si o něm Stengel myslí, bylo veřejným tajemstvím, ale málokdo se to odvažoval opakovat, leda v přímých citacích. Stengel se to nebál říkat nahlas, i když věděl, že za návrhy oprav, s nimiž se mu výkresy vracely z Franconovy kanceláře, stojí právě Keating. I on však měl jedno zranitelné místo – měl v plánu od Francona jednou odejít a založit si vlastní firmu. Už si našel i partnera, mladého architekta, který sice neoplýval velkým talentem, zato však značným dědictvím. Keatingovi to leželo v hlavě. Vlastně nemyslel na nic jiného. Myslel na to i teď, když seděl na zemi ve Franconově ložnici.

Když o dva dny později provázel paní Dunlopovou mezi vystavenými plátny Frederika Mawsona, měl už v hlavě jasný plán. Navigoval ji mezi korzujícími návštěvníky, a když jí občas prsty lehce stiskl loket, dal si záležet na tom, aby jí neuniklo, že jsou jeho oči upřené na její mladý obličej častěji než na vystavené obrazy.

„Ano,“ přisvědčil, když poslušně zírala na krajinu zobrazující vrakoviště a snažila se vyloudit na tváři náležitý výraz obdivu, „skvělá práce. Všimněte si těch barev, paní Dunlopová… Mawson si prý vytrpěl své, než se prosadil. Ale to je stará písnička o umělcově trnité cestě k uznání. Stará a smutná. A v každém umění stejná. Včetně toho mého.“

„Ale, opravdu?“ opáčila paní Dunlopová, která v tu chvíli vypadala spíše jako obdivovatelka architektury.

„Třeba tohle,“ zastavil se Keating před obrazem stařeny sedící na obrubníku a probírající se mezi prsty u nohou, „tomuhle se říká umění coby společenský dokument. Něco takového dokáže ocenit jen ten, komu nechybí odvaha.“

„Je to opravdu nádherné,“ podotkla paní Dunlopová.

„Ano, odvaha. Vzácná to vlastnost… Paní Stuyvesantová objevila Mawsona v podkrovní mansardě, kde prý doslova živořil. Pomoci talentovanému mládí je úctyhodný skutek.“

„Musí to být úžasné,“ přisvědčila paní Dunlopová.

„Kdybych byl bohatý,“ prohodil Keating zadumaně, „dělal bych to jako svého koníčka – pořádat výstavy začínajících výtvarníků, financovat koncerty mladých klavíristů, nechat si postavit dům od nadějného architekta…“

„Víte, pane Keatingu, že máme zrovna s manželem v plánu postavit si domek na Long Islandu?“

„Neříkejte! To je roztomilé, paní Dunlopová, že to říkáte zrovna mně. Jste tak mladá, odpusťte mi tu upřímnost. Víte, že tím riskujete, že vám tady začnu vnucovat naši firmu? Anebo jste už rozhodnuta a máte architekta vybraného?“

„Ne, vůbec nejsem rozhodnuta,“ odpověděla půvabně paní Dunlopová, „a vaší firmy bych se tolik nebála. Naopak jsem o firmě Francon & Heyer v posledních několika dnech vážně uvažovala. Slyšela jsem na ni všude jen samou chválu.“

„Děkuji vám, paní Dunlopová.“

„Pan Francon je skvělý architekt.“

„To jistě.“

„Copak?“

„Ale nic. Vůbec nic.“

„Ne, něco jste chtěl říci…“

„Opravdu to chcete slyšet?“

„Samozřejmě.“

„Víte, Guy Francon – to je jen jméno. On sám nebude mít s vaším domem nic společného. Je to sice jedno z profesionálních tajemství, které bych neměl prozrazovat, ale vy máte v sobě cosi, co mě nutí být upřímný. Nejlepší domy, které pocházejí z naší firmy, jsou dílem pana Stengela.“

„Koho?“

„Clauda Stengela. To jméno jste nemohla nikdy slyšet, ale až někdo najde odvahu ho objevit, uslyšíte je často. To on dělá všechny projekty, on je tím géniem v zákulisí, Francon se jen podepisuje a sklízí slávu. Tak to chodí všude.“

„A proč si to pan Stengel nechá líbit?“

„Co mu zbývá? Nikdo mu nedá příležitost se projevit. Znáte lidi, drží se vyšlapané cesty a raději zaplatí za stejnou věc třikrát víc, jen když to má osvědčenou značku. Odvaha, paní Dunlopová, nedostatek odvahy. Stengel je skvělý umělec, ale všimnout si toho dokáže jen pár vnímavých lidí. Má na to postavit se na vlastní nohy, jen kdyby našel tak výjimečnou osobnost, jakou je třeba paní Stuyvesantová, která by mu dala příležitost.“

„Vážně?“ podivila se paní Dunlopová. „To zní zajímavě! Povězte mi o něm něco víc.“

Řekl jí víc a leccos ještě přidal. Když si prohlédli výstavu Frederika Mawsona a potřásli si na rozloučenou rukou, byla už paní Dunlopová definitivně rozhodnuta.

„Jsem vám moc vděčná, opravdu velice vděčná. Jste si jist, že se to vás ani vaší firmy nedotkne, když mi domluvíte schůzku s panem Stengelem? Neodvažovala jsem se vám to sama navrhnout a skutečně oceňuji, že se na mne za to nezlobíte. Je to od vás opravdu šlechetné a jen málokdo by na vašem místě něco takového udělal.“

Když přišel Keating za Stengelem a řekl mu, že ho paní Dunlopová zve na oběd, Stengel ho beze slova vyslechl, pak prudce trhl hlavou a vyštěkl:

„Co z toho kápne tobě?“

Než na to stačil Keating něco odpovědět, Stengel náhle zaklonil hlavu.

„Aha,“ řekl. „Aha, jo tak.“

Pak se naklonil dopředu, ústa opovržlivě stažená.

„Fajn. Půjdu na ten oběd.“

Když Stengel odešel z firmy Francon & Heyer, aby si otevřel svůj vlastní ateliér a pustil se do stavby Dunlopova domu coby své první zakázky, zlomil Guy Francon pravítko o stůl a zaburácel na Keatinga:

„Ten všivák! Ten proradný všivák! Po tom všem, co jsem pro něj udělal.“

„A cos čekal?“ opáčil Keating, rozvalený v nízkém křesle před ním. „Takový je život.“

„Nejvíc mě žere, jak se o tom mohl ten malý parchant dozvědět? Takhle nám to vyfouknout přímo před nosem!“

„Já jsem mu nikdy nevěřil,“ pokrčil Keating rameny. „Lidská povaha…“

Hořkost v jeho hlase byla upřímná. Nedočkal se od Stengela žádného vděku. Místo toho se s ním Stengel rozloučil jen strohou poznámkou: „Jsi větší všivák, než jsem si myslel. Hodně štěstí. Jednou budeš slavný architekt.“

Tak získal Keating u Francona & Heyera místo hlavního projektanta.

Francon ho při té příležitost pozval na pár skleniček do jedné klidnější, útulnější restaurace. „Za pár let,“ opakoval pořád dokola, „za pár let to všem ukážeš, Péťo… Jsi fajn kluk a mám tě rád a můžu pro tebe leccos… Neudělal jsem snad pro tebe dost? Budoucnost ti leží u nohou, Péťo… za pár let…“

„Máš nakřivo kravatu, Guyi,“ přerušil ho Keating suše, „a kapeš si brandy na sako…“

Když dostal svůj první samostatný projekt, vybavili se Keatingovi Tim Davis, Stengel a spousta dalších, kteří o něčem takovém vždycky snili, usilovali o to, snažili se, ale neuspěli – jeho zásluhou. Byl to pocit vítězství. Hmatatelný důkaz vlastní úspěšnosti. Pak se však náhle ocitl za sklem své kanceláře, před sebou čistý arch papíru – sám. A ucítil, jak mu něco klouže krkem do žaludku, něco studeného a prázdného, to známé valící se černé nic. Opřel se o stůl a zavřel oči. Nikdy předtím si plně neuvědomil, že to je to, co se od něj jako od architekta vlastně očekává – aby zaplnil arch papíru, aby něco vytvořil.

Byla to jen malá vila. Ale místo aby mu před očima rostla, někam se propadala. Viděl její obrys jako díru v zemi; a jako díru uvnitř sebe, jako prázdnotu, z níž se ozývalo jen marné žvanění Davise a Stengela. Francon mu k zadané práci řekl pouze: „Hlavně ať to má určitou vznešenost, chápeš, vznešenost… nic výstředního… elegantní stavba… a nepřesáhni rozpočet.“ Tímto způsobem předal projektantovi svou myšlenku, s ostatním ať si poradí sám. V otupělé letargii se Keatingovi vynořovaly před očima tváře smějících se klientů, slyšel zvučný hlas všemocného Ellsworthe Tooheyho, upozorňující ho na skvělé vyhlídky, které mu nabízí profese instalatéra. Nenáviděl každý kus kamene na zemi. Nenáviděl sám sebe za to, že se rozhodl stát se architektem.

Když začal kreslit, snažil se nemyslet na práci, kterou dělá; myslel jen na to, že když to dokázal Francon, Stengel, a dokonce i Heyer a všichni ostatní, dokáže to i on.

Strávil spoustu dní nad zkušebními návrhy. Strávil dlouhé hodiny ve firemní knihovně, kde se snažil na fotografiích klasicistních budov najít formu pro svůj dům. Cítil, že napětí v jeho hlavě povoluje. Dům, jenž mu rostl pod rukama, vypadal celkem dobře a všechno bylo v pořádku, protože lidé stále uctívali mistry, kteří to dělali před ním. Nemusel pochybovat, bát se, podstupovat rizika; to už za něj udělali dříve jiní.

Když byly výkresy hotové, nejistě si je prohlížel. Kdyby mu někdo řekl, že to je ten nejlepší dům na světě, a někdo jiný tvrdil, že ošklivější paskvil v životě neviděl, byl by souhlasil s oběma. Sám si nemyslel vůbec nic. Potřeboval nabýt jistoty. Vybavil se mu Stanton a ona jistota, na niž se mohl vždycky spolehnout, když měl nakreslit něco do školy. Vytočil číslo Cameronova ateliéru a vyžádal si k telefonu Howarda Roarka.

Ještě toho večera dorazil k Roarkovi domů a rozložil před ním výkresy, pohledy i půdorysy své první stavby. Roark se nad nimi sklonil a s rukama široce roztaženýma a opřenýma o hrany stolu se na ně dlouze a mlčky díval.

Keating dychtivě čekal na jeho slova. S narůstající dychtivostí rostl i jeho vztek – jeho vlastní nedočkavost se mu příčila. Když už to nemohl vydržet, vyhrkl:

„Představ si, Howarde, o Stengelovi se říká, že je nejlepší projektant ve městě, a přitom by se beze mě nikdy nerozhoupal. Musel jsem ho trochu postrčit a zabrat mu jeho místo. Stálo mě to sice trochu přemýšlení…“

Zarazil se. Neznělo to tak chytře ani pyšně, jak by to znělo kdekoli jinde. Znělo to spíše jako omluva.

Roark se otočil a podíval se na něj. V jeho očích nebylo opovržení, byly jen trochu širší než obvykle, soustředěné a nechápající. Nic neřekl a obrátil se zpátky k výkresům.

Keating si připadal, jako by byl nahý. Davis, Stengel ani Francon tady nic neznamenali. Jeho štítem před lidmi byli vždycky jiní lidé. Pro Roarka byli lidé vzduch. Jiní lidé dávali Keatingovi pocit důležitosti. Roark mu nedával nic. Napadlo ho, že by měl výkresy popadnout a utéct. Nebezpečí nespočívalo v Roarkovi. Spočívalo v tom, že on, Keating, zůstával.

Roark se otočil.

„Baví tě dělat tyhle věci, Petře?“ zeptal se.

„Hele, já vím,“ řekl Keating hlasitěji, „já vím, že ty tohle neschvaluješ, ale tady jde o obchod. Chtěl jsem jen vědět, co si o tom myslíš čistě prakticky, ne filozoficky, ne…“

„Já ti nechci dělat kázání. Jen mě to zajímalo.“

„Nemohl bys mi pomoct, Howarde, nemohl bys mi s tím jen trochu pomoct? Je to můj první dům, pro moje postavení ve firmě je hrozně důležitý a já si nejsem jistý. Co myslíš? Pomůžeš mi, Howarde?“

„Dobře.“

Roark odhodil výkres s elegantní fasádou, zdobenou kanelovanými pilastry, lomenými frontony, římskými svazky nad okny a dvěma antickými orlicemi u vchodu. Vytáhl z hromady papírů půdorys. Vzal pauzovací papír, položil ho na půdorys a začal kreslit. Keating stál a pozoroval pohyb tužky v jeho ruce. Viděl, jak postupně mizí jeho impozantní vstupní foyer, točité schodiště, temné kouty, viděl, jak v místě, jež považoval za příliš malé, roste obrovský obývací pokoj, zeď s rozměrnými okny obrácenými do zahrady, prostorná kuchyně. Díval se dlouho.

„A co fasáda?“ zeptal se, když Roark odhodil tužku.

„S tím ti nepomůžu. Když už musí být klasicistní, ať je aspoň hezky klasicistní. Nepotřebuješ tři pilastry tam, kde stačí jeden. A ty ‚kachny‘ nade dveřmi sundej, jsou příšerné.“

Když Keating o něco později odcházel s výkresy pod paží, věnoval Roarkovi vděčný úsměv. Když sestupoval po schodech dolů, tvářil se dotčeně a naštvaně. Tři dny pak podle Roarkových výkresů přepracovával půdorys a kreslil nový, jednodušší pohled, aby nakonec předložil svůj výtvor Franconovi s náležitě pyšným gestem, připomínajícím nacvičené varietní číslo.

„No tedy,“ řekl Francon nad výkresy, „to mě tedy podrž! Máš úžasnou představivost, Petře… Řekl bych… Je to trochu odvážné, ale jinak…“ Odkašlal si a dodal: „Přesně takhle jsem si to představoval.“

„Jistě,“ přisvědčil Keating. „Studoval jsem tvé stavby a představoval jsem si, jak bys to pojal ty. Jestli se ti to líbí, pak je to tím, že možná umím dobře vystihnout tvoje nápady.“

Francon se usmál. A Keatinga náhle napadlo, že tomu Francon možná doopravdy nevěří a že ví, že tomu nevěří ani Keating, a přesto jsou oba spokojeni, společnou prací a společnou vinou připoutáni k sobě ještě víc.

Na Cameronově stole ležel dopis oznamující s lítostí, že po pečlivém uvážení bylo vedení banky Security Trust Company nuceno návrh jeho projektu na budovu své nové pobočky v Astorii zamítnout a že zakázku získala firma Gould & Pettingill. K dopisu byl přiložen, jak bylo dohodnuto, šek na honorář za předběžné výkresy. Částka nestačila ani na pokrytí výdajů za jejich vypracování.

Dopis ležel otevřený na stole. Cameron seděl před ním, odtažen od stolu tak, že se ho nedotýkal, ruce měl položené v klíně, hřbet jedné ruky v dlani druhé, prsty sevřené. Byl to jen kus papíru, on však před ním seděl shrbený a nehybný jako před nějakým nadpřirozeným jevem, jako před nebezpečnými paprsky, které by ho mohly zranit, kdyby se pohnul a vystavil jim holou kůži.

Na vyjádření k zakázce Security Trust Company čekal tři měsíce. Příležitosti, jež mu byly v posledních dvou letech nabízeny ve stále delších časových odstupech, se všechny postupně rozplynuly. Vynořovaly se s mlhavou nadějí a rozplývaly se s definitivním odmítnutím. Jednoho z projektantů musel propustit už dávno. Majitel domu se začal domáhat dlužných částek, nejprve slušně a opatrně, později odměřeně a nakonec vehementně a bez skrupulí. V ateliéru si však už na jeho výhrůžky zvykli, stejně jako na nekonečné odkládání výplatních termínů. Pořád tu totiž ještě byla zakázka od Security Trust Company. Její viceprezident, jenž se na Camerona obrátil, řekl: „Vím, že někteří členové rady nebudou stejného mínění jako já. Ale na to se neohlížejte, pane Camerone. Riskněte to se mnou, a já za vás budu bojovat.“

Cameron to riskl. Pracovali s Roarkem jako mezci – aby návrhy byly hotové včas, s předstihem, dřív než Gould & Pettingill předloží své. Pettingill byl bratranec manželky ředitele banky a věhlasný znalec pompejských vykopávek. Ředitel banky byl vášnivý obdivovatel Julia Caesara, a když onehdy zavítal do Říma, strávil prý prohlídkou Kolosea úctyhodnou hodinu a čtvrt.

Cameron s Roarkem a konvicí černé kávy strávili v ateliéru bezpočet dní a probdělých nocí. Cameron se v duchu děsil účtů za elektřinu, ale zakázal si na to myslet. Když v časných ranních hodinách posílal Roarka pro sendviče, v kreslírně se ještě svítilo, a zatímco za okny s výhledem do vysoké zdi vládla ještě noc, Roark vybíhal na ulici zaplavenou šedým ranním světlem. Poslední den přinutil Camerona odejít po půlnoci domů, protože se nemohl dívat na to, jak se mu třesou ruce a jak se koleny snaží opřít o vysokou otočnou stoličku, naléhaje na ni s pomalou, opatrnou, umdlévající precizností. Doprovodil ho dolů do taxíku, a když se ve světle pouliční lampy rozloučili, zůstal Cameronovi před očima Roarkův ztrhaný obličej s popraskanými rty a opuchlými víčky, která držel otevřená jen silou vůle. Když se pak ráno vrátil do ateliéru, našel konvici s kávou ležet na zemi uprostřed černé kaluže. V kaluži se máčela Roarkova ruka obrácená dlaní nahoru s mírně pokrčenými prsty. Tělo, ponořené do hlubokého spánku, bylo natažené na podlaze s hlavou zvrácenou dozadu. Na stole ležely dokončené výkresy.

Cameron seděl bez hnutí a díval se na dopis na svém stole. Ponižující na tom bylo to, že nemyslel na probdělé noci, na budovu, jež mohla v Astorii stát, ani na tu, která tam bude stát místo ní. Myslel jen na nezaplacené účty za elektřinu…

V posledních dvou letech se občas stávalo, že se Cameron z ateliéru na pár týdnů vytratil a doma nebyl k zastižení. Roarkovi bylo jasné, co se děje, ale nemohl nic dělat, jen čekat a doufat, že se v pořádku vrátí. Po čase se Cameron přestal za své stavy zoufalství stydět a chodil opilý i do ateliéru. To se pak potácel, nikoho nepoznával a předváděl se před zdmi jediného místa na světě, jehož si vážil.

Svému bytnému se Roark naučil čelit klidným tónem a prostě mu jen oznamoval, že příští týden nemůže zaplatit. Domácí se ho bál, a tak nenaléhal. Petr Keating se o tom nějak dozvěděl, jako se ostatně dozvěděl vždycky všechno, co potřeboval vědět. Jednoho večera se objevil v Roarkově studeném podkroví a posadil se v kabátě na židli. Vytáhl peněženku, vyňal z ní pět desetidolarovek a podal je Roarkovi. „Vezmi si to, Howarde. Já vím, že je potřebuješ. Nechci slyšet žádné protesty. Vrátíš mi to, až budeš mít.“ Roark na něj chvíli udiveně zíral, pak si vzal peníze a řekl: „Ano, potřebuji je. Děkuji, Petře.“ Na to Keating řekl: „Co to proboha vyvádíš? Jak můžeš takhle ztrácet čas u starého Camerona? Co z takového života máš? Vykašli se na něj, Howarde, a pojď k nám. Stačí, když se jen zmíním. Francon bude rád. Dáme ti pro začátek šedesát babek týdně.“ Roark vytáhl peníze z kapsy a podal mu je zpátky.

„Proboha, Howarde! Já jsem… já to tak nemyslel.“

„Já taky ne.“

„Prosím tě, Howarde, stejně si je nech.“

„Dobrou noc, Petře.“

Právě na to Roark myslel, když Cameron vstoupil do kreslírny s dopisem od Security Trust Company v ruce. Beze slova mu dopis podal, otočil se a zmizel zpátky ve své kanceláři. Roark si dopis přečetl a následoval ho. Kdykoli přišli o další zakázku, věděl, že ho Cameron očekává, aniž by s ním chtěl doopravdy mluvit. Chtěl ho jen vidět, probrat s ním jiné věci, znovu najít jistotu v jeho přítomnosti.

Na Cameronově stole ležel čerstvý výtisk newyorského Praporu.

Byla to hlavní tiskovina rozsáhlého Wynandova koncernu. Roark by takový plátek očekával někde v kuchyni, v holičství, v nějaké podřadné kreslírně nebo v metru. Kdekoli, jen ne v Cameronově kanceláři. Cameron si všiml jeho pohledu a zazubil se.

„Tohle jsem si koupil ráno cestou sem. Náhoda, co? A to jsem ještě netušil, že… dostaneme ten dopis. Jako by to do sebe perfektně zapadalo – ty noviny a ten dopis. Nevím, proč mě napadlo si je koupit. Asi nějaký smysl pro symboliku. Podívej se do nich, Howarde. Je to zajímavé čtení.“

Roark noviny prolistoval. Na titulní straně byla fotografie svobodné matky s plnými, lesklými rty, která zastřelila svého milence; pod fotografií byl její životopis a podrobné vylíčení procesu. Další strany nabízely štvavou kampaň proti elektrárnám a plynárnám, horoskop na ten den, výňatky z nedělních bohoslužeb, recepty pro mladé hospodyně, fotografie dívek s dlouhýma nohama, rady, jak si udržet manžela, soutěž o nejhezčího kojence, báseň o tom, že mýt nádobí je vznešenější než skládat symfonii, článek dokazující, že žena, která porodí dítě, je automaticky světicí.

„Tohle je odpověď, Howarde. To je odpověď na moje i tvoje otázky. Tyhle noviny. To, že vůbec existují a že je lidé čtou. Dá se snad proti něčemu takovému bojovat? Znáš snad slova, jimiž by se dalo něco tak zrůdného popsat? Nemuseli nám psát žádný dopis. Mohli nám poslat jeden výtisk Wynandova Praporu. Bylo by to jednodušší a výstižnější. Víš, že za pár let ovládne ten hnusný všivák Wynand celý svět? Bude to opravdu nádherný svět. A možná že má nakonec pravdu.“

Cameron potěžkával noviny na rozevřené dlani natažené ruky.

„Proč jim nedat to, co chtějí, Howarde, a nenechat se za to od nich vynášet do nebes, za to, že se jim budeš plazit u nohou – nebo… nebo co? K čemu to všechno je? Naštěstí na tom nezáleží, na ničem nezáleží, dokonce ani na tom, že je mi to úplně jedno…“

Pohlédl na Roarka a dodal:

„Kdybych se udržel aspoň do té doby, než se postavíš na vlastní nohy, Howarde…“

„O to přece nejde.“

„Ale mně o to jde… Řekl bys, Howarde, že to budou na jaře tři roky, co jsi tady? Nemáš pocit, že už je to mnohem déle? No a řekni, naučil jsem tě snad něco? Já ti odpovím: Naučil jsem tě dost, a zároveň nic. Nikdo tě nemůže nic naučit, alespoň ne v samém základu, ne v podstatě věci. To, co děláš, je tvoje, ne moje, já tě můžu jen naučit dělat to lépe. Můžu ti nabídnout prostředky, ale cíl – cíl máš svůj vlastní. Nikdy z tebe nebude učedník, který staví staré vykopávky v raně jakobínském či pozdně cameronovském stylu. Z tebe bude… kéž bych se toho dožil!“

„Dožijete se toho. Ale odpověď znáte už teď.“

Cameron stál uprostřed holých zdí své kanceláře, za stolem pokrytým hromadami nezaplacených účtů. Po okenních tabulkách pomalu stékaly špinavé kapky deště.

„Neumím jim odpovědět, Howarde. To nechám na tobě. Ty jim jednou odpovíš. Všem, Wynandovým novinám, těm, díky nimž mohou existovat, všemu, co za tím vším je. Je to divná štafeta, kterou ti předávám. Nemám tušení, jaká by naše odpověď měla být. Vím jen, že nějaká existuje a že ty ji znáš, jednou ji vyřkneš, Howarde; ty jsi ta odpověď.“

6

Kázání z kamene z pera Ellsworthe M. Tooheyho vyšlo v lednu roku 1925.

Kniha měla nákladnou vazbu s temně modrou obálkou, jednoduchými stříbrnými písmeny a stříbrnou pyramidou v rohu. V podtitulu měla vepsáno „Architektura pro každého“ a její úspěch byl nebývalý. Podávala souhrnný přehled historie architektury od hliněných chatrčí až po mrakodrapy v jazyce, jenž byl každému srozumitelný, a přesto budil zdání odbornosti. V předmluvě autor zdůrazňoval, že záměrem knihy je „vrátit architekturu tam, kam patří – mezi obyčejné lidi“. Vyjádřil v ní své přání dožít se toho, aby průměrný člověk dokázal „přemýšlet a mluvit o architektuře stejně samozřejmě jako o baseballu“. Neunavoval čtenáře technickými detaily Patera zákonů, sloupu a překladu, obloukového pilíře nebo železobetonu, ale oživil stránky knihy lidovými výjevy ze života egyptské hospodyně, římského ševce či milenky Ludvíka XVI., prozradil, co jedli, jak se myli, kde nakupovali a jak budovy, v nichž žili, ovlivňovaly jejich život. Přesto měli čtenáři dojem, že se o Pateru zákonů a o železobetonu dozvěděli vše potřebné. Nabyli dojmu, že neexistuje žádný problém, výjimečný čin ani vznešená myšlenka, jež by přesahovaly hranice všedního stereotypu lidí, žijících v minulosti stejně bezejmenně, jako žijí oni v současnosti, že věda vybočující z této každodennosti nemá žádný cíl ani význam a že jsou to oni, kdo pouhým všedním žitím ze dne na den představují a vymezují nejvyšší hodnoty každé civilizace. Po odborné stránce se nedalo autorovi nic vytknout, jeho znalosti byly úžasné; pokud šlo o kuchyňské potřeby starého Babylonu či byzantské rohožky, nemohl se mu nikdo rovnat. Psal s jiskrou a barvitostí bezprostředního pozorovatele. Netrmácel se staletími, on jimi tančil, jak tvrdili kritici, poskakoval po cestě věků jako nějaký klaun, jako přítel a prorok.

Tvrdil, že architektura je skutečně největší mezi uměleckými obory, protože je, jako ostatně všechno, co se vyznačuje velikostí, anonymní. Tvrdil, že na světě je spousta slavných budov, ale jen hrstka známých stavitelů, a že tak to také má být, protože jeden člověk nemůže nikdy vytvořit v architektuře nic velkého. Těch pár, kteří se proslavili, byli jen obyčejní šejdíři, kteří si přivlastnili slávu obyčejných lidí, stejně jako si jiní přivlastňovali jejich bohatství. „Hledíme-li v úžasu na nádheru některé staré památky a připisujeme-li její krásu jedinému člověku, dopouštíme se duchovní zpronevěry. Zapomínáme na řady neznámých a neopěvovaných řemeslníků, kteří mu razili cestu temnotou věků, kteří se skromně – neboť každé hrdinství je skromné – dřeli, aby každý přispěl svým malým dílem k společnému pokladu své doby. Krásná budova není soukromým dílem nějakého génia. Je jen zhuštěnou duší lidu.“

Vysvětloval, že úpadek architektury nastal ve chvíli, kdy soukromé vlastnictví nahradilo středověkého ducha pospolitosti, a že sobecký přístup individuálních vlastníků – kteří stavějí domy jen pro uspokojení svého špatného vkusu, „všichni se shodují, že vkus jednotlivce je špatný vkus“ – pohřbil plánovaný efekt velkých měst. Dokazoval, že svobodná vůle neexistuje, neboť lidské tvůrčí impulsy jsou dány, stejně jako všechno ostatní, ekonomickou strukturou dané éry. Vyjadřoval obdiv všem významným historickým slohům, ale varoval před jejich svévolným kombinováním. Odmítal moderní architekturu namítaje: „Dosud neznamenala nic jiného než chvilkové rozmary izolovaných jedinců, nevykázala vztah k žádnému z velkých, spontánních lidových hnutí, a nemá proto žádný společenský význam.“ Předvídal příchod lepších časů, kdy všichni lidé budou bratry a budovy budou vypadat harmonicky a budou se jedna druhé podobat, podle slavné tradice starého Řecka, oné „kolébky demokracie“. Když psal tato slova, dokázal jim vtisknout zdání – aniž by jakkoli narušil jejich nezaujatě objektivní styl –, že písmena, nyní vytištěná v dokonale vyrovnaných řádcích, byla v rukopise rozpita nejistými tahy rozechvělé ruky. Vyzýval architekty, aby v sobě potlačili sobeckou touhu po osobním zviditelnění a věnovali svůj um ztvárnění nálady svého lidu. „Architekti jsou služebníci, nikoli vůdci. Nesmějí prosazovat své nicotné já, ale naopak musejí vyjadřovat ducha své země a rytmus své doby. Nesmějí prosazovat své představy a výplody své fantazie, ale musejí hledat společného jmenovatele, jenž přiblíží jejich práci srdci prostého člověka. Architekti – ne, přátelé, ti tu nejsou proto, aby se ptali proč. Nejsou tu proto, aby rozkazovali, ale aby rozkazy plnili.“

Hesla propagující Kázání z kamene využívala citátů z recenzí: „Vynikající!“ „Skvělé dílo!“ „V oboru dějin umění bezkonkurenčně nejlepší!“ „Jedinečná příležitost seznámit se s okouzlujícím člověkem a pronikavým filozofem.“ „Povinná četba pro každého, kdo se chce nazývat intelektuálem.“

Zdálo se, že intelektuálem se chce nazývat většina národa. Čtenáři se stávali filozofy bez škol, odborníky bez praxe, soudci bez přičinění. Bylo příjemné dívat se na budovy a hodnotit je kritickým okem profesionála podle návodu ze strany 439, diskutovat o umění a vyměňovat si tytéž věty z téhož odstavce. Brzy bylo možno v kreslírnách významných ateliérů zaslechnout: „Architektura? No jistě, Ellsworth Toohey.“

V souladu se svými zásadami nezmínil Ellsworth M. Toohey ve své knize žádného architekta jménem – „Vždy jsem odsuzoval metody historického bádání vytvářející mýty a opěvující hrdiny.“ Jména se objevovala jen v poznámkách pod čarou. Některé z poznámek se týkaly i Guye Francona, „jenž tíhne k přílišné zdobnosti, nutno však vyzdvihnout jeho věrnost striktním tradicím klasicismu“. Jedna poznámka zmiňovala i Henryho Camerona, „kdysi slavného zakladatele takzvané moderní školy architektury, dnes zaslouženě odsouzeného k zapomnění. Vox populi, vox dei“.

V únoru 1925 odešel Henry Cameron do důchodu.

Už rok věděl, že ten den přijde. S Roarkem o tom nemluvil, ale věděli to oba. Přesto pracovali dál, nečekajíce nic víc, než že budou moci pracovat, dokud to půjde. Pár zakázek se v jejich ateliéru ještě objevilo; venkovské chaty, garáže, přestavby. Brali cokoli. Ale i ty trošky nakonec ustaly. Kohoutky dokapaly. Zavřela je vodovodní společnost, jíž Cameron dlužil za vodné.

Simpsona a jeho staršího kolegu z přijímací místnosti propustil už dávno. Zůstal jen Roark, který tu proseděl dlouhé zimní večery a díval se na Camerona, jak spí za psacím stolem, těžkou hlavu položenou na bezvládně rozhozených pažích, láhev, odrážející světlo lampy, postavenou mezi nimi.

A pak, jednoho únorového dne, po týdnech, kdy se alkoholu ani nedotkl, se Cameron natáhl pro nějakou knihu na polici a vzápětí se zhroutil k Roarkovým nohám, náhle, prostě, definitivně. Roark ho dopravil domů, kde lékař prohlásil, že jakýkoli pokus opustit lůžko by znamenal pro pacienta smrt. Cameron to věděl. Ležel nehybně, podepřen polštáři, paže poslušně položené na přikrývce podél těla, oči strnulé a prázdné. Pak řekl:

„Zavřeš za mne ateliér, Howarde, viď?“

„Ano,“ přikývl Roark.

Cameron zavřel oči a už nepromluvil. Roark seděl u jeho postele až do rána, nevěda, zda starý muž spí nebo bdí.

Odkudsi z New Jersey se vynořila Cameronova sestra. Trpělivá, drobná starší paní s bílými vlasy, třesoucíma se rukama a nezapamatovatelnou tváří, klidnou, odevzdanou a nepříliš optimistickou. Měla skrovný příjem a vzala na sebe odpovědnost odvézt bratra k sobě do New Jersey. Nikdy se nevdala a nikoho jiného na světě neměla. Neměla z toho ani radost, ani se nelitovala; veškerou schopnost citu ztratila už před mnoha a mnoha lety.

V den svého odjezdu předal Cameron Roarkovi dopis, který psal v noci, v bolestech, na starém kreslicím prkně, s polštářem za zády. Dopis byl adresován jednomu uznávanému architektovi; bylo to Roarkův doporučující dopis. Roark si ho přečetl a s pohledem upřeným na Camerona, ne na své ruce, roztrhl dopis v půli, složil kousky na sebe a roztrhl ho ještě jednou.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Vy je nebudete o nic prosit. Nedělejte si se mnou starosti.“

Cameron přikývl a dlouho mlčel.

Pak řekl:

„Zavři ateliér, Howarde. Nábytek jim nech jako odškodné za dluhy na nájemném. Ten výkres na zdi sundej a pošli mi ho. Nic víc. Všechno ostatní spal. Papíry, šanony, výkresy, smlouvy, všechno.“

„Ano,“ kývl Roark.

Přišla slečna Cameronová se dvěma zdravotníky a nosítky a společně pak odjeli sanitkou do přístavu. Před trajektem se Cameron obrátil k Roarkovi:

„Už běž.“ A dodal: „Přijeď se na mne podívat, Howarde… Ne moc často…“

Roark se otočil a odcházel, zatímco Camerona odnášeli na molo. Bylo šedavé ráno a ve vzduchu bylo cítit chladný, nakyslý zápach moře. Nízko nad ulicí se vznášel racek, šedý jako kus novin poletujících kolem nároží z vlhkého, žilkami protkaného kamene.

Roark se vypravil do Cameronova zamknutého ateliéru ještě toho večera. Nerozsvítil. Rozdělal oheň v kamnech a zásuvku po zásuvce pálil jejich obsah, aniž by ho jakkoli zkoumal. Papíry suše šustily do ticha, nádech plísně stoupal temnou místností a oheň syčel, praskal a vyšlehával ven v jasných jazycích. Tu a tam vylétla z plamenů bílá vločka s ožehlými okraji. Smetl ji zpátky koncem kovového ukazovátka.

Mezi papíry byly výkresy Cameronových budov, těch slavných i těch nepostavených; byly mezi nimi kopie plánů s tenkými bílými čarami, představujícími traverzy, jež dosud někde stály; byly mezi nimi smlouvy se známým podpisem a občas z rudé záře problesklo na zažloutlém papíře sedmimístné číslo, problesklo a zmizelo v ohňostroji drobných jisker.

Ze starého pořadače dopisů vyklouzl na zem výstřižek z novin. Roark ho zvedl. Byl to vyschlý, křehký a zažloutlý papír, který se mu v ohybech rozpadal mezi prsty. Bylo to interview s Cameronem ze 7. března 1892. Stálo v něm: „Architektura není obchod ani kariéra, ale křížová výprava a odevzdání se radosti, jež ospravedlňuje náš život na zemi.“ Upustil výstřižek do ohně a sáhl po dalším pořadači.

Posbíral z Cameronova stolu i všechny zbytky tužek a přihodil je k ostatnímu.

Stál nad kamny. Nehýbal se ani se nedíval dolů. Cítil pohyb horkého vzduchu, slabé chvění na hranici svého zorného úhlu. Pohlédl na výkres nikdy nepostaveného mrakodrapu visící na zdi před ním.

Petr Keating pracoval u Francona & Heyera už třetím rokem. Chodil s hlavou vztyčenou, tělem vzpřímeným do důkladně vypracované kolmice a vypadal jako úspěšný mladý muž z reklam na velmi drahé žiletky nebo středně drahá auta.

Dobře se oblékal a pozoroval, jak si toho lidé všímají. Měl byt nedaleko Park Avenue, skromný, ale moderní, do bytu si pořídil tři cenné lepty a první vydání jakéhosi klasika, kterého nikdy předtím ani potom nečetl. Občas se nechal vidět s klienty v Metropolitní opeře. Jednou se objevil na maškarním plese umělců, kde vyvolal senzaci kostýmem středověkého kameníka – šarlatovým sametovým pláštěm a přiléhavými punčochami. Díky tomu se jeho jméno objevilo ve společenské rubrice – první zmínka o jeho osobě v tisku – a on si článek vystřihl a schoval.

Na svůj první dům dávno zapomněl; i na strach a pochybnosti, které provázely jeho vznik. Zjistil, že věci jsou mnohem prostší. Klienti byli ochotni přijmout cokoli, mělo-li to patřičně impozantní fasádu, majestátní vstup a velkolepý salon, kterým mohli ohromovat své hosty. Fungovalo to ke spokojenosti všech stran – Keatingovi šlo jen o to, aby udělal dojem na klienty, klientům šlo jen o to, aby udělali dojem na své hosty, a hostům nešlo o nic.

Paní Keatingová pronajala dům ve Stantonu a přestěhovala se za synem do New Yorku. Nestál o ni, ale nedokázal ji odmítnout – byla to jeho matka a neslušelo by se jí nevyhovět. Přivítal ji nicméně celkem dychtivě; mohl se jí koneckonců aspoň pochlubit svou rostoucí slávou. Na ni to však valný dojem neudělalo, prohlédla mu pokoje, šaty, bankovní účty a řekla pouze: „To by šlo, Péťo – prozatím.“

Jednou za ním zašla i do kanceláře, kde vydržela necelou půlhodinu. Večer pak musel vydržet on hodinu a půl sedět v klidu, mnout a mačkat si klouby na prstech a poslouchat její rady. „Ten Whithers má mnohem lepší oblek než ty, Péťo. To přece nejde. Musíš mít před těmi hochy určitou důstojnost. Ten malý, co ti přinesl ty kopie, ten se mi vůbec nelíbil – jak s tebou mluvil… Ale ne, nerozčiluj se, jen bych si na něj dala pozor… A ten s tím dlouhým nosem není přece žádný tvůj kamarád… No nic, však já vím. Hlavně si hlídej toho, co mu říkají Bennett. Toho bych se, být tebou, zbavila. Je moc ambiciózní. To se pozná.“

Pak se zeptala: „A co Guy Francon, má on nějaké děti?“

„Dceru.“

„Vida…“ odtušila paní Keatingová. „Jaká je?“

„Nikdy jsem ji neviděl.“

„Teda, Petře,“ pokárala ho, „a to ti nepřijde vůči panu Franconovi nezdvořilé, že jsi neprojevil trochu zájmu seznámit se s jeho rodinou?“

„Studuje někde na univerzitě, mami. Někdy se s ní určitě seznámím. Už je pozdě, mami, mám zítra spoustu práce…“

Ale v noci i příští den mu to leželo v hlavě. Myslel na to už dřív a často. Věděl, že Franconova dcera už dávno dostudovala a že teď pracuje v Praporu, pro který píše články o bytovém designu. Víc se mu o ní zjistit nepodařilo. V kanceláři ji nikdo pořádně neznal. A Francon o ní nikdy nemluvil.

Toho dne se při společném obědě Keating rozhodl tnout do živého.

„Slyšel jsem na tvou dceru pět samou chválu.“

„A kde prosím tě?“

„Ani nevím, znáš to, člověku se leccos donese. A píše skvělé články.“

„To tedy píše,“ odsekl Francon rozladěně.

„Ne, vážně, Guyi. Rád bych ji poznal.“

Francon k němu vzhlédl a unaveně si povzdechl.

„Nebydlí u mě,“ vysoukal ze sebe. „Má svůj vlastní byt – ani nevím, jestli si pamatuju adresu… Však ji jednou poznáš. Budeš zklamaný, Petře.“

„Jak můžeš něco takového říct?“

„Nechme toho. Jako otec jsem zřejmě naprosto selhal, Petře. Co vlastně říkala paní Manneringová na ten nový návrh schodiště?“

Keating cítil vztek, zklamání – a zároveň úlevu. Díval se na Franconovu obtloustlou postavu a uvažoval, co asi tak musela dcera po něm zdědit, aby si vysloužila tak zjevnou otcovu nepřízeň. Asi bude bohatá a ošklivá jako noc – jako většina takových, usoudil. Zároveň si řekl, že by to nemuselo být nutně na překážku – jednou. Byl ale rád, že ten den byl ještě odložen. Rozhodl se, povzbuzen a nově naladěn, že večer zajde za Kateřinou.

Paní Keatingová znala Kateřinu už ze Stantonu. Doufala, že na ni Petr zapomene. Teď věděla, že se mýlila, ačkoli o ní mluvil jen zřídka a domů ji nikdy nevodil. Paní Keatingová nikdy nezmiňovala její jméno, ale často omílala cosi o holkách bez halíře, co se snaží ulovit nadané chlapce, nebo o nadějných mladících, jejichž kariéra ztroskotala, protože se špatně oženili, a předčítala mu každý novinový drb o tom, jak se některý slavný musel rozvést se svou příliš obyčejnou ženou, protože nedokázala držet krok s jeho společenským postavením.

Cestou ke Kateřině přemýšlel Keating o těch několika večerech, jež u ní strávil. Byla to nedůležitá setkání, ale zároveň jediné dny, které si ze svého pobytu v New Yorku pamatoval.

Když mu tentokrát otevřela a on vešel dovnitř, uviděl na koberci uprostřed obývacího pokoje jejího strýce změť rozházených dopisů, psací stroj, noviny, nůžky, krabice a plechovku s lepidlem.

„Ach bože!“ vzdychla Kateřina a klesla na kolena uprostřed té spouště. „Ach bože!“

Pozvedla k němu oči a s odzbrojujícím úsměvem rozhodila paže nad pomačkanými bílými hromadami a pokrčila rameny. Ve svých teď už bezmála dvaceti letech nevypadala o nic starší než v sedmnácti.

„Posaď se, Petře. Myslela jsem, že to stihnu dodělat, než přijdeš, ale nějak jsem to neodhadla. To jsou dopisy strýčkových obdivovatelů a výstřižky z novin. Musím to nějak roztřídit, na dopisy odpovědět, zařadit je, napsat pár poděkování a… Kdybys viděl, co všechno mu lidi píšou! Nádherné dopisy. Nestůj tam tak. Posaď se, prosím tě. Hned budu hotová.“

„Právě jsi skončila,“ řekl, když ji zvedal do náruče a odnášel ke křeslu.

Držel ji na rukou a ona se šťastně smála s hlavou zabořenou do jeho ramene.

„Ty jsi nenapravitelný cvok, Káťo, a krásně ti voní vlasy!“

„Zůstaňme chvilku takhle, Petře. Je mi dobře.“

„Musím ti něco říct, Káťo. Měl jsem dnes skvělý den. Odpoledne bylo slavnostní otevření Bordmanovy budovy. Víš, které, tam dole na Broadwayi, dvaadvacet pater s gotickou věží. Francon trpí závratěmi, tak jsem tam byl za firmu já. Stejně jsem tu budovu navrhoval já, takže… Ty o tom ale vlastně nic nevíš.“

„Ale vím, Petře. Viděla jsem všechno, cos postavil. Mám i fotky. Vystřihla jsem si je z novin. A dělám z nich album, zrovna jako z těch strýčkových. Božínku, Petře, je to tak úžasné!“

„Co?“

„Strýčkova alba přece. A dopisy, co mu chodí… to všechno…“ Roztáhla paže nad papíry na zemi, jako by je chtěla obejmout. „Když si pomyslím, že ty dopisy chodí z celé země, že jsou to úplně cizí lidé, a přesto pro ně tolik znamená. A já mu můžu pomáhat, já, která vůbec nic neznamenám, a podívej, jakou mám zodpovědnost! Je to tak dojemné a tak obrovské, co proti tomu znamenají naše hloupé malé problémy, když tady jde o celý národ?“

„Vážně? To ti řekl on?“

„On mi neříká vůbec nic. Ale nemůžeš s ním léta žít a nenakazit se tou jeho – tou jeho úžasnou obětavostí.“

Chtěl podotknout něco odměřeného, ale když viděl její rozzářený úsměv, její nadšený zápal, musel se také usmát.

„Já ti něco řeknu, Káťo. Sluší ti to, děsně ti to sluší. Víš, že bys mohla vypadat úplně fantasticky, kdyby tě někdo trochu zasvětil do tajů oblékání? Jednou si tě osobně vyzvednu a dotáhnu tě do města do nějakého dobrého krejčovství. Chci, abys někdy poznala Guye Francona. Určitě by se ti líbil.“

„Jo? Já myslela, žes jednou říkal, že ne.“

„To že jsem řekl? To jsem ho asi ještě dost dobře neznal. Je to báječný chlapík. Chci, abys je poznala všechny. Byla bys… hej, kam jdeš?“ Všimla si hodinek na jeho zápěstí a chtěla se zvednout.

„Já jen… Už je skoro devět, Petře, a musím tohle dodělat, než se strýček Ellsworth vrátí. Přijde asi v jedenáct, má dneska večer proslov na nějakém dělnickém shromáždění. Nebude ti vadit, když si budeme povídat a já u toho budu pracovat?“

„To mi rozhodně vadit bude! Co je mi do fanoušků tvého strýčka? Ať si s nimi poradí sám. Ty hezky zůstaň, kde jsi.“

Vzdychla, ale poslušně si opřela hlavu o jeho rameno. „Nesmíš o strýčkovi takhle mluvit. Vůbec mu nerozumíš. Četls jeho knihu?“

„Jo, četl, je skvělá, je báječná, a kamkoli přijdu, neslyším nic jiného než řeči o té zatracené knize, takže co kdybychom pro změnu mluvili o něčem jiném?“

„Pořád ještě se nechceš se strýčkem Ellsworthem seznámit?“

„Proč bych nechtěl? Jaks na to přišla? Hrozně rád bych ho poznal.“

„Aha…“

„Co je?“

„Jednou jsi řekl, že se s ním nechceš seznámit přese mě.“

„Vážně? Jak si můžeš pamatovat každou hloupost, kterou jsem kdy plácl?“

„Petře, já nechci, aby ses se strýčkem Ellsworthem seznámil.“

„Proč ne?“

„Nevím. Je to ode mě asi dost hloupé. Ale teď prostě nechci. Nevím proč.“

„Tak si s tím nelam hlavu. Až přijde čas, tak ho stejně někde potkám. Poslyš, Káťo, včera jsem stál doma u okna a myslel na tebe a hrozně jsem si přál, abys byla v tu chvíli vedle mě, málem jsem ti zavolal, jenže bylo už dost pozdě. Tak hrozně jsi mi chyběla, že…“

Poslouchala ho, paže ovinuté kolem jeho krku. A pak si náhle všiml, že se dívá někam za něj s pusou otevřenou úlekem; vyskočila, vrhla se na všechny čtyři a natáhla se po levandulově modré obálce ležící pod stolem.

„Co se krucinál děje?“ dožadoval se naštvaně vysvětlení.

„Hrozně důležitý dopis,“ vysvětlovala vkleče, třímaje obálku v drobné ručce. „Hrozně důležitý dopis, a koukej, kde byl. Málem v koši. Byla bych ho vyhodila a ani bych si toho nevšimla. Je od jedné chudé vdovy, která má pět dětí. Její nejstarší syn by se chtěl stát architektem a strýček Ellsworth mu zařizuje stipendium.“

„Tak,“ řekl Keating a zvedl se, „a už toho mám dost. Jdeme odsud, Káťo. Trochu se projdeme. Venku je dneska tak krásně. Vždyť už z toho tady blázníš.“

„Tak jo! Pojďme na procházku.“

Venku padal drobný sníh, úzké ulice zaplňovaly suché, jemné, lehounké vločky, visící nehybně ve vzduchu. Kráčeli vedle sebe, Kateřina zavěšená do jeho paže, na bílém koberci za nimi zůstávaly dlouhé hnědé šmouhy.

Na Washingtonově náměstí usedli na lavičku. Sníh obklopil náměstí ze všech stran a odřízl je tak od okolních domů a města za nimi. Obrysem oblouku pronikalo světlo a přejíždělo po nich v ocelově bílých, zelených a rozmazaně červených tečkách.

Seděla schoulená a tiskla se k němu. Díval se na město. Vždycky se ho bál. Bál se ho i teď, ale měl alespoň dva křehké štíty – sníh a dívku vedle sebe.

„Káťo,“ zašeptal, „Káťo…“

„Miluju tě, Petře…“

„Káťo,“ řekl beze stopy pochybnosti či důrazu v hlase, neboť jistota těch slov neposkytovala žádný prostor pro jakékoli vzrušení, „my jsme snoubenci, viď?“

Viděl mírný pohyb její brady, jak poklesla a zase se zvedla, aby zformovala jediné slovo.

„Ano,“ řekla klidně. Tak nevzrušeně, že to znělo až lhostejně.

Nikdy si netroufla myslet na budoucnost, protože každá vznesená otázka by mohla vyvolat pochybnost. Když však teď pronášela ono „ano“, věděla, že na to celou dobu čekala, a že kdyby se tím nechala příliš unést, mohla by své štěstí vyplašit.

„Za rok za dva,“ pokračoval a tiskl jí ruku, „se vezmeme. Jen co se postavím na vlastní nohy a budu mít místo u firmy jisté. Musím se také postarat o matku, ale za další rok dám do pořádku i to.“ Snažil se mluvit co nejklidněji a co nejpraktičtěji, aby neporušil kouzlo okamžiku.

„Já počkám, Petře,“ zašeptala. „Nemusíme spěchat.“

„S nikým o tom nebudeme mluvit, Káťo… Bude to naše tajemství, jen naše, dokud…“ Vtom ho cosi napadlo a on si s úžasem uvědomil, že nemůže nijak dokázat, že ho to nenapadlo už dřív. A přesto si musel zcela čestně přiznat, ač tím byl upřímně překvapen, že na to nikdy předtím ani nepomyslel. Odtáhl ji od sebe a rozčileně se zeptal: „Káťo! Doufám, že si nemyslíš, že to všechno je kvůli tomu tvému skvělému, zatracenému strýčkovi?“

Zasmála se. Byl to lehký, bezstarostný smích, a on věděl, že se mu na jeho otázku dostalo příznivé odpovědi.

„Proboha, Petře, co si o mně myslíš! Samozřejmě že z toho nebude nadšený, ale copak na tom záleží?“

„Nebude nadšený? Proč ne?“

„No, já myslím, že neschvaluje manželství jako takové. Ne že by zastával nějaké nemorální zásady, ale vždycky mi tvrdil, že manželství je přežitek, pouhý ekonomický prostředek pro zachování instituce soukromého vlastnictví, nebo něco v tom smyslu, prostě s tím nesouhlasí.“

„No to je výborné! Aspoň mu to ukážeme!“

Byl tomu rád, zcela upřímně. O své svědomí strach neměl, protože věděl, že tentokrát jsou jeho úmysly čisté, ale případným kritikům svého počínání tím mohl vzít vítr z plachet: stěží by ho teď mohli podezřívat, že jeho vztah ke Kateřině byl byť jen náznakem ovlivněn úvahami týkajícími se… například Franconovy dcery. Připadalo mu zvláštní, proč mu na tom tak záleží, proč chce tak usilovně uchovat svůj vztah k ní mimo jakoukoli souvislost se všemi ostatními lidmi.

Zaklonil hlavu a ucítil na rtech štípání sněhových vloček. Pak se obrátil a políbil ji. Dotek jejích rtů byl měkký a studený od sněhu.

Klobouk se jí svezl na stranu, ústa měla mírně pootevřená, oči velké a bezbranné, řasy se jí třpytily. Držel její ruku ve své a prohlížel si její dlaň. Prsty navlečené do černé vlněné rukavice vypadaly neohrabaně jako prsty dítěte. Pozoroval korálky tajícího sněhu uvázlé v jemném chmýří rukavice. Ve světle reflektorů projíždějícího auta oslnivě zazářily.

7

Věstník Sdružení amerických architektů otiskl v rubrice „Krátce a stručně“ zprávu, že Henry Cameron odešel do důchodu. Do šesti řádků se vešel nejen celkový výčet jeho úspěchů v architektuře, ale i dvě pravopisné chyby v názvech jeho staveb.

Petr Keating vešel bez zaklepání do Franconovy kanceláře a vyrušil šéfa ze smlouvání s obchodníkem se starožitnostmi o cenu tabatěrky z pozůstalosti madame Pompadour, které se vyvíjelo velmi slibně. Francona to vyvedlo z míry a unáhleně přikývl na částku, jež činila o devět dolarů dvacet pět centů víc, než kolik hodlal původně investovat. Když obchodník odešel, otočil se nedůtklivě na Keatinga a zavrčel:

„No co je, Petře, co chceš?“

Keating mu hodil Věstník na stůl a nehtem palce podtrhl odstavec o Cameronovi.

„Toho chlapa tu chci mít,“ oznámil.

„Jakého chlapa?“

„Howarda Roarka.“

„Kdo to jako má být,“ otázal se Francon, „Howard Roark?“

„Už jsem ti o něm jednou říkal. Cameronův asistent.“

„Aha… no jo, asi jo. No a? Tak ho přiveď.“

„Dáváš mi volnou ruku v tom, jak ho získám?“

„O co sakra jde? Copak jsme nikdy nepřijímali nového projektanta? A vůbec, to jsi mě musel vyrušit jen kvůli tomuhle?“

„Možná bude dělat drahoty. A já ho chci dostat dřív, než se rozhodne pro někoho jiného.“

„Neříkej? Tak on bude možná dělat drahoty, jo? To se ho máme doprošovat, aby šel k nám – poté, co pracoval u Camerona? To totiž není pro začátečníka zrovna valné doporučení.“

„Ale no tak, Guyi. Vážně ne?“

„No… no, z hlediska konstrukčního, když pominu estetickou stránku, položil Cameron celkem slušné základy a… Ve své době bezesporu něco znamenal. Ostatně, byl jsem kdysi jedním z jeho nejlepších projektantů, ale to už je dávno. Ono se na obhajobu starého Camerona vždycky něco najde, když to člověk potřebuje. Tak dobře. Přived si toho svého Roarka, když myslíš, že ho tak potřebuješ.“

„Já ho až tolik nepotřebuju, ale je to kamarád a právě nemá práci. Tak jsem si myslel, že bychom mu pomohli.“

„Dělej, jak myslíš. Jenom mě s tím už neobtěžuj. Podívej, Petře, viděls už někdy krásnější tabatěrku?“

Ještě téhož večera vystoupal Keating po schodech k Roarkovu podkrovnímu bytu, zaklepal nervózně na dveře a odhodlaně vstoupil. Roark seděl na okenním parapetu a kouřil.

„Jdu jen tak kolem,“ spustil Keating, „a říkám si, co s načatým večerem, když tu narazím na tvůj dům, Howarde, a tak jsem si řekl, že se na chvilku zastavím, neviděli jsme se pěkně dlouho.“

„Vím, proč jsi přišel,“ řekl Roark. „Dobře. Kolik?“

„O čem to mluvíš, Howarde?“

„Ty přece víš, o čem mluvím.“

„Pětašedesát týdně,“ vypadlo z Keatinga. To nebyla ta promyšlená přednáška, kterou si připravil, ale že nebude žádnou potřebovat, ho vůbec nenapadlo. „Tedy pro začátek. Jestli ti to připadá málo, možná by se dalo…“

„Pětašedesát mi stačí.“

„Ty… ty k nám nastoupíš, Howarde?“

„Kdy mám nastoupit?“

„No… hned jak budeš moct! V pondělí?“

„Dobře.“

„Díky, Howarde!“

„Mám jen jednu podmínku,“ dodal Roark. „Nebudu nic navrhovat. Vůbec nic. Ani detaily. Žádné mrakodrapy ve stylu Ludvíka XV. Z estetické stránky mě prostě vynecháte, pokud chcete, abych u vás vůbec zůstal. Dejte mě do konstrukčního oddělení. Pošlete mě na obhlídky, ven do terénu. Tak co, ještě sis to nerozmyslel?“

„Ovšemže ne. Jak chceš. Bude se ti u nás líbit, jen počkej a uvidíš. S Franconem si budeš rozumět. On sám taky patří ke Cameronovým mužům.“

„Tím bych se na jeho místě nechlubil.“

„No…“

„Ne. Neboj se. Do očí mu to neřeknu. Nebudu říkat nikomu nic. Tos chtěl slyšet?“

„Ne, proč? Já se nebojím, ani jsem na to nemyslel.“

„Takže jsme dohodnuti. Dobrou noc. Uvidíme se v pondělí.“

„Tak jo… já ale nikam nespěchám, přišel jsem vlastně za tebou…“

„Copak, Petře? Máš ještě něco na srdci?“

„Ne… já…“

„Ty chceš vědět, proč to dělám?“ Roark se pousmál, bez opovržení, bez zájmu. „Je to tak? Já ti to řeknu, jestli chceš. Je mi teď úplně jedno, kde budu pracovat. Neznám ve městě architekta, pro kterého bych chtěl pracovat. Ale někde dělat musím, takže to klidně může být ten tvůj Francon – pokud bude splněna moje podmínka. Jsem právě na prodej a jsem ochoten přistoupit na vaši hru – prozatím.“

„Proč to hned vidět tak černě, Howarde? S námi se můžeš dostat kamkoli, když si jednou zvykneš. Aspoň pro změnu uvidíš, jak vypadá skutečný ateliér. Po té Cameronově díře…“

„Tohle téma vynechme, Petře, a to hned teď a jednou provždy.“

„Já jsem nechtěl nikoho kritizovat nebo… nemyslel jsem tím nic špatného.“ Nevěděl, co říct, ani přesně co cítit. Vyhrál, ale bylo to prázdné vítězství. Ale vítězství to přesto bylo a on chtěl cítit, že má Roarka rád.

„Nezajdeme někam na skleničku? To by se přece mělo zapít, ne?“

„Promiň, Petře. To nemám v popisu práce.“

Keating sem přišel připraven jednat maximálně opatrně a taktně a dosáhl cíle, v jehož dosažení ani nedoufal; věděl, že by teď neměl víc riskovat, že by se měl sebrat a odejít. Ale něco nevysvětlitelného, něco, co se vymykalo veškeré logice, ho pohánělo dál. A tak neopatrně nadhodil:

„Nemůžeš aspoň jednou v životě projevit trochu lidskosti?“

„Čeho?“

„Lidskosti! Přirozenosti. Být trochu normální.“

„Ale já jsem normální.“

„To se neumíš nikdy uvolnit?“

Roark se usmál. Seděl na parapetu, ledabyle opřený o zeď, dlouhé nohy volně svěšené, cigaretu lehce vetknutou mezi povolené prsty.

„Tak jsem to nemyslel!“ řekl Keating. „Proč se mnou nemůžeš zajít na skleničku?“

„K čemu by to bylo?“

„Musíš mít vždycky pro všechno důvod? Musíš být vždycky tak nemožně seriózní? Nemůžeš občas udělat něco jen tak, bezdůvodně, jako všichni ostatní? Jsi tak seriózní, tak starý. S tebou je všechno strašně důležité, strašně zásadní, nějakým způsobem významné, každá minuta, i když se nehýbeš. Nemůžeš se někdy trochu uvolnit a přestat být tak důležitý?“

„Ne.“

„A nemáš toho někdy dost, být pořád kladným hrdinou?“

„Co je na mně hrdinského?“

„Nic. Všechno. Já nevím. To není tím, co děláš. Je to tím, jak si lidi kolem tebe zákonitě připadají.“

„Jak?“

„Nenormálně. Křečovitě. Když jsem s tebou, jako bych se musel pokaždé rozhodnout. Buď ty – anebo všichni ostatní. Já se ale nechci takhle rozhodovat. Nechci být mimo. Chci někam patřit. Na světě je tolik prostých a příjemných věcí. Všechno není jen boj a odříkání. Ale s tebou to tak je.“

„Co jsem si kdy odříkal?“

„Máš pravdu, ty sis nikdy nic neodpíral! Vždycky jsi šel přes mrtvoly, jen abys dosáhl svého. Ale já myslím odříkání v tom smyslu, žes po něčem z normálního světa nikdy ani nezatoužil!“

„Protože nemůžeš chtít obojí.“

„Co obojí?“

„Podívej, Petře. Nic takového jsem o sobě nikdy netvrdil. Jak jsi na to všechno přišel? Nikdy jsem po tobě nechtěl, aby ses rozhodoval mezi mnou a něčím jiným. Proč máš pocit, že tu jde o nějakou volbu? Co ti tak hrozně vadí, když si myslíš – když víš tak jistě, že se mýlím?“

„Já… já nevím.“ A dodal: „Já ti nerozumím.“ Pak se zničehonic zeptal:

„Howarde, proč mě tak nenávidíš?“

„Já k tobě žádnou nenávist necítím.“

„No právě! Kdybys mě aspoň nenáviděl!“

„Proč?“

„Abych z tebe aspoň něco měl. Já vím, že mě nemůžeš mít rád. Ty neumíš mít nikoho rád. Takže by bylo od tebe milejší, kdybys dal lidem najevo, že o nich vůbec víš, aspoň nenávistí.“

„Já neumím být milý, Petře.“

Když na to Keating nic neřekl, dodal:

„Jdi domů, Petře. Dostal jsi, cos chtěl. Nechme to tak. Uvidíme se v pondělí.“

Roark stál s tužkou v ruce u stolu v kreslírně firmy Francon & Heyer. Pramen oranžových vlasů mu padal do obličeje a v předepsaném perleťově šedém plášti vypadal jako ve vězeňském mundúru.

Nová práce mu nevadila. Zvykl si. Soustředil se na to, aby přímky, jež rýsoval, byly čisté a rovné jako ocelové paprsky, a snažil se nemyslet na to, co jednou ponesou. Občas to bylo dost těžké. Mezi ním a projektem, na němž pracoval, stál projekt budovy ve své konečné podobě. Představoval si, co by z ní mohl udělat, jak změnit čáry, které kreslil, kudy je vést, aby mu pod rukama vzniklo nádherné dílo. Musel však zapomenout na to, co věděl. Potlačit své představy. Musel poslouchat a kreslit tak, jak mu bylo nařízeno. Bolelo to tak moc, že se musel v duchu zlostně a odměřeně napomínat. Říkal si: je to těžké? – tak se to nauč!

Bolest ho však užírala dál a s ní i bezmocný údiv. To, co viděly jeho oči, bylo mnohem skutečnější než nějaký papír, ateliér nebo zakázka. Nechápal, jak je možné, že to druzí nevidí, a jak mohou být tak lhostejní. Díval se na papír před sebou. Nechápal, proč musí na světě existovat hloupost a proč má mít takovou váhu. Nikdy tomu nerozuměl. A skutečnost, která to všechno umožňovala, mu nemohla nikdy připadat zcela skutečná.

Věděl však, že to nebude trvat věčně – musí počkat – to byl teď jeho jediný úkol, čekat – na tom, co cítí, nezáleželo – musí tím projít – musí čekat.

„Pane Roarku, máte už hotovou tu ocelovou kabinu na tu gotickou světelnou komoru budovy Sdružení amerického rozhlasu?“

Neměl v ateliéru přátele. Fungoval tam jako kus nábytku, stejně užitečný, stejně neosobní a stejně tichý. Jen šéf technického oddělení, Roarkův přímý nadřízený, Keatingovi asi po dvou týdnech řekl: „Máš víc rozumu, než jsem si myslel, Keatingu. Díky.“

„Za co?“ zeptal se Keating. „Za to, cos určitě neudělal vědomě,“ zněla odpověď. Čas od času se Keating zastavil u Roarkova stolu a nenápadně se ho zeptal: „Můžeš se na chvilku stavit v mé kanceláři, až dneska skončíš? Jen taková maličkost.“

Když za ním Roark přišel poprvé, začal Keating slovy: „Tak jak se ti u nás líbí, Howarde? Kdybys něco potřeboval, stačí říct a…“ Roark ho přerušil: „Kde to máš?“ Keating vytáhl ze zásuvky výkresy a řekl: „Je to v podstatě v pořádku, tak, jak to je, ale chtěl jsem slyšet tvůj názor, jen tak pro srovnání.“ Roark se podíval na výkresy, a ačkoli by je nejraději hodil Keatingovi do tváře, něco mu v tom bránilo: vědomí, že tu jde o budovu, která volá o pomoc. Zachoval se tedy stejně jako člověk, který by nedokázal projít kolem tonoucího, aniž by za ním skočil.

Pracoval pak celé hodiny, někdy i přes noc, zatímco Keating seděl a díval se na něj. Roark ho však nevnímal. Viděl před sebou jen budovu a příležitost dát jí nějaký tvar. Věděl, že jeho vizi stejně někdo změní, překroutí, zničí. Ale přesto v ní zůstane zachován jakýsi řád a smysl. Bude to lepší budova, než kdyby ji nechal být.

Někdy, když byla stavba jednodušší, čistší a upřímnější než obvykle, Roark poznamenal: „To není tak špatné, Petře. Lepšíš se.“ A v Keatingovi jako by cosi poskočilo, cosi tichého, osobního a vzácného, něco, co nikdy nepocítil, když ho chválil Guy Francon, klienti či kdokoli jiný. Pak na to ovšem zapomněl a mnohem víc mu zalichotilo, když se některá zámožná dáma nad šálkem čaje vyjádřila: „Vy jste naděje americké architektury, pane Keatingu“, ačkoli v životě neviděla žádnou jeho stavbu.

Chvíle ponížení, které zažíval s Roarkem, si Keating kompenzoval jinak. Ráno vtrhl do ateliéru, hodil Roarkovi na stůl výkres a řekl: „Překresli mi to, Howarde, buď tak laskav, ano? A pospěš si.“ V poledne poslal za Roarkem poskoka, aby mu hodně nahlas vyřídil: „Máte jít hned za panem Keatingem.“ Občas vyšel ze své kanceláře, zamířil k Roarkovu stolu a přes celou místnost burácel: „Kde mám hergot ty instalatérské specifikace pro ten dům na Dvanácté? Roarku, můžeš se po nich laskavě někde podívat a donést mi je?“

Zprvu se bál, jak na to bude Roark reagovat. Když se však setkal jen s mlčenlivou poslušností, přestal se jakkoli omezovat. Udílet Roarkovi rozkazy mu působilo přímo fyzickou rozkoš, ale zároveň ho protivníkova pasivní odevzdanost doháněla k zuřivosti. Věděl, že v tom může pokračovat, jen dokud mu to Roark trpí, přesto si zoufale přál vyprovokovat ho k nějaké odvetě. Žádné se však nedočkal.

Roark měl nejraději dny, kdy ho poslali do terénu na obhlídku nějaké stavby. Ve změti ocelových konstrukcí se pohyboval přirozeněji než na chodníku. Dělníci ho zvědavě sledovali, jak přechází po úzkých prknech, po holých nosnících klenoucích se nad prázdným prostorem stejně hbitě jako ti nejlepší z nich.

Byl březnový den a obloha odrážela zelený nádech prvních příznaků jara. Z téměř dvousetmetrové výšky se zdálo, jako by půda v Central Parku nasála barvu oblohy hnědým odstínem slibujícím přechod do zelené, a jeho jezera vypadala pod pavučinami dosud holých větví jako skleněné střepy. Roark procházel konstrukcí budoucího obřího hotelu. Zastavil se u elektrikáře zabraného do práce.

Muž se namáhavě lopotil s kabelovým vedením; ohýbal je okolo nosníků. Byla to práce na hodiny, vyžadující sílu a trpělivost, v přeplněném prostoru proti všem výpočtům. Roark stál s rukama v kapsách a pozoroval jeho pomalý postup vpřed.

Muž zvedl hlavu a nevraživě se ohlédl. Hlavu měl velkou a obličej tak ošklivý, až byl fascinující; nebyl ani starý, ani ochablý, ale zvrásněný hlubokými šrámy a mohutné čelisti mu visely jako nějakému buldokovi. Oči měl až nebezpečně pronikavé – velké, kulaté, temně modré.

„Co je?“ zeptal se muž popuzeně. „Vo co de, mladej?“

„Děláte to zbytečně složitě,“ řekl Roark.

„Jo?“

„Jo.“

„Nepovídej!“

„Takhle vám to bude trvat celé hodiny, než ty trubky protáhnete kolem nosníku.“

„Znáš snad lepší způsob?“

„Jistě.“

„Hele, di si po svejch, mladej. Na študovaný chytráky tu nejsme zvědaví.“

„Vyvrtejte do nosníku díru a trubky jednoduše prostrčte.“

„Cože?“

„Vyvrtejte do nosníku díru.“

„To určitě!“

„Proč to nechcete udělat?“

„Protože se to tak nedělá.“

„Já to tak dělal.“

„Ty?“

„Každý to tak dělá.“

„Já to tady takhle dělat nebudu.“

„Tak to udělám já.“

Muž se hlasitě rozesmál. „To je teda výborný! Odkdy uměj kancelářský krysy dělat chlapskou práci?“

„Půjčte mi svářečku.“

„Vopatrně, mladej! Ať si nespálíš prstíčky!“

Roark si navlékl mužovy rukavice a nasadil si ochranné brýle, vzal do ruky acetylenový hořák, poklekl a poslal tenký plamen modrého ohně do středu nosníku. Muž stál nad ním a pozoroval ho. Roarkova paže byla jistá. Držela napjatou, syčící šmouhu plamene pevně na uzdě, a ačkoli se lehce chvěla její prudkostí, udržovala ji neustále v přímém směru. Jeho tělo nevykazovalo žádnou námahu, žádné úsilí, jen jeho paže. Zdálo se, jako by ten modrý tlak, pomalu se prokousávající kovem, nevycházel z plamene, ale přímo z ruky, která ho držela.

Když skončil, odložil svářecí lampu a vstal.

„No to mě podrž!“ užasl elektrikář. „Ty umíš zacházet se svářečkou!“

„Vypadá to tak, co?“ Stáhl si rukavice, sňal brýle a vrátil je majiteli. „Odteďka to dělejte takhle. Mistrovi řekněte, že jsem vám to nařídil já.“

Elektrikář zíral s úctou na úhlednou díru v nosníku. „Kde ses to naučil, Zrzku?“

Roarkova ústa se pomalu roztáhla do pobaveného úsměvu, jímž uznal právoplatnost svého vítězství. „No, dělal jsem elektrikáře, instalatéra, chytače nýtů a spoustu jiných věcí.“

„A přitoms chodil do školy?“

„Tak nějak.“

„To z tebe bude architekt?“

„Ano.“

„Tak to budeš první, kterej umí kromě kreslení pěknejch vobrázků a chození na čajový dýchánky taky něco jinýho. Měl bys vidět ty profesorský mazánky, co nám sem posílaj z ateliéru.“

„Jestli se mi tím chcete omluvit, tak to nedělejte. Taky je nemám rád. Radši pokračujte s těmi trubkami. Mějte se.“

„Ty taky, Zrzku.“

Když se Roark objevil na stavbě příště, modrooký elektrikář na něj zdálky zamával a zeptal se ho na radu v něčem, v čem poradit nepotřeboval. Řekl, že se jmenuje Mike a že už Roarka pár dní na stavbě neviděl. Při příští Roarkově obhlídce byla denní směna právě na odchodu a Mike počkal na Roarka venku, než obhlídku dokončí.

„Co takhle pivo, Zrzku?“ navrhl, když Roark vyšel ven.

„Proč ne, díky,“ přijal Roark pozvání.

Seděli pak spolu u rohového stolu v jakémsi podzemním baru, popíjeli pivo a Mike vyprávěl Roarkovi svůj oblíbený příběh o tom, jak spadl z pátého patra, když se pod ním zřítilo lešení, zlámal si tři žebra, ale přežil, a Roark se na oplátku rozpovídal o svých časech na stavbách. Mike se ve skutečnosti jmenoval Sean Xavier Donnigan, ale jeho pravé jméno už všichni dávno zapomněli. Vlastnil sadu nářadí a starého forda a smysl jeho života spočíval v jediném: jezdit křížem krážem po celé zemi z jedné velké stavby na druhou. Lidé ho moc nezajímali, zajímalo ho však, co dokázali. Vážil si schopných lidí v jakémkoli oboru. Miloval svou práci nade všechno a dokázal tolerovat jen podobně jednostranné vášně. Byl mistrem svého oboru a jeho obdiv si mohlo získat jen stejné mistrovství. Jeho pohled na svět byl prostý: existují schopní a neschopní lidé; ti druzí ho nezajímali. Miloval domy. A pohrdal všemi architekty.

„Znal jsem ale jednoho, Zrzku,“ přiznal se nad pátým pivem, „jednoho jedinýho, a ty seš ještě moc mladej na to, abys ho mohl znát, ale byl to jedinej, kterej uměl stavět domy. Pracoval jsem pro něj, když mi bylo asi jako teď tobě.“

„Jak se jmenoval?“

„Henry Cameron. Dneska už určitě nežije, je to spousta let.“

Roark se na něj dlouho díval a pak řekl: „Ještě žije, Miku.“ Pak dodal: „Taky jsem pro něj pracoval.“

„Ty?“

„Skoro tři roky.“

Dívali se dlouho mlčky jeden na druhého a jejich přátelství se v tu chvíli definitivně stvrdilo.

O pár týdnů později zastavil Mike Roarka na stavbě. V jeho ošklivé tváři se zračil zmatek:

„Hele, Zrzku, slyšel jsem šéfa, jak si na tebe stěžuje ňákýmu chlápkovi od dodavatelů, že prej seš náfuka a zatvrzelej paličák a ten nejproradnější všivák, s jakým se kdy musel dohadovat. Cos mu udělal?“

„Nic.“

„Tak co tím sakra myslel?“

„To nevím,“ odpověděl Roark. „Ty jo?“

Mike se na něj podíval, pokrčil rameny a zazubil se.

„Ne,“ řekl.

8

Počátkem května odjel Keating do Washingtonu dohlédnout na stavbu muzea, jež daroval městu jakýsi významný filantrop, aby tak ulevil svému svědomí. Budova muzea, jak Keating všude pyšně zdůrazňoval, měla být tentokrát záměrně jiná; neměla být napodobeninou Parthenónu, ale Maison Carrée v Nîmes.

Několik dní po Keatingově odjezdu přišel za Roarkem poslíček se vzkazem, aby se dostavil do kanceláře pana Francona. Když Roark vešel do architektovy svatyně, usmál se Francon zpoza stolu a halasně Roarka vyzval: „Posaďte se, příteli. Posaďte se…“ Ale cosi v Roarkových očích, do kterých dosud nikdy nehleděl tak zblízka, ho přimělo ztišit hlas. Zarazil se a suše dodal: „Sedněte si.“

Roark poslechl. Francon ho chvíli zkoumal, ale kromě toho, že ten člověk má nezvykle nepříjemný obličej, a přesto vypadá náležitě zdvořile, nedošel k žádnému jinému závěru.

„Vy jste ten, co pracoval u Camerona, že?“ zeptal se Francon.

„Ano,“ odpověděl Roark.

„Pan Keating o vás mluvil velmi pochvalně,“ pokusil se Francon o přívětivý tón, ale hned se zarazil. Byla to zbytečná snaha; Roark na něj hleděl bez hnutí a čekal.

„Poslyšte… jak že se jmenujete?“

„Roark.“

„Poslyšte, Roarku. Máme jednoho klienta, tak trochu… podivína, ale je to důležitý člověk, velmi důležitý člověk, a my mu chceme vyhovět. Objednal si u nás administrativní budovu za osm milionů dolarů, má to však jeden háček; ten člověk má naprosto jasnou představu o tom, jak má ta budova vypadat. Chce, aby –“ Francon pokrčil omluvně rameny, aby dal najevo, že on s tím bláznivým nápadem nemá nic společného – „chce, aby vypadala takhle.“ Podal Roarkovi fotografii. Byla to fotografie budovy Dana.

Roark zůstal klidně sedět, fotografie mu visela mezi prsty.

„Znáte tu budovu?“ zeptal se Francon.

„Ano.“

„Tak přesně to si přeje. A pan Keating tu není. Nechal jsem to rozpracovat Bennetta, Coopera a Williamse, ale zákazník všechny jejich návrhy odmítl. Tak mě napadlo, že bych to zkusil s vámi.“

Francon na něj upíral pohled oslněný vlastní velkorysostí. Náležitá reakce však nepřicházela. Před ním seděl stále jen člověk, který vypadal, jako by ho někdo praštil do hlavy.

„Já vím,“ pokračoval Francon, „že je to pro vás velký skok, poměrně těžká zkouška, ale já bych to přesto s vámi zkusil. Nemusíte se bát. My to pak s panem Keatingem ještě projdeme. Navrhněte jen projekt a vypracujte dobrou skicu. Určitě tušíte, co má ten člověk na mysli. Znáte přece Cameronovy triky. Nemůžeme ale samozřejmě z našeho ateliéru vypustit tak nevkusnou věc. Je třeba mu vyhovět, ale zároveň musíme zachovat své jméno a nevyděsit všechny ostatní klienty. Jde o to udělat to jednoduše a dát tomu podobného ducha, ale také umělecký rozměr. Takové trochu drsnější Řecko, chápete. Nemusíte se striktně držet iónského principu, použijte třeba dórský. Jednoduché frontony a obyčejné římsy, nebo něco takového. Je to jasné? Tohle si vezměte s sebou a ukažte, co umíte. Bennett vám k tomu řekne všechny podrobnosti a… Co je –“

Franconův hlas se odmlčel.

„Pane Francone, nechte mě to prosím udělat přesně podle budovy Dana.“

„Cože?“

„Dovolte mi to. Nechtějte po mně kopii budovy Dana, ale nechte mě to navrhnout tak, jak by si to představoval Henry Cameron, jak bych si to představoval já.“

„Myslíte jako modernu?“

„No… chcete-li to tak nazvat.“

„Zbláznil jste se?“

„Pane Francone, prosím vás, vyslechněte mě.“ Roarkova slova byla jako kroky provazochodce – pomalá, opatrná, hledající ten jediný správný bod, chvějící se nad propastí, ale přesná. „Nemám vám za zlé to, co děláte. Pracuju pro vás, platíte mě a nemám právo vznášet nějaké námitky. Ale tentokrát… tentokrát to chce sám klient. Nic neriskujete. On to tak chce. Představte si, že existuje člověk, jediný člověk, který to vidí, chápe, chce to a má sílu to prosadit. To chcete jít poprvé v životě proti klientovi – a proč? Abyste ho podvedl a dal mu zase tu stejnou starou veteš. Vždyť je tolik jiných, kteří ji po vás chtějí, ale jen jeden jediný, který chce pravý opak.“

„Uvědomujete si, s kým mluvíte?“ zeptal se Francon odměřeně.

„Co by vám to udělalo? Nechte mě to udělat podle mého a ukažte mu to. Jen mu to ukažte. Odmítl už tři návrhy, třeba odmítne i čtvrtý. Ale co když ne… co když ne…“

Roark neuměl nikoho o nic prosit a nedělal to dobře. Hlas měl hrubý, nevýrazný a svou snahu přesvědčit nijak nezakrýval, takže jeho žádost spíš urážela, než dojímala. Keating by byl jistě dal cokoli za to, aby mohl Roarka vidět v této situaci. Francon byl první člověk, kterého kdy Roark o něco prosil, ale nepoznal to; poznal jen to, že ho někdo uráží.

„Chápu to dobře?“ otázal se. „Vy se mě snažíte kritizovat a poučovat o architektuře?“

„Já vás jen o něco prosím,“ řekl Roark a zavřel oči.

„Kdybyste nebyl Keatingův oblíbenec, neobtěžoval bych se o tom s vámi dál bavit. Ale protože jste zjevně naivní a nezkušený, prozradím vám, že nemám ve zvyku diskutovat se svými projektanty o jejich estetických názorech. Vy si teď laskavě vezmete tuto fotografii a zapamatujete si, že nechci nic, co by snad někdy navrhl Cameron, ale pouhé schéma toho, co na té fotce je, přizpůsobené našim účelům. A pokud jde o klasicistní fasádu, budete se řídit mými instrukcemi.“

„To nemůžu udělat,“ řekl Roark sotva slyšitelně.

„Cože? To jste říkal mně? Chtěl jste snad říct: ‚Promiňte, to nemůžu udělat‘.“

„Neřekl jsem ‚promiňte‘, pane Francone.“

„A co jste tedy řekl?“

„Že to nemůžu udělat.“

„Proč ne?“

„Vždyť vy nechcete vědět proč. Nechtějte po mně žádné projekty. Udělám všechno, oč mě požádáte. Ale tohle ne. Rozhodně ne s Cameronovou stavbou.“

„Jak to myslíte, žádné projekty? Chcete přece být jednou architekt – nebo se pletu?“

„Ale ne takovýhle.“

„Ach tak… aha… Takže vy to nemůžete udělat? Chcete snad říct, že to neuděláte?“

„Má-li to být tak řečeno…“

„Poslyšte, vy drzý cvoku, to se mi snad jen zdá!“

Roark vstal.

„Mohu teď odejít, pane Francone?“

„No tohle,“ zahřměl Francon, „něco takového jsem v životě nezažil! Myslíte si, že mi tu budete říkat, co můžete nebo nemůžete udělat? Myslíte si, že mě budete poučovat, kritizovat můj vkus a odsuzovat ho?“

„Já nic nekritizuju,“ řekl na to Roark klidně. „A nikoho neodsuzuju. Jsou jen věci, které prostě nemůžu dělat. Nechme to tak. Mohu teď odejít?“

„To můžete, a nejen z téhle kanceláře, ale vůbec z mé firmy, a to hned teď a navždycky! Jděte třeba ke všem čertům! Jděte a zkuste najít někoho, kdo vás zaměstná! Jen to zkuste! Vyzvedněte si výplatu a vypadněte!“

„Ano, pane Francone.“

Toho večera zašel Roark do baru, kam chodíval Mike každý den po práci. Mike teď pracoval na stavbě továrny, jejíž zadavatel byl jedním z největších Franconových klientů. Mike čekal, že Roark přijde odpoledne na obhlídky, a tak ho přivítal nasupeně:

„Co je s tebou, Zrzku? Kde se flákáš?“

Když se dozvěděl, co se přihodilo, zůstal bez hnutí sedět a díval se před sebe jako buldok cenící zuby. Pak sprostě zaklel.

„Všiváci,“ polykal mezi silnými výrazy, „všiváci jedni…“

„Klid, Miku.“

„No… a co dál, Zrzku?“

„Někdo jiný podobného ražení, dokud nenastane stejná situace.“

Když se Keating vrátil z Washingtonu, zamířil rovnou do Franconovy kanceláře. Nestavil se v ateliéru, a tudíž o ničem nevěděl. Francon ho přivítal přátelsky:

„Ani nevíš, jak rád tě zas vidím, chlape! Co si dáš? Whisky se sodou, nebo brandy?“

„Ne, díky. Dal bych si jen cigaretu.“

„Na… Vypadáš báječně! Líp než kdy jindy. Jak to děláš, ty mizero? Musím ti toho spoustu vyprávět. Jak to šlo ve Washingtonu? Všechno v pořádku?“ A než mohl Keating odpovědět, Francon už na něj chrlil vodopád slov. „Stala se mi hrozná věc. Velké zklamání. Pamatuješ si na Lili Landauovou? Už jsem si myslel, že je to hotová věc, ale když jsme se sešli naposled, dala mi hezky studenou sprchu! Víš, kdo ji sbalil? To bys neuhodl. Gail Wynand, představ si to! Ta holka se pěkně vyšvihla. Jsou jí teď plné všechny jeho noviny, samozřejmě včetně těch jejích nádherných nohou. A to je pořádné terno pro její kariéru! Co jí proti tomu můžu nabídnout já? A víš, co udělal? Pamatuješ, jak vždycky říkala, že jí nikdo nedokáže dát to, po čem nejvíc touží – domov, kde vyrostla, tu její milovanou rodnou rakouskou vesničku? Tak Wynand ji koupil, už dávno předtím, celou tu zatracenou vesnici nechal převézt lodí sem – se vším všudy! – a znovu ji postavit na Hudsonu, takže tam led stojí i s kočičími hlavami, kostelem, jabloněmi, prasečími chlívky, prostě se vším! A před dvěma týdny to všechno vybalil na Lili. Věřil bys tomu? Když mohl král babylónský sehnat pro svou dámu, které se stýskalo po domově, terasovité zahrady, proč by nemohl Gail Wynand? Lili je teď samý úsměv a rozplývá se vděčností – ve skutečnosti byla chudák holka celá nešťastná. Norkový kožich by jí byl milejší. Tu zatracenou vesnici prý vlastně nikdy doopravdy nechtěla. A Wynand to dobře věděl. Ale má ji holka mít, pěkně u ruky. Minulý týden tam pro ni uspořádal večírek, přímo v té vesnici – byl to maškarní bál, pan Wynand byl za Cesara Borgiu – typické, že? – ale jaký večírek! – jestli se dá věřit tomu, co se povídá, ale víš, jak to je, Wynand je schopen všeho. A představ si, co udělal den nato! Nechal se tam vyfotit s hordou školních dětí, které ještě nikdy v životě neviděly rakouskou vesnici – pan lidumil! Pak to nechal otisknout ve všech svých plátcích, přidal k tomu dojemné lamentace nad výchovnými hodnotami a ženské spolky ho zahrnuly záplavou slzami zmáčených dopisů! Zajímalo by mě, co bude s tou vesnicí dělat, až se Lili zbaví! A to se stane, znáš ho, žádná se u něj dlouho neohřeje. Co myslíš, mohl bych pak u ní mít ještě šanci?“

„Jistě,“ přitakal Keating. „To víš, že jo. A co nového tady?“

„Všechno při starém. Jako obvykle. Lucius má chřipku a vypil mi všechen můj nejlepší Bas Armagnac. Nesvědčí mu to na srdce, nemluvě o tom, že jedna bedna mě přijde na stovku dolarů! Navíc vyvedl pěknou blbost. Všechno jen kvůli té jeho fobii, tomu pitomému porcelánu. Vypadá to, že si obstaral nějakou čajovou konvici přímo z něčího soukromého plotu. Musel dobře vědět, že je to kradené zboží. Pěkně jsem se zapotil, abych to vyžehlil a ušetřil nás skandálu. Jo, mimochodem, vyhodil jsem toho tvého kamaráda, jak se jmenuje? – Roark.“

„Cože,“ zareagoval Keating, nechal uplynout chvíli a pak se zeptal: „Proč?“

„Je to nadutý drzoun! Kdes k němu proboha přišel?“

„Co se stalo?“

„Myslel jsem, že mu vyjdu vstříc a dám mu pořádný kšeft. Chtěl jsem, aby navrhl projekt na tu Farrellovu budovu – víš, na kterou, jak už ji Brent jednou udělal a Farrell to odmítl, tu zjednodušenou dórskou úpravu – a ten tvůj kamarádíček se dočista zbláznil a odmítl to. Kvůli nějakým ideálům nebo co. Tak jsem mu ukázal dveře… Co je? Čemu se směješ?“

„Ničemu. Jen si to umím živě představit.“

„No, doufám, že po mně nechceš, abych ho vzal zpátky?“

„Ne, to víš, že ne.“

Několik příštích dnů si Keating říkal, že by se měl za Roarkem zastavit. Nevěděl, co by mu řekl, ale měl pocit, že by mu něco říct měl. Několikrát to odložil. V práci už pomalu nabýval potřebné sebejistoty. Cítil, že už vlastně Roarka nepotřebuje. Dny míjely a on se u Roarka nestavil. Ulevilo se mu, že ho může pustit z hlavy.

Za okny svého pokoje viděl Roark střechy, vodárny, komíny a auta projíždějící v dálce. V tichu místnosti, v prázdnotě dnů, v rukou visících nečinně podél těla se vznášela hrozba. Další hrozba k němu stoupala z ulic města, jako by se každé okno, každý pruh chodníku před ním uzavíraly, zamračeně, beze slov a s odporem. Neznepokojovalo ho to. Už dávno si na to zvykl.

Vypracoval si seznam architektů, jejichž práce mu byly relativně nejméně nesympatické, jména si podle tohoto kritéria seřadil a vydal se shánět práci; klidně, systematicky, bez hněvu a naděje. Nepřemýšlel o tom, zda si připadá ponížený, věděl jen, že je to potřeba.

Architekti, které navštívil, byli různí. Někteří na něj hleděli přes svůj stůl laskavě a neurčitě a svým chováním vyjadřovali soucit nad jeho touhou stát se architektem, připadala jim dojemná, chvályhodná, podivná a krásně smutná jako všechna mladistvá zklamání. Jiní se na něj usmívali s lehce pozvednutými koutky úzkých rtů, protože jim potvrzoval pocit vlastní úspěšnosti. Někteří mluvili odměřeně, jako by se cítili jeho ambicemi osobně dotčeni. Jiní mluvili příkře a rázností v hlase mu sdělovali, že dobré projektanty samozřejmě potřebují, že dobrých projektantů je vždycky málo, ale že on těmto podmínkám bohužel nevyhovuje, a ať si laskavě odpustí jakékoli další nevhodné dotazy, protože by mu to mohli říct i jinak.

Nebyla v tom žádná schválnost. Neměli nic proti jeho skutečným schopnostem. Nemysleli si, že je nepotřebný. Jenom jim prostě nestálo za to zjistit, zda je dobrý. Někdy chtěli, aby jim ukázal své projekty. Podával jim je přes stůl rukou ztuhlou studem; jako by mu někdo strhával šaty z těla, jeho stud však nebyl způsoben nahotou těla, ale lhostejností očí, které se na něj dívaly.

Čas od času zajel do New Jersey navštívit Camerona. Sedávali spolu na verandě domku posazeného v kopci, Cameron v kolečkovém křesle s rukama položenýma na obnošené dece přehozené přes kolena. „Tak jak je, Howarde? Dost těžko, co?“

„Ne.“

„Nemám ti napsat doporučení pro některého z těch fušerů?“

„Ne.“

Dál už se Cameron neptal, nechtěl o tom mluvit, nechtěl, aby se myšlenka na to, jak Roarka odmítá jejich milované město, stala skutečností. Když za ním Roark přijel, mluvil Cameron o architektuře prostě a důvěrně jako o nějakém osobním vlastnictví. Sedávali spolu zahleděni na město ležící na okraji nebe, v dálce za řekou. Obloha temněla a světélkovala jako modrozelené sklo. Domy vypadaly jako mraky zhuštěné na tom skle, šedomodré mraky, na okamžik utkvělé v rovných úhlech a kolmých osách, se západem slunce zachyceným na špičkách věží…

Letní měsíce míjely a Roark dospěl na konec svého seznamu a znovu se vracel na místa, kde ho už jednou odmítli. Zjišťoval, že není úplně neznámý, a slýchával tatáž slova – pronášená jednou lhostejně, jindy váhavě, tu zlostně, jinde omluvně – „Vyhodili vás ze Stantonu. Vyhodili vás od Francona.“ Všechny ty hlasy měly jedno společné: úlevu, že za ně už kdosi rozhodl dřív.

Večer sedával doma na parapetu, kouřil, dlaň opřenou o okno, město rozprostřené pod svými prsty, pod kůží chladné sklo.

V září si přečetl v Tribuně architektů článek nazvaný „Nestůjme v cestě zítřkům“ od Gordona L. Prescotta, člena Sdružení amerických architektů. V článku se pravilo, že tragédií profese architektů jsou klacky házené pod nohy začínajícím talentům, že v nerovném zápase se bez povšimnutí ztratila spousta nadějných příslibů, že architektura upadá nedostatkem mladé krve a nových myšlenek, nedostatkem originality, představivosti a odvahy a že autor článku považuje za svůj prvořadý úkol hledat nadějné začínající architekty, dodávat jim odvahy, rozvíjet jejich schopnosti a dát jim šanci, jakou si zaslouží. Roark o Gordonu L. Prescottovi nikdy předtím neslyšel, ale z článku bylo cítit upřímné přesvědčení. Byla to první jiskra jakési naděje, a tak si řekl, že za ním zkusí zajít.

V přijímací místnosti firmy Gordona L. Prescotta převládala šedá, černá a šarlatová barva; místnost působila korektně, zdrženlivě a zároveň troufale. Mladá, velmi pohledná sekretářka Roarkovi sdělila, že bez objednání ho pan Prescott bohužel nemůže přijmout, ale že ho ráda objedná na příští středu ve čtvrt na tři. Ve středu ve čtvrt na tři ho s milým úsměvem vyzvala, aby se na chvilku posadil. V tři čtvrtě na pět mu bylo dovoleno vstoupit do Prescottovy kanceláře.

Gordon L. Prescott měl na sobě hnědé kárované tvídové sako a pod ním bílý rolák z angorské vlny. Měl vysokou, atletickou postavu. Bylo mu pětatřicet, v jeho tváři se však snoubil svěží nádech sofistikované moudrosti s hladkou pletí, malým nosem a drobnými, plnými ústy univerzitního hrdiny. Byl lehce opálený a světlé vlasy měl upravené do krátkého vojenského sestřihu. Byl to velmi mužný typ, velmi nedbalé elegance a uměl tyto své přednosti velmi dobře prodat.

Vyzval Roarka, aby začal mluvit, a jeho oči jako by odtikávaly každé jeho slovo jako další, právě uběhlou vteřinu. První větu ho nechal dokončit, při druhé ho úsečně přerušil: „Ukažte mi výkresy.“ Jako by všechno, co se mu Roark chystá ještě říct, už dávno znal.

Přidržel si výkresy dobronzova opálenýma rukama před sebou. Než se na ně podíval, řekl: „Ach ano, chodí za mnou pro radu spousta mladých chlapců, spousta.“ Sjel pohledem k prvnímu výkresu, ale zvedl hlavu dřív, než si ho vůbec prohlédl. „Přirozeně, pro začátečníka je těžké uchopit onu kombinaci praktického a transcendentního.“ Zasunul výkres dospod. „Architektura je primárně užité umění a naším úkolem je pozvednout princip pragmatičnosti do království estetické abstrakce. Všechno ostatní je nesmysl.“ Mrkl na další dva výkresy a opět je zasunul dospod. „Nemám trpělivost ztrácet čas s vizionáři, kteří vidí v architektuře nějaké posvátné poslání. Hlavním hybným principem je přece obecný princip lidského faktoru.“ Zběžně si prohlédl další výkres a vsunul ho pod ostatní. „Obecný vkus a názor veřejnosti jsou pro umělce rozhodujícím měřítkem. Génius je ten, kdo dokáže vyjádřit obecný názor. Být výjimečný znamená čerpat z obyčejnosti.“ Potěžkal výkresy v dlaních, zjistil, že už jich prošel polovinu, a odložil je na stůl.

„Takže,“ řekl, „k vaší práci. Velmi zajímavé. Ale málo praktické. Nevyzrálé. Nesoustředěné a nevyvážené. Nedospělé. Originalita za každou cenu. Naprosto neodpovídající současnému trendu. Chcete-li si udělat představu o tom, po čem teď lidé šílí – prosím – něco vám ukážu.“ Vytáhl ze zásuvky nějaký výkres. „To mi přinesl jeden hoch, který sem přišel bez jakéhokoli doporučení, absolutní začátečník, který zatím nikde nepracoval. Když někdo ze sebe dokáže vydat něco takového, nemusí žadonit o práci. Stačilo mi vidět tuhle jedinou kresbu, abych ho bez váhání přijal a dal mu pro začátek pětadvacet dolarů týdně. Je to rozený génius.“ Podal výkres Roarkovi. Na výkresu byl dům ve tvaru obilného sila zkombinovaný se zjednodušenou, notně ochuzenou verzí Parthenónu.

„Tomuhle,“ deklamoval Gordon L. Prescott, „tomu já říkám originalita, to je to nové v rámci věčného. Zkuste něco takového. Lhal bych, kdybych vás tu ujišťoval o tom, že vás čeká skvělá budoucnost. Je třeba být upřímný a nerad bych, abyste po našem setkání získal nějaké mylné představy. Musíte se ještě hodně učit. Neodvažuji se odhadovat, jaký talent ve vás je nebo jaký se později projeví. Budete-li však pilně pracovat… kdoví. Architektura je nelehké povolání a konkurence je veliká, to víte, moc veliká… A teď, jestli mě omluvíte, mám ještě další schůzku.“

Jednoho pozdního říjnového večera se Roark vracel domů. Měl za sebou další den podobný těm, jež se za ním táhly v oněch dlouhých měsících, a těžko by dokázal říct, co se během tohoto dne událo, s kým se sešel nebo jakou formou byl tentokrát odmítnut. Plně se soustředil vždy jen na těch pár minut, které měl strávit v něčí kanceláři, v tu chvíli zapomínal na všechno ostatní. Jakmile však vyšel z kanceláře ven, okamžitě těch několik málo minut pustil z hlavy. Bylo to potřeba udělat, a tak to udělal, víc ho to nezajímalo. Zase mohl jít jednou klidně domů.

Kráčel dlouhou ulicí a hradby domů se před ním sbíhaly k sobě tak těsně, že měl pocit, jako by stačilo natáhnout ruce, popadnout je za jejich věže a odtlačit je od sebe. Kráčel svižně, jako by chodník byl odrazovým prknem nadlehčujícím jeho kroky.

Ve výšce nějakých třiceti metrů nad zemí si povšiml osvětleného betonového trojúhelníku. Neviděl, co je pod ním, co ho podpírá, a mohl si tedy představovat cokoli, cokoli by si přál, aby tam viděli jiní. A najednou mu došlo, že teď, v tuto chvíli, z pohledu tohoto města, z pohledu všech a všeho, kromě své nezlomné vnitřní jistoty, je odsouzen k tomu, aby už nikdy v životě nic nepostavil, už nikdy – dřív, než vůbec začal. Pokrčil rameny. Všechno, co prožíval v kancelářích těch cizích lidí, se ho nemohlo nijak dotknout. Byly to jen nepodstatné překážky v jakémsi neskutečném světě stavějící se bezúspěšně do cesty nedotknutelné podstatě.

Zabočil z hlavní cesty do postranních ulic a zamířil k East River. V dálce před ním visel osamělý semafor, červený bod uprostřed ponuré tmy. Staré domy se krčily k zemi, shrbené pod tíhou oblohy. Liduprázdná ulice dutě odrážela ozvěnu jeho kroků. Šel dál, límec zvednutý, ruce v kapsách. Když míjel pouliční lampu, zvedl se zpod jeho nohou jeho vlastní stín a velkým černým obloukem se mihl po zdi, jako když stěrač setře přední sklo automobilu.

9

John Erik Snyte prošel Roarkovy výkresy, tři z nich vytáhl a odložil stranou, zbytek urovnal do úhledného balíčku, znovu se vrátil k těm třem, které odložil, ještě jednou si je prohlédl a postupně, jeden po druhém, až to třikrát ostře plesklo, je nechal dopadnout na zarovnanou hromádku. Pak řekl:

„Pozoruhodné. Dosti radikální, ale pozoruhodné. Co děláte dnes večer?“

„Proč?“ zeptal se Roark trochu vyveden z míry.

„Máte volno? Vadilo by vám začít hned? Odložte si kabát, běžte do kreslírny, ať vám někdo půjčí tužku a pravítko, a zkuste mi udělat návrh obchodního domu, který právě předěláváme. Stačí mi jen hrubý nákres, základní myšlenka, ale musí to být do zítřka. Můžete tu zůstat přes noc? Topení je zapnuté a pošlu vám sem Joea s nějakou večeří. Dáte si kafe, nebo radši skotskou? Řekněte Joeovi. Nevadí vám to?“

„Ne,“ zavrtěl Roark nevěřícně hlavou. „Můžu pracovat celou noc.“

„Výborně! Skvělé! Přesně to mi chybělo – Cameronův člověk. Všechny ostatní už mám. A, ano, kolik že vám platili u Francona?“

„Pětašedesát.“

„No, tolik jako Guy Požitkář si dovolit nemůžu. Maximálně padesát. Souhlasíte? Výborně. Tak do práce. Řeknu Billingsovi, aby vám objasnil všechny podrobnosti. Chci, aby to bylo něco moderního. Rozumíte? Moderního, syrového, bláznivého, aby z toho prostě šli všichni do kolen. Nemusíte se nijak omezovat. Nebojte se jít do krajnosti. Použijte jakýkoli trik, který vás napadne, čím potrhlejší, tím lepší. Jasné?“

John Erik Snyte se vymrštil ze židle, rozrazil dveře do velkého ateliéru, vběhl dovnitř, zastavil se u jednoho stolu a vybafl na mohutného muže se zachmuřenou tváří připomínající měsíc: „Billings – Roark. Náš modernista. Dejte mu ten Bentonův obchod. Půjčte mu něco na kreslení. Nechte mu tu svoje klíče a řekněte mu, co má zamknout, až bude odcházet. Zapište mu nástup od dnešního rána. Padesát. V kolik jsem to měl být u Dolson Brothers? Přijdu pozdě. Takže se tu mějte a dneska už mě nečekejte.“

Vypadl ven a zabouchl za sebou dveře. Billings nedal najevo žádné překvapení. Podíval se na Roarka, jako by tam byl odjakživa. Mluvil netečným, unyle pomalým tempem. Po dvaceti minutách odešel a zanechal Roarka u kreslicího prkna s papírem, tužkami, rýsovacími potřebami, hromádkou projektů a fotografií obchodního domu, sadou map a dlouhým seznamem pokynů.

Roark se zahleděl na prázdný arch papíru před sebou, tenkou tužku pevně svíral v pěsti. Po chvíli tužku odložil a zase ji zvedl. Palcem zlehka přejížděl po jejím hladkém dřevě. Náhle si všiml, že se tužka třese. Rychle ji položil. Popadl ho vztek na svou vlastní slabost, která dopustila, aby pro něj tato práce tolik znamenala, aby si teprve teď uvědomil, jak hrozné byly ty dlouhé měsíce nečinnosti. Konečky prstů měl doslova přilepené k papíru, jako by se dotkl elektřinou nabitého povrchu. Konečně prsty od papíru odtrhl a pustil se do práce…

Johnu Eriku Snytovi bylo padesát let, měl lehce pobavený výraz mazaného a poťouchlého šibala, jako by ho s každým, na koho pohlédl, pojilo nějaké neslušné tajemství, o němž nebylo třeba mluvit, protože jim bylo oběma známé. Byl to významný architekt a nijak se tím netajil. Guye Francona považoval za nepraktického idealistu. On sám se necítil svázán žádnými klasicistními dogmaty, na to byl dost prozřetelný a liberální. Moderní architekturou nepohrdal a na klientovo přání stavěl s radostí cokoli – strohé krabice s rovnými střechami, jež nazýval progresivními, římské vily, kterým říkal vznešené, nebo gotické kostely, které označoval za oduševnělé. Neviděl mezi nimi žádný rozdíl. Nic ho nemohlo urazit, leda by mu někdo řekl, že je vybíravý.

Měl svůj vlastní systém práce. Zaměstnával pět různých architektů a na každou zakázku, kterou dostal, mezi nimi vypisoval konkurs. Vybral vítězný návrh a vylepšil ho detaily zbývajících čtyř. „Šest hlav,“ říkával, „víc ví.“

Když Roark viděl definitivní verzi Bentonova obchodního domu, pochopil, proč se ho Snyte nebál zaměstnat. Rozeznal v ní své členění prostoru, svá okna i svůj systém chodeb, schodišť a výtahů. To vše bylo doplněno korintskými hlavicemi, gotickými klenbami, koloniálními lustry a stylově těžko zařaditelnými, snad maurskými římsami. Byla to nádherná skica, pečlivě vybarvená akvarelovými barvami, podložená kartonem a překrytá závojem hedvábného papíru. Nikdo z kreslírny se k ní nesměl přibližovat, prohlížet si ji směli jen z bezpečné vzdálenosti, s umytýma rukama, a samozřejmě nesměli v její blízkosti kouřit. John Erik Snyte si potrpěl na dokonalý dojem každého výkresu, který předkládal klientům. Zaměstnával jednoho čínského studenta, jehož jediným úkolem bylo vyrábět tyto umělecké kousky.

Roarkovi bylo jasné, co může od této práce očekávat. Svá díla neuvidí nikdy postavená, uvidí jen jejich části, které by raději neviděl. Ale bude si moct kreslit, co chce, a bude mít možnost řešit konkrétní problémy. Nebylo to zdaleka to, co chtěl, ale rozhodně víc, než čekal. A tak to také přijal. Když se seznámil se svými spolupracovníky, zbývajícími čtyřmi účastníky konkursů, zjistil, že se mezi sebou titulují přezdívkami: „Klasik“, „Gotik“, „Renesanční“ a „Všehochuť“. Trochu s ním trhlo, když na něj kdosi zavolal: „Hele, modernisto!“

Stávka stavebních odborů Guye Francona rozlítila. Vypukla proti zadavatelům stavby hotelu Noyes-Belmont a rychle se rozšířila na všechny stavby ve městě. V tisku se objevila zmínka o tom, že hotel Noyes-Belmont projektovali architekti firmy Francon & Heyer.

Většina tisku zůstala loajální a podporovala zadavatele, aby se nevzdávali. Nejprudší výpady proti stávkujícím se objevovaly na stránkách vlivných novin Wynandova koncernu.

„Vždy jsme obhajovali,“ hlásaly Wynandovy úvodníky, „práva prostého člověka proti vykořisťovatelům, ale porušování zákona a pořádku obhajovat nemůžeme.“ Nikdy nebylo zcela jasné, zda Wynandovy noviny určují názor veřejnosti, anebo naopak; jisté bylo jen to, že spolu vždycky drží krok. Nikdo, kromě Guye Francona a několika málo zasvěcených, ovšem nevěděl, že Gail Wynand vlastní firmu, která má většinový podíl ve firmě, jíž patří hotel Noyes-Belmont.

Tato skutečnost rozhodně nemohla dodat Franconovi klidu. Proslýchalo se, že Wynandovy transakce na poli nemovitostí mnohonásobně přesahují hranice jeho novinářské říše. Byla to první zakázka, kterou Francon ve spojitosti s Wynandovými koncerny dostal. Chopil se jí samozřejmě lačně s vyhlídkou na možnosti, jež by se mu tím mohly v budoucnu otevřít. Spolu s Keatingem vynaložil maximální úsilí, aby pro budoucí hosty, ochotné platit pětadvacet dolarů za noc, kteří si potrpí na umělé květiny, mramorové amorky a otevřené výtahové klece s bronzovými ornamenty, vytvořil ten nejzdobnější ze všech rokokových paláců. Stávka však Franconovy vyhlídky na možnosti budoucí spolupráce ohrozila; nebyl to on, kdo ji vyhlásil, ale nikdy nebylo jisté, koho kdy a z čeho Wynand obviní. Nepředvídatelnými a nevypočitatelnými výkyvy své přízně byl Wynand pověstný a bylo také všeobecně známo, že několik architektů, kteří pro něj v minulosti pracovali, nadobro odepsal.

Franconova rozmrzelost vyvrcholila nečekaným, u něj naprosto nezvyklým a ničím neopodstatněným výbuchem vzteku, který se shodou okolností snesl na hlavu osoby těšící se dosud svrchované imunitě – na Petra Keatinga. Keating jen pokrčil rameny, nic neřekl a otočil se k Franconovi opovržlivě zády. Potloukal se pak bezcílně ateliéry a bez zjevné příčiny sekýroval mladé projektanty. Když se srazil ve dveřích s Luciem N. Heyerem, zpražil ho slovy: „To nemůžete koukat na cestu?!“ Heyer za ním hleděl v nechápavém úžasu a zmateně pomrkával.

Práce i řeč v ateliéru vázla a každý se snažil každému vyhnout. Keating proto odešel z práce dřív a mrazivým prosincovým soumrakem se vydal domů.

Doma ho popudil pach barvy z přehřátých radiátorů, což dal najevo hlasitým klením. Stejně hlasitě se ozval, když matka otevřela okno, aby vyvětrala. Nedokázal si ten náhlý neklid uvnitř sebe vysvětlit jinak než nečinností, k níž byl náhle odsouzen. Pocit, že by měl být sám se sebou, byl pro něj nesnesitelný.

Popadl telefonní sluchátko a vytočil číslo Kateřiny Halseyové. Když uslyšel její jasný hlas, měl dojem, jako by mu někdo položil chladivou dlaň na rozpálené čelo.

„Ale ne, nic důležitého, zlato, jen jsem se chtěl zeptat, jestli budeš večer doma. Říkal jsem si, že bych se po večeři na chvilku stavil.“

„Samozřejmě, Petře, budu doma.“

„Tak fajn. Asi tak v půl deváté?“

„Klidně… Už jsi slyšel o strýčkovi Ellsworthovi, Petře?“

„Jistěže jsem o tom tvém báječném strýčku Ellsworthovi slyšel! Promiň, Káťo. Odpusť, miláčku, nechtěl jsem být hrubý, ale jméno tvého strýčka poslouchám den co den od rána do večera. Já vím, že je to všechno skvělé a úžasné, ale poslyš, nebudeme o něm dneska zase mluvit, že ne?“

„Ale ne, jistěže ne. Promiň. Chápu to. Budu tě čekat.“

„Tak zatím, Káťo.“

Poslední zprávy o Ellsworthovi Tooheym se k němu samozřejmě donesly, ale nechtěl na to myslet, protože se mu tím znovu připomínala ta otravná stávka. Před šesti měsíci, kdy úspěch jeho bestselleru Kázání z kamene dosáhl vrcholu, začal Ellsworth Toohey přispívat do Wynandových novin pravidelným fejetony, které pod názvem „Nepatrný hlas“ vycházely denně v několika tiskovinách současně. První z nich se objevil v Praporu. Původně se měly věnovat kritice umění, brzy však přerostly v neformální tribunu, z níž Ellsworth M. Toohey vynášel soudy o umění, literatuře, newyorských restauracích, mezinárodních krizích a sociologii – o té především. Fejetony měly obrovský úspěch. Stávka stavebních odborů ovšem postavila Ellsworthe M. Tooheyho do obtížné situace. Svými sympatiemi ke stávkujícím se nijak netajil, ale ve svých fejetonech se k tomuto tématu nikdy nevyjádřil; pouze Gail Wynand měl totiž výsadní právo vyjadřovat v Praporu jakýkoli svůj názor. Na ten večer bylo nicméně svoláno shromáždění všech, kdo se stávkou sympatizovali. Promluvit na něm měla spousta známých osobností a Ellsworth Toohey byl mezi nimi. Respektive byl ohlášen.

Událost vzbudila vlnu zvědavých spekulací a padaly sázky, zda se Toohey odváží na shromáždění vystoupit. „Přijde,“ zaslechl Keating v ateliéru něčí zarytě přesvědčený hlas, „určitě se obětuje. Ten to klidně udělá. Je to jediný slušný člověk, co píše do novin.“

„Ba ne, nepřijde,“ oponoval druhý. „Víš, co by to znamenalo, takhle Wynanda podrazit? Jakmile ho někdo jednou naštve, rozmáčkne ho Wynand jako mouchu. Nikdy nevíš, kdy a jak tě zničí, ale zničí tě. Nikdo mu nic nedokáže, ale ty budeš navždycky vyřízený.“ Keatingovi bylo upřímně jedno, jak to dopadne, a celá ta záležitost ho jen otravovala.

Když v ponurém tichu polykal nachystanou večeři, odvážila se paní Keatingová promluvit: „Mimochodem…“ Keating okamžitě odhadl, kam se bude rozhovor dál ubírat, a podrážděně vyštěkl: „O Kateřině rozhodně mluvit nebudeme. Mlč.“ Paní Keatingová už nic neřekla a soustředila se na to, aby měl na talíři dost jídla.

Keating si vzal taxíka a odjel do Greenwich Village. Vyběhl po schodech nahoru. Krátce zazvonil. Čekal. Nic se neozývalo. Opřel se o zeď a zazvonil dlouze. Kateřina by přece nikam nešla, když věděla, že má přijít. To by mu přece neudělala. Sešel nechápavě zpátky dolů před dům a vzhlédl k oknům bytu. Byla tam tma.

Stál na ulici s hlavou zvrácenou a hleděl na ta okna jako na neuvěřitelnou zradu. Náhle ho přepadla těžká sklíčenost a pocit osamělosti, připadal si jako bezdomovec ve velkém městě; na okamžik zapomněl, kde bydlí a kdo vlastně je. Vtom si vzpomněl na shromáždění, na demonstraci, kde měl její strýček dnes večer ze sebe udělat mučedníka. Tak tam tedy šla, uvědomil si, ženská jedna potrhlá! „Ať jde do háje!“ ulevil si nahlas. Rychlým krokem se vydal k hale, kde se mělo shromáždění konat.

Nad čtvercovým otvorem, kterým se do haly vcházelo, svítila jediná zavěšená žárovka, malá modrobílá koule zlověstného světla, příliš chladného a jasného. Vyhoupla se nad temnou ulici, osvětlujíc tenký pramínek deště stékající odkudsi z římsy. Připomínal třpytící se skleněnou jehlu, tak tenkou a hladkou, že se Keatingovi vybavily příšerné historky o lidech probodnutých rampouchem. Před vchodem postávalo pár okounějících zvědavců a spolu s několika policisty mokli na dešti. Vrata byla otevřená. V přítmí vestibulu se tísnil dav lidí, kteří se nedostali do haly; poslouchali projev z amplionu, který tam byl instalován výhradně kvůli dnešnímu shromáždění. Před vchodem přešlapovaly tři temné stíny a rozdávaly nově příchozím jakési letáky. Jeden ze stínů byl nezdravě vyhlížející, zarostlý mladík s dlouhým, holým krkem, druhou osobou byla elegantní dívčina v drahém kabátě s kožešinovým límcem a třetí byla Kateřina Halseyová.

Stála tam v dešti, ochable a unaveně, břicho vystrčené, nos lesklý, oči zářící vzrušením. Keating se před ní zastavil a chvíli ji pozoroval.

Ruka s letákem k němu mechanicky vystřelila, pak Kateřina zvedla oči a uviděla ho. Usmála se bez jakékoli známky překvapení a radostně vykřikla: „Jé, Petře! To jsi hodný, žes přišel!“

„Káťo…“ hlas mu trochu zadrhával. „Káťo, co tady sakra…“

„Já musela, Petře.“ V jejím hlase nebyla ani stopa nějakého provinění. „Ty to nechápeš, ale já…“

„Pojď z toho deště. Pojď dovnitř.“

„Ale já nemůžu! Musím…“

„Pojď aspoň z toho deště, ty blázne!“ Odtáhl ji nesmlouvavě do rohu vestibulu.

„Petře, miláčku, nesmíš se na mne zlobit. Já ti to vysvětlím. Myslela jsem, že mě sem strýček nepustí, ale na poslední chvíli řekl, že můžu jít, když chci, že můžu pomáhat rozdávat letáky. Věděla jsem, že to určitě pochopíš, a nechala jsem ti v obýváku vzkaz na stole, abys…“

„Tys mi nechala vzkaz? Uvnitř?“

„Ano… No jo… No jo, jéžiš, to mě vůbec nenapadlo, vždyť ty ses vlastně nemohl dostat dovnitř. Já pitomá, ale když já tolik pospíchala. Ty se ale nezlobíš, že ne, to bys nemohl! Víš přece, co to pro něj znamená! Víš ty vůbec, jak riskuje, jestli sem přijde? A já vím, že přijde. Taky jsem jim to řekla, těm, co tvrdili, že určitě nepřijde, že by to byl jeho konec – a možná bude, ale jemu na tom nezáleží. To je celý on. Bojím se a jsem strašně šťastná, protože to, co dělá, mi dává víru v to, že lidé jsou dobří. Ale stejně se o něj bojím, protože Wynand ho určitě – víš co…“

„Buď zticha! Vím a mám toho po krk. Už mě nebaví poslouchat pořád dokola řeči o tvém strýčkovi a té pitomé stávce. Jdeme odsud.“

„Ale ne, Petře! Nemůžeme! Chci ho slyšet a…“

„Ticho tam!“ zasyčel na ně někdo z davu.

„Všechno nám uteče,“ zašeptala. „To mluví Austen Heller. Copak ty nechceš slyšet Austena Hellera?“

Keating vzhlédl k amplionu s jistým respektem, jejž v něm vzbuzovalo každé slavné jméno. Moc toho od Austena Hellera nečetl, ale věděl, že je to nejlepší redaktor Kroniky, významných nezávislých novin, představujících Wynandova úhlavního nepřítele. Věděl, že Heller pochází ze starého, urozeného rodu, že studoval na Oxfordu a že začínal jako literární kritik, ale nakonec se stal tichým bojovníkem proti všem formám útlaku, soukromým či státním, na nebi i na zemi. Věděl o něm, že je trnem v oku církvi, bankéřům, ženským spolkům i zaměstnavatelům, že má vybranější chování než celá společenská smetánka, z níž si obvykle utahoval, a tělo šlachovitější než dělníci, kterých se obvykle zastával, že se dokáže bavit o nejnovější hře na Broadwayi stejně jako o středověké poezii či situaci na mezinárodním finančním trhu, že nikdy nepřispívá na dobročinné účely, ale na obhajobu politických vězňů kdekoli na světě často věnuje z vlastní kapsy víc, než si může dovolit.

Hlas vycházející z amplionu byl strohý a jasný, lehce zabarvený britským přízvukem.

„…a je třeba uvážit,“ hlásal Austen Heller bez emocí, „že když už jsme – bohužel – nuceni žít pohromadě, je nejdůležitější pamatovat na to, že mají-li vůbec platit nějaké zákony, je třeba jich mít co nejméně. Neznám žádný jiný morální princip, jímž bych mohl měřit celý ten nemorální systém státního zřízení, kromě množství času, myšlení, peněz, práce a poslušnosti, které společnost vysává z každého jednotlivce. Hodnota a kultura společnosti jsou nepřímo úměrné míře tohoto vysávání. Neexistuje žádný myslitelný zákon, který by mohl člověka přinutit pracovat za podmínek jiných, než jaké si sám stanoví. Neexistuje žádný myslitelný zákon, který by mu mohl zabránit si je stanovit – stejně jako neexistuje žádný, který by nutil jeho zaměstnavatele, aby je přijal. Právo souhlasit či nesouhlasit je základem našeho typu společnosti – a právo na stávku je jeho součástí. Zmiňuji se tu o tom proto, abych zde připomněl jistého Petronia z Hell’s Kitchen, geniálního padoucha, který onehdy vykřikoval, že tato stávka je porušením zákona a pořádku.“

Amplion se rozchrčel hlasitým, pronikavým zvukem davového souhlasu a potlesku. Několik lidí ve vestibulu užasle vydechlo. Kateřina sevřela Keatingovu paži. „Petře!“ zašeptala. „To mluví o Wynandovi! Wynand pochází z Hell’s Kitchen. Jemu se to mluví, ale Wynand to pak přičte strýčku Ellsworthovi!“

Keating už zbytek Hellerova proslovu neslyšel. Hlava mu třeštila tak příšernou bolestí, že měl pocit, jako by se mu každý zvuk zarýval do očních jamek. Musel oči pevně zavřít a opřít se o zeď.

Náhle oči trhnutím otevřel, protože kolem něj zavládlo zvláštní ticho. Ani si nevšiml, že Heller mezitím domluvil. Lidé ve vestibulu stáli v napjatém očekávání. Jejich tváře byly vážné, upřené do temného trychtýře hluše skřípajícího amplionu. Pak proťal ticho zvučný hlas, oznamující pomalým tempem:

„Dámy a pánové, je mi velkou ctí přivítat mezi námi pana Ellsworthe Monktona Tooheyho!“

Tak Bennett vyhrál svých šest babek, pomyslel si Keating. Následovalo několik vteřin ticha. Pak náhle cosi uhodilo Keatinga zezadu do hlavy; nebyl to zvuk ani rána, bylo to cosi, co přetrhlo čas a udělalo tlustou čáru mezi předtím a potom. Nejdřív vnímal jen ten šok. Uplynula vteřina, než si uvědomil, co to bylo, a že to byl potlesk. Byl to takový výbuch potlesku, že čekal, kdy se amplion roztrhne. Potlesk neustával ani neslábl, tlačil se na zdi vestibulu, až měl Keating pocit, že se zdi vydouvají ven do ulice. Lidé kolem něj nadšeně jásali. Kateřina stála s ústy otevřenými a jemu bylo jasné, že vůbec nedýchá.

Trvalo dlouho, než všechno náhle utichlo, tak náhle a nečekaně, jako se předtím strhl řev; amplion se odmlčel, jako by se mu v krku vzpříčil vysoký tón. Ve vestibulu se nikdo ani nepohnul. A pak se ozval hlas.

„Přátelé,“ řekl prostě a vážně. „Bratři,“ dodal tiše, bezděčně, procítěně a zároveň s úsměvem, kterým se za své city omlouval. „Vaše přijetí ve mně vzbuzuje větší dojetí, než na jaké mám právo. Doufám, že mi tu dětinskou ješitnost, která je v každém z nás, odpustíte. Jsem si ale také vědom toho – a tak to také přijímám –, že tento hold nepatří mé osobě, ale principům, které mám náhodou dnes večer tu čest zde ve vší pokoře reprezentovat.“

Nebyl to hlas, byl to zázrak. Rozvinoval se jako sametový transparent. Vyslovoval anglická slova, ale zvučná průzračnost každé slabiky budila dojem, jako by šlo o nějaký nový jazyk, který ještě nikdy nikdo neslyšel. Byl to hlas obra.

Keating stál s ústy otevřenými. Nevnímal slova, která ten hlas pronášel. Vnímal jen krásné zvuky. Nepotřeboval rozumět jejich významu, byl ochoten přijmout cokoli, nechat se kamkoli slepě vést.

„…a proto, přátelé,“ říkal ten hlas, „ponaučení, jež bychom si měli z tohoto boje odnést, je ponaučení o jednotě. Buď se spojíme, anebo budeme poraženi. Naše vůle – vůle vyděděnců, zapomenutých, utlačovaných – by nás měla stmelit do pevné hradby společné víry a společného cíle. Nadešel čas, aby se každý z nás přestal zabývat svými vlastními malichernými a nepodstatnými problémy, aby přestal myslet na svůj prospěch, na své pohodlí a své vlastní uspokojení. Nadešel čas ponořit své já do velkého proudu a splynout s ním, do stoupajícího přílivu, jenž se blíží, aby nás všechny, ať chceme či nechceme, smetl do budoucnosti. Dějiny, přátelé, se nás na nic neptají a nežádají náš souhlas. Jsou nevyhnutelným procesem, stejně jako hlas lidu, který je určuje. Vyslyšme to volání. Spojme se, bratři. Spojme se. Spojme se. Spojme se.“

Keating pohlédl na Kateřinu. Nespatřil však Kateřinu, ale bílou tvář ztrácející se ve zvuku amplionu. Nebylo to tím, že naslouchala svému strýčkovi; Keating necítil žádnou žárlivost, ačkoli by raději žárlil. Nebylo to ani okouzlení. Bylo to cosi chladného a neosobního, co ji vysávalo, čemu se její vůle plně odevzdala, a žádná lidská síla nad ní neměla moc, byla zcela pohlcena čímsi bezejmenným.

„Pojďme odsud,“ zašeptal. Hlas měl drsný. Bál se.

Obrátila se k němu, jako by se probrala z bezvědomí. Viděl, jak se snaží uvědomit si, kdo to k ní mluví a co jí to říká. Zašeptala:

„Ano. Pojďme.“

Potloukali se ulicemi, v dešti, bez cíle. Byla jim zima, ale oni šli dál, jen aby se pohybovali, aby cítili nějaký pohyb, aby vnímali pohyb svého svalstva.

„Budeme úplně promočení,“ řekl konečně Keating co nejpřirozeněji a jakoby mimochodem. Mlčení ho děsilo; znamenalo totiž, že oba myslí na totéž, a že to je skutečné. „Pojďme se někam zahřát a napít.“

„Ano,“ souhlasila Kateřina, „pojďme. Je hrozná zima… Nejsem já pitomá? Teď jsem o tu strýčkovu řeč přišla, a tolik jsem se na ni těšila.“ A bylo to venku. Řekla to. Řekla to docela normálně, se zdravou dávkou upřímné lítosti. Bylo to pryč. „Ale já chtěla být s tebou, Petře… Chci s tebou být pořád.“ To, na co oba mysleli, sebou ještě naposledy škublo, ne díky tomu, co řekla, ale díky tomu, co ji vedlo k tomu, aby to řekla. A pak to zmizelo nadobro a Keating se usmál. Prsty nahmatal mezi rukávem a rukavicí její holé zápěstí a ucítil teplo kůže…

Teprve mnohem později se mu doneslo, čeho už bylo plné město. Den po onom shromáždění prý Gail Wynand zvýšil Ellsworthovi Tooheymu plat. Toohey se tomu prý zuřivě bránil a nechtěl to přijmout. „Mne si ničím uplatit nemůžete, pane Wynande,“ protestoval. „To není úplatek,“ odvětil Wynand. „Nelichoťte si.“

Když stávka skončila, přerušená práce na stavbách po celém městě se znovu naplno rozběhla a Keating musel trávit dny i noci v ateliéru nad novými zakázkami. Francon doslova zářil štěstím, a dokonce uspořádal pro své zaměstnance malý večírek, aby smazal vzpomínku na všechno, co snad nechtěně řekl. Palácová rezidence manželů Ainsworthových na Riverside Drive, Keatingův protežovaný projekt z šedé žuly v pozdně renesančním stylu, byla konečně dokončena. Manželé Ainsworthovi uspořádali slavnostní kolaudaci, na kterou byli pozváni Guy Francon i Keating. Na Lucia N. Heyera se shodou okolností zapomnělo, což se poslední dobou stávalo téměř pravidelně. Podle Francona se recepce vydařila, protože každý čtvereční metr žuly v domě mu připomínal neskutečně vysokou finanční částku, již obdržel jistý žulový důl v Connecticutu. Keatingovi připadala recepce rovněž zdařilá, neboť důstojná paní Ainsworthová se mu s odzbrojujícím úsměvem přiznala: „A já měla za to, že Franconův partner jste vy! Ale firma se samozřejmě jmenuje Francon a Heyer. To jsem se tedy spletla dost nevhodně. Mohu vám nabídnout pouze jedinou omluvu – ačkoli nejste Franconův partner, člověk by řekl, že byste jím být měl!“ V ateliéru běžela práce jako na drátkách; zdálo se, že všechno je v nejlepším pořádku.

Proto Keatinga udivilo, když jednoho rána nedlouho po recepci u Ainsworthových vstoupil Francon do kanceláře s podrážděným výrazem ve tváři. „Ale nic,“ mávl netrpělivě rukou směrem ke Keatingovi, „vůbec nic.“ V kreslírně si Keating všiml tří projektantů sklánějících se s lehce provinilým, nicméně živým zájmem nad posledním výtiskem newyorského Praporu. Když vstoupil, ozvalo se významné zakašlání a noviny podezřele rychle zmizely z dohledu. Neměl čas zjišťovat, o co šlo; v kanceláři ho čekal obchodní zástupce jedné zadavatelské firmy, nemluvě o hromadě pošty a výkresů ke schválení.

O tři hodiny později potřeboval zajít do knihovny, aby si porovnal svůj nově vypracovaný projekt s osvědčenými vzory. Tou dobou už na ranní incident ve shonu různých schůzek zapomněl. Náladu měl povznesenou, hlavu jasnou a energií jen překypoval. Když vyšel z kanceláře, pohvizdoval si a bezstarostně pohupoval výkresem v ruce.

V tomto rozpoložení doplul až do přijímací místnosti, kde zničehonic zůstal stát jako přimrazen. Výkres se mu ještě jednou zhoupl v ruce dopředu a s plesknutím mu dopadl zpátky na stehno. To, že bylo od něj krajně nevhodné se právě tady a právě v této chvíli takto zastavit, si vůbec nestačil uvědomit.

U pultu stála mladá žena a mluvila se slečnou z přijímací místnosti. Její štíhlé tělo se vymykalo jakémukoli srovnání s běžným lidským tělem; jeho linie byly tak dlouhé, tak křehké, tak přehnaně výrazné, že vypadala jako stylizovaná kresba ženy a správné proporce běžného lidského zjevu vedle ní působily těžce a nemotorně. Měla na sobě jednoduchý šedý kostým; jeho krejčovsky strohé provedení a její zjev byly v úmyslně ostrém protikladu – a zvláštně elegantní. Opírala se zlehka o pult konečky prstů jedné ruky, úzké zápěstí zakončovalo rovnou, vznešenou linii paže. Šedé oči neměly tvar oválů, ale dvou obdélníků lemovaných dvěma rovnoběžnými řadami řas. Byla chladně vážná a její ústa vypadala nebezpečně. Obličej, světlé, zlaté vlasy i kostým působily téměř bezbarvě, jako by to vše bylo pouhým barevným náznakem, pohybujícím se na samém okraji barevné reality, v jehož světle působila plná realita vulgárně. Keating se nemohl pohnout z místa. Poprvé v životě chápal, co mají umělci na mysli, když mluví o kráse.

„Pokud se s ním mám vůbec někdy sejít, tak se s ním sejdu teď,“ vysvětlovala dívce stojící za pultem. „Chtěl, abych přišla, a já jindy nemůžu.“ Nebyla to výhrůžka. Z jejího hlasu bylo zřejmé, že nemá zapotřebí nikomu vyhrožovat.

„Jistě, ale…“ Za pultem se rozbzučela telefonní centrála a slečna spěšně přepojila hovor. „Ano, pane Francone…“ Chvíli naslouchala a pak s úlevou přikývla: „Jistě, pane Francone.“ Obrátila se k návštěvnici: „Můžete jít hned nahoru, prosím.“

Mladá žena se otočila a cestou ke schodišti se podívala na Keatinga. Její oči se střetly s jeho, aniž se zastavily. Něco z jeho omráčeného obdivu vyprchalo. Stačil jí pohlédnout do očí; vypadaly unaveně a trochu pohrdavě, ale zanechaly v něm pocit chladné krutosti.

Slyšel její kroky, jak stoupá do schodů, a z té směsi pocitů v něm zůstal už zase jenom obdiv, všechno ostatní se rozplynulo. Dychtivě přistoupil k dívce za pultem.

„Kdo to byl?“ vyhrkl.

Slečna pokrčila rameny:

„Šéfova děvenka.“

„Ten tajnůstkář!“ poznamenal Keating. „Má ten dědek ale štěstí!“

„Asi jste mě špatně pochopil,“ opravila ho dívka odměřeně. „To je jeho dcera. Dominika Franconová.“

„Cože?“ téměř vykřikl. „Ježíšikriste.“

„Copak?“ otázala se dívka sarkasticky. „Vy jste nečetl dnešní Prapor?“

„Ne, proč?“

„Tak si ho přečtěte.“

Za pultem se znovu ozvalo bzučení centrály a ona si ho přestala všímat.

Poslal si pro ranní výtisk Praporu a rychle nalistoval článek „Váš dům“, pod nímž byla podepsána Dominika Franconová. To, že její rubrika, v níž provázela čtenáře domovy významných Newyorčanů, slavila v poslední době velký úspěch, se mu doneslo. Její parketou byl především bytový design, ale občas zabrousila i do oblasti architektury. Dnes si zvolila k hodnocení novou rezidenci manželů Ainsworthových na Riverside Drive. V článku mimo jiné stálo:

„Při vstupu do velkolepé haly má návštěvník pocit, že se ocitl na radnici nebo na hlavní poště, ale to je omyl. Přesto hale nic nechybí; mezanin s kolonádou ani schodiště s ornamentálními štukami v podobě kroucených kožených pásků. Nejsou však kožené, ale mramorové. V jídelně najdeme nádhernou bronzovou vstupní bránu, zdobenou bronzovými hrozny, omylem umístěnou na stropě. Na zdech visí mezi svazky mrkve, petúniemi a popínavými fazolemi mrtvé kachny a králíci. Myslím, že kdyby byly skutečné, nepůsobily by moc přitažlivě, ale vzhledem k tomu, že jsou to jen nevydařené sádrové odlitky, jsou celkem snesitelné… Z oken ložnice je výhled na cihlovou zeď, ne zrovna vzhlednou, ale do ložnice se koneckonců chodí spát, nikoli vyhlížet z oken… Přední okna poskytují spoustu světla a jsou dost veliká, stejně jako nohy mramorových amorků, sedících na hřadě zvenčí. Amorci jsou dobře vykrmeni a z ulice se na drsné žulové fasádě vyjímají opravdu pěkně. Jsou skutečnou ozdobou domu, pokud nejste z těch, kterým vadí dívat se na chodidla plná dolíčků pokaždé, když se vykloní z okna, aby zjistili, zda neprší. Jestliže vás tento pohled omrzí, vždycky se můžete vyklonit ze středových oken ve druhém patře, odkud se vám naskytne intimní pohled na litinové pozadí Merkura, sedícího na štítu nad vchodem. Vskutku nádherný vstup do domu. Zítra spolu navštívíme dům manželů Pickeringových.“

Dům Ainsworthových byl Keatingovým dílem. I přes vztek, který ho popadl, se však musel v duchu smát, když si představil Francona, jak článek čte a jak se asi bude tvářit před paní Ainsworthovou. Pak na celý dům i článek zapomněl. Před očima mu zůstal jen obraz dívky, která ho napsala.

Sebral ze stolu tři náhodné kresby, a ač to nebylo vůbec nutné, odebral se k Franconovi, aby je nechal schválit.

Na odpočívadle před zavřenými dveřmi do Franconovy kanceláře se zastavil. Slyšel za nimi Franconův hlas, hřmotný, vzteklý a zoufalý, hlas, který už znal a který naznačoval, že Francon je zahnán do kouta.

„…v životě bych nečekal takovou zášť! Navíc od své vlastní dcery! Už jsem si u tebe zvykl na leccos, ale tohle jsi přehnala. Co mám podle tebe teď dělat? Jak to mám vysvětlit? Uvědomuješ si aspoň mlhavě, jaké mám postavení?“

Pak Keating zaslechl její smích. Byl to drzý a studený zvuk; usoudil, že by teď nebylo radno vstupovat dovnitř. Ani tam vstupovat nechtěl, protože ho znovu přepadl ten strach, který pocítil, když v přijímací místnosti pohlédl do jejích očí.

Otočil se a sestupoval po schodech zpátky dolů. Když došel o patro níž, bylo mu jasné, že se s ní setká, že to bude brzy a že Francon tomu nebude moci nijak zabránit. Ta myšlenka ho nadchla, pocítil úlevu a v duchu se musel smát své představě o Franconově dceři, jakou po celá ta léta měl. V hlavě už měnil své plány do budoucnosti, ačkoli měl nejasné tušení, že by bylo lepší, kdyby ji už nikdy nepotkal.

10

Ralston Holcombe neměl krk, zato brada mu tento nedostatek plně vynahrazovala. Spolu se spodní čelistí vytvářela masivní lalok spočívající na jeho hrudi. Tváře měl růžolící, na dotek měkké, stářím nepružně jemné jako slupka spařené broskve. Nad čelem mu vyrůstaly husté bílé vlasy, jež mu spadaly na ramena v mohutných vlnách aristokratické kštice. Límec měl posetý lupy.

Kráčel newyorskými ulicemi, na hlavě klobouk s širokou krempou, oblečen do tmavého obleku, světlezelené saténové košile a vesty z bílého brokátu. Pod bradou se mu tísnil obrovský černý motýlek a v ruce třímal hůl, ne ledajakou hůlku, ale dlouhou ebenovou hůl, zakončenou koulí z pravého zlata. Jako by jeho obří tělo bylo smířeno s konvencemi nudné civilizace a jejími jednotvárnými hávy, ale jeho oblá hruď a břicho proti tomu protestovaly, mávajíce nad hlavou vlajkou jeho skrytého já.

To všechno mu bylo tolerováno, protože byl génius. A také proto, že byl prezidentem Sdružení amerických architektů.

Ralston Holcombe se neztotožňoval s názory svých kolegů ze Sdružení. Nestavěl domy pro množství ani pro peníze. Byl, jak o sobě hrdě prohlašoval, muž ideálů.

Kritizoval žalostný stav americké architektury a bezzásadový eklekticismus jejích představitelů. Zdůrazňoval, že v minulosti architekti stavěli v duchu své doby a nevyhrabávali vzory svých předchůdců. Že historii lze napodobovat jen zachováním jediného zákona, jenž od nás žádá, abychom kořeny svého vlastního umění zasadili dostatečně hluboko do reality našeho života. Považoval za ubohé stavět řecké, gotické nebo románské stavby a prosazoval moderní pojetí a uplatňování stylu odpovídajícího naší době. Dokonce ten styl sám objevil. Byla to renesance.

Měl pro to jasné důvody. Vzhledem k tomu, vysvětloval, že od dob renesance se ve světě neudálo nic historicky mimořádně podstatného, znamená to, že stále ještě žijeme v tomto období a že všechny vnější formy naší existence by měly zachovávat věrnost vzorům velkých mistrů šestnáctého století.

S hrstkou těch, kteří považovali moderní architekturu za něco poněkud jiného než on, se nehodlal zahazovat a zcela je ignoroval. Nechal se jen slyšet, že ti, kteří odmítají úplně všechno, co nám minulost skýtá, jsou líní ignoranti a že originalitu nelze povyšovat nad krásu. Když vyslovoval ono poslední slovo, hlas se mu chvěl posvátnou úctou.

Přijímal zásadně jen velké zakázky. Specializoval se na dlouhověkost a monumentálnost. Postavil úctyhodné množství památníků a radnic. Navrhoval stavby pro mezinárodní výstavy.

Stavěl jako hudební skladatel improvizující na základě mystického vnuknutí. Míval návaly náhlé inspirace. Dokázal přistavět obří kupoli na rovnou střechu už hotové stavby, posázet vysokou klenbu mozaikou z lístkového zlata nebo nechat strhnout vápencovou fasádu a nahradit ji mramorovými deskami. Jeho klienti bledli, koktali – a platili. Z každého střetu se zákazníkovou šetrností vycházela jeho imperiální osobnost vždy vítězně; mluvilo za něj nezlomné, nevyřčené a neodolatelné přesvědčení, že jen on je opravdový Umělec. Jeho prestiž byla obrovská.

Pocházel z rodiny zapsané v Seznamu společensky významných osob. Ve zralém věku se oženil s mladou dámou, jejíž rodina se sice do Seznamu společensky významných osob nedostala, zato se však dostala k balíkům peněz plynoucím ze žvýkačkového monopolu, které posléze jejich jediné dceři připadly jako dědictví.

Ralstonu Holcombovi bylo šedesát pět a přidával si pár let navíc, aby mu přátelé mohli skládat poklony ohledně skvělé fyzické kondice. Paní Holcombové bylo čtyřicet dva, kteroužto cifru podstatně snižovala.

Paní Holcombová pořádala každou neděli odpoledne pravidelné, neformální dýchánky. „Chodí k nám všichni, kdo v architektuře něco znamenají,“ říkávala známým. „Alespoň by měli,“ dodávala.

A tak jednoho březnového nedělního odpoledne směřoval Keating oddaně, ač trochu neochotně do sídla Holcombových – napodobeniny florentinského palazza. Býval na těchto vyhlášených setkáních častým hostem a pomalu ho začínala nudit, protože už znal každého, koho tam mohl potkat. Věděl však, že tentokrát by chybět neměl, protože dnešní setkání se konalo na počest dokončení nové radnice navržené Ralstonem Holcombem.

Na mramorové dlažbě tanečního sálu Holcombových byl již rozptýlen početný dav hostů, ztracených v malých hloučcích v obrovském prostoru původně určeném pro slavnosti královského dvora. Hosté porůznu postávali, sebevědomě neformální, a snažili se vypadat duchaplně. Klapot jejich podpatků na mramorové podlaze se rozléhal ozvěnou jako v hrobce. Plameny dlouhých svící se zoufale přebíjely s šedým světlem pronikajícím okny z ulice; denní světlo jim ubíralo jas, takže se zdály nepřirozeně bledé, a ony zase dodávaly vnějšímu světlu varovnou předzvěst soumraku. Uprostřed místnosti se na podstavci skvěl model nové radnice, osvětlený malými elektrickými žárovkami.

Paní Holcombová dohlížela na servírovací stůl. Každý host obdržel šálek z křehkého průsvitného porcelánu, dvakrát z něho decentně usrkl a odplul směrem k baru. Dva statní číšníci sbírali po sále odložené šálky.

Paní Holcombová, byla „drobná, ale intelektuálka“, jak se o ní vyjádřila jedna její nadšená obdivovatelka. Tajně se svou drobnou postavou trápila, naučila se však svůj nedostatek prodávat jako přednost. Uměla se chlubit, a také to dělala, tím, jak je příjemné nosit šaty dívčích velikostí a nakupovat v obchodech s odíváním pro mladé. Oblékala se jako středoškolačka a v létě nosila podkolenky, odhalujíc dlouhé hubené nohy protkané modrými žilkami. Měla slabost pro slavné osobnosti. To byla její životní náplň. Byla neustále ve střehu, hltala je obdivně s očima dokořán a nezapomínala před nimi zdůrazňovat svou bezvýznamnost, svou pokoru před každým jejich mistrovským dílem či úspěchem. Krčila rameny a zahořkle stahovala rty, když jí připadalo, že některého z nich nezajímá dostatečně její názor na posmrtný život, teorii relativity, aztéckou architekturu, antikoncepci nebo filmový průmysl. Měla velmi mnoho přátel mezi chudými lidmi a ráda to připomínala. Když se některý z jejích chudých přátel trochu zmohl, odvrátila se od něj s pocitem, že ji zradil. Upřímně nenáviděla všechny bohaté – sdíleli s ní totiž jediný znak, kterým se mohla odlišovat. Architekturu považovala za svou soukromou doménu. Byla pokřtěna jako Constance a připadalo jí náramně originální nechat si říkat „Kiki“, přezdívkou, již vnutila všem svým přátelům, když jí bylo už hodně přes třicet.

Keating se v přítomnosti paní Holcombové nikdy necítil dobře; usmívala se na něj příliš významně a jeho poznámky komentovala rychlým pomrkáváním a slovy: „Tedy Petře, že se nestydíte!“, ačkoli neměl na mysli vůbec nic neslušného. Nicméně i dnešního odpoledne se sklonil, aby jí políbil ruku, a ona se na něj usmála zpoza stříbrné čajové konvice. Měla na sobě dlouhé šaty ze smaragdově zeleného sametu a ve vlasech vyčesaných do drdolu jedovatě červenou stuhu s roztomilou mašličkou. Pleť měla opálenou a vysušenou, póry na nose zvětšené. Podala Keatingovi šálek a na ruce se jí ve světle svící zaleskl hranatý, broušený smaragd.

Keating vychválil novou radnici a rychle se vzdálil k vystavenému modelu. Postál před ním patřičný počet minut, přičemž si stihl opařit rty horkou tekutinou vonící hřebíčkem. Holcombe, jenž předstíral, že model ani jeho obdivovatele nesleduje, nepromeškal jediného hosta, který se před modelem zastavil. Keatinga poplácal bodře po rameni a prohodil cosi příhodného o mladých mužích učících se kráse renesančního slohu. Pak už Keating jen tak bloumal sálem, bez zájmu si potřásl rukou s několika lidmi a občas pohlížel na hodinky, odhaduje čas, kdy asi tak bude přijatelné se vzdálit. Pak se náhle zarazil.

Za širokým obloukem, jímž se vcházelo do malé knihovny, obklopena jakýmisi třemi mladíky, stála Dominika Franconová.

Opírala se o sloup a v ruce držela koktejlovou skleničku. Měla na sobě černé sametové šaty. Jejich těžká neprůhledná látka ji činila skutečnou; bránila totiž světlu, jinak volně pronikajícímu skrze její ruce, krk i tvář, aby ji prosvítilo úplně. Ve skleničce, kterou držela v ruce, se jako chladný kovový kříž třpytila bílá jiskra ohně; jako by to byla čočka pohlcující rozptýlené paprsky, jež vyzařovala její kůže.

Keating se vrhl směrem k ní a v davu narazil na Francona.

„Vida, Petr!“ zvolal Francon vesele. „Máš co pít? Ne že by to byla úplná bomba,“ dodal tlumeným hlasem, „ale manhattan docela ujde.“

„Díky,“ odmítl Keating, „nechci.“

„Entre nous,“ změnil Francon téma a mrkl směrem k modelu radnice, „pěkná splácanina, co?“

„No jo,“ přikývl Keating. „Příšerné proporce… Ta kupole vypadá jako Holcombův obličej předvádějící východ slunce na střeše.“ Zastavili se v místě, odkud bylo vidět do knihovny, a Keating upřel pohled na dívku v černém. Čekal, kdy si jí Francon všimne; rád sledoval Francona chyceného do pasti.

„A ten půdorys! Ten půdorys! Všiml sis, že v prvním patře… eh,“ Francon se zarazil.

Podíval se na Keatinga, pak do knihovny, pak znovu na Keatinga.

„Jak chceš,“ řekl nakonec. „Já jsem tě varoval. Řekl sis o to sám. Tak pojď.“

Vešli společně do knihovny. Keating se zastavil v patřičném odstupu, ale s úmyslně nepatřičně pronikavým pohledem, zatímco Francon se rozzářil strojenou rozjařeností:

„Dominiko, drahoušku! Můžu ti někoho představit? Petr Keating, moje pravá ruka. Petře – moje dcera.“

„Těší mě,“ řekl Keating měkce.

Dominika se způsobně uklonila.

„Už dlouho jsem si přál vás poznat, slečno Franconová.“

„Zajímavá situace,“ řekla Dominika. „Přirozeně se ke mně budete snažit chovat mile, ale loajální to od vás zrovna nebude.“

„Jak to myslíte, slečno Franconová?“

„Otec by jistě spíš uvítal, abyste se ke mně choval hrubě. Moc spolu totiž nevycházíme.“

„Ale, slečno Franconová, já…“

„Chtěla jsem vás na to jen předem upozornit. Abyste měl čas z toho případně vyvodit určité závěry.“ Keating se ohlédl po Franconovi, ale ten mezitím někam zmizel. „Ne,“ řekla klidně, „otec tyhle věci vůbec nezvládá. Dělá všechno příliš okatě. Seznámil nás, protože jste ho o to požádal, ale měl to udělat tak, abych o tom nevěděla. Nicméně vzhledem k tomu, že jsme na to oba přistoupili, je všechno v nejlepším pořádku. Posaďte se.“

Sklouzla do křesla a on se poslušně usadil vedle ní. Neznámí mladíci ještě pár minut postávali nad nimi a neurčitě se usmívali, čekajíce, zda budou vtaženi do konverzace, a pak se nenápadně vzdálili. Keating si s úlevou pomyslel, že na ní vlastně nic děsivého není; zneklidňoval ho jen kontrast mezi jejími slovy a upřímnou nevinností, s jakou je pronášela. Nevěděl, čemu z toho má věřit.

„Připouštím, že jsem o seznámení s vámi požádal sám,“ přiznal. „Co je na tom ale divného? Kdo by o to nestál? Co když ale z toho vyvodím závěry, které s vaším otcem nemají vůbec nic společného?“

„Neříkejte mi, jak jsem krásná a úžasná, že jste ještě žádnou takovou nepotkal a že se velmi obáváte, že se do mne asi zamilujete. Stejně to nakonec řeknete, tak proč to neodložit? Jinak bych odhadovala, že spolu můžeme docela dobře vycházet.“

„Vy se mi to ovšem snažíte ztížit, že?“

„Jistě. Otec vás nevaroval?“

„Varoval.“

„Měl jste ho poslechnout. Važte si otcových názorů. Poznala jsem tolik jeho pravých rukou, že už jsem začínala být skeptická. Vy jste první, který vydržel. A který vypadá na to, že vydrží. Dost jsem o vás slyšela. Blahopřeju.“

„Těšil jsem se na setkání s vámi celá léta. A váš článek jsem četl s opravdovým…“ Zarazil se. Uvědomil si, že se o tom článku neměl vůbec zmiňovat. A že když už se o něm zmínil, neměl se zarazit.

„S opravdovým čím…?“ zeptala se laskavě.

„…s opravdovým potěšením,“ dořekl, doufaje, že se s tím spokojí.

„Ach ano,“ řekla. „Ten dům Ainsworthových. Vaše dílo. Omlouvám se. Padl jste náhodou za oběť jednomu z mých vzácných záchvatů upřímnosti. Nemívám je často. Jak jistě víte, pokud jste četl můj včerejší příspěvek.“

„Četl. A – no, budu následovat váš příklad a řeknu to zcela otevřeně. Neberte to jako stížnost – člověk si na kritiky nikdy nesmí stěžovat. Ale ta Holcombova radnice je přece po všech stránkách horší než ten náš dům. Proč jste ji tedy včera tak vychválila? Nebo jste snad musela?“

„Vy mi lichotíte. Jistěže jsem nemusela. Myslíte si, že někoho v redakci zajímá nějaký článek o bytovém designu natolik, aby se staral o to, co v něm píšu? Kromě toho psát o radnicích ani není moje parketa. Jenom mě už bytový design trochu unavuje.“

„Proč jste tedy Holcomba vychválila?“

„Protože ta jeho radnice je tak příšerná, že strhat ji by mělo přesně opačný účinek. Tak jsem si řekla, že by mohlo být zábavné ji co nejvíc vychválit. A také bylo.“

„Takhle k tomu přistupujete vždycky?“

„Takhle k tomu přistupuju vždycky. Jenže moje články stejně nečte nikdo jiný než ženy v domácnosti, které si nějaké dekorace v bytě ani dovolit nemohou, takže je to úplně jedno.“

„A co se vám tedy v architektuře líbí?“

„Nic.“

„Víte dobře, že to vám budu těžko věřit. Proč tedy píšete, když nemáte co říct?“

„Abych měla co dělat. Něco mnohem nechutnějšího než tolik jiných věcí, které bych dělat mohla. A zábavnějšího.“

„Ale jděte, to má být důvod?“

„Nikdy nemám pro to, co dělám, žádné zvláštní důvody.“

„Práce vás přece musí bavit.“

„Ale mě baví. Copak to není znát?“

„Víte, vlastně vám závidím. Pracovat pro tak skvělý podnik, jako jsou Wynandovy noviny. Největší společnost v zemi, zaměstnávající nejtalentovanější…“

„Poslyšte,“ naklonila se k němu důvěrně, „trochu vám pomůžu. Kdybyste potkal mého otce a on pracoval pro Wynandovy noviny, pak by to bylo to nejlepší, co byste mu mohl říct. Ale se mnou si tu námahu můžete ušetřit. Říkáte totiž přesně to, co čekám, že řeknete, a já nerada poslouchám to, co předem očekávám. Bylo by mnohem zajímavější, kdybyste řekl, že Wynandovy noviny jsou hnusné smetiště bulvárního žurnalismu a všichni jejich pisálci nestojí ani za zlámanou grešli.“

„To si opravdu myslíte?“

„Ale vůbec ne. Jenom nemám ráda lidi, kteří říkají to, co si podle nich myslím.“

„Díky. Budu vaši pomoc asi potřebovat. Ještě nikdy jsem nepotkal… ale ne, to vlastně nechcete slyšet. Ale s těmi novinami jsem to myslel opravdu vážně. Vždycky jsem Gaila Wynanda obdivoval. Vždycky jsem si říkal, že bych ho rád poznal. Jaký je?“

„Myslím, že Austen Heller ho vystihl zcela přesně – je to geniální padouch.“

Zatrnulo mu. Uvědomil si, kde ta slova slyšel. Vzpomínka na Kateřinu byla v přítomnosti útlé, bílé ruky, která teď před ním volně visela přes opěradlo křesla, těžká a vulgární.

„Já jsem ale myslel,“ upřesnil, „jaký je jako člověk?“

„To nevím. Nikdy jsem se s ním nesetkala.“

„Vy jste se s ním nikdy nesetkala?“

„Ne.“

„A já slyšel, že je tak zajímavý!“

„To nepochybně je. Až se mi bude chtít udělat něco dekadentního, možná za ním zajdu.“

„Znáte Tooheyho?“

„Aby ne,“ přitakala. V očích se jí mihlo cosi, co tam už kdysi spatřil. Roztomilá veselost v jejím hlase se mu nelíbila. „Ellsworth Toohey. Jistěže ho znám. Je úžasný. Člověk, s kterým si vždycky ráda popovídám. Neskutečný mizera.“

„Tedy slečno Franconová! Jste první člověk, který…“

„Nechtěla jsem vás šokovat. Myslela jsem to úplně vážně. Obdivuji ho. Je dokonalý. Na dokonalost člověk v tomhle světě nenarazí tak často, ne? A on takový je. Svým způsobem naprosto dokonalý. Ostatní jsou ve srovnání s ním tak nehotoví, rozložení na tolik různých kousků, které nepasují dohromady. Ale Toohey ne. On je monolit. Někdy, když mě štve celý svět, uklidňuji se tím, že vlastně o nic nejde, že se mi jednou dostane zadostiučinění a svět se konečně dočká toho, oč si koleduje – protože existuje Ellsworth Toohey.“

„Jaké vy potřebujete zadostiučinění?“

Pohlédla na něj s mírně povytaženým obočím, takže její oči na okamžik ztratily tvar obdélníku a byly náhle měkké a jasné.

„To byla chytrá otázka,“ řekla uznale. „První rozumná věc, kterou jste řekl.“

„Jak to?“

„Protože jste se z těch keců, které jsem řekla, zeptal na to pravé. Takže vám budu muset odpovědět. Čekám zadostiučinění za to, že neexistuje nic, zač bych ho mohla čekat. A teď se vraťme k Ellsworthovi Tooheymu.“

„Všichni o něm mluví jako o světci, o ryzím idealistovi, kterého nelze ničím uplatit a…“

„To je pravda. Obyčejný úplatkář by byl mnohem neškodnější. Ale Toohey je pro lidi prubířský kámen. Poznáte to podle toho, jak s ním vycházejí.“

„Proč? Co tím myslíte?“

Opřela se do křesla, protáhla paže s prsty zaklesnutými do sebe ke kolenům a vytočila je dlaněmi ven. Uvolněně se zasmála:

„Nic, co by se mělo probírat na čajovém dýchánku. Kiki má pravdu. Nemůže mě sice vystát, ale občas mě pozvat musí. A já nemůžu odolat a vždycky přijdu, protože je na ní tak hrozně znát, jak mě tu nechce. Víte, řekla jsem dneska Holcombovi, co si o té jeho radnici doopravdy myslím, ale on mi to stejně nevěřil. Jen se vesele zasmál a řekl, že jsem ohromně milá holčička.“

„No a nejste?“

„Co?“

„Ohromně milá holčička.“

„Ne. Dnes ne. Jste ze mě celý nesvůj. Takže se to pokusím napravit. Prozradím vám, co si o vás myslím, abyste se tím doma netrápil. Myslím, že jste chytrý, neškodný, průhledný a celkem ctižádostivý a že s tím určitě leccos dokážete. A líbíte se mi. Řeknu otci, že mu jeho výběr pravé ruky plně schvaluji, takže vidíte, že se od šéfovy dcery nemusíte ničeho obávat. Ačkoli by bylo lepší, kdybych mu nic neříkala, protože moje slova na něj budou mít opačný účinek.“

„Můžu vám říct jen jedinou věc, kterou si myslím já o vás?“

„Jistě. Kolik chcete.“

„Myslím, že by bývalo bylo lepší, kdybyste mi neprozradila, že se vám líbím. Pak bych mohl doufat, že je to pravda.“

Zasmála se.

„Pokud jste to pochopil,“ odpověděla, „pak spolu budeme skvěle vycházet. A pak by to třeba jednou mohla být pravda.“

V oblouku mezi knihovnou a tanečním sálem se objevil Gordon L. Prescott se skleničkou v ruce. Na sobě měl šedý oblek a pod ním stříbrný vlněný rolák. Jeho chlapecký obličej vypadal čerstvě vymydlený a šířil kolem sebe obvyklou vůni mýdla, zubní pasty a svěžího vzduchu.

„Dominiko, drahoušku!“ zvolal mávaje sklenicí. „Zdravím vás, Keatingu,“ řekl zdvořile. „Dominiko, kde se, prosím vás, schováváte? Řekli mi, že tu jste, a přitom jsem vás málem nenašel!“

„Dobrý večer, Gordone,“ odpověděla. Řekla to docela normálně, v klidné zdvořilosti jejího hlasu nebyla ani stopa čehokoli urážlivého, ale v kontrastu s jeho radostně nadšeným tónem zazněla lhostejnost jejích slov hluše mrtvým zvukem. Jako by se ty dva zvuky prolnuly kolem melodické linky jejího opovržení v znělý kontrapunkt.

Prescott ho však neslyšel. „Jak to děláte, drahoušku,“ prozpěvoval, „že jste den ode dne krásnější? Člověk by řekl, že to snad ani není možné.“

„Posedmé.“

„Co?“

„To je posedmé, co mi to říkáte, Gordone. Počítám to.“

„Vy snad neumíte chvíli mluvit vážně, Dominiko. Jste prostě nenapravitelná.“

„Ale umím, Gordone. Právě jsem vedla velmi vážnou debatu tady se svým přítelem Petrem Keatingem.“

Nějaká dáma na Prescotta zpovzdálí zamávala a on té příležitosti využil, aby se s dosti přihlouplým výrazem rychle vzdálil. Keating se v duchu zapýřil, že odvrhla jiného muže, protože si přála pokračovat v rozhovoru se svým přítelem Petrem Keatingem.

Když se k ní obrátil, řekla sladce: „O čem jsme to mluvili, pane Keatingu?“ Pak se náhle veškerý její zájem stočil na druhý konec místnosti, kde její pozornost upoutala vyzáblá postava drobného muže, pokašlávajícího nad sklenkou whisky.

„No,“ spustil Keating, „mluvili jsme…“

„A, tamhle je Eugene Pettingill. Můj velký oblíbenec. Musím jít Eugena pozdravit.“

Vyskočila a vzdalovala se místností, při chůzi mírně zakloněná, směrem k nejnepřitažlivějšímu sedmdesátníkovi, jaký se na večírku mohl objevit.

Keating nevěděl, má-li si to vysvětlit jako výzvu k tomu, aby se zařadil do společenství Gordona L. Prescotta, anebo jako pouhou shodu okolností.

Zdráhavě se vrátil do tanečního sálu. S přemáháním vplul mezi postávající skupinky a zapojil se do konverzace. Přitom sledoval Dominiku Franconovou, jak prochází mezi lidmi a tu a tam s někým prohodí pár slov. Ani jednou se už na něj nepodívala. Vůbec nevěděl, zda u ní uspěl, anebo definitivně prohrál.

Když odcházela, přesunul se nenápadně k východu.

Zastavila se a věnovala mu rozkošný úsměv.

„Ne,“ řekla, aniž stačil promluvit. „Doprovodit mě nemůžete. Venku na mě čeká auto. Ale i tak děkuji.“

Zmizela a on zůstal bezmocně stát ve dveřích. Cítil, že rudne, a měl proto na sebe vztek.

Ucítil na rameni měkký dotek, a když se obrátil, uviděl za sebou Francona.

„Odcházíš, Petře? Pojď, svezu tě domů.“

„Já myslel, že máš být v sedm v klubu.“

„To nevadí, tak přijdu trochu později. Odvézt tě můžu, to je maličkost.“ Francon se tvářil nějak významně, což u něj bylo dost nezvyklé a působilo to trochu nepatřičně.

Keating ho pobaveně a mlčky následoval, a když zapadli do příjemného šera Franconova auta, nechal ho, aby promluvil jako první.

„Tak co?“ zamumlal Francon podezřele nezřetelně.

Keating se pousmál. „Já tě nechápu, Guyi. Vůbec neumíš ocenit, co máš. Proč jsi mi nic neřekl? Je to nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal.“

„To ano,“ souhlasil Francon bez nadšení. „V tom je asi ta potíž.“

„Jaká potíž? V čem prosím tě vidíš potíž?“

„Co si o ní doopravdy myslíš, Petře? Zapomeň na to, jak vypadá. Uvidíš, že na to rychle zapomeneš. Tak co jí říkáš?“

„No, já myslím, že je to docela osobnost.“

„Díky za skromné hodnocení.“

Francon zádumčivě ztichl, a když promluvil, zaznělo v jeho hlase cosi zvláštního, něco jako naděje:

„Víš, žes mě překvapil, Petře? Bavili jste se spolu docela dlouho, pozoroval jsem vás. To je skvělé. Byl jsem si jist, že tě uzemní nějakou jedovatou poznámkou, aby se tě co nejrychleji zbavila. Možná že si s ní nakonec opravdu budeš rozumět. Chápu, že o ní teď sotva můžeš něco říct. Možná… Chtěl jsem ti prostě říct jen jedno, Petře – to, co ti vykládala o mně, není pravda a není pravda ani to, že bych chtěl, aby ses k ní choval špatně.“

Tíživá upřímnost těch slov byla u Francona tak nezvyklá, že Keating našpulil rty a málem tiše hvízdl; naštěstí se včas ovládl. Francon ztěžka dodal: „Vůbec nechci, aby ses k ní choval špatně.“

„Víš, Guyi,“ řekl Keating blahosklonně, „neměl jsi od nás tak utíkat.“

„Nikdy nevím, jak s ní mám mluvit.“ Povzdechl si. „Nikdy jsem to neuměl. Má v sobě něco, čemu nerozumím. Ona se prostě nechová jako normální člověk. Vyhodili ji ze dvou škol. Nechápu, jak se jí nakonec podařilo dostudovat, ale můžu tě ujistit, že jsem se čtyři dlouhé roky bál otevírat poštu a děsil se, co zas bude. Když školu dokončila, říkal jsem si: fajn, teď už si nemusím dělat starosti. Ale je to s ní horší než kdykoli předtím.“

„Proč by sis měl dělat starosti?“

„Nedělám si je. Tedy snažím se si je nedělat. Jsem nejraději, když na ni nemusím vůbec myslet. Asi jsem prostě nebyl předurčen k otcovské roli. Ale někdy mě přece jen přepadne pocit zodpovědnosti, přestože se tomu bráním, jak můžu, ale pořád mám pocit, že bych s tím měl něco dělat, že to za mne nikdo jiný neudělá.“

„Nechals ji, aby si tě omotala kolem prstu, Guyi, a přitom na ní není nic, čeho by ses musel bát.“

„Myslíš, že ne?“

„Ne.“

„Možná že ty jsi ten, kdo to s ní bude umět. Jsem rád, že jste se seznámili, a víš, že jsem to nechtěl. Ano, myslím, že ty si s ní poradíš. Tebe přece jen tak nic neodradí, že ne, Petře, když se do něčeho pustíš?“

„No,“ máchl Keating lehkomyslně rukou, „obvykle mívám pro strach uděláno.“

Potom se pohodlně opřel do měkkého polstrování, jako by ho zmohla náhlá únava, jako by se nebavil o ničem zvlášť důležitém, a po zbytek cesty už nepromluvil. Francon také mlčel.

„Hoši,“ řekl John Erik Snyte, „ne abyste tohle nějak odflákli. Je to nejdůležitější zakázka v tomhle roce. Moc za ni sice nedostaneme, ale ta prestiž, ty konexe! Jestli se to povede, tak to všem těm velearchitektům pěkně natřeme! Austen Heller mi otevřeně řekl, že jsme už třetí firma, na kterou se obrátil. Nic z toho, co se mu ti nabubřelci snažili prodat, nechce. Takže je to na vás, hoši. Hlavně aby to bylo něco jiného, neobvyklého, ale přitom vkusného, hlavně ovšem jiného. A teď se čiňte.“

Pětice jeho projektantů seděla v půlkruhu před ním. „Gotik“ se tvářil znuděně a „Všehochuť“ vypadal už předem odrazen. „Renesanční“ sledoval mouchu na stropě. Roark se zeptal:

„Co přesně řekl, pane Snyte?“

Snyte pokrčil rameny a pohlédl na Roarka pobaveně, jako by on a Roark věděli o novém klientovi něco kompromitujícího, něco, o čem se není třeba nijak šířit.

„Nic kloudného – čistě mezi námi, hoši,“ odpověděl. „Jako by se nemohl vymáčknout, on, taková kapacita, pokud jde o psané slovo. Přiznal, že architektuře vůbec nerozumí. Neřekl, jestli to má být moderna nebo dobovka nebo co. Trval jen na tom, že chce mít svůj dům a že prý s jeho stavbou dlouho otálel, protože všechny domy mu připadají stejné a všechny stejně příšerné, takže nechápe, jak může někoho nadchnout nějaký dům, ale přesto prý má určitou představu, a to takovou, že by chtěl mít dům, který by mohl milovat. ‚Dům, který by sám o sobě něco znamenal,‘ řekl doslova, ačkoli dodal, že neví co ani jak. Takže. To je asi tak všechno, co k tomu řekl. Pro začátek nic moc a taky bych to nebyl vzal, kdyby to nebyl Austen Heller. Což vás ovšem neopravňuje… Co je, Roarku?“

„Nic,“ odpověděl Roark.

Tak skončil první pohovor o domě Austena Hellera.

Ještě toho dne posadil Snyte svých pět projektantů do vlaku a odvezl je do Connecticutu na místo, které si Heller pro svůj dům vybral. Stáli na opuštěném, skalnatém pobřeží, čtyři kilometry od zaprášeného městečka, ukusovali sendviče, chroupali burské oříšky a vzhlíželi k útesu, který se zvedal od země v členitých římsách jako upřímná, ryzí, obnažená slza stékající do moře, jako kolmý kamenný sloup vytvářející s dlouhou, bledou horizontálou moře kříž.

„Tamhle,“ řekl Snyte, „to je ono.“ Točil tužkou mezi prsty. „Horší místo si vybrat nemohl, co?“ Vzdychl si. „Snažil jsem se mu doporučit něco reprezentativnějšího, ale nějak zvlášť ho to nenadchlo, tak jsem radši sklapnul.“ Stále si pohrával s tužkou. „Takže tam chce mít svůj dům, přímo na vrcholu skály.“ Poškrabal se tužkou na nose. „Navrhoval jsem mu, aby postavil dům trochu dál od pobřeží a nechal si tu zatracenou skálu jako výhled, ale ani s tím jsem nepochodil.“ Ukousl špičku gumy. „Představte si ty odstřelové práce, než se to tam nahoře srovná.“ Vyrýpl si hrotem tužky špínu zpod nehtu; tužka zanechala pod nehtem černý čmáranec. „Takže asi tak… Všimněte si té strmosti, kvality kamene. Bude k tomu špatný přístup… V kanceláři mám všechny podklady a fotografie. No… Nemáte někdo cigaretu? To je asi tak všechno. Když budete potřebovat s něčím poradit, jsem vám kdykoli k dispozici. Takže… Kdy že nám jede ten courák zpátky?“

Tím byli projektanti připraveni k práci. Čtyři z nich se sklonili nad rýsovací prkna a bez prodlení začali pracovat. Roark se na to místo ještě mnohokrát vrátil sám.

Pět měsíců strávených u Snyta se za Roarkem táhlo jako pruh čistého plátna. Kdyby se snad chtěl zeptat sám sebe, co cítí, nenašel by žádnou odpověď; mohl by jen konstatovat, že si z té doby nic nepamatuje. Nicméně pamatoval si každou skicu, kterou nakreslil. Kdyby chtěl, určitě by si také dokázal vzpomenout, co z nich nakonec vzniklo. Ale to nechtěl.

Žádnou z nich ovšem nemiloval tak jako dům Austena Hellera. Večer co večer zůstával v kreslírně, sám s archem papíru a myšlenkou na útes nad mořem. Nikdo jeho skici neviděl, dokud nebyly hotové.

Když byly jednoho pozdního večera konečně hotovy, zůstal sedět u stolu, archy papíru rozložené před sebou. Seděl tak několik hodin, jednou dlaní si podpíral čelo, druhou ruku měl spuštěnou podél těla, prsty znecitlivělé nahromaděnou krví, zatímco za oknem nejprve modralo a pak šedlo nebe. Na své skici se ani jednou nepodíval. Cítil se prázdný a vyčerpaný.

Dům na skicách nevytvořil Roark, ale útes, na němž dům stál. Vypadalo to, jako by útes vyrostl, sám se jím završil, a naplnil tak smysl, na který čekal. Dům byl rozčleněn do mnoha rovin navazujících na skalnaté římsy a rostl podobně jako ony, v postupných masivech, v rovinách stoupajících v dokonalé harmonii vzhůru. Stěny, vytvořené z téže žuly jako skála, prodlužovaly její svislé linie do výšky a široké, vyčnívající betonové terasy, stříbrné jako moře, kopírovaly linie vln a horizontu.

Když zbytek osazenstva kreslírny dorazil ráno do práce, Roark stále ještě seděl u svého stolu. Tehdy byly skici odeslány do Snytovy kanceláře.

Dva dny nato ležela na stole konečná verze domu pro Austena Hellera, verze vybraná a podepsaná Johnem Erikem Snytem, překreslená čínským malířem a zahalená hedvábným papírem. Byl to Roarkův dům. Jeho konkurenti tentokrát neuspěli. Byl to Roarkův dům, jen jeho zdi byly teď z červených cihel, jeho okna byla zmenšena do běžné velikosti a opatřena zelenými okenicemi, dvě z jeho bočních křídel byla vypuštěna, rozlehlá terasa vybíhající ze skály nad moře byla nahrazena balkonem z tepaného kovu a dům byl opatřen vstupem s iónskými sloupy, podpírajícími lomený fronton, a věžičkou zakončenou větrnou korouhví.

John Erik Snyte stál u stolu, obě ruce natažené nad skicou, úzkostně dbaje, aby se nedotkl panenské čistoty jejích nádherných barev.

„Jsem si jist, že přesně tohle měl pan Heller na mysli,“ prohlásil. „Je to docela dobré… Vážně, docela dobré… Roarku, kolikrát vám mám říkat, abyste nekouřili nad hotovou skicou? Jděte kus dál. Ještě vám na to upadne popel.“

Austen Heller se měl dostavit přesně v poledne. V půl dvanácté však přišla neohlášeně paní Symingtonová a potřebovala nutně a okamžitě mluvit s panem Snytem. Paní Symingtonová byla majestátní vdova, která se právě nastěhovala do nového domu projektovaného panem Snytem. Kromě toho očekával Snyte od jejího bratra zakázku na činžovní dům. Nemohl si tedy dovolit ji odmítnout. Uvedl ji do své kanceláře, kam rázně vpochodovala a bez skrupulí mu sdělila, že jí praskl strop v knihovně a že arkýřová okna v salonu jsou neustále zamlžená vlhkostí, které se nelze nijak zbavit. Snyte si přivolal na pomoc hlavního inženýra a společně se pustili do obšírného vysvětlování, omlouvání a proklínání dodavatelů. Paní Symingtonová se stále ještě nechtěla nechat odbýt, když vtom zabzučel na Snytově stole zvonek a slečna z přijímací místnosti ohlásila příchod Austena Hellera.

Požádat paní Symingtonovou, aby odešla, bylo stejně nemožné jako požádat Austena Hellera, aby počkal. Snyte vyřešil problém tak, že paní Symingtonovou ponechal konejšivým slovům svého inženýra a na okamžik se omluvil. Poté vyklouzl z kanceláře, potřásl Hellerovi rukou a požádal ho: „Neobtěžovalo by vás zajít se mnou do ateliéru, pane Hellere? Je tam jednak lepší světlo, a navíc je návrh kompletně hotov a čeká jen na vás, takže bych ho nerad přenášel.“

Hellerovi to zjevně nevadilo. Následoval Snyta poslušně do kreslírny, vysoká postava se širokými rameny v obleku z anglického tvídu, s nazrzlými vlasy a hranatým obličejem zdobeným vějířky vrásek kolem ironicky klidných očí.

Skica ležela na stole čínského malíře, který ihned mlčky a nezúčastněně ustoupil stranou. Vedlejší stůl patřil Roarkovi. Ten stál k Hellerovi zády a něco kreslil. Pokud byl klient v kreslírně, měli zaměstnanci zakázáno jakkoli se vměšovat do šéfových záležitostí.

Snyte opatrně nadzdvihl konečky prstů hedvábný papír, jako by zvedal nevěstin závoj. Pak ustoupil stranou a pozoroval Hellerovu reakci. Heller se sklonil, zůstal sehnutý a dlouhou dobu si výkres mlčky a pozorně prohlížel.

„Poslyšte, pane Snyte,“ řekl konečně, „poslyšte, tohle je…“ Zarazil se.

Snyte trpělivě čekal, povzbuzen, očekávaje blízkost něčeho, co nechtěl zaplašit.

„Tohle je…“ řekl Heller náhle hlasitě a plácl rukou do výkresu, až sebou Snyte trhl, „tak blízko se mé představě ještě nikdo nedostal!“

„Věděl jsem, že se vám bude líbit, pane Hellere,“ odpověděl Snyte.

„To jsem neřekl,“ zmrazil ho Heller.

Snyte zamrkal a čekal, co přijde.

„Je to svým způsobem skoro ono,“ pokračoval Heller s lítostí v hlase, „ale není to přesné. Odpusťte, jestli to nezní jako dost pádný argument, ale buď se mi věc líbí hned, nebo se mi nelíbí. Vím například, že takový vchod by mi určitě nevyhovoval. Je překrásný, ale člověk ho lehce přehlédne, protože už ho viděl mockrát.“

„Jistě, ale dovolte mi podotknout pár poznámek, pane Hellere. Je dobré být moderní, samozřejmě, ale dům by měl přesto alespoň trochu připomínat domov. Měla by to být kombinace majestátnosti a útulnosti, chápete, a tak asketický dům jako tento potřebuje pár zjemňujících doteků. Z architektonického hlediska je to naprosto dokonalé.“

„O tom nepochybuji,“ ujistil ho Heller. „Ale já bych na to sám nepřišel. O dokonalost jsem nikdy neusiloval.“

„Pak tedy dovolte, abych vám vysvětlil jistá pravidla, a uvidíte sám, že…“

„Já vím,“ přerušil ho Heller unaveně. „Já vím. Určitě máte pravdu. Jenomže…“ V jeho hlase zazněla touha. „Kdyby tak měl jakousi celistvost, nějakou… nějakou ústřední myšlenku… která tam je a není… kdyby vypadal, jako že žije svým vlastním životem, což nevypadá… Něco mu chybí a něčeho má naopak příliš… Kdyby byl jednodušší, jasněji vymezený… jak jen to říct, mám to na jazyku… kdyby tak byl jednotný.“

Roark se otočil. Přistoupil z druhé strany ke stolu. Přitáhl si skicu k sobě, jeho ruka se mihla vzduchem a hrot tužky rozřízl nedotknutelný akvarel drsnou, černou čarou. Těmi následujícími vyhodil iónské sloupy do povětří, zrušil štít, vstup, věž i okenice, znovu vztyčil obě kamenná křídla, roztáhl okna do šířky, balkon rozbil na malé kousky a místo něj vysunul nad moře velikou terasu.

To všechno bylo hotovo dřív, než si někdo stačil uvědomit, kdy to začalo. Snyte přiskočil ke stolu, ale Heller ho chytil za zápěstí a zadržel ho. Roarkova ruka dál roztínala zdi, bořila je a v zuřivých záškubech znovu stavěla.

Jen jednou se Roarkova hlava na zlomek vteřiny zvedla a podívala se přes stůl na Hellera. Tolik jim stačilo na seznámení, bylo to, jako by si potřásli rukama. Pak pokračoval dál, a když nakonec odhodil tužku, stál dům – tak, jak ho původně navrhl – hotov v uspořádané soustavě černých čar. Celé to netrvalo déle než pět minut.

Snyte se pokusil vydat ze sebe nějaký zvuk. Když na to Heller nereagoval, usoudil, že se může do Roarka pustit, a zaječel: „Tady jste skončil, vy pitomče! Vypadněte! Tady jste skončil!“

„Tak to jsme dva,“ prohlásil Austen Heller a mrkl na Roarka. „Pojďte. Už jste obědval? Někde si něco dáme. Potřeboval bych s vámi něco probrat.“

Roark si šel do skříňky pro klobouk a kabát. Celá kreslírna se v tu chvíli stala svědkem něčeho neuvěřitelného a všichni přestali pracovat, aby se na to podívali: Austen Heller sebral skicu ze stolu, čtyřikrát ji přeložil, lámaje posvátný karton, a zastrčil si ji do kapsy.

„Ale pane Hellere…“ vykoktal ze sebe Snyte, „dovolte, abych vám to vysvětlil… Pokud to je to, co si přejete, pak je všechno v nejlepším pořádku, skicu přepracujeme a… rád vám…“

„Už ne,“ přerušil ho Heller. „Už ne.“ U dveří ještě dodal. „Pošlu vám šek.“

A pak byl Heller náhle pryč a Roark s ním a bouchnutí dveří, jež za nimi zapadly, znělo jako tečka za posledním odstavcem některého z Hellerových článků.

Roark neřekl ani slovo.

U decentně osvětleného stolku nejdražší restaurace, v jaké kdy seděl, k němu přes zář křišťálu a skla rozloženého na ubruse doléhala Hellerova slova:

„…protože to je ten dům, který chci, protože to je ten dům, po jakém jsem vždycky toužil. Můžete ho pro mne postavit? Vypracovat projekt a dohlédnout na jeho stavbu?“

„Jistě,“ přikývl Roark.

„Jak dlouho to může trvat, když začneme hned teď?“

„Tak osm měsíců.“

„Takže koncem podzimu budu ten dům mít?“

„Ano.“

„Přesně takový, jaký je na té skice?“

„Přesně takový.“

„Podívejte, já nevím, jak má vypadat smlouva s architektem, vy se v tom jistě vyznáte, takže nějakou navrhněte a dejte ji schválit dnes odpoledne mému právníkovi, ano?“

„Ano.“

Heller se zadíval na muže před sebou. Jeho pozornost upoutala ruka položená na stole. Dlouhé prsty, výrazné klouby, vystouplé žíly. Měl pocit, jako by toho muže nenajímal, ale sám vstupoval do jeho služeb.

„Kolik vám je?“ zeptal se.

„Dvacet šest. Chcete, abych vám o sobě něco řekl?“

„Vůbec ne. Všechno, co potřebuji vědět, mám tady v kapse. Jak se jmenujete?“

„Howard Roark.“

Heller vytáhl šekovou knížku, rozložil ji na stůl a vytáhl odkudsi plnicí pero.

„Podívejte,“ řekl a začal psát, „na tento šek vám vyplatí pět set dolarů. Sežeňte si nějakou kancelář, nebo co k tomu potřebujete, a pusťte se do práce.“

Vytrhl šek z bloku, vetkl si ho mezi dva natažené prsty, naklonil se přes stůl a rozmáchlým obloukem ho podal Roarkovi. Sledoval Roarka zúženýma očima, pobaveně a trochu tázavě. Ten pohyb však vyjadřoval smeknutí klobouku.

Šek byl vystaven na jméno „Howard Roark, architekt“.

11

Howard Roark otevřel dveře do svého ateliéru.

Byla to jedna velká místnost v nejvyšším patře starého domu s širokými okny a výhledem na střechy okolních budov. Z okenního parapetu viděl v dálce na řeku Hudson s bílými tečkami lodí, které mu proplouvaly mezi prsty, když přitiskl ruku na sklo. Měl psací stůl, dvě židle a veliké rýsovací prkno. Na skle vstupních dveří stálo: „Howard Roark, architekt.“ Zůstal dlouhou dobu stát v hale a díval se na ta slova. Pak vešel dovnitř, zabouchl za sebou dveře, zvedl ze stolu příložník a zase ho hodil zpátky, jako by házel kotvu.

John Erik Snyte protestoval. Když si Roark přišel do kanceláře pro své rýsovací potřeby, vynořil se Snyte z přijímací místnosti, potřásl mu vřele rukou a řekl: „Vida, Roark! Tak jak se máte? Pojďte dál, jen pojďte, musím s vámi mluvit!“

A když se Roark posadil na židli před jeho pracovním stolem, spustil Snyte halasně:

„Podívejte, příteli, doufám, že máte dost rozumu a nemáte mi ten včerejšek za zlé, myslím to, co jsem snad řekl. Znáte to, ztratil jsem trochu hlavu, ale ne proto, co jste udělal, ale že jste kvůli tomu musel počmárat tu skicu, tu skicu… no, teď už je to jedno. Nezlobíte se?“

„Ne,“ odpověděl Roark. „Vůbec ne.“

„Samozřejmě že propuštěn nejste. Nebral jste to doufám vážně? Můžete se vrátit ke své práci třeba hned teď.“

„Proč, pane Snyte?“

„Co tím myslíte, jak proč? A, vy máte na mysli ten Hellerův dům? Snad byste ho nebral vážně? Viděl jste, jaký je, ten blázen je schopen změnit názor šedesátkrát za minutu. Tu zakázku vám stejně nedá, chápejte, to není tak jednoduché, takhle se to přece nedělá.“

„Včera jsme už podepsali smlouvu.“

„Aha, opravdu? Tak to je skvělé! Tak víte co, Roarku, uděláme to takhle: vy převedete tu zakázku zpátky k nám a já vás nechám se pod to podepsat spolu s mým jménem – ‚John Erik Snyte & Howard Roark‘. A honorář si rozdělíme napůl. Myslím samozřejmě navrch k vašemu platu – který jsem vám mimochodem chtěl zvýšit. A stejně tak to uděláme s každou další zakázkou, kterou pro nás získáte. A… Čemu se proboha smějete, člověče?“

„Promiňte, pane Snyte. Omlouvám se.“

„Vy to asi nechápete,“ řekl Snyte popuzeně. „Copak jste tak hloupý? My jsme vaše pojistka. Přece se ještě nechcete osamostatnit. Zakázky vám nebudou padat do klína jako tahle. Co pak budete dělat? Takhle můžete mít stálou práci a připravovat se na samostatnou praxi, pokud vám jde o tohle. Za čtyři pět let budete připraven. Tak to dělají všichni. Rozumíte?“

„Ano.“

„Takže souhlasíte?“

„Ne.“

„Ale, panebože, člověče, vy jste snad úplně ztratil hlavu! Začít teď pracovat na vlastní pěst! Bez zkušeností, bez kontaktů, bez… no, úplně bez ničeho! To jsem v životě neslyšel. Zeptejte se kohokoli z branže. Uvidíte, co vám řeknou. To je absurdní!“

„Možná.“

„Poslouchejte, Roarku. Můžete mě vyslechnout?“

„Mohu vás vyslechnout, jestli chcete, pane Snyte. Ale myslím, že bych vás měl upozornit, že cokoli řeknete, nemůže na věci nic změnit. Jestli vám tohle nevadí, pak vás rád vyslechnu.“

Snyte ještě dlouho pokračoval v přesvědčování a Roark ho poslouchal. Bez námitek, bez vysvětlování, bez odpovědi.

„Takže pokud přesto trváte na svém, nečekejte, že vás vezmu zpátky, až se ocitnete na chodníku.“

„To nečekám, pane Snyte.“

„A nečekejte, že vás přijme někdo jiný, až se dozví, co jste mi provedl.“

„Ani to nečekám.“

Pár dní Snyte zvažoval, že podá na Roarka a Hellera žalobu, nakonec to ale zavrhl, protože neexistoval žádný precedentní případ odpovídající daným okolnostem, protože mu Heller za odvedenou práci zaplatil, protože autorem návrhu byl skutečně Roark a protože Austena Hellera ještě nikdo za nic nežaloval.

První, kdo Roarka v jeho ateliéru navštívil, byl Petr Keating.

Vešel dovnitř bez ohlášení jednou v poledne, přešel rovnou k Roarkovu stolu, posadil se na jeho okraj, vesele se usmál, roztáhl paže a napřáhl je před sebe.

„Teda, Howarde!“ řekl. „To mě teda podrž!“

Neviděl Roarka celý rok.

„Nazdar, Petře,“ pozdravil ho Roark.

„Vlastní ateliér, s vlastním jménem, se vším všudy! Tak brzy! Kdo by to byl řekl?“

„Jak ses to dozvěděl, Petře?“

„Ale, někde jsem to zaslechl. Přece by sis nemyslel, že tě spustím z očí, ne? Víš, že jsem na tebe vždycky myslel. A nemusím ti snad ani říkat, jak ti blahopřeju a že ti přeju jen to nejlepší.“

„Ne, to nemusíš.“

„Máš to tu pěkné. Světlé a prostorné. Možná ne tak přepychové, jaké by to mohlo být, ale co může člověk na začátku čekat, že jo? A pak, vyhlídky jsou nejisté, co, Howarde?“

„Tak nějak.“

„Pustil ses do hodně riskantní věci.“

„Možná.“

„Myslíš, že takhle vážně prorazíš? Takhle sám, na vlastní pěst?“

„Asi už to tak vypadá, ne?“

„No, pořád ještě není pozdě. Myslel jsem, když se to ke mně doneslo, že to určitě dohodíš Snytovi a nějak chytře to s ním skoulíš.“

„Nedohodil jsem.“

„A opravdu si to nerozmyslíš?“

„Ne.“

Keating nechápal, proč je vnitřně tak podrážděný a co ho tak rozčiluje, nechápal, jak sem mohl jít a doufat, že zjistí, že to celé není pravda, že najde Roarka nejistého a ochotného to vzdát. Rozmrzelost ho provázela po celou dobu od chvíle, kdy se tu zprávu o Roarkovi dozvěděl; pocit nějaké nepříjemnosti, který přetrvával i poté, co tu záležitost pustil z hlavy. Pocit, který se vracel, bez jakéhokoli důvodu, hluchá vlna vzteku, která ho nutila se zastavit a zeptat se: co to sakra je…? – co jsem to dneska slyšel? A pak si vzpomněl: Aha, vlastně, ten Roark – Roark si otevřel vlastní ateliér. A pak si netrpělivě řekl: No a co? – A přitom věděl, že ta slova jsou bolestivá a ponižující jako urážka.

„Řeknu ti, Howarde, že obdivuju tvou odvahu. Fakt, protože já, i když mám větší zkušenosti a v oboru znamenám víc než ty – promiň, že to říkám, ale to jsou objektivní fakta –, bych si tak riskantní krok udělat nedovolil.“

„Já vím, že ne.“

„Takže ses prostě odhodlal dřív. No jo. Kdo by to byl řekl?… No, přeju ti hodně štěstí, budeš je potřebovat.“

„Díky, Petře.“

„Určitě prorazíš. To je jasné.“

„Myslíš?“

„Samozřejmě! Jsem si tím jist. Ty snad ne?“

„Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Tys o tom nepřemýšlel?“

„Moc ne.“

„Takže si nejsi tak úplně jistý, Howarde? Viď?“

„Proč ti na tom tak záleží?“

„Cože? Proč… ne, nezáleží mi na tom, ale dělám si samozřejmě o tebe starosti, Howarde, to člověka psychicky nepovzbudí, když si není jistý, zvlášť v tvém postavení. Takže máš určité pochybnosti?“

„Vůbec ne.“

„Ale vždyť jsi říkal…“

„Jsem si celkem jistý tím, co dělám, Petře.“

„Myslels na to, že by ses zaregistroval?“

„Podal jsem si žádost.“

„Nemáš přece diplom. Budou ti u zkoušek dělat problémy.“

„Asi jo.“

„Co budeš dělat, když nedostaneš licenci?“

„Dostanu ji.“

„Tak to se asi budeme potkávat na Sdružení amerických architektů, jestli nade mnou nebudeš ohrnovat nos, když budeš právoplatný člen a já jen čekatel.“

„Nebudu členem Sdružení.“

„Jak to že nebudeš? Vždyť budeš splňovat všechny podmínky.“

„Možná.“

„Určitě ti nabídnou členství.“

„Vyřiď jim, ať si ušetří námahu.“

„Cože!“

„Hele, Petře, tenhle rozhovor už jsme spolu jednou vedli. Před sedmi lety ještě na Stantonu, když jsi mě přesvědčoval, abych vstoupil do tvého studentského klubu. Nezačínej s tím znovu.“

„Ty nevstoupíš do Sdružení amerických architektů, když budeš mít tu možnost?“

„Nevstoupím nikdy nikam, Petře.“

„Ale copak nechápeš, že ti to může pomoct?“

„V čem?“

„Abys mohl dělat architekturu.“

„Nepotřebuju ničí podporu, abych mohl dělat architekturu.“

„Jen si tím všechno zkomplikuješ.“

„Jo.“

„A nebude to vůbec lehké, víš to?“

„Vím.“

„Uděláš si z nich nepřátele, když jejich nabídku odmítneš.“

„To si udělám stejně.“

První, komu tu novinu Roark sdělil, byl Henry Cameron. Odjel do New Jersey den poté, co podepsal smlouvu s Hellerem. Bylo po dešti a Camerona našel v zahradě, jak se pomalým krokem šourá po vlhkých cestičkách, opíraje se ztěžka o hůl. Za poslední zimu se Cameronův zdravotní stav natolik zlepšil, že se mohl denně pár hodin procházet. Kráčel s námahou, celý ohnutý. Prohlížel si první výhonky zeleně, rašící ze země pod jeho nohama. Chvílemi hůl nadzdvihl, aby na okamžik přiměl nohy stát pevně. Koncem hole se dotkl uzavřeného zeleného kalíšku a pozoroval, jak se z něj vyřinula do šera soumraku třpytivá kapka. Když uviděl Roarka, jak stoupá do kopce, svraštil čelo. Byl to teprve týden, co se viděli naposled, a protože tyto návštěvy znamenaly pro oba příliš mnoho, nepřál si ani jeden z nich, aby byly příliš časté.

„Co je?“ zeptal se Cameron nevrle. „Co tu zas chceš?“

„Musím vám něco říct.“

„To snad mohlo počkat.“

„Neřekl bych.“

„Tak co je?“

„Otvírám si svůj ateliér. Právě jsem podepsal smlouvu na svůj první dům.“

Cameron opisoval holí zapíchnutou do země široké kruhy. Ruce měl položené přes sebe a opřené o rukojeť hole. Pokyvoval hlavou v rytmu opisovaných kruhů, dlouze, s očima zavřenýma. Když je otevřel, vzhlédl k Roarkovi a řekl:

„Tak se nevytahuj.“

Pak dodal: „Pomoz mi k lavičce.“ Bylo to poprvé, co Cameron pronesl takovou větu. Jeho sestra i Roark se už dávno naučili, že jakýkoli pokus pomoci mu v pohybu byl pro něj hlubokou urážkou.

Roark ho uchopil za loket a odvedl ho k lavičce. Cameron se zadíval před sebe na západ slunce a nevlídně se zeptal:

„Jaký? Pro koho? Za kolik?“

Mlčky naslouchal Roarkovu vyprávění. Dlouho si prohlížel skicu na pomačkaném kartonu a čáry tužkou na akvarelu. Pak se podrobně vyptával na kámen, ocel, cesty, dodavatele, náklady. Neprojevil žádné uznání. Nijak to nekomentoval.

Až když Roark odcházel, řekl Cameron náhle:

„Howarde, až si ten ateliér otevřeš, vyfoť ho. A přivez mi fotky ukázat.“

Pak zakroutil hlavou, odvrátil se stranou a zaklel.

„Už senilním. Zapomeň na to.“

Roark nic neřekl.

Za tři dny se vrátil. „Začínáš už být trochu vlezlý,“ přivítal ho Cameron. Roark mu podal beze slova obálku. Cameron prolistoval fotografie, na nichž byla široká, prázdná místnost, velká okna, vstupní dveře. Tu poslední podržel před sebou, ostatní odložil stranou.

„No,“ řekl konečně, „tak jsem se toho dožil.“

Upustil fotografii.

„Ne sice úplně,“ dodal, „ne tak, jak jsem si to představoval, ale přesto. Je to jako stíny země, o nichž se říká, že je spatříme, až se ocitneme v jiném světě. Možná právě tak uvidím to, co tomu ještě chybí. Učím se.“

Znovu zvedl fotografii.

„Howarde,“ řekl, „podívej se na to.“

Podržel ji mezi nimi.

„Je to jen pár slov. ‚Howard Roark, architekt.‘ Ale je to jako jedno z těch poselství, která lidé vytesali nad vchody do kostelů a zemřeli pro ně. Je to výzva něčemu tak obrovskému a tak temnému, že všechna bolest světa – a víš, kolik utrpení na světě je? – všechna ta bolest pochází z toho, čemu budeš čelit. Nevím, co to je, ani nevím, proč se s tím musíš utkat zrovna ty. Vím jen, že tě to čeká. A vím také, že když poneseš tahle slova tím vším až do konce, bude to vítězství, Howarde, nejen pro tebe, ale pro něco, co potřebuje vyhrát, co hýbe světem – a čemu se nikdy nedostává ocenění. Byla by to obhajoba všech, kteří před tebou padli, kteří trpěli stejně, jako budeš trpět ty. Kéž ti Bůh žehná – nebo kdo to je, kdo jediný ví, čeho může lidské srdce dosáhnout. Jsi na cestě do pekel, Howarde.“

Roark stoupal pěšinou na vrchol útesu, kde rostla k nebi ocelová masa Hellerova domu. Konstrukce byla hotová a zalévala se betonem. Obrovské předložky teras byly rozvinuty nad stříbrnou vodní hladinou, chvějící se hluboko pod nimi. Instalatéři a elektrikáři začali pokládat rozvody.

Díval se na čtverce oblohy ohraničené útlými přímkami nosníků a sloupů, na prázdné krychle prostoru, jejž vytrhl z oblohy. Pohyboval bezděky rukama, jak do nich vkládal plochy budoucích zdí, vymezujících budoucí pokoje. Pod nohama se mu uvolnil kámen a padal ve skocích dolů s kopce, rozeznívaje v slunné průzračnosti letního vzduchu rezonující kapky kutálejícího se zvuku.

Stál teď na vrcholku, nohy široce rozkročené, opíraje se o prostor za sebou. Pohlédl na různé druhy stavebního materiálu, které měl před sebou, na hlavice nýtů v oceli, na odlesky v kamenných kvádrech žuly, na vinoucí se letokruhy v čerstvě nařezaných žlutých prknech.

Pak si všiml robustní postavy zapletené do změti elektrických kabelů, buldočího obličeje roztaženého do širokého úsměvu a pomněnkových očí jiskřících škodolibým triumfem.

„Miku!“ řekl nevěřícně.

Mike odjel před několika měsíci na velkou stavbu ve Filadelfii, dávno před tím, než se Heller poprvé objevil ve Snytově kanceláři, takže nemohl o ničem vědět – nebo si to alespoň Roark myslel.

„Ahoj, Zrzku,“ pozdravil ho Mike až příliš samozřejmě a hned vzápětí dodal: „Dobrý den, šéfe.“

„Miku, jak ses…?“

„Ty seš mi pěknej architekt. Takhle zanedbávat svou práci. Už jsem tu dneska třetí den, a ty nikde.“

„Miku, co tu děláš? Jak to že jsi vzal takovouhle práci?“ Věděl, že by se Mike s malými soukromými stavbami nikdy nezahazoval.

„Nehraj to na mě. Dobře víš, co tu dělám. Nebo sis snad myslel, že si nechám ujít tvůj první dům? Ty myslíš, že pro mě není dost dobrý? No, možná jo. Anebo je to možná obráceně.“

Roark k němu natáhl ruku a Mikovy zamazané prsty ji pevně sevřely, jako by šmouhy, jež zanechaly na Roarkově kůži, sdělovaly všechno, co chtěl říct. A protože se Mike bál, že to přesto řekne, zabručel:

„Tak utíkejte, šéfe, utíkejte. Nesmíte takhle brzdit práci.“

Roark procházel staveništěm. Byly okamžiky, kdy dokázal být přesný, neosobní a vydávat rozkazy, jako by to nebyl jeho dům, ale pouze matematický problém. V těch chvílích vnímal jen přítomnost trubek a nýtů, zatímco jeho já neexistovalo.

A byly okamžiky, kdy v něm cosi rostlo, nebyla to myšlenka ani pocit, ale jakási vlna fyzického násilí, kdy by se byl rád zastavil, zaklonil se a cítil, jak je jeho skutečné já vynášeno nahoru ocelovou konstrukcí, tyčící se neurčitě kolem jasné, výjimečné existence jeho těla coby svého středu. Nezastavil se. Jeho ruce však prozradily, co se snažil skrýt. Vztáhly se a pomalu přejely po trámech a spojích. Dělníci si toho občas všimli. Říkali: „Ten člověk je do tý stavby úplně blázen. Pořád se jí musí dotýkat.“

Měli ho rádi. Jejich nadřízení ne. Sehnat stavební firmu, která by dům postavila, byl problém. Několik z těch lepších zakázku rovnou odmítlo. „Tohle my neděláme.“

„Ne, tím se nemůžeme zatěžovat. Na tak malý rozsah práce je to příliš komplikované.“

„Který blázen si poručil takový dům? Po takové šílenosti už bychom se také nemuseli nikdy vzpamatovat. Ani náhodou.“

„Nikdy jsme nic takového nedělali. Nejsme k tomu kompetentní. Raději se budeme držet normálních staveb.“ Jeden majitel stavební firmy se na výkresy podíval a odhodil je stranou s kategorickým vyjádřením. „To nebude nikdy stát.“

„Bude,“ řekl Roark. Majitel stavební firmy lhostejně opáčil: „Jó? A kdo jste, že to víte líp než já, mistře?“

Nakonec našel firmu, která potřebovala práci a zakázku vzala, účtujíc si nepoměrně víc, než stavba obnášela – z důvodů rizika, jež s tak podivným experimentem podstupovala. Stavební práce postupovaly kupředu, předáci v nesouhlasném tichu nevrle vykonávali, co jim bylo nařízeno, jako by čekali, kdy se jejich předtucha naplní, jako by si přáli, aby jim dům spadl na hlavu.

Roark si koupil starého forda a jezdil na stavbu častěji, než bylo třeba. Bylo těžké sedět u psacího stolu nebo stát u prkna a potlačovat v sobě chuť rozjet se na staveniště. Často se mu tam stávalo, že si přál zapomenout na ateliér i kreslicí prkno, vzít do ruky nářadí a pustit se do skutečné stavby domu, jako to dělával v dětství, chtělo se mu postavit ten dům vlastníma rukama.

Procházel stavbou, s lehkostí překračoval hromady prken a cívky kabelů, dělal si poznámky a drsným hlasem uděloval strohé příkazy. Snažil se nedívat se Mikovým směrem. Mike ho však sledoval, pozoroval ho, jak postupuje celým domem. Kdykoli ho míjel, Mike na něj chápavě mrkl. Jednou mu řekl:

„Ovládej se, Zrzku. Seš otevřenej jako kniha. Proboha, vždyť to je provokace být tak šťastný.“

Roark stál na útesu u staveniště a hleděl do krajiny, sledoval dlouhý, šedý pás silnice vinoucí se podél pobřeží. Uháněl po ní kabriolet mířící ven z města. Hýřil směsicí pestrobarevných svetrů a šátků vlajících ve větru a zněl změtí hlasů, bezdůvodně překřikujících hřmot motoru, a afektovanými výbuchy smíchu. Seděla mezi nimi dívka s nohama přehozenýma přes bočnici auta, na hlavě měla slamák, který jí padal na nos, a divoce škubala za struny ukulele, vyluzujíc zběsilé zvuky a halasně povykujíc. Ti lidé si užívali jednoho dne své existence, vykřikovali k nebi svou úlevu z práce a břemene předcházejících dnů, pracovali a snášeli to břímě, aby dosáhli cíle – a toto byl jejich cíl.

Sledoval auto, jak se pod ním mihlo a zmizelo. Uvědomil si, že existuje rozdíl, důležitý rozdíl mezi tím, jak vnímá tento den on a jak jej vnímají oni. Napadlo ho, že by se to měl pokusit pochopit. Ale pak na to zapomněl. Jeho pozornost upoutalo nákladní auto, těžce stoupající do kopce s nákladem třpytící se hromady žulových kvádrů.

Austen Heller se chodil na dům často dívat. Sledoval, jak roste, zvědavě a stále trochu ohromeně. Studoval Roarka i dům se stejně puntičkářskou důkladností. Měl pocit, že je nedokáže vnímat zcela odděleně.

Roark vyváděl Hellera, odpůrce jakéhokoli nátlaku, naprosto z míry; Roark – člověk, který byl vůči všem nátlakům tak odolný, že sám představoval určitou formu nátlaku, jakési poslední slovo, jež Heller nebyl schopen definovat. Stačil týden, aby si Heller uvědomil, že našel svého nejlepšího přítele a že to přátelství vycházelo z Roarkova zásadního nezájmu. V hlubší podstatě Roarkova bytí Heller vůbec neexistoval, Roark o něm nevěděl, nepotřeboval ho, o nic ho nežádal. Heller cítil vzájemné spojení, ale nedokázal je uchopit. Za touto spojnicí od něj Roark nic neočekával a také mu nic nedával. Když se však na něj Roark souhlasně podíval, když se Roark usmál, když Roark pochválil některý z jeho článků, cítil Heller zvláštně čistou radost z uznání, jež nebylo úplatkem ani almužnou.

Za letních večerů spolu sedávali na převisu v půli kopce a povídali si, zatímco trámy tyčící se nad nimi se pomalu zahalovaly do tmy a poslední sluneční paprsky se stahovaly do vrcholků ocelových vzpěr.

„Co to je, co se mi tak líbí na domě, který pro mne stavíte, Howarde?“

„Každý dům může mít svou vnitřní poctivost, stejně jako člověk,“ řekl na to Roark, „a stejně tak málokterý z nich ji má.“

„Jak to myslíte?“

„Vždyť se na to podívejte. Každý kus toho domu je tam proto, že ho ten dům potřebuje – a jen proto. I odsud zdálky vidíte, jaký je uvnitř. Vnější tvar mu daly místnosti, v kterých budete bydlet. Poměr hmot je dán uspořádáním vnitřního prostoru. Ozdoby byly určeny způsobem stavby, zdůrazňují princip, díky němuž dům stojí. Všechno, co ho zatěžuje, všechno, co ho podpírá, je na něm patrné. Když se na dům díváte, vidíte na vlastní oči proces, jakým vznikl, můžete ho sledovat krok za krokem, cítit, jak rostl, víte, jak a z čeho byl vytvořen a proč tu stojí. Ale můžete vidět domy se sloupy, které nic nepodpírají, s bezúčelnými římsami, s pilastry, pásky, falešnými klenbami, falešnými okny. Můžete vidět budovy, které vypadají, jako by to byla jediná veliká síň, protože mají masivní sloupy a jednoduchá, nedělená, šest pater vysoká okna. Ale vejdete dovnitř a zjistíte, že dům má šest pater. Anebo naopak budovy, které sestávají z jediné síně, ale fasádu mají rozčleněnou do pater, řad oken. Chápete ten rozdíl? Váš dům vychází ze svých vlastních potřeb. Ty druhé vycházejí z potřeby vzbudit dojem. Určujícím motivem vašeho domu je on sám. Určujícím motivem těch druhých je publikum.“

„Víte, že přesně tohle jsem vlastně cítil? Měl jsem pocit, že až se nastěhuji do tohoto domu, získám tím nový rozměr existence, že i každodenní rutina bude mít svou důstojnost nebo poctivost, kterou neumím přesně definovat. Nedivte se, když vám řeknu, že mám pocit, jako bych měl od té chvíle žít podle toho domu.“

„To jsem měl v úmyslu,“ odpověděl Roark.

„A mimochodem, chtěl jsem vám poděkovat za to, jak myslíte na mé pohodlí. Všiml jsem si spousty věcí, které mi dřív ani nepřišly na mysl, ale vy jste je zahrnul do plánů, jako kdybyste znal všechny mé potřeby. Třeba že moje studovna, místnost, kterou nejvíc potřebuji, má v domě dominantní místo. A vlastně i zvenku je to patrné. A také způsob, jakým je propojena s knihovnou, a že je dostatečně vzdálená od obývacího pokoje a ložnic pro hosty, aby mě nemuseli příliš rušit – prostě všechno. Jako byste mi dům ušil na míru.“

„Víte,“ řekl na to Roark, „vůbec jsem na vás nemyslel. Myslel jsem jen na dům.“ Pak dodal: „Možná proto vám tak padne.“

Hellerův dům byl dokončen v listopadu roku 1926.

V lednu roku 1927 otiskla Tribuna architektů přehled nejlepších amerických domů postavených v uplynulém roce. Dvanáct velkých stran křídového papíru bylo věnováno fotografiím čtyřiadvaceti domů, jež vydavatelé vybrali jako nejzdařilejší architektonická díla. Hellerův dům mezi nimi nebyl.

Realitní rubriky newyorských novin uváděly v každém nedělním vydání stručný výčet pozoruhodných nových staveb ve městě a okolí. Hellerův dům se v nich neobjevil.

Ročenka Sdružení amerických architektů, která pod titulem „Hleďme vpřed“ představovala veřejnosti nádherné reprodukce toho, co její autoři považovali za nejlepší budovy v zemi, se o Hellerově domě nezmiňovala.

Při mnohých příležitostech vystupovali řečníci na pódia, aby oslovili spořádané obecenstvo na téma rozvoje americké architektury. Žádný z nich nemluvil o Hellerově domě.

V klubu Sdružení amerických architektů se nicméně pár názorů objevilo:

„Je to ostuda celé země,“ vyjádřil se Ralston Holcombe, „že takový dům jako ten Hellerův může vůbec být postaven. Je to poskvrnění naší profese. Mělo by se to zakázat.“

„Odrazuje to klienty,“ přisadil si John Erik Snyte. „Když vidí takovýhle dům, musí si myslet, že všichni architekti jsou pomatenci.“

„Nechápu, proč vás to tak pohoršuje,“ oponoval Gordon L. Prescott. „Vždyť je to ohromně směšné. Vypadá to jako kříženec benzinové pumpy a komiksové vesmírné rakety.“

„Počkejte pár let,“ konstatoval Eugene Pettingill, „a uvidíte. Sesype se to jako domeček z karet.“

„Proč až za pár let?“ nezůstal Guy Francon stranou. „Tyhle modernistické výstřelky nikdy nevydrží déle než jednu sezonu. Jeho majitel se ho brzy nabaží, za chvíli se mu zprotiví a ještě rád se pěkně vrátí k starému dobrému raně koloniálnímu stylu.“

V přilehlém okolí se Hellerův dům stal slavný. Lidé si zajížděli z hlavní silnice na cestu před domem, udiveně zírali, ukazovali si na něj prstem a pochichtávali se. Řidiči u benzinové pumpy se řehtali, když Heller projel kolem v autě. Hellerova kuchařka musela v obchodech snášet posměšné pohledy ostatních nakupujících. V celém okolí neřekl nikdo Hellerovu domu jinak než Čapí hnízdo.

Petr Keating se shovívavě usmíval a mírnil své přátele z branže slovy: „Ale no tak, neměli byste o něm takhle mluvit. Znám Howarda Roarka dlouho a má docela talent, vážně. Kdysi pro mne dokonce pracoval. Jenom se z toho domu trochu zbláznil. Však on se z toho poučí. Má před sebou budoucnost… Vy si to nemyslíte? Vážně ne?“

Ellsworth M. Toohey, který nenechal položit na americké půdě jediný kámen, aniž by to komentoval, o tom, že byl Hellerův dům postaven, jako by nevěděl, alespoň pokud šlo o jeho pravidelné články. Nepovažoval za důležité o něm své čtenáře informovat, a to ani aby ho zkritizoval. Prostě se k němu nevyjádřil.

12

Na titulní straně newyorského Praporu vycházel denně sloupek Alvaha Scarreta „Postřehy a dojmy“. Byl to důvěryhodný průvodce, zdroj inspirace a životní filozofie v menších městech po celé zemi. Právě v tomto sloupku se před lety objevilo slavné prohlášení: „Byli bychom na tom notně lépe, kdybychom zapomněli na nabubřelé názory naší zhýčkané civilizace a projevovali více úcty našim matkám, jak činili dávno před námi již primitivní divoši.“ Alvah Scarret byl svobodný mládenec, na kontě měl dva miliony dolarů, hrál skvěle golf a byl šéfredaktorem Wynandových novin.

Byl to právě Alvah Scarret, kdo přišel na nápad rozpoutat kampaň, jež po tři týdny okupovala stránky Praporu, kampaň proti životním podmínkám v chudinských čtvrtích a proti „vydřidušským nájemcům“. Bylo to téma přesně ve stylu Alvaha Scarreta. Mělo lidský rozměr a společenský dopad. Hodilo se do nedělní přílohy, kde se objevily ilustrace dívek skákajících do řeky se sukněmi vlajícími vysoko nad koleny. Zvýšilo náklad. Vydřidušské vlastníky obytných domů u East River, kteří byli kampaní vybráni jako krajní příklad, přivedlo do nezáviděníhodné situace. Odmítali totiž prodat tyto domy jakési podivné realitní agentuře; v závěru kampaně to vzdali a domy prodali. Nikdo nemohl dokázat, že dotyčná realitní agentura patří k podnikům Gaila Wynanda.

Wynandovy noviny vedly prakticky neustále nějakou kampaň. Ta poslední se týkala moderního letectví. V nedělní příloze Listy pro celou rodinu vyšel odborný článek o historii letectví, doplněný názornými ilustracemi od létajících strojů Leonarda da Vinciho až po nejnovější typ bombardéru, okořeněný atraktivními obrázky Ikara zmítajícího se v jasně červených plamenech, jehož nahé tělo bylo vyvedené v modrozelené, vosková křídla v žluté a kouř v purpurové barvě, a čarodějnice s tváří posetou bradavicemi, ohnivýma očima a křišťálovou koulí v ruce, která už v jedenáctém století předpověděla, že člověk bude létat. Nechyběli ani nejrůznější netopýři, upíři a vlkodlaci.

Byla vyhlášena soutěž o nejlepší konstrukci modelu letadla. Přihlásit se mohl každý chlapec ve věku do deseti let, který našel tři nové předplatitele Praporu. Gail Wynand, majitel pilotního průkazu, uskutečnil v lehkém, speciálně zkonstruovaném letadle sólový let z Los Angeles do New Yorku a překonal rychlostní rekord v přeletu nad pevninou. Při doletu se trochu zmýlil ve výpočtech a byl přinucen přistát na kamenitých pastvinách. Bylo to krajně nebezpečné, nicméně bravurně zvládnuté nouzové přistání. Shodou okolností se v blízkosti místa přistání pohyboval štáb fotografu Praporu. Gail Wynand vystoupil z letadla. I ten nejostřílenější pilot by byl po takovém zážitku otřesen. Gail Wynand se postavil před objektivy s neporušeným květem gardénie v klopě letecké bundy a s cigaretou vetknutou mezi dva prsty pozdvižené ruky, která se ani nezachvěla. Na dotaz, jaké je jeho první přání po návratu na zem, odpověděl, že by rád políbil nejkrásnější z přítomných žen. Nato vytáhl z davu tu nejošuntělejší stařenu, sklonil se a políbil ji s vážnou tváří na čelo s vysvětlením, že mu připomíná jeho matku.

Později, když se rozbíhala kampaň o chudinských čtvrtích, řekl Gail Wynand Alvahu Scarretovi: „Pusť se do toho. Vyždímej z toho, co se dá.“ A odplul na své jachtě na cestu kolem světa, doprovázen okouzlující čtyřiadvacetiletou pilotkou, kterou předtím učinil majitelkou svého transkontinentálního letounu.

Alvah Scarret se do toho tedy pustil. Jedním z kroků, jež učinil v rámci své kampaně, bylo pověření Dominiky Franconové průzkumem bytových podmínek v chudinských čtvrtích a sběrem lidského materiálu. Dominika Franconová se právě vrátila z dovolené v Biarritzu. Vždycky si brala volno na celé léto a Alvah Scarret proti tomu nic nenamítal, protože byla jeho oblíbenkyní a také proto, že se v ní nevyznal a věděl, že kdyby chtěla, mohla by z redakce kdykoli odejít.

Dominika Franconová se nastěhovala na dva týdny do společné noclehárny jednoho obytného domu v East Side. Místnost měla stropní světlík, ale jinak žádná okna. Vedlo k ní patero schodišť a nebyla tam tekoucí voda. Vařit si chodila o patro níž do kuchyně jedné početné rodiny. Navštěvovala sousedy, po večerech s nimi klábosila na požárních schodištích a s děvčaty ze sousedství chodila do kina na laciné filmy.

Nosila otřepané sukně a halenky. Neobvyklá křehkost jejího přirozeného zjevu vypadala v tomto prostředí jako vyčerpání z nedostatku; její okolí mělo za to, že má určitě tuberkulózu. Pohybovala se tu však stejně jako v tanečním sále Kiki Holcombové – se stejně chladnou vzpřímeností a sebevědomím. Drhla podlahu, škrabala brambory, myla se v plechové vaně studenou vodou. Nikdy předtím nic takového nedělala. Nyní to dělala naprosto přirozeně. Měla v sobě fyzický potenciál, schopnost zapojit se do jakékoli činnosti, která s jejím vzhledem nešla dohromady. Nové prostředí jí nevadilo; chudinská čtvrť ji nechávala stejně chladnou jako ateliéry architektů.

Po dvou týdnech se vrátila do svého bytu v střešní nadstavbě hotelu u Central Parku a její články o životě v chudinské čtvrti se objevily v Praporu. Byla to nemilosrdná, bravurně napsaná reportáž.

Na večírku byla zasypána rozpačitými otázkami: „Drahoušku, to jste ale doopravdy nepsala vy, že ne?“

„Ale ve skutečnosti jsi tam nebydlela, Dominiko, že ne?“

„Ale ano,“ odpovídala. „V tom domě na východní Dvanácté, který vám patří, paní Palmerová,“ dodávala, líně kroužíc rukou opásanou smaragdovým náramkem, příliš širokým a těžkým na jejím útlém zápěstí, „je stoka, která je obden ucpaná a splašky se z ní valí přes celý dvůr. Ne slunci hrají všemi barvami duhy.“

„V tom domě, který spravujete pro realitní kancelář Claridge, pane Brooksi, rostou ze stropů ty nejnádhernější stalaktity, jaké jsem kdy viděla,“ zmínila se se zlatou hlavou skloněnou k živůtku z bílých gardénií, na jejichž matných okvětních lístcích se třpytily kapky vody.

Byla požádána, aby promluvila na schůzi sociálních pracovnic. Šlo o důležité setkání, na němž vládla militantní, radikální nálada, podporovaná nejvěhlasnějšími bojovnicemi na tomto poli. Alvaha Scarreta to potěšilo a dal jí své požehnání. „Jen běž, dítě,“ pobídl ji, „namaž jim med kolem huby. Sociálku potřebujeme.“ Stála za řečnickým pultem v nevětraném sále a shlížela na plochu tváří, tváří chlípně rozvášněných vědomím vlastních ctností. Mluvila klidným, neafektovaným hlasem. Mimo jiné řekla: „Rodina, která bydlí vzadu v prvním patře, se nenamáhá platit nájemné a jejich děti nechodí do školy, protože nemají v čem. Jejich otec má otevřený účet v baru na rohu ulice. Je zdravý a má slušnou práci… Manželé v druhém patře si nedávno pořídili rádio za šedesát devět dolarů devadesát pět centů v hotovosti. Na čtvrtém patře vpředu žije rodina, jejíž otec v životě neodpracoval celý pracovní den a ani to nemá v úmyslu. V rodině žije devět dětí podporovaných místní farou. Desáté je na cestě…“ Když skončila, ozval se rozhořčený potlesk. Pozvedla ruku a řekla: „Nemusíte tleskat. Není čemu.“ Pak se zdvořile zeptala: „Nějaké dotazy?“ Nikdo žádný nevznesl.

Když se vrátila domů, čekal na ni Alvah Scarret. V jejím salonu působil nemístně; když usadil svou obří rozměrnost na okraj subtilní židle, vypadal jako hrbatá obluda na pozadí záře velkoměsta rozprostírajícího se za pevnou skleněnou stěnou. Město působilo jako nástěnná malba a plnilo funkci osvětlení a zároveň doplňku pokoje; křehké linie věží na pozadí černé oblohy navazovaly na křehké linie vnitřního nábytku, světla mihotající se ve vzdálených oknech házela odlesky na holé, lesklé podlaze, chladná preciznost vnější struktury hran a úhlů odpovídala chladné, strnulé eleganci každého předmětu uvnitř. Alvah Scarret tu harmonii narušoval. Vypadal jako dobrotivý venkovský lékař a hazardní hráč v jedné osobě. V těžké tváři se mu zračil benevolentní, otcovský úsměv, který byl odjakživa jeho heslem i obchodní značkou. Uměl chytře využít laskavosti svého úsměvu tak, aby mu neubíral, ale naopak přidával na zasmušile důstojném vzhledu. Dlouhý, úzký, zahnutý nos mu ubíral na laskavosti, ale přidával na důstojnosti, převislé břicho mu ubíralo na důstojnosti, ale přidávalo na laskavosti.

Vstal, nasadil široký úsměv a chvíli podržel Dominičinu ruku ve své.

„Napadlo mě, že se tu cestou domů stavím,“ řekl. „Chtěl jsem ti něco říct. Jak to šlo, šikulko?“

„Přesně podle plánu.“

Sňala klobouk s hlavy a pohodila ho na nejbližší židli. Rovné vlasy jí v široké vlně přepadly přes čelo a spustily se k rameni, vypadaly hladce a pevně jako koupací čepice ze světlého leštěného kovu. Přešla k oknu a zůstala u něj stát, dívajíc se na město. Pak se zeptala, aniž se otočila: „Cos mi chtěl říct?“

Alvah Scarret si ji zálibně prohlížel. Už dávno vzdal jakékoli pokusy přesahující držení za ruku, když to nebylo třeba, či poplácání po rameni, dávno se přestal těmito myšlenkami zaobírat, ale stále v něm zůstával jakýsi neurčitý, podvědomý pocit, který si pro sebe shrnul do tří slov: Člověk nikdy neví.

„Mám pro tebe dobrou zprávu, děvče,“ začal. „Vypracoval jsem takové malé schéma, takovou drobnou reorganizaci, a přišel jsem na to, jak sjednotit pár věcí do jedné rubriky věnované pouze ženám. Víš, co mám na mysli, školy, domácí rozpočet, péče o kojence, zločinnost mladistvých a všechno, co k tomu patří – to všechno pěkně pod jedním záhlavím. A nevím o lepší ženě, která by se na tu práci hodila, než je moje malá holčička.“

„To myslíš mě?“ zeptala se.

„Jen tebe a nikoho jiného. Jakmile se Gail vrátí, nechám mu to podepsat.“

Otočila se k němu, paže zkřížené na prsou, lokty opřené v dlaních.

„Díky, Alvahu,“ řekla. „Ale já nechci.“

„Jak to myslíš, že nechceš?“

„Tak, jak to říkám.“

„Prokristapána, uvědomuješ si, jaký by to pro tebe znamenalo posun?“

„Směrem k čemu?“

„K vrcholu tvé kariéry.“

„Nikdy jsem neřekla, že mám v plánu budovat kariéru.“

„Neříkej mi, že chceš do smrti redigovat nějakou bezvýznamnou pseudorubriku na poslední straně.“

„Do smrti ne. Jen do té doby, dokud mě to bude bavit.“

„Ale pomyslela jsi někdy na to, co bys mohla dokázat, kdyby ses do toho opřela naplno? Napadlo tě někdy, co by pro tebe mohl Gail udělat, kdybys upoutala jeho pozornost?“

„Nijak po jeho pozornosti netoužím.“

„Ale, Dominiko, my tě potřebujeme. Po tom tvém dnešním vystoupení budeš mít ženy na své straně.“

„Neřekla bych.“

„Jak to? Objednal jsem na zprávu o té schůzi a o tvém proslovu dva články.“

Natáhla se pro telefon a podala mu do ruky sluchátko.

„Tak to radši hned zruš.“

„Proč?“

Prohledala změť papírů na svém stole, až našla několik strojem popsaných listů a podala mu je. „To je ten můj dnešní proslov,“ řekla.

Projel ho očima. Neřekl ani slovo, jen jednou se chytil za čelo. Pak vzal sluchátko a nařídil, aby obsah proslovu vyšel v co nejstručnější verzi a bez udání řečníkova jména.

„Fajn,“ řekla Dominika, když položil sluchátko. „Jsem propuštěná?“

Smutně zakroutil hlavou. „To chceš?“

„Nijak zvlášť.“

„Zkusím to ututlat,“ zamumlal. „Gail se to nesmí dozvědět.“

„Jak chceš. Mně je to jedno.“

„Poslouchej, Dominiko – já vím, že bych se tě neměl na nic ptát – ale řekni mi, co tě proboha vede k tomu, abys dělala takové věci?“

„Nic.“

„Podívej, slyšel jsem, jak ses k té záležitosti vyjadřovala na té nóbl večeři. A pak jdeš a řekneš takové věci na radikálním shromáždění.“

„Vždyť je to obojí pravda, ne?“

„Jistě, ale nemohla jsi ta místa, na kterých ses rozhodla svou pravdu zveřejnit, prohodit?“

„To by pak nemělo žádný smysl.“

„A takhle to nějaký mělo?“

„Ne. Vůbec ne. Ale pobavilo mě to.“

„Já ti nerozumím, Dominiko. Tohle jsi už jednou udělala. Vždycky si vedeš tak dobře, odvádíš vynikající práci a ve chvíli, kdy máš udělat skutečný krok dopředu, si to zkazíš takovouhle schválností. Proč?“

„Možná právě proto.“

„Mohla bys mi říct – jako příteli, protože tě mám rád a zajímáš mě –, o co ti vlastně doopravdy jde?“

„Já jsem myslela, že je to jasné. Vůbec o nic.“

Rozhodil paže a bezradně pokrčil rameny.

Usmála se.

„Proč se tváříš jako na pohřbu? Já tě mám taky ráda, Alvahu, a taky mě zajímáš. Dokonce se s tebou ráda bavím, což je ještě lepší. Teď se klidně posaď, uvolni se a já ti donesu něco k pití. Potřebuješ si dát panáka, Alvahu.“

Přinesla mu orosenou sklenici, v níž cinkaly kostky ledu. „Ty jsi prostě takové hodné dítě, Dominiko.“

„Samozřejmě. Taková jsem já.“

Posadila se na kraj stolu a dlaně si opřela za sebe. Seděla mírně zakloněná, s pažemi napjatými, zvolna pohupujíc nohama.

„Víš, Alvahu, bylo by hrozné, kdybych měla práci, o kterou bych doopravdy stála.“

„Prokristapána. Jak můžeš říct takovou blbost? Jak to myslíš?“

„Jak to říkám. Že by bylo hrozné, kdybych měla práci, kterou bych měla ráda a o kterou bych nechtěla přijít.“

„Proč?“

„Protože bych na tobě byla závislá – jsi báječný člověk, Alvahu, ale ne zrovna podnětný, a mně by se určitě nelíbilo hrbit se před bičem v tvé ruce – ale ne, neprotestuj, byl by to sice jen takový mírný bičík, ale o to by to bylo nechutnější. Byla bych závislá na našem šéfovi Gailovi – je to určitě skvělý muž, ale nepotřebuji se s ním vídat.“

„Jak si můžeš myslet něco tak šíleného? Vždyť dobře víš, že Gail i já bychom pro tebe udělali cokoli, a já osobně…“

„Nejde jen o to, Alvahu. Nejde jen o tebe. Kdybych našla práci, projekt, myšlenku nebo člověka, o kterého bych stála – musela bych být závislá na celém světě. Všechno se vším souvisí. Všichni jsme propojeni. Všichni jsme lapeni v síti, která jen čeká na to, až po něčem zatoužíme, a stačí jedna jediná věc. Něco chceš a moc to pro tebe znamená. A někde někdo čeká připraven ti to vyrvat z rukou. A ty nevíš, může to být tak skryté a tak vzdálené, ale někdo čeká a ty se jich všech bojíš. A tak se hrbíš, plazíš se, doprošuješ se a přikyvuješ – jen aby ti dovolili si to nechat. A pak se rozhlédni, komu to přikyvuješ.“

„Pokud to chápu dobře tak, že kritizuješ lidstvo jako takové…“

„Víš, je to tak zvláštní – naše pojetí lidstva vůbec. Všichni máme před sebou jakousi mlhavou, zářivou představu, když to slovo vyslovujeme, představu něčeho důstojného, velikého a důležitého. Ale jediný obrázek, který si o něm můžeme udělat, jsou lidé, které potkáme ve svém životě. Zkus se na ně podívat. Je mezi nimi někdo, kdo by ti připadal veliký a důstojný? Jsou to jen hospodyně handrkující se u nákupních vozíků, uslintaní frackové, kteří čmárají sprosťárny po chodnících, a ožralí maturanti. Nebo jejich duchovní ekvivalenty. Určitou úctu může člověk cítit k těm, kteří trpí. Mají v sobě jakousi důstojnost. Ale pozoroval jsi je někdy, když se baví? Pak teprve vidíš pravdu. Vezmi si třeba, jak utrácejí peníze ti, kteří si je vydělali otrockou prací – v zábavních parcích a na pouťových atrakcích. Anebo si vezmi ty, kteří jsou bohatí a mají naprosto neomezené možnosti. Všimni si, jakou ti si vybírají zábavu. Najdeš je zalezlé v první lepší putyce. To je to tvoje lidstvo obecně. S tím já nechci mít nic společného.“

„Ale sakra! Takhle se na to přece nemůžeš dívat. To přece není všechno. I v těch nejhorších z nás je něco dobrého. Všechno má vždycky i svou světlou stránku.“

„Tím hůř. Jak tě má pozvednout, když vidíš člověka, který vykonal nějaký hrdinský čin, a pak se dozvíš, že se chodí pobavit do varieté? Nebo vidíš člověka, který namaloval úžasný obraz, a přitom víš, že se vyspí s každou courou, kterou potká?“

„A co bys chtěla? Dokonalost?“

„– anebo nic. Takže, jak vidíš, radši volím to nic.“

„To ale nedává žádný smysl.“

„Je to jediná touha, kterou si člověk může dopřát. Svoboda, Alvahu, svoboda.“

„Tomu říkáš svoboda?“

„Nic nežádat. Nic neočekávat. Nebýt na ničem závislá.“

„Co když objevíš něco, po čem zatoužíš?“

„Neobjevím. Zavřu před tím oči. Byla by to vždycky jen součást toho tvého báječného světa. Musela bych se o to dělit s vámi ostatními – a to bych nedokázala. Víš, nikdy nečtu znovu knihy, které jsou úžasné a které se mi hodně líbily. Trpím, když pomyslím na jiné oči, které je četly, a jaké oči to byly. O takové věci se nelze dělit. Ne s takovými lidmi.“

„Dominiko, to není normální být ve všem tak kategorická.“

„Jinak to cítit neumím. To radši necítit nic.“

„Dominiko, drahoušku,“ řekl s upřímnou starostlivostí v hlase, „kéž bych byl tvůj otec. Tobě se muselo v dětství něco hrozného stát.“

„Proč? Měla jsem nádherné dětství. Volnost a klid a nikdo mě nikdy příliš neotravoval. Pravda, dost často jsem se nudila. Ale na to jsem zvyklá.“

„Já myslím, že jsi jen nešťastný produkt téhle doby. Já to pořád říkám. Jsme příliš cyničtí, příliš dekadentní. Kdybychom se pokorně vrátili k základním ctnostem…“

„Alvahu, jak tady můžeš tohle vytahovat? To je dobré tak akorát do tvých úvodníků…“ Zarazila se a zadívala se mu do očí. Vypadaly nechápavě a trochu ublíženě. Pak se rozesmála. „Promiň. Ty tomu všemu doopravdy věříš. Ať už je to skutečná víra anebo jen to, čím si ji nahrazuješ. Ach, Alvahu! Proto tě mám tak ráda. Právě proto teď dělám totéž, co jsem udělala dneska na tom shromáždění.“

„Co?“ zeptal se.

„Že říkám to, co říkám – tobě, takovému, jaký jsi. Je fajn s tebou mluvit o takových věcech. Víš, Alvahu, že primitivní kmeny si vytvářely sochy svých bohů v lidské podobě? Schválně si zkus představit, jak by vypadala socha podle tebe – nahého, s tím tvým břichem a tak.“

„Co to s tím má, prosím tě, společného?“

„Vlastně nic, zlato. Promiň.“ Pak dodala: „Víš, já miluji sochy nahých mužů. Netvař se tak vyděšeně. Řekla jsem sochy. Jednu takovou jsem měla. Měl to být údajně Hélios. Získala jsem ji z jednoho evropského muzea. Stálo mě to dost práce – nebyla samozřejmě na prodej. Myslím, že jsem ji dokonce milovala, Alvahu. Přivezla jsem si ji s sebou domů.“

„A kde je? Rád bych viděl něco, co se ti líbí, pro změnu.“

„Je rozbitá.“

„Rozbitá? Muzejní exponát? Jak se to stalo?“

„Rozbila jsem ji.“

„Jak?“

„Hodila jsem ji do světlíku. Dole je betonová podlaha.“

„Zbláznila ses? Proč?“

„Aby ji už nikdy nikdo jiný neviděl.“

„Dominiko!“

Pohodila hlavou, jako by chtěla to téma ze sebe setřást; rovný proud jejích vlasů se zčeřil v těžkém zhoupnutí, jako vlna v kaluži husté rtuti.

„Promiň, zlato,“ řekla. „Nechtěla jsem tě vyvést z míry. Myslela jsem, že o tom s tebou můžu mluvit, protože ty jsi jediný člověk, kterého nic nepřekvapí. Ale asi jsem neměla. Stejně to nemá cenu.“

Seskočila zlehka se stolu.

„Běž domů, Alvahu,“ pobídla ho. „Už je pozdě. Jsem unavená. Uvidíme se zítra.“

Guy Francon si přečetl články své dcery. Doslechl se o poznámkách, které prohodila na recepci, i o jejím proslovu na schůzi sociálních pracovnic. Nic z toho nechápal, ale bylo mu jasné, že to je sled událostí, který přesně odpovídá jejímu chování. Hlodalo mu to v hlavě, sžíral ho zmatený pocit neblahého tušení, jenž na něho dolehl vždycky, když na ni pomyslel. Musel se sám sebe ptát, zda to, co ke své dceři cítí, není vlastně nenávist.

Ale kdykoli ho to napadlo, vybavila se mu bez jakékoli zjevné souvislosti jedna vzpomínka. Byl to jeden okamžik z jejího dětství, z jednoho zapomenutého letního dne kdysi dávno na jeho venkovském sídle v Connecticutu. Nepamatoval si, co se stalo potom ani předtím toho dne. Pamatoval si jen, jak stojí na terase a vidí ji přeskakovat vysoký živý plot na konci trávníku. Stěna živého plotu se zdá být pro její drobné tělo příliš vysoká a on má ještě čas si pomyslet, že to nedokáže, ale to už ona vítězně letí nad zelenou překážkou. Nepamatoval si začátek ani konec toho skoku, ale stále měl před očima, jasně a ostře, jako na vystřiženém a navždy znehybněném okně filmového pásu, ten jediný okamžik, v němž zůstalo její tělo viset ve vzduchu, dlouhé nohy široce roztažené od sebe, tenké ruce rozhozené nad hlavou, dlaně tlačící vzduch před sebou, bílé šaty a světlé vlasy rozmáznuté ve větru do dvou širokých ploch, ten jediný zlomek vteřiny, záblesk drobného tělíčka v mohutném výbuchu extatické svobody, jakou sám nikdy nezažil.

Nevěděl, proč se mu vryl do paměti právě tento okamžik, jaký význam, tehdy nepodstatný, způsobil, že pro něj zůstal uchován, když tolik jiných, mnohem podstatnějších se mu dávno vykouřilo z hlavy. Nevěděl, proč se mu ten obraz vybavuje pokaždé, když pomyslí na svou dceru s jakousi hořkostí, a nechápal, proč je s ním pokaždé spojen nesnesitelně intenzivní pocit něhy. Vysvětloval si to tím, že se jeho otcovská láska dere proti jeho vůli na povrch. A kdesi v hloubi podvědomí jí chtěl pomoct, ačkoli nevěděl a ani vědět nechtěl, proti čemu by ta pomoc měla být namířena.

A tak začal častěji pozorovat Petra Keatinga. Začal si připouštět možnost řešení, které dosud nikdy nebral úplně v potaz. Nacházel v Keatingově osobě úlevu a získával pocit, že Keatingova prostá, zdravá stabilita by mohla být tím pravým vyvážením nezdravé nestálosti jeho dcery.

Keating by byl nepřiznal, že se s Dominikou snažil znovu sejít, opakovaně a bezúspěšně. Číslo jejího telefonu získal od Francona už dávno a často jí zkoušel volat. Zdvihla sluchátko, zasmála se a odpověděla mu, že ano, že se určitě uvidí, ví, že se tomu nedá vyhnout, ale má v příštích týdnech hrozně práce, a nemohl by jí zavolat začátkem příštího měsíce?

Francon to vytušil. Navrhl Keatingovi, že pozve Dominiku na oběd, aby se znovu sešli. „Tedy: zkusím ji pozvat. Ona samozřejmě odmítne.“ Dominika ho však opět překvapila; souhlasila hned a ráda.

Sešla se s nimi v restauraci a usmívala se na ně, jako by to pro ni bylo milé shledání. Vesele švitořila a Keating byl okouzlen, cítil se uvolněný a nechápal, jak se jí mohl kdy bát. Po půlhodině se obrátila k Franconovi a řekla:

„To je od tebe milé, otče, že sis pro mě našel chvilku. Zvlášť když máš tolik práce a schůzek.“

Na Franconově tváři se objevil výraz zděšení.

„Proboha, Dominiko, ještě žes mi to připomněla!“

„Zapomněl jsi, že máš domluvenou schůzku?“ zeptala se chápavě.

„Do háje! Úplně se mi to vykouřilo z hlavy. Ráno volal starý Andrew Colson a já si to zapomněl napsat. Prý se se mnou musí nutně sejít dnes ve dvě hodiny, a to víš, Andrewa Colsona odmítnout nejde. Ksakru, zrovna dneska…“ Podezřívavě se zeptal: „Jak to že jsi o tom věděla?“

„Vůbec jsem to netušila. Ale to je v pořádku, otče. My tě s panem Keatingem omluvíme a příjemně spolu poobědváme. Já dneska nemám žádné schůzky, takže se nemusíš bát, že mu uteču.“

Francon nevěděl, zda jeho předem připravenou výmluvu, která ji měla nechat s Keatingem o samotě, prohlédla. Nebyl si jist. Dívala se mu přímo do očí; možná byly až příliš upřímné. Byl rád, že jim může uniknout.

Dominika se obrátila na Keatinga s tak něžným pohledem, že to nemohlo znamenat nic jiného než opovržení.

„Tak a teď můžeme mluvit normálně,“ řekla. „Oba víme, o co se otec snaží, takže si nemusíme nic předstírat. Nemusíte se za to stydět. Ani mne to neuvádí do rozpaků. Je dobře, že máte otce na uzdě. Ale byl byste sám proti sobě, kdybyste se jím nechal táhnout. Tak na to zapomeňme a dejme si něco dobrého.“

Chtělo se mu vstát a odejít a tiše zuřil, protože věděl, že to neudělá. Řekla mu:

„Nemračte se, Petře. Co kdybychom si tykali, stejně by k tomu dřív nebo později došlo. Budeme se teď asi vídat častěji, vídám se s tolika lidmi, a když otce potěší, že budeš mezi nimi – proč ne?“

Po zbytek oběda s ním mluvila jako se starým známým, nevázaně a otevřeně, se zneklidňující upřímností, jíž jako by naznačovala, že není co skrývat, ale ve skutečnosti ho odrazovala od jakéhokoli pokusu přiblížit se jí. Dokonalá příjemnost jejího chování mu dávala na srozuměnou, že jejich vztah je tak nedůležitý, že jí nestojí ani za to, aby ho poctila svým nepřátelstvím. Cítil, jak hrozně ji nenávidí. Ale když se díval na tvar jejích úst, na pohyb jejích rtů formujících slova, když viděl, jak si přehazuje nohu přes nohu, plynulým a přesným pohybem, jako když se skládá nějaký drahý instrument, nemohl se zbavit pocitu neskutečného obdivu, jejž pocítil, když ji spatřil poprvé.

Při odchodu řekla:

„Pozveš mě dnes večer do divadla, Petře? Je mi jedno na co, vyber něco sám. Stav se pro mě po večeři. A řekni to otci. Potěší ho to.“

„Přestože by samozřejmě mohl mít dost rozumu na to, aby ho to nepotěšilo,“ odvětil Keating, „stejně tak jako já. Přesto mi bude potěšením, Dominiko.“

„Proč bys měl mít dost rozumu, Petře?“

„Protože se ti dneska do divadla vůbec nechce, natož abys toužila jít tam se mnou.“

„Právě naopak. Začínáš se mi líbit, Petře. Stav se pro mě v půl deváté.“

Když se Keating vrátil do kanceláře, nechal si ho Francon ihned zavolat k sobě.

„Tak co?“ zeptal se dychtivě.

„O co jde, Guyi?“ opáčil Keating nevinně. „Proč se tak staráš?“

„No, já… já jen… no prostě mě zajímá, jestli se vy dva vůbec snesete. Myslím, že bys na ni mohl mít dobrý vliv. Jak to šlo?“

„Normálně. Užili jsme si to. To víš, ty tvoje restaurace – báječné jídlo… A, vlastně jdu dnes s tvou dcerou do divadla.“

„Ne!“

„Ale ano.“

„Jak se ti to proboha podařilo?“

Keating pokrčil rameny. „Říkal jsem ti, že se člověk nesmí Dominiky bát.“

„Já se nebojím, ale… Vy už si tykáte? Blahopřeju, Petře. Já se jí nebojím, jenom se v ní nevyznám. Nikoho k sobě nepustí. V životě neměla žádnou kamarádku, ani když byla malá. Pořád má kolem sebe davy lidí, ale nikdo z nich není její přítel. Já nevím, co si mám myslet. Žije sama, motá se kolem ní spousta chlapů a…“

„No tak, Guyi, přece by sis o své dceři nemyslel nic špatného.“

„Já si o ní nemyslím nic špatného! To je ta potíž – že si o ní nic špatného nemyslím. Radši bych si myslel. Ale je jí čtyřiadvacet, Petře, a je ještě panna – to vím, jsem si tím jistý. To přece na ženě poznáš, když se na ni podíváš. Nejsem žádný moralista, Petře, a podle mě to není normální. V jejím věku, při tom, jak vypadá, a při tom, jak naprosto nespoutaný život vede, je to nepřirozené. Modlím se, aby se vdala. Vážně… No, to samozřejmě nikde neopakuj a nevysvětluj si to nijak špatně, nemyslel jsem to jako nějakou výzvu.“

„Jistěže ne.“

„Mimochodem, Petře, volali z nemocnice, když jsi tu nebyl. Chudák Lucius je na tom už líp. Prý se z toho dostane.“ Lucia N. Heyera ranila mrtvice a Keating projevil velkou dávku starostlivosti o jeho zdraví, do nemocnice ho však navštívit nešel.

„To jsem moc rád,“ odpověděl.

„Ale do práce se podle mě už nevrátí. Je dost starý, Petře… No, má už svá léta… Každý člověk jednou dosáhne věku, kdy už ho nelze zatěžovat obchodními záležitostmi.“ Nechal viset nůž na otevírání obálek mezi dvěma prsty a zamyšleně ho zabodl do okraje stolního kalendáře. „Čeká nás to všechny, Petře, dříve či později… Je třeba myslet na budoucnost…“

Keating seděl doma na zemi v obývacím pokoji u krbu s umělými poleny, paže sepnuté kolem kolen a poslouchal matčiny zvědavé otázky, jak Dominika vypadala, co měla na sobě, co mu řekla a kolik peněz jí její matka asi zanechala.

Scházel se teď s Dominikou často. Právě se vrátil z večera, který strávili společně objížděním nočních klubů. Nikdy jeho pozvání neodmítla. Uvažoval, zda mu svým postojem nedává úmyslně najevo, že když se vídají často, může ho dokonaleji ignorovat, než kdyby jeho pozvání odmítala. Ale kdykoli se s ní sešel, hned nadšeně plánoval další schůzku. Kateřinu neviděl už celý měsíc. Byla teď plně zabrána do výzkumu, který připravovala pro chystanou sérii strýčkových přednášek.

Paní Keatingová seděla pod lampou, zašívala trhlinku v podšívce Petrova smokingu a mezi otázkami ho napomínala, aby se neválel po zemi v kalhotách k obleku a své nejlepší košili. Nedbal napomínání ani jejích otázek. Pod slupkou znuděné otrávenosti však pociťoval zvláštní úlevu; jako by ho neodbytný proud jejích slov posunoval dopředu a dával mu za pravdu. Občas zamumlal něco jako: „Ano… Ne… Nevím… Jistě, je krásná. Je velmi krásná… Už je hrozně pozdě, mami. Chce se mi spát. Asi si půjdu lehnout…“

Náhle zazvonil u dveří zvonek.

„No tohle,“ řekla paní Keatingová. „Kdo to může být? Takhle pozdě…“

Keating vstal, pokrčil rameny a loudavě zamířil ke dveřím.

Byla to Kateřina. Stála přede dveřmi a oběma rukama objímala velkou, starou, neforemnou kabelku. Vypadala odhodlaně a zároveň váhavě. Trochu poodstoupila. „Dobrý večer, Petře,“ řekla. „Můžu dál? Potřebuji s tebou mluvit.“

„Káťo! Samozřejmě! To jsi hodná. Jen pojď dál. Mami, to je Káťa.“

Paní Keatingová uviděla dívčiny nohy, našlapující jako na palubě houpající se lodi, podívala se na svého syna a hned jí bylo jasné, že se něco stalo, něco, před čím je třeba se mít velmi na pozoru.

„Dobrý večer, Kateřino,“ řekla nevýrazně.

Keating si nevšiml ničeho; jakmile ji uviděl, pocítil radost. Bylo to pro něj znamení, že se nic nezměnilo, že jeho jedinou jistotu nic neohrozilo, Kateřinina přítomnost rozptýlila všechny jeho pochybnosti. Nenapadlo ho podivovat se nad tím, že je tak pozdě a že je to poprvé, co za ním přišla, a navíc bez ohlášení.

„Dobrý večer, paní Keatingová,“ řekla jasným, zvučným hlasem. „Doufám, že neruším, je už asi dost pozdě, co?“

„Ale kdepak, vůbec ne, dítě,“ ujistila ji paní Keatingová.

Kateřina hned mluvila dál, beze smyslu, jen aby něco říkala:

„Jen si sundám klobouk… Kam ho mohu položit, paní Keatingová? Tady na stůl? Nebude tu překážet? Ne, radši ho dám sem na ten sekretář, i když je trochu vlhký, tedy ten klobouk, aby se nepoškodil ten lak, je to krásný sekretář, doufám, že tomu laku nějak neublíží…“

„Co je ti, Káťo?“ všiml si Keating konečně.

Podívala se na něj a on uviděl v jejích očích zděšení. Pootevřela rty ve snaze se pousmát.

„Káťo!“ vydechl.

Nic neříkala.

„Sundej si ten kabát. Pojď sem, zahřej se tady u ohně.“

Přistrčil ke krbu nízkou stoličku a přinutil ji si sednout. Měla na sobě černý svetr a starou černou sukni, školácké oblečení, které nosila doma a které si ani nepřevlékla. Seděla schoulená s koleny těsně u sebe. Když promluvila, byl její hlas o poznání tišší a přirozenější a konečně v něm zazněl první tón uvolněné bolesti:

„Máte to tu tak hezké… Je tu teplo a spousta místa… Můžete otevírat okna, kdykoli se vám zachce…“

„Káťo, miláčku,“ řekl opatrně, „co se ti stalo?“

„Nic. Tedy nic vážného. Jen jsem s tebou potřebovala mluvit. Teď hned. Ještě dnes večer.“

Obrátil se na matku. „Nemohla bys…“

„Ale ne. To vůbec nevadí. Paní Keatingová to může klidně slyšet. Možná bude lepší, když to uslyší.“ Podívala se na jeho matku a řekla zcela prostě: „Víte, paní Keatingová, my jsme s Petrem zasnoubeni.“ Pak se obrátila k němu a dodala přerývaně: „Petře, chci, abychom se vzali, teď, zítra, co nejdřív.“

Ruka paní Keatingové klesla pomalu do klína. Hleděla na Kateřinu s naprosto bezvýrazným pohledem. Pak řekla potichu a s důstojností, jakou by u ní Keating nikdy nečekal:

„To jsem nevěděla, má drahá. Jsem moc šťastná.“

„Vám to nevadí? Vážně vám to nevadí?“ zeptala se Kateřina zoufale.

„Proč by mi to mělo vadit, takové věci si přece musíte rozhodnout sami.“

„Káťo,“ hlesl, když byl znovu schopen promluvit. „Co se stalo? Proč co nejdřív?“

„Proboha! Teď to určitě zní, jako bych… jako bych byla v maléru, který se dívkám stává, když…“ Rozhořčeně zrudla. „Ach bože! Ne! To ne! Vždyť víš, že to není možné! Snad by sis nemyslel, Petře, že bych… že…“

„Ale ne, ovšemže ne,“ zasmál se, usedl vedle ní na zem a protáhl ruku za jejími zády, aby ji objal. „Vzpamatuj se. Co je s tebou? Víš, že si tě vezmu třeba hned, když budeš chtít. Ale co se stalo?“

„Nic. Už jsem v pořádku. Řeknu ti to. Budeš si myslet, že jsem se zbláznila. Najednou mě přepadl strach, že se nikdy nevezmeme, že se mi děje něco strašného a že tomu musím nějak zabránit.“

„Co se ti dělo?“

„Já nevím. Vůbec nic. Seděla jsem celý den nad poznámkami k svému výzkumu a nestalo se vůbec nic. Nikdo nevolal, nikdo nepřišel. A pak zničehonic mě přepadl ten strach, bylo to jako zlý sen, víš co, taková ta hrůza, kterou nemůžeš ani popsat, která se nedá k ničemu přirovnat. Jen pocit, že jsem ve smrtelném nebezpečí, že se na mě něco valí, že tomu nemůžu uniknout, protože mě to nepustí, a že už je pozdě.“

„Že nemůžeš uniknout čemu?“

„Já přesně nevím. Všemu. Celému svému životu. Jako by to byl tekoucí písek. Hladký a obyčejný. Není na něm nic podezřelého, nic, co by stálo za povšimnutí. Můžeš po něm lehce jít. A když si všimneš, je už pozdě. A mně připadalo, že mě to dostane, že si tě nikdy nevezmu, že musím běžet, teď, teď, nebo nikdy. Ty ten pocit neznáš? Ten strach, který neumíš vysvětlit?“

„Znám,“ řekl tiše.

„Takže si o mně nemyslíš, že jsem blázen?“

„Ne, Káťo. Jenom mi řekni, čím to začalo? Stalo se něco zvláštního?“

„Když… teď mi to připadá tak hloupé.“ Omluvně se zachichotala. „To bylo tak: seděla jsem u sebe v pokoji a byla mi trochu zima, tak jsem neotevřela okno. Na stole jsem měla spoustu papírů a knih, takže jsem skoro nemohla psát, a kdykoli jsem si něco poznamenala, shodila jsem něco loktem ze stolu. Všude kolem mě se po zemi válely hromady věcí, samé papíry, a trochu šustily, protože jsem měla pootevřené dveře do obývacího pokoje, takže byl asi průvan. Strýček také pracoval, v obýváku. Práce mi šla od ruky, byla jsem do toho ponořená už hodiny, ani jsem nevěděla, kolik je. A vtom mě to najednou popadlo. Já nevím proč. Možná bylo v pokoji dusno, nebo to bylo to ticho, vůbec nic jsem neslyšela, v obývacím pokoji nebyl ani náznak zvuku, jen šustily ty papíry, tak tlumeně, jako by někdo někoho škrtil. Rozhlédla jsem se a… a strýček v obýváku nebyl, viděla jsem jen jeho stín na zdi, obrovský stín, celý shrbený a úplně nehybný, ale byl tak obrovský!“

Otřásla se. Teď jí to tak hloupé nepřipadalo. Zašeptala:

„A v tu chvíli mě to popadlo. Nehýbal se, ten stín, ale mně připadalo, že se hýbe všechen ten papír, připadalo mi, že se pomaličku zvedá ze země, že mi stoupá ke krku a že se v něm utopím. V tu chvíli jsem vykřikla. A, Petře, on nic neslyšel. On to neslyšel! Jeho stín se vůbec nepohnul. A pak jsem popadla klobouk a kabát a vyběhla jsem z pokoje. Když jsem běžela přes obývací pokoj, mám dojem, že řekl: ‚Co je, Kateřino, kolik je hodin? – Kam jdeš?‘ Nebo něco takového, nevím to jistě. Ale já jsem se ani neotočila a nic jsem na to neřekla – prostě jsem nemohla. Bála jsem se ho. Bála jsem se strýčka Ellsworthe, který mi v životě neřekl křivého slova! – A to je všechno, Petře. Nerozumím tomu, ale bojím se. Už ne tolik, tady s tebou se bojím míň, ale přece jen…“

Paní Keatingová promluvila, suše a rázně:

„Ale to je přece úplně jasné, co se vám stalo, drahoušku. Pracovala jste moc dlouho, přetáhla jste to a kapánek vám povolily nervy.“

„Ano… možná…“

„Ne,“ zamumlal Keating nepřítomně, „ne, tím to nebylo…“ Myslel na amplion ve vestibulu při shromáždění stávkujících. Pak se rychle opravil: „Ano, matka má pravdu. Vždyť se takhle udřeš k smrti, Káťo. Ten tvůj strýček – asi mu brzy zakroutím krkem.“

„Ale ne, to není jeho chyba! On mě nenutí pracovat. Naopak mi často bere knihy a posílá mě do kina. Sám mi říká totéž – že moc pracuju. Jenže já to dělám ráda. Myslím na to, že všechno, co zaznamenám, každá nová informace – budou se ji učit stovky mladých studentů po celé zemi, a já si říkám, že vlastně pomáhám vzdělávat lidi, že přispívám svým drobným dílem k veliké věci – a jsem na to pyšná a nechce se mi přestat. Tak vidíš! Já si vůbec nemám nač stěžovat. A pak najednou… zrovna jako dneska večer… já nevím, co to se mnou je.“

„Poslyš, Káťo, zítra ráno zajdeme na radnici a vezmeme se, kdekoli budeš chtít.“

„Ano, to uděláme, Petře,“ zašeptala. „Opravdu ti to nevadí? Nemám k tomu žádný vážný důvod, ale chci to. Hrozně to chci. Pak budu vědět, že je všechno v pořádku. Zvládneme to. Můžu si sehnat práci, jestli… jestli třeba nejsi zatím, nemáš moc…“

„Nesmysl! O tom vůbec nemluv. To víš, že to zvládneme. Na tom nezáleží. Prostě se vezmeme a všechno bude dobré.“

„Miláčku, chápeš mě? Chápeš mě?“

„Ano, Káťo.“

„No, když už je teď všechno v pořádku,“ vložila se do toho paní Keatingová, „udělám vám trochu horkého čaje, Kateřino. Musíte se pořádně zahřát, než půjdete domů.“

Přinesla čaj, Kateřina ho vděčně vypila a usmála se:

„Já… vždycky jsem se bála, že budete proti, paní Keatingová.“

„Jak vás mohlo něco takového napadnout,“ odbyla ji paní Keatingová tónem, který nezněl jako otázka. „A teď hybaj pěkně domů a pořádně se vyspěte.“

„Mami, nemohla by tu Káťa přespat? Mohla by spát u tebe.“

„Prosím tě, Petře, nedělej z toho bůhvíco. Co by si pomyslel její strýček?“

„Ale ne, samozřejmě že ne. Jsem už úplně v pořádku, Petře. Půjdu domů.“

„Nepůjdeš, jestli…“

„Ne, už nemám strach. Teď ne. Je mi dobře. Přece by sis nemyslel, že se strýčka Ellsworthe doopravdy bojím?“

„No dobrá. Ale ještě neodcházej.“

„Prosím tě, Petře,“ namítla paní Keatingová, „to chceš, aby běhala po ulicích ještě později, než musí?“

„Já ji pak odvezu.“

„Ne,“ odmítla Kateřina, „nechci vypadat ještě hloupěji, než už vypadám. Kdepak, ani náhodou.“

Ve dveřích ji políbil a řekl: „Stavím se pro tebe zítra ráno v deset a zajdeme na tu radnici.“

„Ano, Petře,“ zašeptala.

Zavřel za ní dveře a zůstal chvíli stát. Ani si neuvědomil, že má zaťaté pěsti. Pak se vzdorovitě vrátil do obývacího pokoje, kde se zastavil s rukama v kapsách a zadíval se na svou matku. Díval se na ni a v očích měl tichou otázku. Paní Keatingová seděla proti němu a mlčenlivě mu pohled vracela, aniž by předstírala, že si otázky v jeho očích nevšimla, a aniž by na ni odpověděla.

Pak se zeptala:

„Chceš si jít lehnout, Petře?“

Čekal cokoli, jen ne toto. Pocítil obrovskou touhu se té příležitosti chytit, obrátit se, odejít z pokoje a všemu uniknout. Ale musel vědět, co si myslí, potřeboval ji přesvědčit o své pravdě.

„Podívej, mami, nechci nic slyšet.“

„Já nic neříkám,“ řekla paní Keatingová.

„Chci, abys věděla, že Káťu miluju, že mě teď už nic nezastaví a že tak to bude.“

„Výborně, Petře.“

„Já nechápu, co ti na ní tak vadí.“

„Co mně vadí a nevadí, na tom ti přece vůbec nezáleží.“

„Ale ano, mami, samozřejmě že záleží! Ty víš, že jo. Jak můžeš něco takového říct?“

„Petře, mně osobně nevadí nic. Na sebe já vůbec nemyslím, protože mi v životě nejde o nic jiného než o tebe. Možná ti připadám staromódní, ale jiná už nebudu. Vím, že bych taková neměla být, protože to dneska děti neocení, ale nemůžu si pomoct.“

„Ale mami, ty víš, že já to přece oceňuju. Víš, že bych ti nikdy nechtěl ublížit.“

„Mně ublížit nemůžeš, Petře, leda bys ublížil sobě. A to… to je pro mě těžké unést.“

„A jak si podle tebe ubližuju?“

„No, jestli mě vydržíš chvíli poslouchat…“

„Copak jsem tě někdy nechtěl poslouchat?“

„Pokud chceš slyšet můj názor, pak ti můžu jen říct, že tohle je jako pohřeb devětadvaceti let mého života, veškerých nadějí, které jsem do tebe vkládala.“

„A proč, prosím tě? Proč?“

„To není tím, že bych měla něco proti Kateřině, Petře. Mám ji moc ráda. Je to milé děvče – když nebude mít tyhle záchvaty často a nebude dělat vždycky z komára velblouda. Je to slušná dívka a pro někoho by určitě mohla být dobrou ženou. Pro kteréhokoli milého, slušného, pracovitého hocha. Ale ne pro tebe, Petře! Ne pro tebe!“

„Ale…“

„Jsi skromný, Petře. Jsi příliš skromný. To byl vždycky tvůj problém. Podceňuješ se. Myslíš si, že jsi stejný jako všichni ostatní.“

„To si tedy nemyslím! A nedovolím, aby si to o mně myslel někdo jiný!“

„Tak uvažuj hlavou! Copak nevidíš, co všechno máš ještě před sebou? Nevidíš, čeho už jsi dosáhl a jak daleko to ještě dotáhneš? Máš šanci stát se – no, možná ne nejlepším, ale jedním z nejlepších architektů a…“

„Jedním z nejlepších? To si myslíš? Kdybych neměl být nejlepší, kdybych neměl být jednou v téhle zemi architektem číslo jedna – to bych se na to radši rovnou vykašlal!“

„Toho ale, Petře, člověk nedosáhne, když ve své práci selže. Člověk se nestane tím nejlepším, pokud nemá sílu tomu něco obětovat.“

„Ale…“

„Pokud míříš vysoko, Petře, tak se musíš ve svém životě lecčeho vzdát. Nemůžeš podléhat každému svému rozmaru jako obyčejní lidé; oni tím nemohou moc pokazit. Nejde o mě, ani o tebe, ani o to, co ty nebo já cítíme, Petře. Jde o tvou kariéru. K tomu je potřeba síly, aby člověk dokázal zapřít sám sebe a získal si respekt druhých.“

„Ty prostě nemáš Káťu ráda a soudíš ji na základě svých předsudků.“

„Proč bych ji neměla mít ráda? I když samozřejmě nejsem nadšená z dívky, která si svého muže váží tak málo, že za ním běží a otravuje ho s hloupostmi a žádá po něm, aby vyhodil svou budoucnost z okna jen proto, že ona má nějakou šílenou předtuchu. To jen dokazuje, jakou by ti asi mohla být oporou. Ale pokud jde o mě, jestli si myslíš, že si dělám starosti o sebe – pak musíš být prostě slepý, Petře. Copak nechápeš, že z mého hlediska by to byla skvělá snacha? S Kateřinou bych nikdy neměla žádné problémy, vždycky bychom spolu výborně vycházely a ona by si mě jako tchyně určitě vážila a dala by na mé rady. Což o slečně Franconové říct nemůžu…“

Škubl sebou. Tušil, že to řekne. Celou dobu se bál, že to jméno bude vysloveno.

„Ale ano, Petře,“ řekla paní Keatingová klidným a pevným hlasem, „musíme o tom mluvit. Podívej, je mi jasné, že se slečnou Franconovou si nikdy neporadím a že elegantní dáma z vyšší společnosti jako ona nebude nějakou staromódní, nevzdělanou matku trpět. Zřejmě mě brzy vyštve z domu. Ale ano, Petře. Ale vidíš, že o mě tu opravdu nejde.“

„Mami,“ spustil na ni hrubým hlasem, „to jsou jen hloupé řeči – že bych měl u Dominiky někdy vůbec šanci. Ta mrcha – ani nevím, jestli si mě vůbec někdy pořádně všimla.“

„Změnil ses, Petře. Bývaly časy, kdy bys nepřipustil, že existuje něco, čeho bys nemohl dosáhnout.“

„Ale já ji nechci, mami.“

„Aha, tak ty ji nechceš, vážně ne? A jsme u toho. Přesně to jsem měla na mysli. Vždyť se na sebe podívej! Francona, nejlepšího architekta ve městě, máš přesně tam, kde ho potřebuješ mít! Skoro tě prosí, aby ses stal jeho partnerem – v tvém věku, mezi tolika jinými, mnohem staršími! Nejenže ti dává svolení, on tě přímo prosí, aby sis vzal jeho dceru! A ty se před něj zítra postavíš a představíš mu tu ubohou nicku, kterou sis vybral za manželku! Zkus aspoň na chvilku nemyslet na sebe a pomysli trochu na ty ostatní. Myslíš, že se mu to bude líbit? Myslíš, že se mu bude líbit, až uvidí tu roztomilou uličnici, které jsi dal přednost před jeho dcerou?“

„To se mu nebude líbit,“ hlesl Keating.

„To se vsaď, že ne! A že tě rovnou vyhodí na ulici, na to můžeš vzít jed! Takových, kteří skočí po tvém místě, najde tucty. Třeba takového Bennetta.“

„To ne!“ ohradil se Keating tak dotčeně, že okamžitě věděla, že trefila do černého. „Bennetta ne!“

„Ale ano,“ řekla s vědomím převahy. „Bennetta! Přesně to se stane – bude to Francon & Bennett a ty budeš šlapat chodník a hledat si práci! Ale budeš mít manželku! Ano, budeš mít manželku!“

„Mami, prosím tě…“ ozval se tiše a tak zlomeně, že už mohla odhodit veškeré zábrany.

„A jakou manželku! Neohrabanou malou holku, která nebude vědět, kam s rukama a nohama. Ustrašenou nicku, která uteče a schová se před každým důležitým člověkem, kterého přivedeš domů. To si myslíš, že jsi tak dobrý, že si vystačíš sám? Nebuďte naivní, pane Keatingu! Žádný slavný člověk se nahoru nikdy nedostal sám. Těm nejlepším přece vždycky pomohlo, že si vybrali správnou manželku. Ten tvůj Francon si taky nevzal žádnou pokojskou, to si piš, že ne! Zkus se na to trochu podívat očima druhých. Co si o tvé ženě budou asi tak myslet? Co si budou myslet o tobě? Stavět slepičí kurníky pro prodavače limonád tě neuživí, na to nezapomínej! Musíš hrát hru podle pravidel velkých tohoto světa. Musíš se jim přizpůsobit. Jak se asi budou dívat na někoho, kdo si jako manželku pořídil takovou upachtěnou přítěž? Budou tě snad obdivovat? Budou ti věřit? Budou mít k tobě úctu?“

„Buď už zticha!“ vykřikl.

Ale ona pokračovala. Mluvila ještě dlouho, zatímco on seděl, drtil si klouby na rukou a občas zaúpěl: „Ale já ji miluju… To přece nemůžu, mami! Nemůžu… Miluju ji…“

Nechala ho na pokoji, teprve když tma za okny začala blednout novým ránem. Nechala ho dopotácet se do pokoje, doprovázejíc ho posledními mírnými slovy unaveného hlasu:

„Můžeš, Petře, udělat aspoň jedno. Vydrž pár měsíců. Požádej ji, aby pár měsíců ještě počkala. Heyer může každou chvíli umřít a pak, jakmile budeš Franconovým partnerem, si ji můžeš vzít a prosadit se i tak. Určitě jí nebude vadit ještě chvíli počkat, jestli tě opravdu miluje… Promysli to, Petře… A až o tom budeš přemýšlet, pomysli jen trochu na to, že jestli to uděláš, zlomíš své matce srdce. Ne že by to bylo důležité, ale zkus to vzít jen trošičku v úvahu. Mysli hodinu na sebe, ale věnuj jednu minutu myšlence na druhé…“

Nesnažil se usnout. Nesvlékl se a několik hodin seděl jen tak na posteli. Jeho nejjasnější myšlenkou za celou tu dobu bylo toužebné přání, aby ho něco přeneslo o rok dopředu, kdy už bude všechno vyřešeno, a bylo mu jedno jak.

Když v deset hodin zvonil u Kateřininých dveří, stále ještě nevěděl, co má dělat. Matně si představoval, že ho Kateřina vezme za ruku a povede ho, že bude trvat na svém – a všechno se rozhodne bez něj.

Kateřina otevřela dveře a usmála se, šťastně a důvěřivě, jako by se nic nestalo. Odvedla ho do svého pokoje. Kužel slunečního světla dopadal oknem dovnitř a zaplavoval hromady knih a papírů, úhledně vyrovnaných na jejím stole. V pokoji bylo čisto, pořádek, na koberci byly ještě znát pruhy po vysavači. Kateřina měla na sobě volnou blůzu z šustivé organzy s nabíranými rukávy, na ramenou optimisticky vztyčenými. Ve vlasech se jí třpytily drobné sponky. Pocítil chvilkové zklamání, že ho v jejím domě nečekala žádná hrozba; byla to i úleva, ale zároveň zklamání.

„Jsem hotová, Petře,“ oznámila. „Podej mi kabát.“

„Řeklas to strýčkovi?“

„Jistě. Včera večer. Ještě pracoval, když jsem se vrátila.“

„Co na to říkal?“

„Nic. Smál se a zeptal se mě, co chci jako svatební dárek. Ale hrozně se smál!“

„A kde je teď? To mě nechtěl aspoň vidět?“

„Musel jít do redakce. Říkal, že bude mít ještě spoustu příležitostí tě vídat častěji, než je zdrávo. Ale řekl to hrozně mile!“

„Poslyš, Káťo, já… musím ti něco říct.“ Váhal, s pohledem upřeným stranou. Mluvil nevýrazně. „Víš, věc se má tak: Lucius Heyer, Franconův partner, je těžce nemocný a říká se, že už tu dlouho nebude. Francon mi několikrát otevřeně naznačil, že převezmu jeho místo. Zároveň ale pojal šílený nápad a chce, abych se oženil s jeho dcerou. Prosím tě, nechci, abys to špatně pochopila, ty víš, že bych nic takového neudělal, ale to mu nemůžu říct. A tak mě napadlo… napadlo mě, že kdybychom počkali… jen pár týdnů… pak už budu mít u firmy jisté postavení a Francon mi nebude moct nic udělat, až za ním přijdu a řeknu mu, že jsem se oženil… Ale je to samozřejmě na tobě.“ Podíval se na ni a očima jí visel na rtech. „Jestli chceš svatbu teď hned, tak pojďme.“

„Ale Petře,“ řekla klidně, nevzrušeně a udiveně. „To je přece samozřejmé. Počkáme.“

V jeho úsměvu byl souhlas a úleva. Zároveň ale zavřel oči.

„Samozřejmě že počkáme,“ řekla rozhodně. „To jsem nevěděla a je to hrozně důležité. Vždyť přece nemáme proč spěchat.“

„Ty se nebojíš, že by mě mohla Franconova dcera dostat?“

Zasmála se. „Ach Petře! Na to tě znám příliš dobře.“

„Ale kdybys přece jen…“

„Ne, takhle je to mnohem lepší. Víš, abych pravdu řekla, i mě dnes ráno napadlo, že by bylo lepší ještě počkat, ale nechtěla jsem nic říkat, když už ses rozhodl. Ale když chceš radši počkat, o to raději chci i já, protože, víš, zrovna ráno přišlo pozvání z nějaké dost významné univerzity na západním pobřeží, aby jim tam strýček v létě poskytl stejný přednáškový kurs. Bylo mi hrozně, že ho nechám takhle na holičkách, uprostřed rozdělané práce. A také mi najednou přišlo, že možná děláme hloupost, vždyť jsme ještě tak mladí. A strýček Ellsworth se tak smál. Vidíš, bude opravdu moudřejší ještě chvíli počkat.“

„Ano. Tak jo. Ale, Káťo, jestli se cítíš jako včera večer…“

„Ale vůbec ne! Naopak se hrozně stydím. Vůbec nevím, co mě to včera popadlo. Znáš to, jak je pak člověku trapně. Ráno se všechno zdá tak jasné a prosté. Napovídala jsem včera hodně nesmyslů?“

„Zapomeň na to. Jsi prostě moje přecitlivělá holčička. Oba jsme přecitlivělí. A počkáme jen chvilku, nebude to trvat dlouho.“

„Ano, Petře.“

Náhle prudce vyhrkl:

„Trvej na tom, že to chceš teď hned, Káťo.“

Pak se hloupě zasmál, jako by to nemyslel úplně vážně.

Ona mu odpověděla veselým úsměvem. „Tak vidíš,“ řekla a rozhodila paže.

„No…“ zamumlal. „Tak dobře, Káťo. Počkáme. Bude to tak lepší, to je jasné. Já… já tedy běžím. Už tak přijdu pozdě do práce.“ Potřeboval v tu chvíli z jejího pokoje uniknout, alespoň pro ten den. „Zavolám ti. Zítra bychom spolu mohli zajít na večeři.“

„Tak jo, Petře. To by bylo fajn.“

Odcházel s pocitem úlevy a zároveň tíhy, proklínal se za nejasný, ale neodbytný pocit, který mu říkal, že právě promarnil šanci, která se už nikdy nevrátí; že se kolem nich něco stahuje a oni se tomu vzdali. Proklínal se, protože nedokázal přijít na to, proti čemu by měli bojovat. Spěchal do kanceláře, kde se měl už dávno sejít s paní Mooreheadovou. Když odešel, zůstala Kateřina stát uprostřed pokoje a nechápala, proč se cítí najednou tak prázdná a vychladlá, proč si až do této chvíle neuvědomovala, co si doopravdy přála – aby ji přinutil ho následovat. Pak pokrčila rameny, vyčítavě se zasmála sama sobě a pustila se znovu do práce na svém stole.

13

Jednoho říjnového dne, když se stavba Hellerova domu chýlila ke konci, odpojil se od skupinky lidí, prohlížejících si dům od silnice, vytáhlý muž v montérkách a přistoupil k Roarkovi.

„Vy jste ten chlápek, co postavil Čapí hnízdo?“ zeptal se trochu nesměle.

„Jestli máte na mysli tenhle dům, pak ano.“

„A, promiňte, pane. Já jen, že tomu tady všude tak říkají. Já bych to tak nenazval. Víte, mám v plánu něco stavět… no, abych byl přesný, chystám se stavět benzinovou pumpu asi deset mil odtud na Post Road. Můžu si o tom s vámi promluvit?“

Později, na lavičce před autoservisem, kde pracoval, vysvětloval Jimmy Gowan Roarkovi podrobnosti. „A jak jsem přišel na vás, pane Roarku, no, to je snadné, mně se ten váš legrační dům líbí. Neřeknu vám proč, ale líbí se mi. Podle mě má hlavu a patu. A taky vidím, že na něj každý kouká a všude se o něm mluví, ne sice zrovna pochvalně, ale pro obchod je to skvělá reklama, takže ať se klidně smějí, hlavně když si o tom budou vyprávět. Tak jsem říkal, že bych to nechal postavit vás. Všichni by si mysleli, že jsem se zbláznil, ale komu to vadí? Mně tedy ne.“

Jimmy Gowan dřel patnáct let jako mezek, aby si našetřil na vlastní podnik. Lidé se nad jeho volbou architekta veřejně pohoršovali, Jimmy však neměl potřebu jim cokoli vysvětlovat nebo něco obhajovat. Říkal jen zdvořile: „Možná máte pravdu, lidičky, možná že jo.“ A dál pobízel Roarka ve stavbě své čerpací stanice.

Provoz stanice byl zahájen koncem prosince. Stála na začátku bostonské Post Road a byly to dvě malé budovy ze skla a betonu, vytvářející mezi stromy polokruh; válec kanceláře a dlouhý, nízký ovál restaurace a mezi nimi jednotlivé čerpací stojany jako kolonáda nějakého nádvoří. Byla to studie v kruzích; neměla žádné úhly, žádné přímky, byly to tvary zachycené jakoby v toku, znehybněné v okamžiku, kdy je někdo rozlil, v tom jediném přesném okamžiku, kdy vytvořily harmonii, jež se zdála být až příliš dokonalá, aby byla úmyslně vytvořená. Vypadala jako shluk bublin vznášejících se těsně nad zemí, téměř se jí nedotýkajících, jako shluk bublin, který by mohl být rychlým mávnutím ve vteřině smeten stranou, působila radostně, odhodlaně a výkonně, jako motor silného letadla.

Roark stál v den otevření v restauraci u pultu, popíjel kávu z čistého bílého šálku a pozoroval auta zastavující u stojanů. Odešel až pozdě večer. Když pak odjížděl po dlouhé, prázdné silnici pryč, ještě jednou se podíval zpětným zrcátkem za sebe. Světla čerpací stanice blikala do noci a postupně se mu vzdalovala. Stála tam, na křižovatce dvou silnic, ve dne v noci kolem ní budou proudit auta, přijíždějící z měst, kde není místo pro takové stavby, a směřující do jiných měst, kde takové budovy nejsou. Stočil pohled zpět na silnici před sebou; do zpětného zrcátka, v němž se ještě dlouho něžně třpytily drobné tečky světla a pomalu mizely v dálce za jeho zády, už nepohlédl.

Znovu se vrátil k měsícům nečinnosti. Každé ráno přicházel do svého ateliéru, protože věděl, že tam musí sedět, dívat se na dveře, které se neotevírají, s rukou zapomenutou na telefonu, který nikdy nezazvonil. Popelníky, jež každý večer vysypával, se plnily nedopalky pouze z jeho cigaret.

„Co s tím chceš dělat, Howarde?“ zeptal se ho přátelsky Austen Heller jednou u večeře.

„Nic.“

„To přece nejde.“

„Já s tím nic dělat nemůžu.“

„Musíš se naučit umět lidi přesvědčit.“

„Nemůžu.“

„Proč?“

„Nevím jak. Asi nemám potřebné schopnosti.“

„Všechno se dá naučit.“

„Nejsem k tomu náležitě vybaven. Možná mi něco chybí anebo přebývá, co mi v tom brání. A navíc nemám rád lidi, které je třeba přesvědčovat.“

„Ale nemůžeš teď zůstat jen tak sedět a nic nedělat. Musíš se snažit získat nové zakázky.“

„Co mám lidem říct, abych dostal nějakou zakázku? Mohu jim jen ukázat svoje práce. Pokud na to nebudou slyšet, pak nebudou slyšet na nic z toho, co jim můžu říct. Já pro ně neznamenám nic, jen moje práce – moje práce je to jediné, co nás může spojovat. A já nemám potřebu jim říkat nic jiného.“

„A co tedy budeš dělat? Copak ti to nedělá starosti?“

„Ne, byl jsem na to připraven. Budu čekat.“

„Na co?“

„Na svoje lidi.“

„Kteří to jsou?“

„Nevím. Tedy vlastně vím, ale nedokážu to vysvětlit. Mockrát jsem si přál to pojmenovat. Musí existovat nějaká zásada, kterou to lze vyjádřit, ale já ji neznám.“

„Čestnost?“

„Ano… vlastně ne, jen zčásti. Guy Francon je čestný člověk, ale to není ono. Odvaha? Ralston Holcombe má odvahy dost, svým způsobem… Já nevím. V jiných věcech mám docela jasno. Ale svého člověka poznám podle tváře. Kolem tvého domu a kolem té čerpací stanice budou proudit tisíce lidí. Když se jen jeden z nich zastaví a uvidí to – bude mi to stačit.“

„Takže přece jen potřebuješ jiné lidi, co, Howarde?“

„Samozřejmě. Čemu se směješ?“

„Vždycky jsem si myslel, že jsi ten nejnespolečenštější tvor, jakého jsem kdy měl tu čest poznat.“

„Potřebuji lidi, aby mi dávali práci. Nestavím mauzolea. Myslíš, že bych je měl potřebovat ještě kvůli něčemu jinému? Kvůli něčemu důvěrnějšímu, osobnějšímu?“

„Ty vůbec nikoho nepotřebuješ znát příliš důvěrně.“

„To je pravda.“

„Dokonce se tím ani nechlubíš.“

„Měl bych snad?“

„To bys neuměl. Na vychloubání jsi příliš arogantní.“

„Takový opravdu jsem?“

„Copak se neznáš?“

„Ne. Alespoň ne tak, jak mě vidíš ty nebo někdo jiný.“

Heller seděl chvíli tiše, točil zápěstím a opisoval kroužky cigaretou. Pak se rozesmál a řekl:

„To jsi celý ty.“

„Co?“

„Že ses mě nezeptal, jak tě vidím. Jiný by to na tvém místě udělal.“

„Promiň. To nebylo z nezájmu. Jsi jeden z mála přátel, na kterých mi záleží. Jen mě to nenapadlo.“

„Já vím, že je to tak. V tom je ten vtip. Ty jsi prostě do sebe zahleděné monstrum, Howarde. O to příšernější, že si toho vůbec nejsi vědom.“

„To tedy nejsem.“

„Mohl bys projevit aspoň trochu účasti, když to přiznáváš.“

„Proč?“

„Víš, jedna věc mě zaráží. Jsi ten nejchladnější člověk, jakého znám. A nechápu, proč – když vím, že jsi určitým nenápadným způsobem vlastně normální zloduch – proč ve mně vždycky, když tě vidím, vzbuzuješ takovou chuť do života, jakou jsem nikdy nepoznal.“

„Jak to myslíš?“

„Já nevím. Prostě tak.“

Plynuly týdny a Roark každé ráno přicházel do své kanceláře, osm hodin seděl za stolem a hodně četl. V pět hodin se zase vracel pěšky domů. Přestěhoval se do lepší garsoniéry poblíž ateliéru. Utrácel málo, a tak měl dost peněz na dlouho dopředu.

Jednou ráno v únoru zazvonil na jeho stole telefon. Energický, rázný ženský hlas požádal pana Roarka, architekta, o schůzku. Odpoledne vstoupila do kanceláře energická, malá, snědá žena. Měla na sobě norkový kožich a exotické náušnice, které jí při každém pohybu hlavy cinkaly. Hlavou hýbala hodně, v trhavých, drobně ptačích záškubech. Byla to paní Wilmotová z Long Islandu a chtěla si nechat postavit venkovské sídlo. Vybrala si pana Roarka, jak vysvětlovala, protože navrhl dům Austena Hellera. Obdivovala Austena Hellera; byl to, jak prohlásila, prorok všech, kteří se aspoň trošilinku považují za pokrokové intelektuály, byla – „vy snad ne?“ – Hellerovou nadšenou stoupenkyní, „ano, doslova fanatičkou“. Pan Roark je sice velmi mladý – „že?“ –, ale to jí vůbec nevadí, ona je totiž velmi liberální a mládí je třeba podporovat. Přála si velký dům, má totiž dvě děti a je toho názoru – „vy ne?“ –, že potřebují dostatečný prostor k vyjádření své osobnosti, a tudíž musí mít každé z nich svůj vlastní pokoj, ona potřebuje knihovnu – „čtu pro rozptýlení“ – hudební salon, zimní zahradu – „pěstujeme konvalinky, přátelé mi říkají, že to je moje květina“ – dále pracovnu pro manžela, jenž jí dal plnou důvěru a nechal návrh domu výhradně na ní – „protože jsem v tom tak dobrá, že kdybych nebyla žena, určitě bych byla architekt“ – pokoje pro služebnictvo a všechno ostatní, co k domu patří, včetně garáží pro tři auta. Po hodině a půl podrobného popisu a vysvětlování řekla:

„A samozřejmě, pokud jde o styl, bude to tudorovská Anglie. Zbožňuji sloh tudorovské Anglie.“

Pohlédl na ni. Pak se pomalu zeptal:

„Už jste dům Austena Hellera někdy viděla?“

„Ne, i když bych ráda, ale jak bych mohla? – Pana Hellera neznám osobně, jsem jen jeho obdivovatelka, nic víc, jen prostá, obyčejná obdivovatelka, jaký vlastně je? – povězte, tak ráda bych se o něm něco dozvěděla – ne, jeho dům jsem neviděla, to je někde nahoře v Maine, ne?“

Roark vytáhl ze zásuvky fotografie a podal jí je.

„Tohle,“ řekl, „je Hellerův dům.“

Její oči přelétly fotografie jako voda smývající jejich lesklý povrch a pak je odhodila zpátky na stůl.

„Velice zajímavé,“ poznamenala. „Vskutku neobvyklé. Dost šokující. To ovšem samozřejmě není to, co chci já. Takový dům by nevyjadřoval mou osobnost. Mí přátelé říkají, že mám alžbětinskou osobnost.“

Tiše a trpělivě se jí pokusil vysvětlit, proč by si neměla nechat stavět tudorovský dům. Přerušila ho uprostřed věty.

„Podívejte, pane Roarku, doufám, že mě tady nechcete poučovat. Jsem si svým dobrým vkusem poměrně jistá a o architektuře toho vím až dost, udělala jsem si na to v klubu speciální kurs. Mí přátelé říkají, že toho vím o architektuře víc než architekti. Jsem celkem pevně přesvědčená, že chci mít anglický tudorovský dům. A nehodlám se o tom s nikým dohadovat.“

„Pak budete muset jít za jiným architektem, paní Wilmotová.“

Nevěřícně na něj zírala.

„Chcete snad říct, že mou zakázku odmítáte?“

„Ano.“

„Vy nechcete přijmout mou objednávku?“

„Ne.“

„Ale proč ne?“

„Já takové věci nestavím.“

„Ale já myslela, že architekti…“

„Ano. Architekti vám postaví, cokoli budete chtít. Všichni ostatní architekti v tomhle městě to udělají.“

„Ale já jsem dala přednost vám.“

„Prokázala byste mi laskavost, paní Wilmotová? Řekla byste mi, proč jste sem přišla, když jediné, co jste chtěla, byl tudorovský dům?“

„No protože jsem se samozřejmě domnívala, že takovou příležitost oceníte. A pak jsem si říkala, že se budu moci přátelům pochlubit, že můj dům stavěl architekt Austena Hellera.“

Snažil se vysvětlovat a přesvědčovat. Celou dobu věděl, že to nemá cenu, protože jeho slova zněla, jako by dopadala do vzduchoprázdna. Osoba jménem paní Wilmotová totiž neexistovala, byla to jen schránka obsahující názory přátel, pohlednice, které někdy někde viděla, romány o rytířích, které četla. A k tomu měl mluvit, k té bezvýznamnosti, jež ho nemohla slyšet ani mu odpovědět, stejně hluché a neosobní jako ucpávka do uší.

„Promiňte,“ řekla paní Wilmotová, „ale nemám ve zvyku jednat s někým, kdo není schopen rozumně uvažovat. Jsem si celkem jistá, že najdu spoustu architektů mnohem zvučnějších jmen, kteří pro mne budou rádi pracovat. Můj manžel byl proti tomu, abych vás oslovila jako prvního, a měl bohužel pravdu. Sbohem, pane Roarku.“

Odkráčela důstojným krokem, ale nezapomněla za sebou prásknout dveřmi. Shrnul fotografie zpátky do zásuvky a zavřel ji.

Pana Roberta L. Mundyho, který přišel za Roarkem v březnu, poslal Austen Heller. Hlas i vlasy pana Mundyho byly šedé jako ocel, oči však měl modré, mírné a zádumčivé. Chtěl si nechat postavit dům v Connecticutu a mluvil o tom s rozechvělým hlasem, jako mladý ženich a jako muž, který nejistě směřuje ke svému poslednímu, tajnému cíli.

„Nemá to být jen dům, pane Roarku,“ řekl nesměle a ostýchavě, jako by mluvil s někým starším a významnějším, než je on, „je to pro mne něco jako… jako symbol. Je to něco, na co jsem čekal a pro co jsem pracoval celá léta. Je to už tak dávno… Musím vám tohle říct, abyste mi porozuměl. Mám teď poměrně dost peněz, tolik, že už na ně ani nemusím myslet. Vždycky to tak ale nebylo. Možná že přišly příliš pozdě. Nevím. Mladí lidé si myslí, že když člověk dosáhne určitého úspěchu, zapomene, jaké to bylo předtím. Ale není to pravda. Něco zůstane. Nikdy nezapomenu na to, jak se mi děti smály, když jsem jako malý chlapec – žil jsem v malém městě v Georgii – uklízel u sedláře, a vždycky když kolem projel kočár, postříkal mi blátem kalhoty. Už tehdy jsem se rozhodl, že jednou budu mít svůj dům, takový, před nímž budou zastavovat kočáry. A později, i když to bylo někdy hodně těžké, mi tahle myšlenka pomohla. Pak přišly roky, kdy jsem se toho zalekl – mohl jsem si dům postavit, ale bál jsem se. A teď konečně nastal ten čas. Rozumíte mi, pane Roarku? Austen říkal, že vy jste přesně ten, který mi porozumí.“

„Ano,“ přitakal Roark nadšeně, „tomu rozumím.“

„Pamatuji si jeden dům,“ řekl pan Mundy, „tam blízko mého rodného města. Staré panské sídlo. Randolphovo sídlo. Typický dům prvních osadníků, takový, jaké se teď už nestaví. Občas jsem tam chodíval s donáškou, k zadnímu vchodu. Takový dům bych chtěl, pane Roarku. Přesně takový. Ale ne tam u nás v Georgii. Nechci se tam vrátit. Ale přímo tady, kousek za městem. Koupil jsem tam pozemek. Musíte mi pomoci upravit ho tak, aby vypadal přesně jako Randolphovo sídlo. Zasadíme stromy a keře, takové, jaké rostou v Georgii, květiny, všechno. Najdeme způsob, jak zajistit, aby tu rostly. Na tom, kolik to bude stát, nezáleží. Samozřejmě že tam budou elektrická světla a garáže, žádné kočáry. Ale chci, aby světla vypadala jako svíčky a garáže jako stáje. Všechno přesně tak jako dřív. Mám Randolphovo sídlo na fotografiích. Koupil jsem dokonce i nějaký nábytek z jejich pozůstalosti.“

Když začal Roark mluvit, poslouchal ho pan Mundy se zdvořilým údivem. Ne že by mu měl ta slova za zlé. Nedoléhala k němu.

„Copak to nechápete?“ namítal Roark. „To, co chcete postavit, je pomník, ale ne sám sobě. Ne svému životu, ne tomu, co jste dokázal. Ale těm druhým. Jejich nadřazenosti nad vámi. Vy se té nadřazenosti nechcete vzepřít. Vy ji chcete zvěčnit. Vy jste ji ze sebe nesetřásl – vy ji chcete navždy zakonzervovat. Budete šťastný, když se na zbytek svého života uzavřete do takového vypůjčeného tvaru? Anebo se naopak konečně vzbouříte a osvobodíte a postavíte si nový dům, svůj vlastní? Vy nechcete Randolphovo sídlo. Vy chcete to, co to sídlo představovalo. Ale proti tomu jste přece celý život bojoval.“

Pan Mundy tupě naslouchal. Roark znovu zažíval bezmocný úžas nad neskutečností. Osoba jménem pan Mundy neexistovala; byly to jen dávno mrtvé pozůstatky lidí, kteří kdysi obývali Randolphovo sídlo. A pozůstatky nelze o něco prosit ani je o něčem přesvědčovat.

„Ne,“ řekl pan Mundy konečně. „Ne. Možná máte pravdu, ale to není to, co já chci. Netvrdím, že na tom, co říkáte, není trochu pravdy, a možná že to má i něco do sebe, ale mně se Randophovo sídlo líbí.“

„Proč?“

„Prostě se mi líbí. Protože je to přesně to, co mám rád.“

Když mu Roark řekl, že si bude muset vybrat jiného architekta, pan Mundy nečekaně vyhrkl:

„Ale vy se mi líbíte. Proč mi ho nemůžete postavit vy? Co by vám to udělalo?“

Roark už nic nevysvětloval.

Později se mu Austen Heller přiznal: „Čekal jsem to. Bál jsem se, že ho odmítneš. Nemám ti to za zlé, Howarde. Je ale bohatý, bylo by ti to pomohlo. Koneckonců, musíš přece z něčeho žít.“

„Ale ne z tohohle,“ řekl Roark.

V dubnu zavolal Roarkovi do kanceláře pan Nathaniel Janss z realitní společnosti Janss-Stuart. Pan Janss mluvil otevřeně a upřímně. Sdělil Roarkovi, že jeho společnost hodlá postavit malou administrativní budovu – třicet pater – na jižní Broadwayi, že by si sám Roarka jako architekta nevybral, naopak s ním víceméně nesouhlasí, ale jeho přítel Austen Heller trval na tom, že by se měl s Roarkem sejít a promluvit si s ním; pan Janss nemá o Roarkově práci nijak valné mínění, ale Heller ho prostě přemluvil, a tak by si tedy s Roarkem rád promluvil, než se rozhodne pro někoho jiného. Co mu tedy může Roark k té věci říct?

Roark mu toho mohl říct poměrně dost. Mluvil klidně, což bylo zpočátku těžké, protože o tu budovu stál, protože by byl nejradši tu budovu z pana Jansse vymáčkl pod pohrůžkou namířené pistole, kdyby nějakou měl. Ale po pár minutách už to šlo snadno a lehce, myšlenka na násilí se vytratila a s ní i touha po té budově. Nešlo o získání zakázky a on tam nebyl proto, aby ji získal; mluvil prostě obecně o budovách jako takových.

„Pane Janssi, když si pořídíte automobil, asi nechcete, aby měl na oknech růžové girlandy, na každém blatníku lva a na střeše sedícího anděla. Proč ne?“

„Protože by to byl nesmysl,“ prohlásil pan Janss.

„Proč by to byl nesmysl? Já si třeba zrovna myslím, že by to bylo krásné. Kromě toho, Ludvík XIV. měl takový kočár, a co bylo dobré pro Ludvíka, musí být přece dobré i pro nás. Neměli bychom se pouštět do ukvapených inovací a porušovat tradici.“

„Doufám, že mi nechcete tvrdit, že něčemu z toho věříte!“

„Nechci. Ale to je přece to, čemu věříte vy, ne? A teď si vezměte lidské tělo. Proč byste nechtěl vidět lidské tělo se zakrouceným ocasem a chocholkou pštrosích per na konci? A s ušima ve tvaru listů akantu? Bylo by to přece ozdobnější než ty tuhé, holé ohyzdnosti, které máme na sobě teď. Proč by se vám takový nápad nelíbil? Protože by to bylo zbytečné a neúčelné. Protože krása lidského těla spočívá v tom, že na něm není jediný sval, který by nesloužil nějakému účelu, protože nemá jedinou zbytečnou linii, protože každý detail odpovídá jediné myšlence, myšlence o člověku a lidském životě. A teď mi řekněte, proč – když jde o budovu – nechcete, aby vypadala, že má nějaký smysl nebo plní nějaký účel, proč ji chcete zadusit zbytečnými cetkami, proč chcete obětovat její účel jejímu obalu – aniž byste dokonce věděl, proč chcete zrovna takový obal? Chcete z ní udělat hybridní zvíře vzniklé křížením bastardů deseti různých druhů, tvora bez duše, bez srdce a bez mozku, tvora, který je jen kožich, ocas, drápy a peří? Proč? Řekněte mi to, protože já jsem to nikdy nebyl schopen pochopit.“

„No,“ odpověděl pan Janss, „nikdy jsem o tom takhle neuvažoval.“ A dodal ne zcela přesvědčivě: „Ale my chceme, aby naše stavba měla svou důstojnost, víte, a krásu, to, čemu se říká pravá krása.“

„Čemu kdo říká jaká krása?“

„No-o-o…“

„Podívejte, pane Janssi, opravdu si myslíte, že řecké sloupy a koše s ovocem jsou krásné na moderní, ocelové kancelářské budově?“

„Já nevím, jestli jsem vůbec někdy přemýšlel o tom, proč je ta která budova krásná, ať tak nebo jinak,“ připustil pan Janss, „ale myslím, že to je vkus veřejnosti.“

„Proč si myslíte, že to je vkus veřejnosti?“

„Já nevím.“

„Tak proč byste se na to měl ohlížet?“

„Názor veřejnosti je třeba brát v úvahu.“

„Copak nevíte, že většina lidí přijímá většinu věcí jen proto, že jim to někdo předložil, a protože sami žádný názor nemají? Chcete se podřídit jejich způsobu myšlení, anebo se řídit svým vlastním úsudkem?“

„Nemůžete přece nikomu vnucovat nic násilím.“

„To není třeba. Stačí jen být trpělivý. Protože na vaší straně je rozum – jistě, já vím, že to není zrovna to, co by někdo chtěl mít na své straně – a proti vám je jen mdlá, odulá, slepá netečnost.“

„Proč si myslíte, že nechci mít na své straně rozum?“

„To nebylo myšleno na vás, pane Janssi. Takhle uvažuje většina lidí. Chtějí využít příležitosti, všechno, co dělají, je využívání příležitostí, ale cítí se o tolik jistěji, když ji využijí na něco, o čem vědí, že je to ošklivé, zbytečné, hloupé.“

„To máte pravdu,“ přitakal pan Janss.

Na závěr rozhovoru řekl pan Janss zamyšleně: „Ne že by to, co říkáte, nedávalo smysl, pane Roarku. Budu o tom ještě přemýšlet. Brzy vám dám vědět.“

Zavolal o týden později. „Rozhodnout bude muset správní rada. Chcete to zkusit, pane Roarku? Vypracujte projekt a pár předběžných skic. Předložím je radě. Nemohu vám nic slíbit. Ale stojím za vámi a budu za vás bojovat.“

Roark pracoval na projektu dva týdny ve dne v noci. Pak byl projekt předložen. Nakonec byl předvolán před správní radu realitní společnosti Janss-Stuart. Stál na konci dlouhého stolu a mluvil, očima pomalu přejížděje z tváře na tvář. Snažil se nedívat dolů na stůl, ale v dolní hraně zorného úhlu mu přesto zůstávala bílá šmouha výkresů rozložených před dvanácti muži. Kladli mu mnoho otázek. Pan Janss občas vyskakoval, aby odpověděl za něj, bouchl pěstí do stolu a vyštěkl: „Copak to nevidíte? Není to snad úplně jasné?… No a co, pane Grante? Co na tom, že ještě nikdo nic takového nepostavil?… Gotický, pane Hubbarde? Proč musí být gotický?… Mám chuť odstoupit z funkce, pokud toto odmítnete!“

Roark mluvil klidně. Byl jediný v místnosti, kdo si byl jist svými slovy. Věděl také, že v nic nedoufá. Každá z těch dvanácti tváří před ním měla jiný výraz, ale bylo v nich cosi, ne barva ani žádný rys, jakýsi společný jmenovatel, něco, co rozpíjelo jejich zjev tak, že už to nebyly tváře, ale jen prázdné ovály masa. Mluvil ke všem. A k nikomu. Necítil žádnou odezvu, ani ozvěnu vlastních slov narážejících na membrány ušních bubínků. Jeho slova jako by padala do hluboké studny, narážejíce cestou na kamenné vypoukliny, které je odmítaly zastavit, odrážely je dál, pohazovaly si je mezi sebou a posílaly je vstříc dnu, které neexistovalo.

Řekli mu, že bude o rozhodnutí rady písemně vyrozuměn. Jaké to bude rozhodnutí, věděl předem. Když mu byl dopis doručen, četl ho bez vzrušení. Dopis byl psán panem Janssem a začínal slovy: „Milý pane Roarku, musím vám s politováním sdělit, že naše správní rada shledala, že vás nemůže pověřit zakázkou na…“ V nelítostné, nepříjemné formálnosti dopisu bylo cítit omluvu: omluvu muže, který se mu neodvažoval podívat do tváře.

John Fargo začínal jako pouliční prodavač. V padesáti vlastnil skromné jmění a prosperující obchodní dům v jižní části Šesté avenue. Dlouhá léta úspěšně konkuroval velkému obchodu na protější straně ulice, jednomu z mnoha, jež patřily do dědictví početné rodiny. Na podzim předešlého roku přestěhovala rodina tuto svou prodejnu jinam, dál od středu města. Byli přesvědčeni, že centrum maloobchodního prodeje se přesouvá na sever, a rozhodli se urychlit úpadek svého předcházejícího místa působení tím, že opustili svůj starý obchod. Zůstal po nich prázdný prostor, který měl být jejich konkurentovi z protější strany ulice smutným a ponižujícím mementem. Fargo na tuto výzvu odpověděl oznámením, že postaví nový obchod, na stejném místě, hned vedle svého starého; obchod, který bude modernější a luxusnější než všechny ostatní, jaké kdy město vidělo. Prohlásil, že hodlá zachovat prestiž své čtvrti.

Když zavolal Roarkovi do kanceláře, neřekl mu, že se potřebuje rozhodnout, ani že o tom bude ještě přemýšlet. Řekl jen: „Vy jste architekt.“ Seděl přitom s nohama na stole, kouřil dýmku a slova vyfukoval spolu s tabákovým dýmem. „Řeknu vám, jaký potřebuji prostor a kolik za něj chci utratit. Pokud to bude málo – stačí říct. Všechno ostatní už je na vás. Já se v budovách moc nevyznám. Ale člověka, který se vyzná, poznám na první pohled. Dejte se do práce.“

Fargo si Roarka vybral poté, co jednou projížděl kolem Gowanovy benzinové pumpy. Zastavil, vešel dovnitř a vyptal se na pár věcí. Pak už jen stačilo podplatit Hellerovu kuchařku, aby ho provedla po domě, když Heller nebyl doma. Víc Fargo nepotřeboval.

Když se koncem května jeho pracovní stůl ztrácel pod skicami Fargova domu, dostal Roark další zakázku.

Pan Whitford Sanborn vlastnil administrativní budovu, kterou pro něj před mnoha lety postavil Henry Cameron. Když se pan Sanborn rozhodl, že potřebuje nové venkovské sídlo, odmítl návrhy své manželky na jiné architekty a napsal Henrymu Cameronovi. Cameron mu odepsal desetistránkovým dopisem. V prvních třech řádcích ho informoval o tom, že odešel do důchodu, zbytek byl o Howardu Roarkovi. Roark se nikdy nedozvěděl, co v tom dopise stálo, Sanborn mu jej neukázal a Cameron mlčel. Důležité bylo, že ho Sanborn pověřil stavbou svého venkovského sídla, a to i přes hlasité námitky paní Sanbornové.

Paní Sanbornová předsedala mnoha charitativním organizacím, a byla proto zvyklá na tak silně autoritativní vystupování, jaké by si jinde osvojit nemohla. Paní Sanbornová si na novém pozemku u řeky Hudson přála francouzský zámek. Chtěla, aby vypadal důstojně a starobyle, jako by jejich rodině patřil odedávna. Připouštěla, že lidem bude samozřejmě jasné, že jim odedávna nepatří, ale aspoň by tak vypadal.

Pan Sanborn podepsal smlouvu poté, co mu Roark podrobně vylíčil, jaký typ domu může očekávat. Pan Sanborn souhlasil bez váhání, nechtěl dokonce ani čekat na skici. „Ale ovšem, Fanny,“ opakoval pan Sanborn unaveně, „já chci moderní dům. Vždyť jsem ti to řekl už dávno. Cameron by jiný neudělal.“

„Co prokristapána dneska Cameron znamená?“ opáčila.

„Já nevím, Fanny. Vím jen, že není v New Yorku jiný takový dům, jaký pro mne postavil on.“

Hádky pokračovaly ještě mnoho dalších večerů, v tmavé nádheře viktoriánského salonu Sanbornových, přeplněného nábytkem z leštěného mahagonu. Pan Sanborn začínal váhat. Roark ukázal rukou na pokoj, v němž stáli: „Tohle je to, co chcete?“

„No dovolte, pokud chcete být hrubý…“ spustila paní Sanbornová, pan Sanborn se na ni však obořil: „Proboha, Fanny! On má pravdu! To je přesně to, co nechci! Přesně toho mám už po krk!“

Roark se neukázal, dokud neměl skici hotové. Dům – z obyčejného, neopracovaného kamene, s velikými okny a množstvím teras – stál v zahradách nad řekou, stejně prostorný jako hladina vody, stejně otevřený jako zahrady, a člověk musel studovat jeho linie velmi pečlivě, aby odhalil jednotlivé kroky, jimiž byl dům zasazen do svahu zahrad; tak pozvolně stoupaly jeho terasy, přístup k jeho zdem i zdi samy. Zdálo se, jako by stromy vrůstaly do domu a prorůstaly jím, jako by dům nebyl překážkou slunečnímu světlu, ale naopak miskou, která je měla pohlcovat a shromažďovat, aby zářilo jasněji než okolní vzduch.

Jako první viděl skici pan Sanborn. Prohlédl si je a řekl: „Já… nevím dost dobře, jak to říct, pane Roarku. Je to skvělé. Cameron měl pravdu.“

Když viděli skici i ostatní, nebyl si už pan Sanborn svými slovy zdaleka tak jist. Paní Sanbornová prohlásila, že je ten dům příšerný. A dlouhé večerní hádky začaly nanovo. „Proč, řekni mi, proč nemůžeme přidat sem do rohů věžičky?“ naléhala paní Sanbornová. „Vždyť na té rovné střeše je tolik místa.“ Když jí byly věžičky vymluveny, začala si stěžovat na okna: „Proč nemůžeme mít okna se svislými příčlemi? Co by to komu udělalo? Ne že bych si myslela, že jsou moc malá – i když nechápu, proč musí být tak zbytečně obrovská, člověk pak nemá trochu soukromí – ale jsem ochotna na ta vaše okna přistoupit, pane Roarku, když jste tak tvrdohlavý, ale proč nemůžete dát do těch tabulek příčle? Okna by se zjemnila a dostala by takový královský nádech, chápete, takovou trochu feudální atmosféru.“

Přátelům a známým, za nimiž paní Sanbornová se skicami pospíšila, se dům vůbec nelíbil. Paní Wallingová ho označila za komický a paní Hooperová za vulgární. Pan Melander se nechal slyšet, že by takový dům nechtěl ani zadarmo. Paní Applebeeová prohlásila, že jí připomíná továrnu na boty. Slečna Davittová pohlédla na skici a souhlasně poznamenala: „Ach, jak vysoce umělecké, drahá! Kdo to navrhoval?… Roark?… Roark?… To mi nic neříká… No, upřímně řečeno, Fanny, vypadá to dost snobsky.“

Dvě děti v rodině se rozdělily na dva tábory. Devatenáctiletá June Sanbornová měla vždycky za to, že všichni architekti jsou romantičtí, a když se dozvěděla, že budou mít velmi mladého architekta, těšilo ji to dvojnásob. Roark se jí však vůbec nelíbil a jeho lhostejnost k jejím vnadám ji urážela, takže prohlásila, že ten dům je ohavný a že ona v něm rozhodně bydlet nebude. O pět let starší Richard Sanborn, který býval kdysi na univerzitě vynikajícím studentem a teď se pomalu upíjel k smrti, ohromil rodinu tím, že se náhle probral ze své obvyklé letargie a prohlásil, že ten dům je úžasný. Bylo těžko rozpoznat, zda to bylo estetické ocenění, nenávist k matce, anebo obojí.

Whitford Sanborn s každou novou vlnou kolísal víc a víc. Mumlal: „No, příčle ne, samozřejmě že ne, to je vyslovený kýč, ale nemohl byste jí dát aspoň nějakou římsu, pane Roarku, aby už byl v rodině klid? Stačila by nějaká meandrová římsa, ta by přece nemohla nic pokazit. Nebo ano?“

Hádky ustaly, až když Roark prohlásil, že nebude dům stavět, pokud pan Sanborn neodsouhlasí skici tak, jak jsou, a nestvrdí svůj souhlas podpisem na každém výkresu. Pan Sanborn podepsal.

Krátce nato přijala paní Sanbornová s potěšením zprávu, že žádná známější stavební firma nechce takový dům stavět. „Vidíš?“ popichovala vítězoslavně. Pan Sanborn vidět odmítal. Sehnal jakousi neznámou firmu, která zakázku přijala, ač nerada a jen kvůli němu. Paní Sanbornová zjistila, že má ve firmě svého spojence, a porušila společenský úzus do té míry, že pozvala jejího ředitele na čaj. Už dávno se přestala myšlenkami na dům nějak rozumně zabývat, teď už jen nenáviděla Roarka. Ředitel stavební firmy nenáviděl architekty jako takové.

Stavba Sanbornová domu se táhla celé léto a podzim a každý den bylo třeba svést novou bitvu. „Ale samozřejmě, pane Roarku, že jsem vám říkala, že chci mít v ložnici tři šatníky. Pamatuji si to zcela jasně, bylo to v pátek a seděli jsme v salonu, pan Sanborn seděl v tom velkém křesle u okna a… A co je s projektem? Jaké výkresy? Myslíte snad, že já rozumím nějakým výkresům?“

„Tetička Rosalie tvrdí, že po točitých schodech asi nevyjde nahoru, pane Roarku. Co s tím uděláme? Máme si snad vybírat jen takové hosty, kterým bude vyhovovat váš dům?“

„Paní Hulburtová říká, že takový strop nic neudrží… Ale jistě, paní Hulburtová toho ví o architektuře hodně. Byla už dvakrát na dovolené v Benátkách.“

„Chudinka June tvrdí, že v jejím pokoji bude tma jako v kobce… No, to je prostě její pocit, pane Roarku. Možná není opravdu tmavý, ale když na ni působí tmavým dojmem, tak je to stejné, jako by tmavý byl.“ Roark probděl nad hotovými plány celé noci, aby do nich zanesl nevyhnutelné změny. Znamenalo to bourat už postavené podlahy, schodiště, příčky; znamenalo to další zatěžování rozpočtu stavební firmy. Dodavatel jen krčil rameny a pravil: „Já vám to říkal. Takhle je to vždycky, když si někdo objedná nóbl architekta. Jen počkejte a uvidíte, kolik vás to ještě bude stát, než se tím prokoušete.“

Později, jak dům postupně nabýval tvaru, byl to Roark, kdo zjistil, že chce něco změnit. S východním křídlem nebyl nikdy zcela spokojen. Jak postupně rostlo, bylo mu náhle jasné, kde udělal chybu a jak ji lze napravit. Byl si jist, že dům tak bude tvořit logičtější celek. Pořád ještě začínal a tohle byly jeho první pokusy. Byl ochoten to otevřeně přiznat. Pan Sanborn však odmítl změnu provést; tentokrát si postavil hlavu on. Roark ho prosil. Jakmile před sebou jasně viděl novou podobu toho křídla, nemohl snést pohled na dům tak, jak tam stál. „Ne že bych s vámi nesouhlasil,“ tvrdil pan Sanborn chladně, „vlastně si myslím, že máte pravdu. Ale nemůžeme si to dovolit. Je mi líto.“

„Stálo by vás to míň než všechny ty nesmyslné změny, které jsem musel udělat kvůli vaší paní.“

„Už o tom nechci slyšet.“

„Pane Sanborne,“ zeptal se Roark pomalu, „podepsal byste papír, že s tou změnou souhlasíte, kdyby vás nic nestála?“

„Jistě. Umíte-li udělat zázrak, kterým byste to zařídil.“

Podepsal. Východní křídlo bylo přestavěno. Roark zaplatil přestavbu ze svého. Stálo ho to víc než honorář, který za práci dostal. Pan Sanborn váhal; chtěl to Roarkovi proplatit. Paní Sanbornová ho zarazila. „Je to jen laciný trik,“ prohlásila, „prostě jen tlačí na pilu. Snaží se zneužít tvé dobroty. Počítá s tím, že to zaplatíš. Počkej a uvidíš. Sám si o to řekne. Ne abys mu na to skočil.“ Roark si o nic neřekl. Pan Sanborn mu nic neproplatil.

Když byl dům dokončen, paní Sanbornová v něm odmítla bydlet. Pan Sanborn se na něj smutně díval, příliš unaven, aby mohl říct, že ten dům miluje, že po takovém vždycky toužil. Vzdal to. Dům zůstal nezařízený. Paní Sanbornová sebrala sebe, manžela a dceru a odjela na zimu na Floridu, „kde,“ jak prohlásila, „máme dům, který je umírněně španělský – díkybohu! – protože jsme ho koupili už hotový. Takhle to dopadá, když se pustíte do realizace vlastních představ s nějakým nedomrlým idiotským architektem!“ Její syn projevil náhle k všeobecnému údivu nezkrotně silnou vůli – odmítl s nimi odjet na Floridu, protože jemu se ten dům líbí a nikde jinde žít nechce. Rodina odjela a on se nastěhoval sám do domu nad řekou. V noci bylo možno nad její hladinou vídat žlutý obdélník, malý, osamoceně svítící a ztracený mezi okny obrovského, mrtvého domu.

Věstník Sdružení amerických architektů otiskl krátký článek:

„Do redakce přišla zpráva o podivném incidentu, jenž by se mohl zdát zábavný, kdyby nebyl spíše politováníhodný. Týká se domu, který si nedávno nechal postavit pan Whitford Sanborn, známý průmyslník. Poté, co byl dům podle návrhu jakéhosi Howarda Roarka za cenu více než sto tisíc dolarů dokončen, rodina zjistila, že je neobyvatelný. Nyní stojí opuštěn jako výmluvný důkaz profesionální neschopnosti.“

14

Lucius N. Heyer zarputile odmítal zemřít. Po mrtvici se zotavil a vrátil se do své kanceláře, ignoruje námitky svého lékaře i starostlivé protesty Guye Francona. Francon mu nabídl, že mu vyplatí jeho podíl. Heyer odmítl, bledé, vodnaté oči zarputile upřené do prázdna. Přicházel do kanceláře jednou za dva až tři dny, přečetl si, jak měl ve zvyku, kopie došlé pošty nashromážděné v jeho poštovní přihrádce, chvíli poseděl, nakreslil pár květin na čistě bílou podložku a šel zase domů. Při chůzi tahal nohy za sebou, lokty držel těsně u těla, předloktí vystrčená vpřed a prsty mírně pokrčené jako drápy. Ruce se mu třásly a levou ruku měl zcela nepohyblivou. Do důchodu se nijak nechystal. Těšilo ho vidět své jméno na firemních papírech a obálkách.

Trochu se divil, proč už nebývá představován významným klientům, proč mu skici předkládají, až když jsou domy napůl postavené. Když se o tom zmínil Franconovi, Francon zaprotestoval: „Ale, Lucie, nechtěl jsem tě s tím při tvém zdravotním stavu obtěžovat. Každý jiný na tvém místě by byl už dávno v důchodu.“

Franconovi občas trochu nerozuměl. Z Petra Keatinga byl však úplně zmatený. Nestál mu skoro ani za pozdrav. Když se potkali, zdravil ho Keating vždy jakoby zpětně a se zpožděním. Když spolu mluvili, Keating se náhle uprostřed věty odmlčel a odešel; když Heyer pověřil některého projektanta nějakým drobným úkolem, obvykle se jeho provedení nedočkal a projektant mu sdělil, že pan Keating ten úkol odvolal. Heyer to nechápal; pamatoval si Keatinga jako oddaného chlapce, se kterým se mu tak hezky povídalo o porcelánu. Nejprve ho omlouval, pak se ho snažil obměkčit, poníženě a neobratně, a nakonec dostal z Keatinga neopodstatněný strach. Stěžoval si Franconovi. Řekl tónem uražené autority, již si nebyl nikdy schopen získat: „Ten tvůj hoch, Guyi, ten mizera Keating začíná být úplně nesnesitelný. Chová se ke mně hrozně. Měl by ses ho zbavit.“

„Tady vidíš, Lucie,“ odvětil Francon suše, „proč ti říkám, že bys měl jít do důchodu. Zbytečně se rozčiluješ a ztrácíš soudnost.“

Pak byl vypsán konkurs na budovu pro Cosmo-Slotnick. Hollywoodská filmová studia Cosmo-Slotnick se rozhodla postavit si v New Yorku velkolepé sídlo, mrakodrap s promítacím sálem a čtyřiceti podlažími kancelářských prostor. Celosvětový konkurs na architekta tohoto projektu byl vyhlášen s ročním předstihem. Cosmo-Slotnick Pictures se prohlašovali za vůdce nejen filmového, ale veškerého umění, neboť na vzniku filmu se podílejí všechna umělecká odvětví. A protože architektura je vznešené, ač opomíjené odvětví estetiky, jsou studia Cosmo-Slotnick připravena pozdvihnout její prestiž a slávu.

S čerstvými novinkami o výběru herců do filmu Vezmu si námořníka a z natáčení filmu Manželky na prodej se objevily příběhy o Parthenónu i Pantheonu. Slečna Sally O’Dawnová pózovala před kamerami na schodech remešské katedrály – jak jinak než v plavkách – a Pratt (zvaný „Pard“) Purcell se v jednom rozhovoru nechal slyšet, že vždycky chtěl být stavitelským mistrem, a kdyby se byl nedal na hereckou dráhu, určitě by jím byl. V článku slečny Dimples Williamsové byla citována slova Ralstona Holcomba, Guye Francona a Gordona L. Prescotta o budoucnosti americké architektury a v jakémsi smyšleném interview se čtenáři mohli dozvědět, jaký by měl sir Christopher Wren asi názor na filmový průmysl. Nedělní přílohy otiskly fotografie filmových hvězd Cosmo-Slotnicku, jak stojí v šortkách a svetrech s příložníky a logaritmickými pravítky v rukou před rýsovacími prkny, na nichž bylo přes obří otazník napsáno heslo „Budova Cosmo-Slotnicku“.

Do konkursu se mohl přihlásit kterýkoli architekt z jakékoli země. Budova měla stát na Broadwayi a její cena se odhadovala na deset milionů dolarů. Měla symbolizovat genialitu moderní technologie a ducha amerického lidu; předem byla prohlášena za „nejkrásnější budovu světa“. V čestné porotě zasedli pan Shupe za Cosmo a pan Slotnick za Slotnick, profesor Peterkin z Vysoké školy technologické ve Stantonu, primátor města New Yorku, Ralston Holcombe, prezident Sdružení amerických architektů, a Ellsworth M. Toohey.

„Jdi do toho, Petře!“ pobízel nadšeně Francon Keatinga. „Dej do toho všechno! Ukaž mi, co v tobě je. Tohle je tvoje velká šance. Když vyhraješ, bude tě znát celý svět. Řeknu ti, jak to uděláme. Napíšeme na přihlášku tvoje jméno spolu se jménem firmy. Když vyhrajeme, dostaneš pětinu ceny. A hlavní cena je šedesát tisíc dolarů, jak víš.“

„Heyer nebude souhlasit,“ namítl Keating opatrně.

„Tak ať nesouhlasí. Proto to dělám. Třeba mu konečně dojde, co by každý slušný člověk na jeho místě už dávno udělal. A já… můj názor přece znáš, Petře. Já už tě stejně beru jako svého partnera. Dlužím ti to. Zasloužíš si to. Tohle by mohla být tvoje vstupenka.“

Keating projekt pětkrát překresloval. Nenáviděl ho. Nenáviděl každý jeho trám dřív, než ho nakreslil. Pracoval a ruce se mu třásly. Nemyslel na výkres pod svýma rukama. Myslel na všechny účastníky konkursu, na možného vítěze, který bude veřejně prohlášen za lepšího než on. Uvažoval, co by asi ten druhý udělal, jak by ten problém vyřešil on a čím by ho předčil. Musí toho člověka porazit, na ničem jiném nezáleží. V tu chvíli neexistoval žádný Petr Keating, ale jen sací komora, něco jako tropická rostlina, o níž někde slyšel, že vtahuje hmyz do své prázdnoty, vysává jej, a získává tak jeho podstatu.

Když byly skici hotovy a křehká perspektiva bílé mramorové budovy před ním ležela pečlivě dokončena, cítil jen strašlivou nejistotu. Budova vypadala jako renesanční palác postavený z gumy a natažený do výšky čtyřiceti pater. Zvolil renesanční styl, protože věděl, že podle nepsaného pravidla mají všechny schvalovací komise v oblibě sloupy a že v komisi zasedá Ralston Holcombe. Z každého Holcombova oblíbeného italského paláce vybral něco. Vypadalo to dobře… snad to bylo dobré… nebyl si jist. A neměl se koho zeptat.

Když mu v hlavě vyskočila tato slova, popadl ho nepříčetný vztek. Věděl to dřív, než si tu myšlenku uvědomil, ale myšlenka se dostavila vzápětí – měl někoho, koho se mohl zeptat. Nechtěl na to jméno vůbec myslet, nepůjde za ním. Vztek mu stoupal do tváře, až ucítil pod očima horké, napjaté skvrny. Věděl, že půjde.

Vypudil tu myšlenku z hlavy. Nepůjde nikam. Když přišel čas, vsunul výkresy přece jen do desek a vydal se za Roarkem do ateliéru.

Roark seděl sám za velkým stolem, který nevykazoval žádné známky činnosti.

„Nazdar, Howarde!“ spustil zvesela. „Jak se máš? Doufám, že neruším.“

„Ahoj, Petře,“ odpověděl Roark. „Nerušíš.“

„Nemáš zrovna nějak napilno, viď?“

„Ne.“

„Nebude ti tedy vadit, když tě na pár minut zdržím?“

„Posaď se.“

„Vedeš si skvěle, Howarde. Viděl jsem ten Fargův obchod. Úžasný. Blahopřeju.“

„Díky.“

„Docela jsi prorazil, co? Už tři zakázky?“

„Čtyři.“

„Aha, no jo vlastně, čtyři. To je celkem slušné. Slyšel jsem, žes měl nějaké problémy se Sanbornovými.“

„Měl.“

„No, vždycky to nejde úplně hladce, to víš… A od té doby nic? Žádné zakázky?“

„Ne. Nic.“

„Však ono to přijde. Já vždycky říkám, že architekti nemají jít proti sobě, je přece spousta práce pro nás pro všechny, musíme mezi sebou pěstovat ducha profesionální jednoty a spolupráce. Například ten konkurs – už jsi poslal přihlášku?“

„Jaký konkurs?“

„Jak jaký? No přece ten konkurs na budovu Cosmo-Slotnicku.“

„Já žádnou přihlášku nikam neposílám.“

„Ty… ne? Vůbec ne?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nepřihlašuju se do konkursů.“

„Proč ne, proboha?“

„Nech toho, Petře. Proto jsi sem nepřišel.“

„Náhodou mě opravdu napadlo, že bych ti mohl ukázat, co tam posílám já. Chápej, nechci, abys mi nějak pomáhal, chci jen vědět, co si o tom myslíš, tak obecně.“

Spěšně rozvázal desky.

Roark si skici pozorně prohlédl. Keating prudce vydechl: „Tak co? Je to v pořádku?“

„Ne. Je to hrůza. A ty to víš.“

Následovaly hodiny, během nichž obloha za okny temněla a světla velkoměsta se rozsvěcovala a Roark mluvil, vysvětloval, škrtal tužkou v půdorysech, rozplétal bludiště nouzových východů okny kinosálu, objevoval chodby, boural nepotřebné oblouky, rovnal schodiště. Keating jedinkrát zakoktal: „Proboha, Howarde! Proč se taky nepřihlásíš, když ti to tak jde?“ Roark odpověděl: „Protože nemůžu. Nemohl bych, i kdybych se snažil. Jako bych vyschl. Jako bych měl v hlavě úplné prázdno. Neumím jim dát, co chtějí. Ale můžu napravit něčí propletenec, když se mi dostane do rukou.“

Bylo už ráno, když odsunul projekt stranou. Keating zašeptal:

„A co pohledy?“

„S pohledy jdi k čertu! Nemám náladu na tvoje zatracené renesanční pohledy!“ Ale podíval se na ně. Nemohl udržet ruku, aby nezasáhla do čar na perspektivě. „No dobře, když musíš, dej jim alespoň pořádnou renesanci – jestli něco takového vůbec existuje! Ale já to za tebe udělat nemůžu. To si vymysli sám. Třeba nějak takhle. Něco jednoduššího, Petře. Jednoduššího, přímějšího, co nejčestnějšího, co se z nečestného dá udělat. Teď jdi domů a zkus vymyslet něco v tom smyslu.“

Keating šel domů. Okopíroval Roarkovy půdorysy. Překreslil Roarkovy spěšné pohledy do úhledné, precizní perspektivy. Poté byly výkresy odeslány na řádně vyplněnou adresu:

Konkurs na „Nejkrásnější budovu na světě“

Cosmo-Slotnick Pictures, Inc.

New York City

Obálka přiložená k přihlášce nesla jména „Francon & Heyer, architekti, Petr Keating, spoluprojektant“.

Zimní měsíce toho roku uběhly, aniž by se Roarkovi naskytla jakákoli nová šance, žádné nabídky, žádné vyhlídky na nové zakázky. Sedával u svého stolu a občas zapomínal rozsvítit světla, když se začalo stmívat. Jako by mu těžká nehybnost všech těch hodin, jež propluly kanceláří, nehybnost jejích dveří, jejího vzduchu prosakovala do svalstva. Někdy se zvedl a mrštil knihou o zeď, aby ucítil pohyb ruky, slyšel nějaký zvuk. Usmál se, pobaven, zvedl knihu ze země a položil ji zpátky na stůl. Než odtáhl ruce z kuželu světla pod lampou, zarazil se a zadíval se na ně. Pomalu roztáhl prsty od sebe. A vzpomněl si na Cameronova dávná slova. Trhnutím stáhl ruce k sobě. Popadl kabát, zhasl světla, zamkl a šel domů.

S příchodem jara si dokázal snadno spočítat, že s penězi už dlouho nevydrží. Nájem za kancelář platil pravidelně první den v měsíci, aby měl před sebou pocit třiceti jistých dnů, po které mu bude ještě patřit. Každé ráno do ní nevzrušeně vstupoval. Po setmění se vyhýbal pohledu na kalendář, protože věděl, že další z těch třiceti dnů je pryč. Když si to uvědomil, přinutil se na kalendář podívat. Byl teď běžcem na trati, na trati mezi jeho nájemným a… jméno svého protivníka neznal. Možná to byl každý člověk, jehož míjel na ulici.

Když vyjížděl nahoru do své kanceláře, pozorovali ho zaměstnanci obsluhy výtahu trochu pobaveným, líně zvědavým pohledem; když na ně promluvil, odpovídali mu ne drze, ale tak lhostejně protahovaným tónem, že to vypadalo, jako by se ten tón měl každou chvíli proměnit v drzý. Nevěděli, co dělá a proč, věděli jen, že je to ten, co k němu nechodí žádní klienti. Zúčastnil se několika Hellerových příležitostných večírků, protože ho o to Austen Heller požádal. Hosté se ho ptali: „Á, vy jste architekt? Promiňte, poslední dobou jsem architekturu příliš nesledoval – co jste postavil?“ Na jeho odpověď reagovali: „Aha, ach tak.“ A z jejich nucené zdvořilosti bylo zřejmé, že ho v podstatě za architekta nepovažují. Jeho domy nikdy neviděli, nevěděli tedy, zda jsou dobré nebo špatné; jediné, co věděli, že o těch domech v životě neslyšeli.

Vedl válku bez protivníka, proti své vůli a proti ničemu, a přesto byl nucen bojovat dál, musel, neměl na vybranou.

Chodíval kolem rozestavěných budov. Zastavoval se a vzhlížel k ocelovým klecím. Občas míval pocit, jako by se trámy a nosníky nespojovaly v budovu, ale v barikádu, která mu měla zatarasit cestu. A těch pár kroků, jež ho dělilo od dřevěného hrazení kolem stavby, jako by představovalo nepřekonatelnou vzdálenost. Byla to bolest, tupá, mírná. Je to pravda, říkal si. Ne, není, odporovalo jeho tělo, plné života.

Fargův obchod se dočkal svého otevření. Jedna budova však nemohla spasit celou oblast. Fargovi konkurenti měli pravdu. Zájem zákazníků se přesunul dál od centra a on zůstal sám a opuštěn. Ozývaly se neskrývané komentáře o úpadku Johna Farga, jenž završil svůj už beztak špatný obchodní úsudek investicí do tak nesmyslné budovy, což prý jen dokazovalo, že veřejnost není na takové architektonické inovace nijak zvědavá. Že to je nejčistší a nejsvětlejší obchod ve městě, že důmyslnost jeho plánu zjednodušuje jeho provoz na nebývalé minimum a že oblast, v níž se nachází, byla odsouzena k zániku dřív, než byla budova postavena, o tom už se nikdo nešířil. Veškerá vina byla svalena na budovu.

Athelstan Beasely, vtipálek mezi architekty a dvorní šašek Sdružení amerických architektů, který sice v životě nic moc nepostavil, zato pořádal všechny charitativní plesy, ve svém sloupku „Žertem“ publikovaném ve Věstníku Sdružení napsal:

„Nuže, chlapci a děvčata, mám pro vás pohádku s ponaučením. Žil byl jeden hošík s vlasy barvy halloweenové dýně, který si myslel, že je lepší než vy všichni dohromady. A aby to dokázal, nelenil a postavil dům, moc pěkný dům, až na to, že se v něm nedá bydlet, a obchod, který je přímo rozkošný, až na to, že mu hrozí bankrot. Postavil i další významnou stavbu, aby oslnil: dvoukolák na blátivé polní cestě. Ten se prý osvědčil velmi dobře, což možná naznačuje, kudy by se snažení toho hošíka mělo dále ubírat.“

Koncem března se Roark z novin dozvěděl o Rogeru Enrightovi. Roger Enright byl milionář, vlastnil naftový koncern a neuznával žádné překážky. Díky tomu se jeho jméno objevovalo v novinách dost často. Nebývalou směsicí svých překvapivých podnikatelských aktivit si vysloužil napůl obdivný, napůl posměšný respekt. Tou poslední byl projekt na nový typ bytové výstavby – nájemní dům, v němž každá bytová jednotka bude stejně kompletní a samostatná jako nákladné soukromé byty. Mělo se tomu říkat Enrightův dům. Enright prohlásil, že nechce, aby se dům podobal čemukoli, co kdy bylo kde postaveno. Několik z nejlepších architektů ve městě už oslovil a odmítl.

Roark měl pocit, že ten novinový článek je pro něj něco jako osobní výzva, šance, která se nabízí přímo jemu. Poprvé v životě se pokusil ucházet o vypsanou zakázku. Požádal o rozhovor s Rogerem Enrightem. Byl mu umožněn rozhovor s jeho sekretářem, mladíkem, který se tvářil znuděně a který mu položil pár otázek ohledně jeho zkušeností. Vyslovoval je pomalu, jako by bylo vůbec těžké vymyslet, na co se zeptat, když na odpovědích beztak vůbec nesejde. Zběžně prolistoval fotografie některých Roarkových domů a prohlásil, že pan Enright nebude mít zájem.

První týden v dubnu, když zaplatil nájem na poslední měsíc, dostal Roark nabídku, aby poslal návrhy na novou budovu Manhattanské bankovní společnosti. Požádal ho o to pan Weidler, člen představenstva společnosti a přítel mladého Richarda Sanborna. Řekl Roarkovi: „Svedl jsem těžký boj, pane Roarku, ale myslím, že jsem vyhrál. Provedl jsem je osobně domem Sanbornových a pár věcí jsme jim s Ríšou vysvětlili. Nicméně představenstvo chce vidět nějaké výkresy, než se rozhodne. Takže to zatím není stoprocentně jisté, to musím říct na rovinu, ale téměř jisté. Dva architekty už odmítli. Mají o vás velký zájem. Tak se do toho pusťte. Hodně štěstí!“

Henry Cameron měl další záchvat a lékař jeho sestře sdělil, že s nějakým zlepšením se už nedá počítat. Nevěřila mu. Její naděje naopak vzrostly, protože viděla, že Cameron, který teď byl trvale upoután na lůžko, vypadá klidně a skoro šťastně – stav mysli, v nějž by u svého bratra nikdy nedoufala.

Jednoho večera se však přece jen vyděsila, když zničehonic řekl: „Zavolej Howardovi. Ať přijede.“ Během těch tří let, co byl v důchodu, Roarkovi nikdy sám nezavolal, vždycky jen čekal na jeho návštěvy.

Roark přijel za hodinu. Seděl na kraji Cameronovy postele a mluvil s ním jako obvykle. Proč chtěl, aby přijel, mu Cameron nijak nevysvětlil. Byla teplá noc a okno Cameronovy ložnice zůstalo dokořán otevřené do temné zahrady. Když si Cameron v odmlce mezi větami uvědomil ticho v korunách stromů, nehybné ticho pozdních hodin, zavolal svou sestru a řekl: „Ustel Howardovi v obýváku. Zůstane tu přes noc.“ Roark se na něj podíval a pochopil. Kývl hlavou na souhlas. Na to, co mu Cameron právě řekl, mohl odpovědět jen mlčením a pohledem stejně klidným, jako byl Cameronův.

Zůstal v domě tři dny. O jeho pobytu nepadla za celou dobu ani zmínka, ani o tom, jak dlouho bude muset zůstat. Jeho přítomnost byla přijata jako přirozený fakt, nevyžadující žádného komentáře. I slečna Cameronová pochopila a věděla, že má mlčet. Pohybovala se tiše po domě s pokornou a statečnou odevzdaností.

Cameron nevyžadoval, aby byl Roark u něho neustále. Vybízel ho: „Jdi ven, projdi se po zahradě, Howarde. Je krásně, všude raší tráva.“ Ležel v posteli a s uspokojením pozoroval otevřeným oknem Roarkovu postavu pohybující se mezi dosud holými stromy, tyčícími se proti bleděmodré obloze.

Chtěl jen, aby s ním Roark společně jedl. Slečna Cameronová položila tác s jídlem Cameronovi na kolena a Roarkovi prostřela na malém stolku u jeho postele. Zdálo se, jako by si Cameron vychutnával něco, co nikdy neměl a po čem nikdy netoužil – hřejivý pocit každodenní rutiny, rodinného kruhu.

Třetího večera si Cameron položil hlavu na polštář. Mluvil jako obvykle, ale vyslovoval pomaleji a nehýbal hlavou. Roark mu naslouchal a snažil se nedat najevo, že ví, co se odehrává v oněch hrozných přestávkách mezi Cameronovými slovy. Slova zněla přirozeně a úsilí, jež Camerona stála, mělo zůstat jeho posledním tajemstvím, jak si přál.

Mluvil o budoucnosti stavebních materiálů. „Vezmi si třeba průmysl lehkých kovů, Howarde… Za pár… let… se dočká svět úžasných věcí… Nebo plasty, z těch jednou vzejde… celá nová éra… Přijdou nové nástroje, nové prostředky, nové formy… Budeš muset těm… natvrdlým hlupákům ukázat… jaké bohatství jim skýtá lidský mozek… jaké možnosti… Minulý týden jsem četl o novém typu umělých obkladů… a přemýšlel jsem, jak by se daly využít tam… kde by nic jiného nešlo použít… představ si třeba malý dům… tak pět tisíc dolarů…“

Po chvíli se odmlčel a zůstal tak, oči zavřené. Pak náhle Roark uslyšel, jak šeptá:

„Gail Wynand…“

Roark se nevěřícně naklonil blíž.

„Necítím… už žádnou nenávist… jen ke Gailu Wynandovi… Vlastně ne, nikdy jsem ho ani neviděl… Ale on představuje… všechno, co je s tímhle světem v nepořádku… vítězství té vulgární arogance… Bude to Gail Wynand, s kým se budeš muset utkat, Howarde…“

Pak dlouho neřekl nic. Když znovu otevřel oči, usmál se a pravil:

„Já vím… že právě teď v tom svém ateliéru končíš…“ Roark se mu o tom nikdy nezmínil. „Ne… neříkej, že ne… neříkej mi nic… Já vím… Ale… to nevadí… Neboj se… Vzpomínáš si na ten den, kdy jsem tě chtěl vyhodit?… Zapomeň na to, co jsem ti tehdy řekl… To nebylo všechno… Tohle je… Neboj se… Stálo to za to…“

Hlas mu vypověděl poslušnost a on už nemohl dál mluvit. Oči mu však pořád sloužily, a tak mohl tiše ležet a dívat se na Roarka. Zemřel za půl hodiny.

Keating se vídal s Kateřinou často. Jejich zasnoubení oficiálně neoznámil, ale jeho matka to věděla a už dávno to nebylo jeho vzácné tajemství. Kateřina mívala občas pocit, že už pro něj jejich schůzky tolik neznamenají. Byla sice ušetřena samoty, kdy na něj musela čekat, ale ztratila jistotu jeho nevyhnutelných návratů.

Keating jí řekl: „Počkáme na výsledky toho filmového konkursu, Káťo. Nebude to trvat dlouho, rozhodnutí vyhlásí v květnu. Když vyhraju – budu konečně zajištěný. Pak se můžeme vzít. Pak se setkám s tvým strýčkem a on se bude chtít setkat se mnou. Musím vyhrát!“

„Určitě vyhraješ.“

„Kromě toho, starý Heyer podle mě nevydrží déle než měsíc. Lékař tvrdí, že se u něj dá kdykoli očekávat další záchvat a to že bude jeho konec. Jestli ho to nesklátí do hrobu, tak do kanceláře se už rozhodně nevrátí.“

„Petře, nemluv tak. Nesmíš být tak… tak hrozně sobecký.“

„Promiň, miláčku. Ale… ano, asi jsem sobecký. Takový je každý.“

Trávil víc času i s Dominikou. Dominika ho sledovala s uspokojením, jako by už pro ni nepředstavoval žádný problém. Zdálo se, že ho shledala jako vhodného občasného společníka pro příležitostné, nepravidelné večery. Měl dojem, že se jí líbí. Zároveň věděl, že to není nijak povzbudivé znamení.

Občas zapomínal, že je Franconovou dcerou, občas zapomněl na všechny důvody, které ho poháněly k tomu, aby ji chtěl. Necítil potřebu být něčím poháněn. Prostě ji chtěl. Nepotřeboval už žádné důvody, ale vzrušení z její přítomnosti.

Přesto si před ní připadal bezmocný. Odmítal připustit možnost, že by mohl být některé ženě lhostejný. Přitom si ani nebyl jist, zda jí opravdu lhostejný je. Čekal a snažil se odhadnout její nálady, choval se tak, jak mu připadalo, že chce, aby se choval. Nedostávalo se mu však žádné odpovědi.

Jednoho jarního večera byli spolu na plese. Tančili a on ji k sobě pevně tiskl, aby zdůraznil dotek svých prstů na jejích zádech. Věděl, že si toho všimla a že pochopila. Neodtáhla se, naopak spočinula na něm nehybným pohledem, v němž jako by se zračilo téměř očekávání. Když odcházeli, pomohl jí do pláště a nechal své prsty spočinout na jejích ramenou; nepohnula se, ani si nepřitáhla plášť k sobě. Čekala, dokud prsty zase neodtáhl. Pak sešli dolů k taxíku.

Seděla mlčky v rohu zadního sedadla. Nikdy předtím nepovažovala jeho přítomnost za tak významnou, aby ji poctila mlčením. Seděla, nohu přehozenou přes nohu, plášť těsně ovinutý kolem těla, prsty pomalu vyťukávala rytmus na koleně. Uchopil ji za předloktí a jemně je stiskl. Nic neudělala, nic neřekla, jen její prsty se zastavily. Dotkl se rty jejích vlasů. Nebyl to polibek, jen dlouhé spočinutí jeho rtů na jejích vlasech.

Když taxík zastavil, zašeptal: „Dominiko… pozvi mě nahoru… jen na chvilku…“

„Ano,“ odpověděla. Bylo to bezvýrazné, neosobní slovo, které rozhodně neznělo jako pozvání. Ale nikdy předtím mu to nedovolila. Následoval ji s bušícím srdcem.

Když překračovala práh svého bytu, na zlomek vteřiny se zarazila, čekajíc. Upíral na ni bezmocný, zmatený, příliš šťastný pohled. Jejích rozpaků si povšiml, až když se znovu pohnula a vedla ho do salonu. Posadila se, ruce volně spustila přes opěradla křesla, paže rozhozené od těla, které tak zůstalo vydané napospas. Oči měla přivřené do úzkých štěrbin, prázdné.

„Dominiko…“ zašeptal, „Dominiko… jsi tak nádherná!“

Pak se náhle ocitl vedle ní a přerývaně šeptal dál:

„Dominiko… Dominiko, miluji tě… Nesměj se mi, prosím tě, nesměj se!… Celý můj život… cokoli si přeješ… Víš ty, jak jsi krásná? Dominiko… Miluji tě…“

Když ji držel v náručí a skláněl svůj obličej nad její, zarazil se, pátraje po sebemenší známce nějaké odezvy či odporu. Neviděl však nic. Prudce ji přitáhl k sobě a políbil ji na rty.

Uvolnil sevření. Nechal její tělo dopadnout zpátky na pohovku a v úděsu na ni zíral. To nebyl polibek a on neobjímal ženu. To, co objímal a líbal, nebylo živé. Její rty na dotek jeho rtů nijak nezareagovaly, její ruce se nepohnuly, aby ho také objaly. Nebyl to ani odpor, kterému by byl možná rozuměl. Bylo to, jako by ji mohl navždy objímat anebo ji pustit, znovu ji políbit anebo pokračovat a ukojit svou touhu, a její tělo by si toho nebylo vůbec vědomo, vůbec by si toho nevšimlo. Dívala se na něj, skrze něj. Všimla si nedopalku, který sklouzl z popelníku na stolku vedle pohovky, natáhla se a vrátila jej zpátky.

„Dominiko,“ zašeptal přihlouple, „tys nechtěla, abych tě políbil?“

„Chtěla.“ Nebyl to výsměch, byla to prostá a bezradná odpověď.

„Copak tě ještě nikdo nikdy nepolíbil?“

„Políbil. Mnohokrát.“

„A to se vždycky chováš takhle?“

„Vždycky. Přesně takhle.“

„Tak proč jsi chtěla, abych tě políbil?“

„Chtěla jsem to zkusit.“

„Ty snad nejsi člověk, Dominiko.“

Zvedla hlavu, vstala a dokonalá přesnost jejího pohybu mu naznačila, že je opět sama sebou. Bylo mu jasné, že od ní neuslyší žádné prosté přiznání bezradnosti. Věděl, že chvilka důvěrnosti je pryč, ačkoli když promluvila, zněla její slova důvěrněji než obvykle a odhalovala víc než cokoli, co kdy předtím řekla. Přesto však mluvila, jako by jí bylo jedno, co a komu odhaluje.

„Asi jsem jedna z těch zrůd, o kterých občas slýcháš, naprosto frigidní žena. Mrzí mě to, Petře. Vidíš? Nemáš sice žádné rivaly, ale jsi na tom stejně jako ostatní. Jsi zklamán, miláčku?“

„To… to určitě… jednou překonáš…“

„Nejsem už tak mladá, Petře. Je mi pětadvacet. Určitě je to zajímavá zkušenost – spát s mužem. Vždycky jsem po tom chtěla aspoň toužit. Řekla bych, že musí být vzrušující být ženou bez zábran. Já vlastně jsem, ve všem, kromě… Petře, ty vypadáš, jako by ses měl každou chvíli začít červenat! To je rozkošné!“

„Dominiko! Copak ty jsi vůbec nikdy nebyla zamilovaná? Ani trochu?“

„Ne. Ale do tebe jsem se opravdu zamilovat chtěla. Říkala jsem si, že to bude snadné. Že s tebou nebudu mít žádné problémy. Ale vidíš sám. Nic necítím. Je mi úplně jedno, jestli jsi to ty nebo Alvah Scarret nebo Lucius Heyer.“

Vstal. Nechtěl se na ni dívat. Přešel k oknu a hleděl ven s rukama sepjatýma za zády. Zapomněl na svou touhu i na její krásu, ale pro změnu si uvědomil, že je to Franconova dcera.

„Dominiko, vezmeš si mě?“

Věděl, že to musí říct teď; kdyby přitom myslel na ni, nikdy by to nevyslovil. Na tom, co k ní cítí, už nezáleželo, nemohl připustit, aby mu to zkřížilo cestu do budoucnosti. A to, co k ní cítil, pomalu přerůstalo v nenávist.

„To jsi asi nemyslel vážně, viď?“ zeptala se.

Otočil se k ní. Mluvil rychle a plynule. To, co říkal, byla lež, takže si byl jistý sám sebou a šlo to hladce.

„Miluji tě, Dominiko. Jsem do tebe blázen. Dej mi šanci. Jestli nemáš nikoho jiného, tak proč ne? Naučíš se mě milovat – protože já ti rozumím. Umím být trpělivý. Učiním tě šťastnou.“

Pokrčila rameny a rozesmála se. Smála se upřímně, od srdce; viděl, jak se bledý obrys jejích šatů chvěje. Stála rovně, hlavu zakloněnou, jako struna chvějící se vibracemi krutě urážlivého tónu, urážlivého ne proto, že by její smích byl hořký či výsměšný, ale prostě jen veselý.

Pak se náhle smát přestala. Podívala se na něj a řekla:

„Petře, jestli se někdy budu chtít za něco hrozného potrestat, jestli si někdy budu chtít uložit opravdu výjimečný trest – pak si tě vezmu.“ A dodala: „Ber to jako slib.“

„Budu čekat – ať už si vymyslíš jakýkoli důvod.“

Znovu se vesele rozesmála, oním chladně veselým smíchem, který ho tak děsil.

„Ale Petře, to přece nemusíš. Otcovým partnerem se staneš tak jako tak. A vždycky budeme dobří přátelé. Asi už bys měl jít. Nezapomeň, cos mi slíbil – že mě vezmeš ve středu na dostihy. No ano, vždyť spolu jdeme ve středu na ty dostihy. Zbožňuju dostihy. Dobrou noc, Petře.“

Odcházel domů teplou jarní nocí a cloumal s ním vztek. Kdyby mu byl v tu chvíli někdo nabídl vlastnictví celé firmy Francon & Heyer pod podmínkou, že se ožení s Dominikou, byl by to odmítl. A nenáviděl sám sebe, protože mu bylo jasné, že hned zítra ráno by na ten návrh přistoupil.

15

Byl to strach. Bylo to jako děsivá noční můra, říkal si Petr Keating, jenomže z té se člověk vždycky nakonec probudí, když se stane nesnesitelnou, ale on se nemohl ani probudit, ani to dál snášet. Rostlo to, celé dny a týdny to rostlo a teď ho to zcela pohltilo; odporný, nepopsatelný strach z prohry. Prohraje ten konkurs, určitě ho prohraje, jeho jistota sílila s každým dalším dnem nekonečného čekání. Nedokázal se soustředit na práci, utrhoval se na každého, kdo na něj promluvil, nespal už několik nocí.

Jeho kroky směřovaly k domu Lucia Heyera. Snažil se nevidět tváře lidí, které míjel, ale nedokázal to. Vždycky pozoroval lidi a lidé, stejně jako vždycky, pozorovali jeho. Chtělo se mu na ně křičet, aby se otočili a nechali ho na pokoji. Připadalo mu, že na něj zírají, protože vědí, že prohraje.

Šel za Heyerem, protože v tom viděl poslední možnost, jak se zachránit před blížící se katastrofou. Jestliže ten konkurs nevyhraje – a on věděl, že nevyhraje – Francon bude zklamán a znervózní. A jestliže navíc Heyer zemře, jako že mohl zemřít každým dnem, bude Francon váhat – v důsledku hořké chuti veřejného ponížení – přijmout Keatinga jako svého partnera. A jestliže Francon zaváhá, bude všechno ztraceno. Na tuhle příležitost čekali i jiní: Bennett, jehož se mu nepodařilo z firmy dostat, Claude Stengel, kterému se v jeho ateliéru vedlo dobře a který Franconovi nabídl, že Heyerův podíl odkoupí. Keating neměl kromě Franconovy nejisté náklonnosti v ruce nic jistého. Jakmile Heyerovo místo zaujme někdo jiný, bude to konec veškerých Keatingových nadějí. Byl příliš blízko, a selhal. A to se nepromíjí.

Během oněch bezesných nocí se postupně ujistil a utvrdil ve svém rozhodnutí. Musí tu věc definitivně uzavřít, musí využít Franconových vysněných nadějí dřív, než bude vyhlášen vítěz konkursu, musí přimět Heyera, aby rezignoval, a nastoupit na jeho místo. Zbývalo už jen pár dní.

Vzpomněl si, co mu kdysi Francon na Heyera důvěrně prozradil. Prohledal dokumenty v Heyerově kanceláři a našel, co potřeboval. Byl to dopis od jednoho dodavatele, napsaný před patnácti lety. Oznamoval pouze, že dodavatel přikládá šek na dvacet tisíc dolarů pro pana Heyera. Keating si vyhledal záznamy o příslušné budově. Vypadalo to, že stavba stála mnohem víc, než by měla. Právě v tom roce začal Heyer zakládat svou sbírku porcelánu.

Heyer seděl sám ve své pracovně. Byla to nevelká, ponurá místnost; vzduch se zdál být ztěžklý léty nehybnosti. Obklady z tmavého mahagonu, tapiserie i vzácné kusy starožitného nábytku byly zjevně udržovány v dokonalé čistotě, a přesto místnost jaksi páchla bídou a úpadkem. Místnost osvětlovala jediná lampa na nízkém stolku v rohu, na němž bylo vystaveno pět křehkých, starožitných šálků ze vzácného porcelánu. Heyer se hrbil nad stolkem a v nejasném světle si s dětinsky bezúčelnou radostí šálky prohlížel. Když k němu starý komorník vpustil Keatinga, lehce sebou škubl, nechápavě zamrkal, ale vybídl Keatinga, aby se posadil.

Jakmile Keating zaslechl zvuk vlastního hlasu, spadl z něj všechen strach, který ho provázel celou cestu sem; mluvil chladně a rozvážně. Tim Davis, řekl si, Claude Stengel, a tohle je jen další v řadě.

Vysvětlil, o co mu jde, a do nehybného vzduchu pokoje vyložil v krátkém, stručném a výstižném odstavci svou myšlenku, dokonalou jako drahokam s přesně vybroušenými hranami.

„Takže pokud zítra ráno neoznámíte Franconovi svou rezignaci,“ řekl nakonec a zamával v ruce dopisem, který svíral za roh ve dvou prstech, „dostane se tohle do rukou Sdružení amerických architektů.“

Čekal. Heyer se ani nepohnul, světlé, vypoulené oči měl prázdné a ústa otevřená do pravidelného kruhu.

Pak se jeho ústa pohnula a přes dolní čelist mu ochable vypadla špička bledého, růžového jazyka.

„Ale já ještě nechci jít do důchodu,“ řekl prostě, bezelstně a trochu uraženě plačtivým tónem.

„Budete muset.“

„Já nechci. Nic takového neudělám. Jsem slavný architekt. Vždycky jsem byl slavný architekt. Ať už mi dají všichni pokoj. Pořád chtějí, abych šel do důchodu. Prozradím vám tajemství.“ Naklonil se dopředu a spiklenecky zašeptal: „Možná to nevíte, ale já vím, že mě nemůže podfouknout. Guy chce, abych odešel z funkce, myslí si, že je chytřejší než já, ale já ho mám prokouknutého skrz naskrz. Dobré, co?“ Unaveně se zachechtal.

„Myslím, že mi nerozumíte. Víte, co tohle je?“ Keating mu vsunul dopis mezi prsty.

Pozoroval, jak se tenký list papíru třese v Heyerových rukou. Když Heyer dočetl, upustil papír na stůl a vzápětí po něm slepě, bezcílně zašmátral ochrnutou rukou, jako by ho hledal hákem. Pak řekl, lapaje po dechu:

„Tohle přece nemůžete poslat Sdružení. Vždyť by mi zrušili licenci.“

„Jistě,“ přitakal Keating, „to by udělali.“

„A dostalo by se to do novin.“

„Do všech.“

„To přece nemůžete udělat.“

„Udělám to – pokud neodejdete do důchodu.“

Heyerovi poklesla ramena k hraně stolu. Hlava zůstala nad stolem, ustrašeně, jako by i ona byla připravena schovat se pod stůl.

„To přece neuděláte, prosím, nedělejte to,“ mumlal plačtivě, stále dokola a bez přestání. „Jste takový milý chlapec, jste moc milý chlapec, viďte, že to neuděláte?“

Zažloutlý obdélník papíru ležel stále na stole. Heyerova bezvládná ruka se pomalu vyplížila zpod stolu a natáhla se po něm. Keating se předklonil a vyškubl mu dopis zpod ruky.

Heyer na něho pohlédl s hlavou nakloněnou na stranu a ústy otevřenými. Vypadal, jako by čekal, že ho Keating uhodí; v jeho pohledu se zračilo cosi nechutně prosebného, naznačujícího, že ho Keating může klidně uhodit, chce-li.

„Prosím vás,“ šeptl Heyer, „viďte, že to neuděláte? Není mi moc dobře. Nikdy jsem vám přece neublížil. Dokonce si vzpomínám, že jsem pro vás udělal něco dobrého.“

„Cože?“ vyjel na něj Keating. „Co jste vy pro mne kdy udělal?“

„Jmenujete se Petr Keating… Petr Keating… vzpomínám si… pomohl jsem vám… Vy jste ten hoch, co do něj Guy vkládá tolik nadějí. Nevěřte Guyovi. Já mu taky nevěřím. Ale vy se mi líbíte. Brzy z vás uděláme projektanta.“ Jeho ústa zůstala při tom slově otevřená. Z koutku vytekl tenký pramínek slin. „Prosím… nedělejte…“

Keatingovy oči se leskly odporem, ta averze ho nutila jít ještě dál. Musel být ještě tvrdší, protože by to jinak nemohl vystát.

„Budete znemožněn v očích veřejnosti,“ řekl Keating a hlas mu šlehal nenávistí. „Budete obviněn z korupce. Lidé si na vás budou ukazovat prstem. V novinách otisknou vaši fotografii. Majitelé toho domu na vás podají žalobu. Půjdete za to sedět.“

Heyer na to nic neřekl. Nepohnul se. Keating náhle uslyšel cinkot šálků na stole. Neviděl, že se Heyerovo tělo třese. Slyšel jen slabé, skleněné cinkání do ticha místnosti, jako by se šálky chvěly samy od sebe.

„Odejděte!“ řekl Keating zvýšeným hlasem, aby ten zvuk přehlušil. „Odejděte z firmy! Proč tam pořád trčíte? Nejste už k ničemu. Nikdy jste k ničemu nebyl.“

Žlutá tvář opírající se o hranu stolu otevřela ústa, z nichž vyšel vlhký, chraplavý zvuk podobný zasténání.

Keating seděl uvolněně, nakloněn dopředu, s koleny daleko od sebe, jedním loktem opřeným o stehno a rukou volně svěšenou. V ní se zlehka pohupoval dopis.

„Já…“ vypravil ze sebe Heyer. „Já…“

„Mlčte! Můžete říct jen ano, nebo ne. Rozhodněte se rychle. Nepřišel jsem se s vámi dohadovat.“

Heyer se přestal třást. Na jeho tvář dopadl šikmý stín. Keating viděl jedno oko, které nemrkalo, půl otevřených úst, skrze něž proudila tma dovnitř, do tváře, která jako by se topila.

„Odpovězte!“ vykřikl Keating, náhle vyděšen. „Proč nic neříkáte?“

Půlobličej se zakymácel a hlava se prudce naklonila dopředu. Dopadla na stůl a kutálela se dál, na podlahu, jako by byla odříznutá od těla. Dva šálky spadly za ní a na koberci se měkce rozbily. První, co Keating pocítil, byla úleva, když viděl, že tělo následovalo hlavu a leží zhroucené na hromadě na zemi, nedotčené. Nebylo nic slyšet, jen tlumené, melodické tříštění porcelánu.

Ten bude zuřit, napadlo Keatinga při pohledu na střepy šálků. Vyskočil ze židle, poklekl a začal nesmyslně sbírat rozbité kousky; viděl, že už je nelze složit dohromady. Zároveň myslel na to, že už to přišlo, ten druhý záchvat, na který čekali, a že bude muset za chvíli něco podniknout, ale že všechno je vlastně v pořádku, protože Heyer teď bude muset odejít do důchodu.

Pak se po kolenou přisunul blíž k Heyerovi. Nevěděl proč, ale nechtěl se ho dotýkat. „Pane Heyere,“ zavolal. Hlas měl nyní tichý, téměř uctivý. Opatrně nadzvedl Heyerovu hlavu. Nechal ji spadnout zpátky. Zvuk pádu však neslyšel. Přehlušilo ho škytnutí, které se mu vydralo z krku. Heyer byl mrtev.

Keating dosedl na paty a zůstal sedět vedle těla s rukama na kolenou. Zíral tupě před sebe, až mu pohled utkvěl na záhybech závěsu u dveří. Uvažoval, zda ten šedý lesk je prach nebo vlas sametu, a je-li to vůbec samet a jak moc je staromódní mít na dveřích závěsy. Náhle ucítil, že se třese. Chtělo se mu zvracet. Vstal, přešel přes pokoj a otevřel prudce dveře, protože si vzpomněl, že někde za nimi se nacházejí další místnosti a komorník. Vykřikl a pokusil se zavolat o pomoc.

Do kanceláře přišel jako obvykle. Odpovídal na otázky a vysvětloval, že Heyer ho ten den požádal, aby k němu po večeři přišel – chtěl s ním probrat otázku svého odchodu do důchodu. Nikdo o pravdivosti jeho slov nepochyboval a Keating věděl, že ani nikdy nebude. Heyerův konec přišel tak, jak všichni očekávali. Francon necítil nic než úlevu. „Věděli jsme, že se to stane, dřív nebo později,“ řekl. „Proč tesknit nad tím, že ušetřil sebe i nás té prodlužované agónie?“

Keating se choval klidněji než v předcházejících týdnech. Byl to klid naprosté otupělosti. V práci, doma, v noci ho provázela nenápadná, nevýrazná, monotónní myšlenka: jsem vrah… to ne, ale skoro vrah… skoro vrah… Věděl, že to nebyla náhoda, že spoléhal na šok a hrůzu, na ten druhý záchvat, který pošle Heyera na zbytek jeho dnů do nemocnice. Ale šlo mu opravdu jen o to? Nevěděl snad, co může druhý záchvat také znamenat? Nespoléhal na to? Snažil se rozpomenout. Snažil se, ždímaje své city, jak jen to šlo. Necítil nic. Že nebude nic cítit, s tím počítal, tak či tak. Jen by to byl rád věděl. Co se děje kolem něj v kanceláři, vůbec nevnímal. Zapomněl i na to, že k tomu, aby uzavřel s Franconem dohodu o partnerství, mu zbývá už jen málo času.

Pár dní po Heyerově smrti si ho Francon zavolal do své kanceláře.

„Posaď se, Petře,“ řekl s úsměvem rozzářenějším než obvykle. „Mám pro tebe dobrou zprávu, hochu. Dnes ráno otevřeli Luciovu závěť. Neměl žádné příbuzné, to asi víš. Musím říct, že mě překvapil, zřejmě jsem ho nedocenil, ale vypadá to, že byl občas schopen udělat i velké gesto. Odkázal všechno tobě… Docela šlechetné, ne? Aspoň si nemusíš dělat starosti s investicí, až budeme dohadovat… Co je ti, Petře?… Petře, hochu, není ti špatně?“

Keating si zabořil tvář do paže opřené o roh stolu. Nechtěl, aby ho Francon takto viděl. Ano, bylo mu špatně, špatně z toho, že přes všechnu tu hrůzu se přistihl, že uvažuje o tom, kolik mu Heyer ve skutečnosti odkázal…

Poslední vůle byla sepsána před pěti lety, možná v nesmyslném citovém vzplanutí k jediné osobě, která v kanceláři projevila Heyerovi trochu zájmu, možná jako gesto namířené proti jeho partnerovi; byla sepsána a zapomenuta. Heyerův majetek čítal dvě stě tisíc dolarů plus podíly ve firmě a jeho sbírku porcelánu.

Keating odešel ten den z kanceláře brzy, na blahopřání nereagoval. Šel domů, oznámil tu novinu matce, nechal ji s ústy otevřenými uprostřed obývacího pokoje a zamkl se ve svém pokoji. Před večeří beze slova vyšel ven. Toho večera nic nejedl, ale ve svém oblíbeném baru se opil tak, až se mu v hlavě všechno hrozivě vyjasnilo. A v tomto stavu náhlé jasnozřivosti, s hlavou pokyvující nad nedopitou sklenicí a s klidnou myslí si řekl, že nemá čeho litovat. Udělal to, co by na jeho místě udělal každý; Kateřina má pravdu, je sobec, všichni jsou sobci, není to hezká věc být sobecký, ale není jediný, jenom měl větší štěstí než ostatní. Cítil se dobře, doufal, že ty nesmyslné otázky se už nikdy nevrátí; každý sám za sebe, mumlal, když usínal na stole.

Ty nesmyslné otázky se už nikdy nevrátily. V následujících dnech na ně ani neměl čas. Vyhrál konkurs na budovu pro Cosmo-Slotnick.

Keating tušil, že to bude slavné vítězství, ale to, co přišlo, opravdu nečekal. Snil o zvuku fanfár, ale nepředvídal chorál symfonického orchestru.

Začalo to obyčejným zazvoněním telefonu, v němž mu kdosi oznámil jména vítězů. Poté se připojily všechny telefony v kanceláři, křičely, vyzváněly pod prsty operátorky, která jen stěží zvládala přepínat hovory. Telefonovaly všechny novinové redakce ve městě, známí architekti, kladli otázky, žádali o rozhovor, gratulovali. Pak se začal valit proud lidí z výtahů, vtrhl do dveří kanceláře, vzkazy, telegramy, lidé, které Keating znal, lidé, které v životě neviděl, sekretářka v přijímací místnosti nevěděla, kde jí hlava stojí, koho má vpustit, koho ne, a Keating si neustále potřásal s někým rukou, nekonečná fronta rukou jako kolo měkkých, vlhkých špalků pleskajících ho do prstů. Nepamatoval si, co říkal při té první tiskové konferenci ve Franconově kanceláři plné lidí a fotoaparátů; Francon tehdy nechal dvířka svého baru dokořán. Všem zdůrazňoval, že budova Cosmo-Slotnicku je výhradně Keatingovým dílem – vůbec mu to nevadilo – v návalu nadšení hýřil velkomyslností, navíc to byla pro firmu dobrá reklama.

Dokonce lepší reklama, než Francon očekával. Z novinových stran shlížela na celý národ tvář Petra Keatinga, pohledná, zdravím kypící, usměvavá tvář s pronikavýma očima a tmavými kučerami. Uváděla články, v nichž se mluvilo o chudých poměrech, o zápase, touze a neustálé dřině, jež byly po zásluze oceněny, o víře jedné matky, která obětovala vše pro úspěch svého jediného syna, o „Popelce architektury“.

Vedení Cosmo-Slotnicku bylo potěšeno; netušili, že architekti, kteří vyhrávají konkursy, mohou být také mladí, pohlední a chudí – tedy, ještě nedávno chudí. Objevili geniálního chlapce – v Cosmo-Slotnicku zbožňovali geniální chlapce, sám pan Slotnick byl ve svých pouhých třiačtyřiceti letech také jedním z nich.

Reprodukce Keatingových výkresů „nejkrásnějšího mrakodrapu na světě“ byly otištěny v novinách s hodnocením konkursní poroty: „…za dokonalé zpracování a jednoduchost projektu… za jeho čistou, nekompromisní efektivnost… za důmyslné využití prostoru… za mistrné skloubení moderního a klasického umění… firmě Francon & Heyer a Petru Keatingovi…“

Keating se objevil ve filmovém týdeníku, kde si potřásal rukou s panem Shupem a panem Slotnickem a v titulcích pěli tito dva pánové ódy na jeho budovu. Objevil se i ve filmovém týdeníku, kde si potřásal rukou se slečnou Dimples Williamsovou a v titulcích chválil její nový film. Objevoval se v roli čestného hosta na večírcích architektů a filmových večírcích, kde musel pronášet proslovy, ačkoli zapomínal, má-li mluvit o domech nebo o filmech. Byl zván do klubů architektů a filmových fan-klubů. Cosmo-Slotnick vydal pohlednici s fotomontáží Keatinga a jeho budovy, již mohl mít každý, kdo poslal ofrankovanou obálku s nadepsanou adresou a s přiloženým čtvrtdolarem. Po celý týden se Keating objevoval každý večer na pódiu kina Cosmo, kde právě běžela premiéra posledního filmu z dílny Cosmo-Slotnicku. Ukláněl se ve světle ramp, štíhlý a elegantní v černém smokingu, a pronášel dvouminutovou řeč o významu architektury. Předsedal porotě v soutěži o nejkrásnější dívku v Atlantic City, jejíž vítězka měla získat od Cosmo-Slotnicku možnost natočení filmové zkoušky. Byl vyfotografován se slavným boxerem; fotografie byla nadepsána „Mistři“. Byl vyroben zmenšený model jeho budovy, který byl spolu s fotografiemi nejlepších ostatních návrhů vyslán na okružní jízdu po celé zemi jako putovní výstava do foyerů kin Cosmo-Slotnicku.

Paní Keatingová nejprve plakala, tiskla Petra v náručí a koktala, že tomu nemůže uvěřit. Zajíkala se, když odpovídala na dotazy ohledně jejího Péti, a pózovala pro fotografy, stydlivě a ochotně, snažíc se zavděčit. Pak si na to zvykla. Pokrčila rameny a řekla Petrovi, že je přece samozřejmé, že vyhrál, na tom přece není nic divného, nikdo jiný ani vyhrát nemohl. Osvojila si energicky prostý tón blahosklonnosti, již prokazovala reportérům. Neskrývala svou rozladěnost, když nebyla na fotografiích Péti zachycena po jeho boku. Pořídila si norkový kožich.

Keating se nechal unášet proudem. Potřeboval kolem sebe lidi a rozruch. Když stál na pódiu nad mořem tváří, netrápily ho žádné otázky ani pochybnosti. Vzduch byl těžký, hutný, nasycený jedinou esencí – obdivem; na nic jiného v něm nezbývalo místo. Byl skvělý; stejně jako spousta lidí, kteří mu to říkali. Měl pravdu; stejně jako spousta lidí, kteří tomu věřili. Díval se do jejich tváří, do jejich očí; viděl v nich své vlastní zrození, viděl, jak mu předávají dar života. To byl Petr Keating, přesně to, ten odraz v očích zírajících žáků, a jeho tělo bylo jen jeho odrazem.

Jednou večer si našel dvě hodiny pro Kateřinu. Držel ji v náručí a ona mu šeptala úžasné plány o jejich společné budoucnosti. Díval se na ni spokojeně. Neslyšel, co říká, myslel na to, jak by se v tomto objetí vyjímali na společné fotografii a v kolika novinách by to otiskli.

Dominiku viděl jen jednou. Odjela na léto z města. Zklamala ho. Poblahopřála mu, jak se sluší a patří, ale dívala se na něj stejně jako předtím, jako by se nic nestalo. V žádném z jejích článků nepadla o konkursu Cosmo-Slotnicku nebo o jeho vítězi ani zmínka.

„Odjíždím do Connecticutu,“ oznámila mu. „Budu tam celé léto v otcově vile. Řekl, že ji můžu mít celou pro sebe. Ne, Petře, rozhodně za mnou nejezdi. Jedu tam, abych nemusela nikoho vidět.“ Byl zklamaný, ale pocit vítězství těch dnů mu to zkazit nemohlo. Dominiky už se nebál. Byl si jist, že ji dokáže přimět, aby změnila názor, a že si tu změnu vychutná, až se Dominika na podzim vrátí.

Jedna věc mu však ten slavný triumf přece jen kazila; neozývala se v něm často a ne příliš naléhavě. Mohl do omrzení poslouchat, co se povídá o něm, ale nerad slyšel, když se mluvilo o jeho budově. Občas to však vyslechnout musel. Nevadily mu zmínky o „mistrném skloubení moderního a klasického umění“ na její fasádě, ale jakmile se někdo zmínil o projektu – a právě o projektu se mluvilo nejvíc – když slyšel slova o „…dokonalém zpracování a jednoduchosti… o čisté, nekompromisní efektivnosti… o důmyslném využití prostoru…“, když toto slyšel, okamžitě pomyslel na… Nesmí na to myslet! V hlavě neměl žádná slova. Vypudil je. Zůstal v ní jen těžký, temný pocit – a jedno jméno.

Celé dva týdny po svém vítězství se mu dařilo odsouvat tu věc z mysli jako něco, co nestojí za pozornost, co má být pohřbeno spolu s ponižující minulostí plnou pochybností. Své původní skici s čarami, které na nich tužkou udělal někdo jiný, schovával celou zimu. Ten večer, kdy se dozvěděl, že vyhrál, je spálil. To bylo první, co musel udělat.

Ale ta věc ho neopouštěla. A najednou si uvědomil, že to není nějaká neurčitá hrozba, ale zcela konkrétní nebezpečí, a přestal se bát. S konkrétním nebezpečím se dokázal vypořádat, mohl se ho celkem snadno zbavit. Zasmál se úlevou, zavolal Roarkovi do ateliéru a domluvil si s ním schůzku.

Na schůzku šel sebejistě. Poprvé v životě se cítil osvobozen od té divné tíhy, kterou si nikdy nedokázal vysvětlit a které se nedokázal v Roarkově přítomnosti nikdy zbavit. Tentokrát se cítil bezpečně. Howard Roark už pro něj nepředstavoval problém.

Roark seděl za stolem a čekal. Telefon toho rána zazvonil jednou, ale byl to jen Petr Keating, který si chtěl domluvit schůzku. V tuto chvíli však už dávno zapomněl na to, že má přijít. Čekal na telefon. Poslední týdny na něm doslova visel očima. Každým okamžikem se mohl dozvědět, jak dopadly jeho výkresy pro Manhattanskou bankovní společnost.

Za nájem ateliéru už dlužil delší dobu. Stejně tak za pokoj, ve kterém bydlel. Pokoj ho netrápil, bytnému může říct, aby počkal; bytný mu zatím vždycky počkal, ale nijak zvlášť by nevadilo, kdyby jednou čekat přestal. Ale v ateliéru by to vadilo. Agentovi z realitní kanceláře oznámil, že budou muset počkat, nežádal o odložení, jen prostě a klidně oznámil, že zaplatí později, to bylo jediné, k čemu se dokázal přimět. Ale vědomí, že se musí dožadovat takových almužen, že na tom tak hrozně záleží, ho naplňovalo pocitem, že se někoho doprošuje. A to byla skutečná bolest. No dobrá, řekl si, bolí to. A co?

Telefonní účet zůstával nezaplacený už druhý měsíc. Dostal už poslední varování. Za pár dní mu telefon odpojí. Musí čekat. Za pár dní se může stát cokoli.

Rozhodnutí bankovní rady, které mu Weidler slíbil už tak dávno, se odkládalo z týdne na týden. Rada nemohla dospět k žádnému závěru, rozdělila se na tábor odpůrců a horlivých obhájců. Proběhlo několik jednání; Weidler mu sdělil málo, ale on si dokázal zbytek domyslet. Následovaly dny ticha, ticha v ateliéru, ticha v celém městě, ticha v něm samém. Čekal.

Seděl u stolu, hlavu položenou na natažené paži, a v ruce svíral telefonní sluchátko. V duchu si matně říkal, že by tu neměl tak sedět, ale cítil se dnes hrozně unavený. Pomyslel si, že by měl sundat ruku z toho telefonu, ale ani se nepohnul. Je to tak, je na tom telefonu závislý, mohl by ho rozmlátit, ale stejně na něm bude závislý, každým svým nadechnutím, každou svou částí uvnitř sebe. Jeho prsty zůstávaly nehybně položené na sluchátku. Telefon a pošta. I s poštou musel lhát sám sobě. Lhal sám sobě, když se v těch vzácných chvílích, kdy výjimečně vklouzla dovnitř otvorem ve dveřích nějaká pošta, přiměl nevyskočit ze židle a nevrhnout se na ni, ale počkat, postavit se a zadívat se na bílou obálku ležící na zemi, pak k ní pomalu dojít a sebrat ji. Otvor ve dveřích a telefon – to bylo jediné, co mu na světě zbylo.

Přitom nadzvedl hlavu, aby se podíval na zem ke dveřím. Nic tam nebylo. Bylo už pozdě odpoledne, doručovatelka tu zřejmě dávno byla. Zvedl zápěstí, aby se podíval na hodinky. Zápěstí bylo holé, hodinky nechal v zastavárně. Obrátil se k oknu. V dálce na věži rozeznal hodiny; ukazovaly půl páté. Dnes už žádná pošta nepřijde.

Bezmyšlenkovitě zvedl sluchátko a začal vytáčet telefonní číslo.

„Ne, ještě ne,“ sdělil mu Weidlerův hlas na druhém konci. „Zasedání bylo naplánované na včera, ale museli jsme je odvolat… Uháním je jak čert… Mohu vám slíbit, že zítra se to definitivně rozhodne. Téměř stoprocentně. Kdyby se to náhodou nerozhodlo zítra, muselo by to počkat přes víkend, ale v pondělí by to bylo už jisté… Máte s námi obrovskou trpělivost, pane Roarku. Vážíme si toho.“ Roark zavěsil. Zavřel oči. Řekl si, že si dovolí chvilku odpočinku, pár minut na nic nemyslet a jen tak ležet, než začne přemýšlet o tom, jaké datum je na té telefonní upomínce a jak se mu podaří přečkat do pondělí.

„Ahoj, Howarde,“ řekl Petr Keating.

Otevřel oči. Keating vešel dovnitř a zastavil se s úsměvem před ním. Měl na sobě světle hnědý, rozepnutý jarní plášť, pásek pláště mu visel u boků jako dvě držadla. V knoflíkové dírce měl zastrčenou modrou chrpu. Stál tam rozkročen s rukama v bok, s kloboukem posunutým dozadu a černými kudrnami nad bledým obličejem tak lesklými a zářivými, že se na nich daly očekávat stejně třpytivé kapky jarního deštíku jako na chrpě.

„Ahoj, Petře,“ odpověděl Roark.

Keating se pohodlně usadil, sňal klobouk, hodil ho doprostřed stolu a s energickým plesknutím si oprášil kolena.

„To jsou věci, Howarde, co?“

„Blahopřeju.“

„Díky. Co je s tebou, Howarde? Vypadáš hrozně. Jasně, moc se asi nepředřeš, soudě z toho, co jsem slyšel, co?“

Tak se chovat nechtěl. Plánoval si, že ten rozhovor proběhne hladce a přátelsky. No, rozhodl se, k tomu se ještě pak může vrátit. Nejdřív mu musí ukázat, že se ho nebojí, že už se ho nikdy bát nebude.

„Ne, nepředřu se.“

„Poslyš, Howarde, proč toho nenecháš?“

Nic takového vůbec říct nechtěl. Jeho ústa zůstala pootevřená v němém úžasu.

„Čeho?“

„Té pózy. Promiň, těch ideálů, jestli chceš. Proč se konečně nepostavíš nohama na zem? Proč nezačneš pracovat jako každý jiný? Proč se chováš jako umanutý blázen?“ Cítil, že se řítí z kopce dolů a že mu nefungují brzdy. Nedokázal se zastavit.

„O co jde, Petře?“

„Jak chceš v tomhle světě vůbec žít? Musíš žít s lidmi, jestli o tom nevíš. Existují jen dva způsoby – buď se k nim přidáš, anebo s nimi budeš bojovat. Ale ty neděláš ani jedno.“

„Ne. Ani jedno.“

„A lidi tě nechtějí. Nechtějí tě! Copak se nebojíš?“

„Ne.“

„Už rok na ničem nepracuješ. A ani nebudeš. Myslíš, že ti někdo dá práci? Zbývá ti možná jen pár stovek – a pak bude konec.“

„Omyl, Petře. Zbývá mi patnáct dolarů a padesát sedm centů.“

„Tak vidíš! A podívej se na mě! Je mi jedno, že to zní hrubě, když to říkám sám. O to teď nejde. Nechci se vychloubat. Je jedno, kdo to říká. Ale podívej se na mě! Pamatuješ, jak jsme oba začínali? A podívej se na nás dneska. A pak si uvědom, že to záleží jen na tobě. Přestaň si namlouvat, že jsi lepší než ostatní – a začni pracovat. Za rok budeš mít ateliér a bude ti hanba, když si vzpomeneš na tuhle díru. Lidi za tebou budou běhat, budeš mít klienty, budeš mít přátele, budeš mít kolem sebe celou armádu projektantů, kteří tě budou poslouchat!… Ksakru! Howarde, nic mi do toho není – proč bych se o tebe měl starat? – ale tentokrát mi nejde o vlastní prospěch, vlastně bys pro mě byl nebezpečný konkurent, ale musel jsem ti to říct. Jen si to představ, Howarde, zkus si to představit! Budeš bohatý, budeš slavný, lidi si tě budou vážit, budou tě vychvalovat, budou tě obdivovat – budeš jedním z nás! Co ty na to?… Tak řekni něco! Proč nic neříkáš?“

V Roarkových očích neviděl prázdnotu a pohrdání, ale pozornost a údiv. U Roarka to bylo tak trochu, jako by se vzdal, protože si nespustil přes oči železný štít, ale nechal je zmatené a zvědavé – a téměř bezmocné.

„Podívej, Petře. Já ti to věřím. Vím, že tím, cos právě řekl, nemáš co získat. Vím dokonce víc. Vím, že ve skutečnosti nechceš, abych byl úspěšný – to je v pořádku, já ti to nevyčítám, vždycky jsem to věděl – nechceš, abych někdy dosáhl toho, co mi tu nabízíš. A přesto mě přesvědčuješ, docela upřímně, abych o to usiloval. A víš, že když uposlechnu tvé rady, že toho dosáhnu. A neděláš to z lásky ke mně, protože to by tě tolik nepopouzelo – a neděsilo… Co tě tedy tak rozčiluje na tom, jaký jsem, Petře?“

„Já nevím…“ hlesl Keating.

Uvědomoval si, že taková odpověď je vlastně přiznáním, strašným přiznáním. Nevěděl, k čemu se vlastně přiznává, a byl si jist, že to neví ani Roark. Ale ta věc byla náhle obnažena, nemohli ji uchopit, ale tušili její tvar. Seděli tiše a hleděli na sebe v úžasu, v odevzdání.

„Seber se, Petře,“ řekl Roark mírně, jako kamarádovi. „Už o tom nebudeme nikdy mluvit.“

Pak Keating náhle vyhrkl a hlas se mu úlevou přimkl k novému, radostně vulgárnímu tónu:

„Zatraceně, Howarde, vždyť ze mě mluvil jen zdravý selský rozum. Kdybys tedy chtěl pracovat jako každý normální…“

„Buď už zticha!“ vyjel na něj Roark.

Keating se opřel, vyčerpán. Neměl už co říct. Zapomněl, kvůli čemu sem přišel.

„No tak,“ pobídl ho Roark, „co jsi mi chtěl říct o tom konkursu?“

Keating sebou trhl. Nechápal, jak to mohl Roark uhodnout. A pak už bylo všechno snazší, protože se v něm vzedmula vlna vzteku a on zapomněl na všechno ostatní.

„No ovšem!“ spustil odměřeně a v hlase mu zazněla kousavá podrážděnost. „Ano, o tom jsem s tebou chtěl mluvit. Díky, žes mi to připomněl. Samozřejmě žes to uhodl, protože víš, že nejsem žádný nevděčný bídák. Přišel jsem, abych ti poděkoval, vážně, Howarde. Nezapomněl jsem, že máš na tom domě svůj podíl, trochu jsi mi s tím poradil. A já bych se s tebou rád o tu slávu podělil.“

„To není třeba.“

„No, nejde o to, že by mi to nějak vadilo, ale je mi jasné, že bys asi nechtěl, abych se o tobě někde zmiňoval. A je mi jasné, že ani ty sám to nikde rozhlašovat nechceš, znáš přece lidi, všechno hned překroutí… Ale protože dostanu část peněžní odměny, myslel jsem, že by bylo spravedlivé, abys z ní také něco měl. A jsem rád, že to přišlo zrovna ve chvíli, kdy to tolik potřebuješ.“

Vytáhl šekovou knížku, vytrhl z ní šek, který předem vyplnil, a položil ho na stůl. Stálo na něm: „Vyplaťte Howardu Roarkovi – částku pět set dolarů.“

„Děkuji ti, Petře,“ řekl Roark a přitáhl si šek k sobě.

Pak ho otočil, vzal do ruky plnicí pero a napsal na zadní stranu: „Vyplaťte Petru Keatingovi“, podepsal a podal šek zpátky Keatingovi.

„A tohle je můj úplatek, Petře,“ vysvětlil. „Za totéž. Abys držel jazyk za zuby.“

Keating na něj tupě zíral.

„To je všechno, co ti v tuhle chvíli můžu nabídnout,“ dodal Roark. „Teď bys ze mě stejně nic nevyždímal, ale později, až budu při penězích, bych tě rád poprosil, abys mě nevydíral. Říkám ti to otevřeně, protože vím, že bys mohl. Nerad bych totiž, aby se kdokoli dozvěděl, že mám s tou budovou něco společného.“

Když viděl, jak Keating začíná pomalu chápat, zasmál se.

„Ne?“ zeptal se. „Tys mě kvůli tomu nechtěl vydírat?… Běž domů, Petře. Nemáš se čeho bát. Nikdy o tom neřeknu ani slovo. Je tvůj, ten dům i se všemi trámy, s každým metrem instalací a se všemi tvými fotografiemi v novinách.“

Keating vyskočil ze židle. Celý se třásl.

„Tos přehnal!“ zařval. „Tos přehnal! Kdo si myslíš, že jsi? Kdo ti dovolil dělat lidem tyhle věci? Tak ty jsi na tu budovu příliš dobrý, jo? Chceš, abych se za ni styděl? Ty hnusný, odporný, namyšlený hajzle! Kdo vlastně jsi? Nejsi ani dost chytrý na to, aby ti došlo, že jsi neschopný břídil, obyčejný žebrák, jsi troska, troska, troska! A to si troufáš vynášet soudy! Zrovna ty, proti celému světu! Ty proti všem! Proč bych tě měl poslouchat? Nemám se tě proč bát. Nemůžeš se mě nijak dotknout. Za mnou stojí celý svět!… Co na mě tak civíš? Vždycky jsem tě nenáviděl! Tos nevěděl, viď? Vždycky jsem tě nenáviděl! A vždycky budu! Ale jednou tě zlomím, přísahám, že to udělám, i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám.“

„Petře,“ řekl Roark, „musíš mi toho na sebe tolik prozrazovat?“

Keatingův hlas se zlomil přidušeným zaúpěním. Klesl zpátky na židli, zůstal bez hnutí sedět a rukama svíral strany sedadla.

Po chvíli zvedl hlavu. Zeptal se strnule:

„Proboha, Howarde, co jsem to vykládal?“

„Už jsi v pořádku? Můžeš odejít?“

„Howarde, promiň. Omlouvám se, jestli je to něco platné.“ Hlas měl drsný a mdlý, nepřesvědčivý. „Úplně jsem ztratil hlavu. Asi jsem přetažený. Nic z toho jsem nemyslel vážně. Nechápu, proč jsem to říkal. Vážně, nechápu to.“

„Narovnej si límeček. Rozepnul se ti.“

„Asi mě naštvalo, cos udělal s tím šekem. Ale asi se tě to taky dotklo. Promiň. Občas takhle hloupě vyjedu. Nechtěl jsem tě urazit. Co kdybychom ten zatracený papír prostě zničili?“

Zvedl šek ze stolu, škrtl zápalkou a pozorně sledoval, jak papír hoří, dokud nemusel upustit jeho poslední kousek.

„Howarde, můžeme na to zapomenout?“

„Nemyslíš, že už bys měl jít?“

Keating se ztěžka zvedl, několikrát mávl rukama ve vzduchu ve zbytečném gestu a zamumlal:

„No… tak dobrou noc, Howarde. Já… uvidíme se brzy… Bylo toho na mne v posledních dnech příliš… Asi si potřebuju trochu odpočinout. Tak zatím, Howarde.“

Když vyšel do chodby a zavřel za sebou dveře, pocítil Keating mrazivou úlevu. Cítil se těžký a hrozně unavený, ale zároveň klidně sebejistý. V jedné věci měl teď jasno: nenáviděl Roarka. Už nemusel pochybovat, tápat a svíjet se v nejistotě. Bylo to prosté. Nenáviděl Roarka. Důvod? Nebylo třeba hledat důvody. Bylo třeba nenávidět, slepě nenávidět, nenávidět trpělivě, nenávidět bez vzteku. Jenom nenávidět a nedovolit ničemu, aby se s nenávistí smísilo, a nikdy nezapomenout, nikdy.

V pondělí pozdě odpoledne telefon konečně zazvonil.

„Pan Roark?“ ozval se v něm Weidler. „Můžete sem okamžitě přijet? Nechci do telefonu nic vysvětlovat, ale přijeďte sem hned teď.“ Jeho hlas byl jasný, radostný a nadšeně slibný.

Roark se podíval z okna na hodiny v dálce na věži. Usmál se na ně jako na starého přítele. Už je nebude potřebovat, už zase bude mít na ruce ty svoje. Vzdorovitě pohodil hlavou dozadu směrem k tomu světlému ciferníku visícímu nad městem.

Vstal a natáhl se pro kabát. Když do něj vklouzl rameny, vychutnal si pohyb zádových svalů.

Sešel na ulici a vzal si taxíka, ač si ho nemohl dovolit.

Předseda správní rady spolu s Weidlerem a viceprezidentem Manhattanské bankovní společnosti na něj čekali v kanceláři. Uprostřed místnosti stál dlouhý konferenční stůl a na něm byly rozloženy Roarkovy výkresy. Když Roark vstoupil, Weidler povstal a s nataženou rukou mu vyšel vstříc. Viselo to ve vzduchu, jako předehra k Weidlerovým slovům, která vzápětí pronesl a o kterých si Roark nebyl zcela jist, zda je doopravdy slyšel. Měl totiž pocit, že je slyšel už v okamžiku, kdy do té místnosti vstoupil.

„Nuže, pane Roarku, ta zakázka je vaše,“ řekl Weidler.

Roark se uklonil. Bylo lepší se ještě chvíli nespoléhat na svůj hlas.

Předseda se přátelsky usmál a vybídl ho, aby se posadil. Roark usedl vedle stolu se svými výkresy. Leštěný mahagon byl pod jeho rukou teplý a živý; bylo to, jako by pod rukou cítil základy svého nového domu, svého největšího domu, s padesáti patry tyčícími se uprostřed Manhattanu.

„Musím vám říct,“ začal předseda, „že jsme se tu kvůli tomu vašemu domu málem poprali. Zaplaťpámbu, že je to za námi. Někteří z našich členů prostě nedokázali spolknout vaše radikální inovace. Víte, jak jsou někteří lidé nesmyslně konzervativní. Ale našli jsme způsob, jak jim vyhovět, a získali jsme jejich souhlas. Tady pan Weidler byl opravdu úžasně přesvědčivý obhájce.“

Všichni tři toho ještě řekli mnoho. Roark je téměř neposlouchal. Myslel na první zakousnutí bagru do země, kterým se začnou hloubit základy. A pak uslyšel, jak předseda říká: „…Takže je vaše, s jednou drobnou podmínkou.“ Zaslechl to a zvedl hlavu.

„Je to malý kompromis, a když s ním budete souhlasit, můžeme podepsat smlouvu. Jde jen o nedůležitý detail ve vzhledu budovy. Chápu, že vy modernisté nepřikládáte fasádě velký význam, že vám jde především o projekt, pochopitelně, a do vašeho projektu bychom si také nikdy nedovolili jakkoli zasahovat, právě logika projektu byla rozhodující v našem posuzování. Takže vám to určitě nebude vadit.“

„O co jde?“

„Jde jen o drobnou změnu na fasádě. Ukážu vám to. Syn našeho pana Parkera studuje architekturu, a tak jsme ho nechali nakreslit skicu, jen hrubý náčrt pro lepší pochopení toho, oč nám jde, a pro potřeby rady, aby si její členové dokázali představit, jaký kompromis jim nabízíme. Tady je.“

Vytáhl zpod výkresů skicu a podal ji Roarkovi.

Byla to Roarkova budova, pečlivě obkreslená. Byla to jeho budova, ale vpředu měla zjednodušený dórský portikus, nahoře ozdobnou římsu a ornament, který navrhl Roark, byl nahrazen stylizovaným řeckým ornamentem.

Roark vstal. Musel se postavit. Soustředil se na úsilí, které ho ten pohyb stál. Zbytek už pak byl snazší. Opřel se nataženou rukou o stůl, svíraje dlaní jeho okraj. Šlachy pod kůží na zápěstí se mu napjaly.

„Pochopil jste, oč nám jde?“ řekl předseda chlácholivě. „Naši konzervativci prostě odmítli přijmout tak nezvykle holou budovu, jako je ta vaše. A argumentují tím, že veřejnost by ji také nepřijala. A tak jsme zvolili zlatou střední cestu. Ačkoli to samozřejmě nebude klasická architektura, poskytneme tak lidem alespoň zdání toho, na co jsou zvyklí. Dodá to budově určitý prvek solidní a stabilní důstojnosti – o což nám u banky jde, ne? Je asi skutečně jakýmsi nepsaným zákonem, že banka musí mít klasický portikus – a také není institucí zrovna vhodnou pro revoltu a porušování zákonů. Měla by vzbuzovat jakýsi nehmatatelný pocit důvěry, rozumíte. Lidé nevěří novotám. Ale toto je kompromis, který potěšil každého. Já osobně bych na tom netrval, ale opravdu si myslím, že to ničemu neuškodí. A na tom se tedy rada shodla. Samozřejmě po vás nechceme, abyste to udělal přesně podle této skici. Jde jen o obecnou představu, kterou si upravíte podle svého, adaptace klasického motivu na fasádu je zcela na vás.“

Pak Roark odpověděl. Muži nedokázali přesně identifikovat tón jeho hlasu. Nebylo zcela jasné, zda je příliš klidný, anebo příliš rozrušený. Nakonec dospěli k závěru, že je klidný, protože z něj vycházel rovnoměrně, bez důrazů, bez zabarvení, každá slabika byla vyslovena přesně, jako by ji ukrajoval stroj. Jen ve vzduchu bylo cítit cosi, co klidnému hlasu neodpovídalo.

Dospěli k závěru, že v chování muže, který tu mluví, není nic nenormálního, až na to, že jeho pravá ruka se odmítala pustit stolu, takže když chtěl ukázat něco na výkresech, musel to udělat levou, jako by byl na jednu ruku ochrnutý.

Mluvil dlouho. Vysvětloval, proč tato stavba nemůže mít na fasádě antický motiv. Vysvětloval, že poctivá budova, stejně jako poctivý člověk, musí vycházet z jediného zdroje a jediné víry; vysvětloval, co je zdrojem života – myšlenka v jakékoli existující věci či bytosti, a proč, když jediná nepatrná součást tuto myšlenku zradí, ta věc nebo bytost zemře; proč to, co bylo kdy na zemi dobré, ušlechtilé a vznešené, bylo vždycky jen to, co si zachovalo svou poctivost.

Předseda ho náhle přerušil:

„Pane Roarku, já s vámi souhlasím. Proti tomu, co říkáte, se nedá nic namítnout. Ale v praktickém životě bohužel nelze být vždy tak dokonale důsledný. Vždycky je tu ještě onen nevypočitatelný prvek lidského citu. A ten není možno potlačit chladnou logikou. Ostatně, tato debata je zcela zbytečná. Mohu s vámi souhlasit, ale nemohu vám pomoci. Ta věc je již uzavřena. Bylo to definitivní rozhodnutí rady – a po více než běžném prodlužování rozhodovacího řízení, jak sám víte.“

„Mohl bych předstoupit před radu a promluvit s nimi?“

„Je mi líto, pane Roarku, ale rada nebude už tuto debatu znovu otevírat. Je to uzavřeno. Mohu vás požádat pouze o vyjádření, zda přijímáte zakázku za těchto podmínek, či ne. Musím připustit, že rada zvážila i možnost vašeho odmítnutí. V takovém případě bylo jako nejvhodnější alternativa zmíněno jméno jiného architekta, jakéhosi Gordona L. Prescotta. Řekl jsem však radě, že jsem si vaším souhlasem jist.“

Čekal. Roark nic neříkal.

„Je vám situace jasná, pane Roarku?“

„Ano,“ odpověděl Roark. Oči měl sklopené. Díval se na své výkresy.

„Nuže?“

Roark neodpověděl.

„Ano, nebo ne, pane Roarku?“

Roark zaklonil hlavu. Zavřel oči.

„Ne,“ řekl.

Po chvíli se ho předseda zeptal:

„Uvědomujete si, co děláte?“

„Ano, uvědomuji,“ přitakal Roark.

„Můj ty bože!“ vykřikl Weidler náhle. „Copak nevíte, jak obrovská je to zakázka? Jste mladý člověk, jinou takovou šanci už nedostanete. A navíc… dobře, čert to vem, já to řeknu! Potřebujete ji! Já přece vím, jak moc ji potřebujete!“

Roark posbíral své výkresy ze stolu, stočil je do ruličky a vložil si je pod paži.

„To je holé bláznovství!“ sténal Weidler. „Já chci vás. Chceme vaši budovu. Vy tu zakázku potřebujete. To musíte být takový fanatik a chovat se tak nesobecky?“

„Cože?“ zeptal se Roark nechápavě.

„Nemůžete být trochu sobečtější?“

Roark se usmál. Pohlédl na své výkresy. Přitiskl je loktem víc k tělu. A řekl:

„To byla ta nejsobečtější věc, jakou jste kdy mohl vidět někoho udělat.“

Vrátil se do svého ateliéru. Sbalil si kreslicí potřeby a těch pár věcí, co tam měl. Vešly se do balíku, který unesl pod paží. Zamkl za sebou dveře a klíč odevzdal správci. Řekl mu, že v ateliéru končí. Donesl balík domů a vydal se za Mikem Donniganem.

„Ne?“ zeptal se Mike, jakmile ho uviděl.

„Ne,“ řekl Roark.

„Co se stalo?“

„Řeknu ti to někdy jindy.“

„Všiváci!“

„Nelam si s tím hlavu, Miku.“

„Co bude s tvým ateliérem?“

„Skončil jsem.“

„Úplně?“

„Prozatím.“

„Ať jdou do háje, Zrzku! Do háje!“

„Nech toho. Potřebuju práci, Miku. Můžeš mi pomoct?“

„Já?“

„Neznám v tvém oboru nikoho. Tedy nikoho, kdo by mě chtěl. Ty je znáš všechny.“

„V jakém mém oboru? O čem to mluvíš?“

„O stavařině. O stavbách. O tom, co jsem dělal dřív.“

„Ty myslíš – obyčejnou dělnickou práci?“

„Myslím obyčejnou dělnickou práci.“

„Ty ses snad zbláznil, cvoku jeden pomatená!“

„Nech toho, Miku. Můžeš mi něco sehnat?“

„Ale proč proboha? Můžeš si přece sehnat celkem slušnou práci v nějaké projektantské firmě. Neříkej, že ne.“

„Už nechci, Miku. Už nikdy.“

„Proč ne?“

„Nechci s tím mít nic společného. Nechci to vidět. Nechci jim pomáhat v tom, co dělají.“

„Můžeš si sehnat příjemnou čistou práci někde jinde.“

„U nějaké příjemné čisté práce bych musel přemýšlet. Mně se ale nechce přemýšlet. Ne tak, jak chtějí oni. A musel bych přemýšlet, jak oni chtějí, ať bych byl kdekoli. Chci práci, u které nebudu muset přemýšlet.“

„Takovou práci architekti nedělaj.“

„Pro mě je to jediná možnost.“

„Můžeš se celkem rychle naučit něco jinýho.“

„Já se nechci učit nic jiného.“

„Ty chceš, abych tě dostal mezi stavební dělníky tady, ve městě?“

„Přesně tak.“

„Ty jsi zešílel! To nemůžu! To neudělám! To po mně nechtěj!“

„Proč ne?“

„Zrzku, to se chceš vystavovat jako nějaká atrakce pro pobavení těch všiváků? Všech těch bastardů, co tě poslali ke dnu? Aby se na tobě pásli očima?“

Roark se rozesmál.

„To je mi úplně jedno, Miku. Proč by to mělo trápit tebe?“

„Já ti to prostě nedovolím. Já těm bastardům takový zadostiučinění nedopřeju.“

„Miku,“ řekl Roark mírně, „nemám na vybranou.“

„Ale to víš, že máš. Už jsem ti to řekl jednou. Takže mě laskavě poslouchej. Seženu prachy, kolik budeš potřebovat, dokud…“

„Můžu ti říct jen totéž, co jsem řekl Austenu Hellerovi. Jestli mi ještě jednou nabídneš peníze, tak jsme spolu skončili.“

„Ale proč?“

„Nehádej se se mnou, Miku.“

„Ale…“

„Chci po tobě mnohem víc. Chci po tobě práci. Nemusíš mě litovat. Není proč.“

„Ale… ale co s tebou bude, Zrzku?“

„Jak to myslíš?“

„Já myslím… s tvou budoucností?“

„Našetřím si peníze a vrátím se. Anebo pro mě někdo dřív pošle.“

Mike pohlédl na Roarka. V jeho očích spatřil cosi, co tam podle něj Roark mít nechtěl.

„Jak chceš, Zrzku,“ řekl mírně.

Dlouze se zamyslel a řekl:

„Hele, Zrzku. Neseženu ti práci ve městě. To prostě nemůžu. Na to nemám žaludek. Ale seženu ti, co chceš.“

„Fajn. Cokoli. Je mi to úplně jedno.“

„Pracuju pro všechny oblíbený dodavatele toho všiváka Francona už takovou dobu, že znám každýho, kdo pro něj kdy něco dělal. Má kdesi v Connecticutu žulovej lom. Jeden z tamních předáků je můj dobrej kámoš. Zrovna teď je ve městě. Už jsi někdy předtím dělal v lomu?“

„Jednou. Hodně dávno.“

„Myslíš, že by se ti to líbilo?“

„Jasně.“

„Zajdu za ním. Nebudeme mu říkat, kdo jsi, řekneme, že jsi prostě můj kamarád, nic víc.“

„Díky, Miku.“

Mike se natáhl pro kabát a pak náhle spustil ruce dolů a sklopil oči k zemi.

„Zrzku…“

„Všechno bude zas dobré, Miku.“

Roark se vracel domů. Ulice byly setmělé a prázdné. Foukal silný vítr. Cítil, jak mu studené, svištící nápory větru pleskají do tváří. Byl to jediný důkaz proudění, které si razilo cestu vzduchem. V kamenném koridoru kolem něho se jinak nic nehýbalo. Nebyl v něm jediný strom, který by se mohl zachvět, žádné závěsy, žádné markýzy. Jen holé masy kamene, skla, asfaltu a ostrých rohů. Bylo to zvláštní cítit ten divoký pohyb na svém obličeji. V odpadkovém koši na rohu šustil zmačkaný kus novinového papíru, narážeje v trhavých záškubech do stěn drátěné sítě. Vítr se tak stal skutečným.

Dva dny nato odjel Roark do Connecticutu. Z vlaku se ještě jednou ohlédl zpátky na město, když se náhle vynořilo z dálky na horizontu a na pár okamžiků zaplnilo rám okna. Šero soumraku smylo detaily jednotlivých budov. Tyčily se proti nebi jako štíhlé, křehké sloupy. Jejich porcelánově modrá barva nebyla barvou něčeho hmotného, ale barvou večera a dálky. Tyčily se jako holé siluety, jako prázdné formy čekající na naplnění. Vzdálenost město zploštila. Jednotlivé sloupy sahaly do nezměrných výšek, mimo měřítka okolního světa. Měly svůj vlastní svět a nesly k obloze zprávu o tom, co člověk vymyslel a uskutečnil. Byly to prázdné formy. Ale člověk zašel tak daleko, že mohl jít ještě dál. Město na rozhraní nebe v sobě neslo otázku – a příslib.

Na jedné známé věži, v oknech restaurace Star Roof, se rozsvítily drobné špendlíkové hlavičky světel. Vtom se náhle vlak stočil do zatáčky a město zmizelo.

Toho večera byla v banketovém salonu restaurace Star Roof uspořádána večeře na oslavu přijetí Petra Keatinga coby partnera ve firmě, jež se měla od té chvíle jmenovat Francon & Keating.

V čele dlouhého stolu, jenž vypadal, jako by nebyl zakrytý ubrusem, ale pruhem světla, seděl Guy Francon. Dnes večer mu nevadily stříbrné pramínky prosvítající na jeho spáncích; zářily třpytivě v černi jeho vlasů a propůjčovaly mu zdání jakési čistoty a elegance, stejně jako oslnivá bělost jeho košile kontrastující s jeho černým oblekem. Na čestném místě seděl Petr Keating. Opíral se o opěradlo, ramena držel rovně a v prstech jedné ruky svíral nožku vinné skleničky. Na bledém čele se mu leskly vlny černých vlasů. V té chvíli ticha necítili přítomní hosté závist, zášť, ani nepřátelství. V přítomnosti toho bledého, pohledného chlapce, jenž vypadal slavnostně jako při prvním přijímání, vládla v místnosti atmosféra bratrství. Ralston Holcombe povstal, aby pronesl řeč. Stál tam se sklenkou v ruce. Měl svou řeč připravenou, ale ke svému překvapení se náhle slyšel říkat něco úplně jiného, zcela upřímným hlasem.

„Jsme strážci důležitého lidského povolání. Možná toho nejdůležitějšího povolání mezi veškerým lidským snažením. Dosáhli jsme mnohého a často jsme chybovali. Ale snažíme se ve vší pokoře přichystat cestu pro naše potomky. Jsme jen lidé a celý život jen hledáme. Hledáme pravdu ve jménu toho nejlepšího, co v nás je. Ve jménu toho, co v nás ještě zbylo z ušlechtilosti, jíž bylo lidské pokolení obdařeno. Je to cesta velkého hledání. Na budoucnost americké architektury!“

Část druhá

ELLSWORTH M. TOOHEY

1

Držet prsty pevně sevřené, jako by mu dlaně přirostly k oceli, kterou v nich svíral – stát pevně s nohama zapřenýma do plochého kamene, jenž mu zespodu tlačil do chodidel – necítit tělo, ale jen několik uzlů napětí: v kolenou, zápěstích, ramenou a ve vrtačce – cítit vibrace vrtačky v dlouhém trhavém třasu – cítit ho v žaludku, v plicích, vidět, jak se rovné čáry skalních vrstev před očima mění v klikaté roztřesené pruhy – cítit vrtačku i své tělo spojené v jediné energii tlaku, pod níž se ocelový hrot pomalu nořil do žuly – takový byl život Howarda Roarka v uplynulých dvou měsících.

Stál pod rozpáleným sluncem na horkém kameni. Tvář měl dobronzova opálenou. Košile se mu v dlouhých, vlhkých skvrnách lepila na záda. Stěny lomu se nad ním zvedaly v plochých římsách, jež se lámaly jedna o druhou. Byl to svět bez oblých tvarů, bez trávy a půdy, zjednodušený svět kamenných ploch, ostrých hran a úhlů. Nebyl to kámen vytvořený z usazenin větrů a vodních proudů stmelených trpělivými staletími; vznikl z roztavené hmoty, jež pomalu vychládala v neznámých hloubkách; byl vychrlen, vypuzen násilím ze země a dosud si uchovával svůj tvar proti násilí mužů na jeho římsách.

Strmé plochy byly němými svědky síly každého výlomu; energie každého výbuchu se rozběhla v nevychylující se přímce; kámen se v tvrdošíjném odporu rozlomil do zející praskliny. Vrtačky se pak s hlubokým, monotónním bručením nořily dál, napětí zvuku se zakusovalo do nervů, do lebky, jako by vibrující nářadí pomalu lámalo nejen kámen, ale i muže, kteří je drželi v rukou.

Práce se mu líbila. Měl pocit, jako by přihlížel zápasu svých svalů s žulou. Večer býval hrozně unavený. Vychutnával si prázdnotu vyčerpaného těla.

Večer co večer se vracíval z lomu pěšky tři kilometry do městečka, v němž byli dělníci ubytováni. Půda v lesích, jimiž procházel, byla měkká a teplá; po dlouhém dni stráveném na žulových římsách to bylo cosi neobvyklého; každý večer se usmíval, jako by to pro něj byl zcela nový příjemný pocit, a hleděl na zem, na to, jak jeho nohy drtí povrch, jenž mu odpovídal, podléhal mu a přiznával mu vítězství neznatelnými stopami, které zůstávaly po jeho krocích.

V podkroví ubytovny, v níž bydlel, byla koupelna. Lak na podlaze se dávno sloupal a holá prkna měla nyní šedobílou barvu. Ležel ve vaně dlouho a nechával chladnou vodu, aby mu vyplavila kamenný prach z kůže. Hlavu měl zakloněnou přes hranu vany, oči zavřené. Ta obrovská únava byla sama o sobě úlevou; nepřipouštěla žádný jiný vjem kromě příjemného pocitu z toho, jak se napětí ve svalech pomalu uvolňuje.

Jedl v jídelně spolu s ostatními dělníky z lomu. Sedával sám u stolu v rohu. Mastné výpary, stoupající z hrnců na obřím plynovém sporáku, zahalovaly zbytek místnosti do lepkavého oparu. Jedl málo. Pil hodně vody; studená, jiskřivá tekutina v čistém skle chutnala opojně.

Přespával v malém kamrlíku pod střechou. Prkna stropu se nad postelí svažovala šikmo dolů. Když pršelo, slyšel na střeše úder každé kapky a bylo snadné nechat se unášet představou, že cítí déšť přímo na svém těle.

Někdy po večeři se vydal znovu do lesa, který začínal hned za ubytovnou. Položil se na břicho na zem, s lokty opřenými a bradou v dlaních, a pozoroval vzorky žilek na zelených stéblech trávy. Foukl do nich a sledoval, jak se kývají a znovu zastavují. Přetočil se na záda a jen tak ležel, vychutnávaje si teplo sálající ze země. Vysoko nad sebou viděl listy stromů, ještě zelené, ale byla to hustá, nasycená zelená, jako by zhoustla v posledním pokusu vzepřít se blížícímu se soumraku, než ji úplně smaže. Za nehybnými listy se rozprostírala citronově žlutá obloha; její bledá záře podtrhovala to, na co už světlo nestačilo. Přitiskl boky a záda k zemi, zem kladla odpor, ale nakonec se podvolila; bylo to tiché vítězství. Pocítil tlumený, smyslně hřejivý pocit ve svalech na nohou.

Někdy, ne moc často, se posadil a zůstal dlouho bez hnutí sedět. Pak se usmál, zdlouhavým úsměvem kata pozorujícího svou oběť. Myslel na ubíhající dny, na domy, které mohl mezitím postavit, které měl postavit a které už možná nikdy nepostaví. S chladnou, nezúčastněnou zvědavostí pozoroval neohlášený příchod bolesti a říkal si: Tak už je tu zas. Čekal, zvědav, jak dlouho se zdrží. Sledovat svůj boj s ní mu přinášelo podivné, drsné potěšení; dokázal zapomenout na to, že jsou to jeho vlastní muka, dokázal se opovržlivě usmát, aniž by si uvědomoval, že se směje své vlastní bolesti. Nestávalo se mu to často. Ale když to přišlo, myslel na totéž, nač myslel v lomu: že se musí provrtat žulou, zarazit klín a vyhodit do povětří tu věc v sobě, která v něm stále vzbuzovala lítost.

Dominika Franconová trávila celé léto sama v rozlehlé koloniální vile svého otce, vzdálené asi pět kilometrů od lomu. Nepřijímala žádné hosty. Starý správce a jeho žena byli jediné lidské bytosti, které vídala, ne moc často a jen z pouhé nutnosti. Manželé bydleli kousek od vily, poblíž stájí. Správce pečoval o pozemky a staral se o koně, jeho žena poklízela v domě a vařila Dominice jídlo.

Jídlo jí bylo servírováno s toutéž vlídnou upjatosti, jakou si stará žena osvojila v dobách, kdy byla Dominičina matka ještě naživu a sedávala ve velké jídelně v čele stolu obklopeného letními hosty. Každý večer nacházela Dominika své osamělé místo u stolu slavnostně prostřené, svíčky zapálené, jazyky žlutého plamene nehybně vzpřímené jako lesklá kovová kopí čestných stráží. Tma zvětšovala místnost do velikosti sálu a vysoká okna ji lemovala jako sloupořadí hradních hlídek. Uprostřed dlouhého stolu stála mělká křišťálová mísa s jediným květem leknínu, rozprostírajícím své bílé okvětní lístky kolem středu žlutého jako kapka plamene svíce.

Žena nanosila v nevtíravé tichosti večeři na stůl, a jakmile vše nachystala, zmizela. Když Dominika vyšla po schodech do své ložnice, našla křehké záhyby krajek na své noční košili úhledně rozložené na posteli. Když ráno vešla do koupelny, měla v zapuštěné vaně připravenou koupel s hyacintovou vůní svých oblíbených solí, akvamarínové dlaždice byly vyleštěné, zářící pod jejíma nohama, obrovské měkké osušky byly rozložené jako sněhové závěje, připravené pohltit její tělo. A přesto nikdy neslyšela žádné kroky a necítila v domě pohyb žádné živé bytosti. Stará žena se o Dominiku starala se stejně ohleduplnou uctivostí, s jakou pečovala o benátské sklo ve vitrínách přijímacího salonu.

Dominika strávila tolik času tím, že se úmyslně obklopovala lidmi, aby dosáhla pocitu samoty, že tato zkouška opravdové samoty pro ni nyní představovala upřímné okouzlení a zároveň porušení svých zásad, neboť si dopřávala slabost, jakou by si byla nikdy dřív nedovolila – užívala si ji. Protáhla se a nechala paže líně spadnout zpět. Cítila v nich sladkou, ospalou tíhu, jako po první skleničce alkoholu. Vnímala letní šaty, jež měla na sobě, cítila, jak se její kolena a stehna potýkají s lehkým pnutím látky, kdykoli se pohne; to ji přimělo zapomenout na látku a uvědomit si své tělo.

Dům stál opuštěný uprostřed rozlehlých pozemků, obklopený ze všech stran lesy. Široko daleko nikdo nebydlel. Dominika se projížděla na koni po dlouhých, opuštěných cestách, po skrytých pěšinách, nikam nevedoucích. Listy se třpytily v slunci a drobné větvičky se ulamovaly ve větru, jejž za sebou v letu zvířila. Občas zatajila dech v náhlém napětí, že za dalším ohybem cesty na ni čeká něco úžasného a hrozivého. Nevěděla co, nevěděla, má-li to být nějaký výjev, člověk nebo nějaká událost. Věděla jen, co přitom cítí – hříšnou radost.

Občas se vydala na procházku a chodila dlouhé kilometry, bez cíle a bez pomyšlení na návrat. Na silnici ji míjela auta; lidé z městečka přilehlého k lomu ji znali a ukláněli se jí. Považovali ji za zámeckou paní, podobně jako před lety její matku. Sešla ze silnice do lesa a šla dál, volně pohupujíc rukama, hlavu zakloněnou a pohled upřený do vrcholků stromů. Nad jejich korunami viděla ubíhat mraky; zdálo se, jako by se obrovské stromy před ní hýbaly, nakláněly se, padaly a už už ji měly zamáčknout; zastavila se a čekala, hlavu zakloněnou a krk napjatý, jako by si přála, aby se to stalo. Pak pokrčila rameny a šla dál. Netrpělivě odstrkovala silné větve, které jí překážely v cestě, nedbajíc škrábanců na holých pažích. Šla dlouho, dokud nebyla vyčerpaná; nutila se překonat únavu svých svalů a ujít ještě kousek. Pak padla na záda, ruce a nohy roztažené na zemi do kříže, oddechujíc úlevou. Cítila se prázdná a srostlá se zemí a do prsou ji tlačila tíha vzduchu.

Někdy, když se ráno probudila ve své ložnici, slyšela z žulového lomu exploze výbuchů. Protáhla se s rukama nad hlavou na bílém hedvábném polštáři a zaposlouchala se. Byl to destruktivní zvuk, a to se jí líbilo.

Protože slunce pražilo toho dne už od samého rána a ona věděla, že v lomu bude pražit ještě víc, protože nechtěla nikoho potkat a věděla, že tam uvidí jen dělníky při práci, vydala se Dominika do žulového lomu. Pomyšlení na sluncem rozžhavený lom v ní vzbuzovalo odpor; ten pocit se jí zamlouval.

Když vyšla z lesa a stanula na okraji kamenné propasti, měla pocit, jako by ji někdo strčil do popravčí komory plné vařící páry. Horko však nesálalo ze slunce, ale z té trhliny v zemi, z odrazů plochých říms. Připadalo jí, jako by ramena, hlavu i záda, vystavené slunci, měla v chladném stínu, zatímco po nohách jí k bradě a nosním dírkám stoupal horký dech kamene. Vzduch pod ní se tetelil a z žuly vyšlehávaly ohnivé jiskry; zdálo se jí, že se kámen hýbe, taje a stéká v bílých pramíncích lávy. Těžkou nehybnost vzduchu rozbíjely vrtačky a kladiva. Bylo neslušné dívat se na muže na římsách toho kotle. Nevypadali jako dělníci, ale jako trestanci spoutaní řetězem, odpykávající si nějaký nelidský trest za nějaký nelidský zločin. Nemohla z nich spustit oči.

Stála tam a svou přítomností urážela to, co leželo pod ní. Její šaty v barvě vody, světle zelenomodré, příliš jednoduché a drahé, se sklady přesnými jako skleněné hrany, její tenké podpatky na obrovských balvanech, hladká helma jejích hlasů, extrémní křehkost jejího těla na pozadí oblohy, to vše jako by se drze vychloubalo chladným stínem zahrad a salonů, z nichž přicházela.

Hleděla dolů. Její oči se zastavily na oranžových vlasech jednoho z mužů, který pozvedl hlavu a podíval se na ni.

Zůstala jako přimrazená, protože první vjem, který pocítila, nebyl pohled, ale dotek: ne vědomí přítomnosti cizích očí, ale plesknutí políčku do tváře. Jedna ruka jí zůstala nepřirozeně odtažená od těla, prsty roztažené od sebe, jako by tlačila do zdi. Věděla, že se nemůže pohnout, dokud jí to on nedovolí.

Viděla jeho ústa a tiché opovržení v jejich tvaru; plochy jeho hubených, propadlých tváří, chladný, ryzí jas jeho očí bez špetky soucitu. Věděla, že je to nejkrásnější obličej, jaký kdy může v životě vidět, protože to byla zhmotnělá představa síly. Ucítila, jak v ní stoupá vlna vzteku, protestu, odporu – a příjemného opojení. Stál a hleděl vzhůru na ni; nebyl to jen letmý pohled, byl to akt přivlastnění. Věděla, že by ho měla zpražit pohledem, jaký zasluhoval. Místo toho však hleděla na kamenný prach na jeho opálených pažích, na promáčenou košili, lepící se mu na žebra, na linie jeho dlouhých nohou. Myslela na sochy mužských postav, které se jí vždycky tak líbily; napadlo ji, jak by asi vypadal nahý. Všimla si, že se na ni dívá, jako by věděl, na co myslí. Měla pocit, že právě našla životní cíl – prudkou, hlubokou nenávist k tomu muži.

Pohnula se jako první. Obrátila se a vykročila směrem od něho. Na pěšině před sebou spatřila správce lomu a zamávala na něj. Správce se jí rozběhl naproti. „No ne, slečna Franconová!“ zvolal. „Moc mě těší, slečno Franconová!“

Doufala, že ten muž dole ta slova slyšel. Poprvé v životě byla vděčná za to, čí je dcerou, vděčná za postavení a majetek svého otce, jimiž vždy tak pohrdala. Náhle si uvědomila, že ten muž dole je jen obyčejný dělník, majetek toho, komu patří toto místo. A že tím, komu toto místo téměř patří, je ona.

Správce se před ní uctivě zastavil. Usmála se a řekla:

„Předpokládám, že tento lom jednou zdědím, a tak jsem si řekla, že bych o něj mohla občas projevit trochu zájmu.“

Správce před ní sestupoval po pěšině dolů, ukazoval jí svou doménu a popisoval jí jednotlivé práce. Následovala ho až na druhý konec lomu, sestoupila na jeho zaprášeně zelené dno s několika přístřešky, prohlédla si podivné stroje. Pak se vracela zpátky, už opět sama, po okraji žulové prohlubně.

Viděla ho už z dálky. Byl zabraný do práce. Pramen zrzavých vlasů mu visel do čela a pohupoval se chvěním vrtačky. Pomyslela si – s nadějí –, že vibrace vrtačky mu musí působit bolest, bolest jeho tělu, všemu uvnitř jeho těla.

Když byla na skále nad ním, zvedl hlavu a podíval se na ni. Ten pohled neznamenal, že by si všiml jejího příchodu; vzhlédl, jako by předem čekal, že ji tam uvidí, jako by věděl, že se vrátí. Všimla si náznaku úsměvu, urážlivějšího než slova. Byl natolik drzý, že se jí vydržel dívat přímo do očí, bez pohnutí, neráčil se obrátit a uznat, že nemá žádné právo se na ni takto dívat. Nejenže si to právo přivlastnil, ale ještě jí dával mlčky najevo, že mu je dala sama.

Prudce se otočila a pokračovala v cestě dolů po skalnatém svahu, pryč z lomu.

Nebyly to oči ani ústa, co si z něj pamatovala, ale ruce. Smysl toho dne jako by se jí uložil do paměti v jediném obrazu, v jediném okamžiku, kdy jeho ruka spočinula na žule. Vybavovalo se jí to pořád znovu: bříška prstů přitisknutá na kámen, dlouhé prsty prodlužující přímky šlach, táhnoucích se vějířovitě od zápěstí ke kloubům. Myslela na něj, ale každou její myšlenkou prolínal obraz té ruky na žule. Děsilo ji to; nechápala to.

Je to jen obyčejný dělník, říkala si, člověk najatý na práci trestanců. Seděla před skleněnou deskou toaletního stolku. Přejížděla pohledem křišťálové předměty, jež na ní byly rozložené. Vypadaly jako nějaké sošky z ledu – odrážely její vlastní chladnou, okázalou křehkost. Myslela na jeho tělo namáhané prací, na šaty nasáklé prachem a potem, na jeho ruce. Připomínala si zvlášť ten protiklad, protože ji ponižoval. Opřela se a zavřela oči. Pomyslela na zástupy vzdělaných a významných mužů, jež v životě odmítla. A pak znovu na toho dělníka v lomu. Představila si, že by mohla být ponížena – ne mužem, jehož obdivovala, ale mužem, kterým hluboce pohrdala. Položila ruku na stolek a zabořila do ní hlavu; ta myšlenka ji zaplavila omamnou slabostí.

Dva dny přesvědčovala sebe samu, že se jí tomu podaří uniknout. Vyhrabala z kufru staré brožury cestovních kanceláří, prolistovala je, vybrala jedno letovisko, hotel i konkrétní pokoj, našla si vlak, kterým odjede, loď, na niž přestoupí, i číslo kajuty. Nacházela v tom škodolibé uspokojení, protože jí bylo jasné, že na žádný výlet nepojede. Věděla, že se vrátí do lomu.

Do lomu se vrátila po třech dnech. Zastavila se nad plošinou, na níž pracoval, a bezostyšně ho pozorovala. Když zvedl hlavu, neodvrátila se. Z jejího pohledu vyčetl, že dobře ví, co dělá, ale že jí nestojí za to, aby to před ním skrývala. Ona z jeho pohledu vyčetla jen to, že její návrat očekával. Sehnul se nad vrtačkou a pokračoval v práci. Čekala. Chtěla, aby zvedl hlavu. Věděla, že on to ví. Už ji však nezvedl.

Stála tam a pozorovala jeho ruce, čekajíc na okamžiky, kdy se dotknou skály. Na vrtačku i dynamit zapomněla. Líbilo se jí myslet na to, jak se mu žula láme pod rukama.

Náhle zaslechla, jak správce volá její jméno, a pak ho uviděla, jak k ní spěchá po pěšině nahoru. Když se přiblížil, obrátila se k němu.

„Líbí se mi pozorovat ty muže při práci,“ vysvětlila mu.

„Ano, je na ně pěkný pohled, co?“ přikývl správce souhlasně. „Tamhle právě vyvážejí vozík s dalším nákladem.“

Nedívala se na vozík. Dívala se na muže pod sebou a z jeho drze pobaveného pohledu vyčetla, že je mu jasné, že si nepřeje, aby se teď na ni díval. Odvrátila pohled. Správce přehlédl očima celou jámu a jeho pohled se zastavil u muže pod nimi.

„Hej, ty tam dole!“ křikl na něj. „Jsi placenej za to, abys pracoval, nebo okouněl?“

Muž se beze slova sklonil nad svou vrtačkou. Dominika se nahlas zasmála.

Správce se začal omlouvat: „Nejsou to žádní svatoušci, tady dole, slečno Franconová… Někteří z nich si už i něco odseděli.“

„Tenhle taky?“ zeptala se ukazujíc dolů.

„Jo, to se mě moc ptáte. Neznám je všechny podle tváře.“

Přála si, aby to byla pravda. Uvažovala, zda jsou trestanci ještě bičováni. Doufala, že ano. Při té myšlence se jí trochu zatočila hlava, jako když se jí v dětství někdy ve snu zdálo, že padá z vysokého schodiště; teď však to padání cítila v žaludku.

Otočila se na podpatku a spěšně z lomu odešla.

Vrátila se až po mnoha dnech. Tentokrát se objevil náhle a nečekaně přímo před ní na plochém kameni vedle pěšiny. Zarazila se. Nechtěla se k němu příliš přiblížit. Bylo divné vidět ho před sebou bez dostatečné vzdálenosti, která by ji chránila a poskytovala jí výmluvu.

Stál tam a díval se přímo na ni. Jejich vzájemné pochopení bylo příliš urážlivě důvěrné, protože mezi nimi dosud nepadlo ani slovo. Porušila ten stav jako první.

„Proč na mě vždycky tak zíráte?“ zeptala se odměřeně.

Opět si potvrdila, že slova jsou ten nejlepší prostředek odcizení. Všechno, co jim dosud bylo oběma jasné, popřela tím, že to pojmenovala. Chvíli jen mlčky stál a nespouštěl z ní oči. Vyděsila se, že jí třeba vůbec neodpoví, že jí svým mlčením dá až příliš jednoznačně najevo, že není žádné odpovědi třeba. On ale odpověděl.

„Ze stejného důvodu, proč vy zíráte na mě.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Kdybyste to nevěděla, byla byste mnohem překvapenější a mnohem klidnější, slečno Franconová.“

„Takže vy víte, jak se jmenuji?“

„Dala jste to na srozuměnou dost hlasitě.“

„Nebuďte drzý. Můžu vás nechat od minuty vyhodit.“

Obrátil se, jako by mezi muži pod nimi někoho hledal. „Mám vám zavolat správce?“

Opovržlivě se usmála.

„Ne, jistěže ne. To by bylo moc jednoduché. Ale když tedy víte, kdo jsem, radila bych vám, abyste se na mě přestal dívat, kdykoli se tu objevím. Někdo by si to mohl špatně vysvětlit.“

„Ani bych neřekl.“

Otočila se. Potřebovala ovládnout svůj hlas. Zadívala se na kamenné terasy. Pak se zeptala: „Je to těžká práce?“

„Je. Hrozně.“

„Býváte unavený?“

„Nelidsky.“

„Jaký je to pocit?“

„Večer se skoro nemůžu udržet na nohou. V noci nemůžu pohnout rukama. Když ležím v posteli, můžu si podle jednotlivých bolestí spočítat každý sval v těle.“

Najednou věděla, že nemluví o sobě; mluvil o ní, říkal jí věci, které chtěla slyšet, a dával jí najevo, že ví, proč chce slyšet zrovna toto.

Pocítila vztek, vztek, který ji uklidňoval, protože byl chladný a jednoznačný. Zároveň zatoužila po tom, aby se její kůže dotkla jeho, aby se její nahá paže přitiskla po celé délce k jeho paži. Jen to, dál její touha nešla.

Zeptala se klidným hlasem:

„Vy sem nepatříte, že ne? Nemluvíte jako dělník. Co jste dělal předtím?“

„Elektrikáře. Instalatéra. Zedníka. Různě.“

„Proč pracujete zrovna tady?“

„Pro peníze, které mi platíte, slečno Franconová.“

Pokrčila rameny. Obrátila se a vzdalovala se pryč po pěšině. Věděla, že se za ní dívá. Neotočila se. Obešla celý lom a odcházela, jak nejrychleji mohla. Pěšině, na níž by ho musela znovu potkat, se vyhnula.

2

Dominika se každé ráno probouzela s vidinou dne, který měla před sebou a který byl významný tím, že měl cíl, jehož měla dosáhnout; cíl – nejít ten den do lomu.

Ztratila svobodu, již tolik milovala. Věděla, že boj za svobodu namířený proti jediné touze je jen jinou formou otroctví, ale byla to forma, která pro ni byla přijatelnější. Byl to jediný způsob, jakým mu mohla dovolit, aby zasahoval do jejího života. Nacházela temné uspokojení v bolesti – protože tu bolest jí působil on.

Zajela navštívit jedny vzdálené sousedy, bohatou, pohodlím obklopenou rodinu, jež ji v New Yorku k smrti nudila. Celé léto nikoho nenavštívila. Byli překvapeni a rádi, že ji vidí. Seděla u bazénu mezi významnými a kultivovanými lidmi a pozorovala atmosféru vybrané elegance kolem sebe. Vnímala úctu, kterou jí projevovali, když s ní mluvili. Pohlédla na svůj odraz na hladině bazénu: vypadala asketičtěji než kdokoli z nich.

A s potměšilým vzrušením si představila, jak by se asi tvářili, kdyby tušili, nač právě myslí. Kdyby věděli, že myslí na nějakého muže z lomu, na jeho tělo, a to s tak odvážnou důvěrností, s jakou myslí člověk jen na své vlastní. Usmála se; chladná nevinnost její tváře jim zabránila, aby prohlédli podstatu jejího úsměvu. Jezdila pak k nim na návštěvu častěji – kvůli těmto myšlenkám, které tolik kontrastovaly s úctou, již jí projevovali.

Jednoho večera jí jeden z hostů nabídl, že ji sveze domů. Byl to významný mladý básník, bledý a útlý, s měkkými, smyslnými rty a očima, jimž celý svět ubližoval. Všimla si, že jí už dlouho věnuje roztouženou pozornost. Jak ujížděli soumrakem, váhavě se k ní naklonil. Slyšela, jak jí šeptá prosebné, nesouvislé lichotky, které slýchala od tolika mužů. Zajel k okraji silnice a zastavil. Ucítila na rameni jeho rty.

Prudce se odtáhla. Chvíli zůstala sedět bez hnutí, protože kdyby se pohnula, musela by se o něj otřít, a to by nesnesla. Pak prudce otevřela dveře auta, vyskočila ven, zabouchla za sebou, jako by jej prásknutí dveří mohlo vymazat ze světa, a běžela bez rozmyslu pryč. Po chvíli přestala utíkat a pokračovala volným krokem, celá se chvějíc. Šla dál po temné silnici, dokud před sebou neuviděla střechu svého domu.

Zastavila se a rozhlédla se kolem sebe. Její první souvislou myšlenkou byl údiv. Takové věci se jí v minulosti stávaly často, ale dřív ji to vždy pobavilo, nevzbuzovalo to v ní žádný odpor, nic při tom necítila. Pomalu došla přes trávník k domu. Na schodech do ložnice se znovu zastavila. Vzpomněla si na muže v lomu. Uvědomila si, jasně a jednoznačně, že ten muž v lomu ji chce. Věděla to už delší dobu, od první chvíle, kdy se na ni podíval. Ale nikdy předtím si to nepřiznala.

Zasmála se. Přejela pohledem němou, skvostnou nádheru svého domu. V jeho zdech působila ta myšlenka absurdně. Věděla, že jí se něco takového nemůže nikdy stát. A dobře věděla, jaké utrpení mu může připravit.

Několik dnů se pohybovala spokojeně po domě. To byla její obrana. Z dálky slyšela výbuchy odstřelů v lomu a usmívala se.

Ale cítila se až příliš jistá a dům byl až příliš bezpečný. Musela svou jistotu podrobit nějaké zkoušce.

Vybrala jednu desku mramorového obložení u krbu ve své ložnici. Potřebovala ji nějak rozbít. Klekla si na zem s kladivem v ruce a pokusila se mramor roztříštit. Bušila do desky, rozpřahovala se útlou paží vysoko nad hlavou a nechávala ji dopadnout dolů v bezmocném vzteku. Cítila bolest v kostech i kloubech paží. Nakonec se jí podařilo vyrobit v mramoru dlouhý škrábanec.

Vypravila se do lomu. Uviděla ho už z dálky a zamířila přímo k němu.

„Dobrý den,“ řekla nenuceně.

Vypnul vrtačku. Opřel se o výčnělek skály a pozdravil ji:

„Dobrý den.“

„Vzpomněla jsem si na vás,“ řekla tiše a zarazila se, pak dodala hlasem plynoucím v tónu neodolatelného pozvání, „protože potřebuji v domě udělat nějakou hrubou práci. Chtěl byste si přivydělat?“

„Samozřejmě, slečno Franconová.“

„Můžete tedy dnes večer přijít do mého domu? Vchod pro služebnictvo je od silnice do Ridgewoodu. Praskla mi mramorová deska u krbu a je třeba ji vyměnit. Chci, abyste ji prohlédl a nechal podle ní udělat novou.“

Čekala, že se urazí a odmítne to.

„V kolik mám přijít?“ zeptal se.

„V sedm. Kolik vám tu platí?“

„Šedesát dva centů na hodinu.“

„To docela odpovídá vaší práci. Jsem ochotná vám zaplatit stejně. Víte, jak se dostanete k mému domu?“

„Ne, slečno Franconová.“

„Zeptejte se někoho ve vsi, ukáže vám cestu.“

„Jistě, slečno Franconová.“

Odešla zklamaná. Měla pocit, že ono tajné souznění mezi nimi se vytratilo. Mluvil, jako by šlo o normální pracovní zakázku, kterou zrovna tak mohla nabídnout komukoli jinému. Pak znovu pocítila onu nevolnost, onen pocit studu a rozkoše, kterým ji vždy naplnil. Uvědomila si, že jejich vzájemné souznění je ještě důvěrnější a výraznější než předtím – tím, že její nepřirozenou nabídku přijal tak přirozeně. Opět se potvrdilo, jak moc toho o ní ví – tím, že nebyl vůbec překvapený.

Ten večer požádala správce domu a jeho ženu, aby zůstali v domě. Jejich skromná přítomnost dokreslila obraz feudálního sídla. Přesně v sedm zazvonil zvonek u vchodu pro služebnictvo. Správcova žena ho uvedla do prostorné vstupní haly, kde ho Dominika očekávala, stojíc na podestě širokého schodiště.

Sledovala ho, jak se blíží ke schodišti a vzhlíží k ní vzhůru. Zůstala tam stát dostatečně dlouho na to, aby mu došlo, že tam stojí schválně, že si to tak úmyslně naplánovala, a pohnula se až těsně předtím, než si tím mohl začít být jist. „Dobrý večer,“ řekla odměřeně tichým hlasem.

Neodpověděl, jen sklonil hlavu a začal k ní stoupat po schodech nahoru. Byl v montérkách a nesl si brašnu s nářadím. V jeho pohybech byla jakási svižná, uvolněná energie, jež sem, do tohoto domu, na toto nablýskané schodiště, lemované elegantním, strohým zábradlím, nezapadala. Čekala, že bude v domě vypadat nepatřičně; ale byl to dům, který náhle působil v jeho přítomnosti nepatřičně.

Pohnula rukou a ukázala na dveře své ložnice. Poslušně ji následoval. Když vstoupil do pokoje, jako by vůbec nezaznamenal, kde je. Vešel do něj jako do dílny a zamířil přímo ke krbu.

„Tady to je,“ řekla, ukazujíc prstem na mramorovou desku.

Nic na to neřekl. Poklekl a vyňal z brašny tenký kovový klín. Přiložil jeho hrot ke škrábanci, vzal kladivo a jednou udeřil. Mramor se rozštípl v dlouhé, hluboké rýze.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. Byl to pohled, jehož se obávala, pohled plný výsměchu, na který nešlo odpovědět, protože nebyl zjevný, jen ho cítila. Pak řekl:

„Teď je deska rozbitá a je třeba ji vyměnit.“

Zeptala se nevzrušeně:

„Víte, co je to za mramor a kde by se dal objednat stejný kus?“

„Samozřejmě, slečno Franconová.“

„Tak pokračujte. Vyndejte ho.“

„Jistě, slečno Franconová.“

Stála nad ním a sledovala ho. Bylo zvláštní cítit tu nesmyslnou potřebu pozorovat mechanický proces jeho práce, jako by mu mohla pomáhat očima. Náhle si uvědomila, že se bojí rozhlédnout po pokoji. Přinutila se zvednout hlavu.

Viděla desku svého toaletního stolku, jejíž skleněná hrana vypadala jako tenká zelená saténová stuha ztrácející se v šeru. Viděla křišťálové dózy, viděla pár bílých pantoflí, bleděmodrý ručník na zemi u zrcadla, punčochy přehozené přes opěradlo židle. Viděla bílý saténový přehoz na své posteli. On měl na košili vlhké skvrny a šedé šmouhy od kamenného prachu. Prach měl na kůži paží. Měla pocit, jako by na každém předmětu v místnosti ulpěl jeho dotek, jako by vzduch kolem nich byl hluboká nádrž s vodou, do níž byli oba ponořeni, a voda se dotýkala jeho a nesla jeho dotek k ní, ke všem předmětům v pokoji. Zatoužila po tom, aby se na ni podíval. On však pracoval a hlavu ani nezvedl.

Přistoupila k němu a mlčky nad ním stála. Nikdy předtím mu nebyla tak blízko. Viděla hladkou kůži jeho krku, viděla pramínky jeho vlasů. Pohlédla dolů na špičku svého sandálu. Ležel tam na zemi jen pár centimetrů od jeho těla, stačil by jediný, nepatrný pohyb nohy, aby se ho dotkla. Couvla zpátky.

Pohnul hlavou, ale ne aby se na ni podíval, ale aby si vzal z brašny jiný nástroj. Pak se znovu sklonil a pokračoval v práci.

Rozesmála se. Přestal pracovat a podíval se na ni.

„Ano?“ zeptal se.

Když mu odpovídala, zvážněla a hlas jí změkl:

„Ach, promiňte. Asi to vypadalo, že se směju vám. Ale to ne, opravdu.“

Pak dodala:

„Nechtěla jsem vás vyrušit. Určitě už to chcete mít za sebou a vypadnout odsud co nejdřív. Musíte být hrozně unavený. Ale platím vás od hodiny, takže by nebylo vůbec od věci, kdybyste si ten čas chtěl trochu natáhnout, abyste z toho něco měl. Jistě je něco, o čem byste si rád popovídal.“

„To ano, slečno Franconová.“

„Nuže?“

„Ten krb je podle mě příšerně nevkusný.“

„Myslíte? Ten dům navrhoval můj otec.“

„Ovšemže, slečno Franconová.“

„Vy ale nemáte do práce architekta co mluvit.“

„To rozhodně ne.“

„Jistě by se našlo jiné společné téma.“

„To jistě, slečno Franconová.“

Přešla k posteli. Posadila se, opřela se o napjaté paže, překřížila nohy a přitiskla je pevně k sobě v dlouhé, rovné přímce. Její tělo, visící volně od ramen dolů, kontrastovalo s neohebnou strnulostí jejích nohou. Chladná upjatost tváře kontrastovala s pozicí těla.

Pracoval dál a občas o ni zavadil pohledem. Poslušně mluvil, jak si přála.

„Musím sehnat mramor přesně téže kvality, slečno Franconová. Je důležité rozlišovat jednotlivé druhy mramoru. Obecně se mluví o třech druzích. Bílé mramory vzniklé rekrystalizací vápence, onyxové mramory, které jsou chemickými usazeninami uhličitanu vápenatého, a zelené mramory, jejichž složení tvoří převážně vodnatý křemičitan magnézia nebo serpentin. Ty ovšem nelze považovat za pravý mramor. Pravý mramor je metamorfovaná forma vápence, vzniklá horkem a tlakem. Tlak je mocný faktor. Jakmile začne jednou působit, jeho následky už nemůže nic zvrátit.“

„Jaké následky?“ zeptala se a naklonila se dopředu.

„Rekrystalizaci vápencových částic a infiltraci cizích prvků z okolní půdy. Ty vytvářejí ony barevné šmouhy, které můžeme najít na většině mramorů. Růžový mramor je příznakem přítomnosti manganu, šedý mramor mají na svědomí sloučeniny uhlíku a žlutý mramor je přisuzován železu. Tato deska je samozřejmě z bílého mramoru. A bílého mramoru existuje bezpočet variant. Musíte vybírat velice pečlivě, slečno Franconová…“

Seděla nakloněná dopředu, schoulená do nejasného, černého chumlu. Světlo lampy jí dopadalo na ruku, která jí volně ležela na kolenou, dlaní obrácená nahoru, s mírně pokrčenými prsty; tenký proužek odlesku ohně jí obkresloval každý prst zvlášť. V kontrastu s jejími tmavými šaty působila ruka příliš obnaženě a nápadně.

„…a ujistit se, že objednám novou desku přesně stejné kvality. Například by nebylo vhodné nahradit ho bílým mramorem z Georgie, který nemá tak jemné zrno jako bílý mramor z Alabamy. Tohle je alabamský mramor, vysoce kvalitní. A velice drahý.“

Viděl, jak se její dlaň sevřela v pěst a sjela dolů, mimo světlo. Pokračoval mlčky ve své práci.

Když byl hotov, vstal a zeptal se:

„Kam mám ten kámen dát?“

„Nechte ho tamhle. Nechám ho pak odnést.“

„Nechám vyříznout novou desku přesně na míru, pošlou vám ji dobírkou. Přejete si, abych ji také usadil?“

„Ano, ovšem. Až ji přivezou, dám vám vědět. Kolik vám dlužím?“ Pohlédla na hodiny na svém nočním stolku. „Počkejte, byl jste tu tři čtvrtě hodiny. To dělá čtyřicet osm centů.“ Natáhla se pro kabelku, vytáhla dolarovou bankovku a podala mu ji. „Drobné si nechte.“

Doufala, že jí hodí bankovku do tváře. Zasunul ji však do kapsy a řekl:

„Děkuji vám, slečno Franconová.“

Všiml si, že se jí okraj černého dlouhého rukávu nad zaťatou pěstí chvěje.

„Dobrou noc,“ řekla, hlas dutý zlostí.

Uklonil se: „Dobrou noc, slečno Franconová.“

Obrátil se, sešel ze schodů a vyšel z domu ven.

Přestala na něj myslet. Myslela jen na mramorovou desku, kterou objednal. Čekala, až ji přivezou, s horečnatou intenzitou náhlé posedlosti. Počítala dny a vybíhala k oknu pokaždé, když po silnici za trávníkem přejelo nějaké nákladní auto.

Namlouvala si, že čeká opravdu jen na ten mramor, jen na něj a na nic víc, že v tom není žádný jiný skrytý důvod, vůbec žádný. Je to jen poslední dozvuk hysterie, od níž se už téměř osvobodila. Až přivezou tu desku, všechno skončí.

Když mramor přivezli, skoro se na něj nepodívala. Dodávkové auto ještě ani neopustilo její pozemek, když už seděla za psacím stolem a na drahý dopisní papír psala rychlý vzkaz:

„Mramor dorazil. Chci ho usadit ještě dnes.“

Poslala správce se vzkazem do lomu. Poručila mu, aby ho předal: „Nevím, jak se jmenuje. Ten zrzavý dělník, co tu byl.“

Správce se vrátil s odpovědí načmáranou tužkou na útržku hnědého papírového sáčku:

„Budete ho mít usazený dnes.“

Čekala v dusivé prázdnotě netrpělivosti u okna své ložnice. V sedm hodin zazvonil u vchodu pro služebnictvo zvonek. Pak uslyšela zaklepání na dveře. „Vstupte,“ zavelela, aby zakryla nepřirozený zvuk svého hlasu. Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila správcova žena, pobízejíc příchozího, aby ji následoval. Do pokoje vešel malý, podsaditý Ital ve středních letech, s nohama do o, se zlatým kroužkem v uchu. Oběma rukama uctivě svíral roztřepený klobouk.

„To je ten muž, co ho posílají z lomu, slečno Franconová,“ oznámila správcova žena.

Dominika se zeptala tónem, v němž nebyl patrný výkřik ani otázka:

„Kdo jste?“

„Pasquale Orsini,“ odpověděl muž poslušně, nechápavě.

„Co tu chcete?“

„No, já… Zrzek povídal, že je tu potřeba opravit ňákej krb, že prej chcete, abych ho dal do cajku.“

„Ano. Jistě, samozřejmě,“ řekla a vstala. „Zapomněla jsem. Dejte se do práce.“

Musela odejít z pokoje. Potřebovala utéct, aby ji nikdo neviděl, utéct sama před sebou, kdyby to bylo možné.

Zastavila se někde uprostřed zahrady, třásla se, dlaně si tiskla k očím. Popadl ji vztek. Ryzí, prostá emoce, jež všechno smetla a vyčistila; všechno, kromě hrůzy, která se pod tím vztekem skrývala. Hrůzy z vědomí, že teď už se nesmí k lomu ani přiblížit, a že tam přesto půjde.

Uplynulo několik dní, když v podvečer vyrazila do lomu. Právě se vrátila z dlouhé projížďky na koni, a když na trávníku uviděla prodlužující se stíny, věděla, že už další takovou noc nevydrží. Musí tam dorazit dřív, než skončí odpolední směna. Obrátila koně a uháněla k lomu. Vítr jí divoce šlehal do tváří.

Když dojela k lomu, nikde ho neviděla. Věděla hned, že tam není, ačkoli dělníci teprve odcházeli a mnozí z nich sestupovali v řadě za sebou po pěšinách kamennou kotlinou. Stála tam, rty sevřené, a vyhlížela ho. Ale věděla, že už odešel.

Vyrazila do lesa. Uháněla nazdařbůh mezi stěnami listů, které se před ní rozpíjely v houstnoucím soumraku. Zastavila se, ulomila kus dlouhé, tenké větve, oškubala z ní listy a pokračovala dál, pobízejíc koně k rychlejšímu tempu pružným proutkem místo bičíku. Měla pocit, jako by mohla tou rychlostí uspíšit blížící se noc, přimět příští hodiny, aby ubíhaly rychleji a přenesly ji v čase do rána dřív, než skutečně nastane. A pak ho náhle spatřila, jak kráčí sám po pěšině před ní.

Vyrazila divoce kupředu. Dohnala ho a zastavila koně prudkým škubnutím, jež ji vyhodilo ze sedla dopředu a zase zpět jako nějaká uvolněná pružina. Zastavil se.

Mlčeli. Dívali se jeden na druhého. Vnímala každou ubíhající vteřinu ticha jako zradu; to bezeslovné setkání, to vědomí, že není potřeba žádného pozdravu, bylo až příliš výmluvné.

Zeptala se bez výrazu:

„Proč jste nepřišel tu desku usadit sám?“

„Myslel jsem, že je to jedno, kdo přijde. Nebo vám na tom nějak záleželo, slečno Franconová?“

Nevnímala ta slova jako zvuky, ale jako políčky do tváře. Větev, kterou svírala v ruce, se vymrštila prudce do vzduchu a švihla ho přes obličej. Stejně prudce pak vyrazila tryskem pryč.

Dominika seděla před toaletním stolkem ve své ložnici. Bylo už hodně pozdě. Z rozlehlého, prázdného domu kolem ní nevycházel žádný zvuk. Francouzská okna na terasu měla otevřená, ale v temné zahradě za nimi nebylo slyšet ani šumění listů.

Přikrývky na posteli byly odhrnuté, čekaly na ni, polštář zářil bělostí proti vysokým černým oknům. Rozhodla se, že se pokusí usnout. Neviděla ho už tři dny. Přejela si rukama po hlavě, tisknouc křivky dlaní k hladkým plochám svých vlasů. Konečky prstů, zvlhčené parfémem, si přitlačila ke spánkům a chvíli je tam přidržela. Chladné píchnutí voňavé kapaliny jí poskytlo úlevu. Kapka parfému utkvěla na skle toaletního stolku, třpytivá jako diamant a stejně tak drahá.

Nezaslechla kroky v zahradě. Uslyšela je, až když stoupaly po schodech k terase. Narovnala se a svraštila čelo. Podívala se na francouzská okna.

Vešel dovnitř. Byl v pracovním, rukávy špinavé košile vyrolované, na kalhotách šmouhy kamenného prachu. Zůstal stát a díval se na ni. V jeho tváři nebyl smích ani porozumění – byla napjatá, krutě vážná, vášnivě asketická. Tváře měl propadlé, rty pevně sevřené, koutky stažené dolů. Prudce se postavila, rozhodila paže do stran, stáhla je dozadu a zůstala stát s prsty roztaženými. Ani se nepohnul. Viděla, jak mu na krku nabíhá žíla a pulzuje v ní krev.

Pak se k ní přiblížil. Uchopil ji, jako by se jeho svaly zakously do jejích, ucítila na žebrech kosti jeho paží, nohy měla zaklíněné mezi jeho stehna a jeho ústa přitisknutá na svých.

Nebyla si jistá, zda ji děs, díky němuž vymrštila lokty k jeho hrdlu a přetočila tělo, aby mu unikla, zachvátil hned, anebo zda v té první vteřině nezůstala ležet v jeho náruči, omráčena dotykem jeho kůže, pocitem, na který tolik myslela, který očekávala, ale který si nikdy nepředstavovala takto, ani nemohla, protože to nebylo nic pozemského, ale něco, co se nedalo vydržet ani vteřinu.

Pokusila se od něj odtrhnout. Její snaha se však rozbila o jeho paže, které ji ani nepocítily. Bušila mu pěstmi do ramen, do obličeje. Uvolnil jednu ruku, uchopil ji za obě zápěstí a přimáčkl jí je za zády pod svou paži, až ji zabolely lopatky. Otočila hlavu dozadu. Ucítila jeho rty na prsou. Vytrhla se mu.

Couvla k toaletnímu stolku a zůstala stát, schoulená, křečovitě svírající hranu stolku za sebou, oči vytřeštěné, děsem bezbarvé a beztvaré. Smál se. Jeho tvář hrála smíchem, který nebylo slyšet. Možná ji pustil úmyslně. Stál tam rozkročen s rukama volně svěšenýma podél těla, a ona cítila jeho tělo, i přes vzdálenost, jež je nyní dělila, silněji, než když byla v jeho sevření. Pohlédla letmo na dveře za jeho zády a on zachytil první náznak pohybu, pouhou myšlenku na možnost vyběhnout směrem k nim. Natáhl paži, aniž by se jí dotkl, a couvl. Ramena se jí mírně pohnula, jak se narovnala. Udělal krok dopředu a ramena jí opět spadla dolů. Schoulila se ještě víc, blíž ke stolku. Nechal ji čekat. Pak se přiblížil. Bez námahy ji zvedl do náručí. Zakousla se mu do ruky a na špičce jazyka ucítila krev. Zaklonil jí hlavu dozadu a přinutil ji otevřít ústa proti jeho.

Bojovala jako zvíře. Ale nevydala ani hlásku. Nevolala o pomoc. Slyšela ozvěnu úderů svého srdce v jeho zpomaleném dechu a věděla, že jsou to vzdechy rozkoše. Natáhla se pro lampu na toaletním stolku. Vyrazil jí lampu z ruky. Křišťál se ve tmě rozletěl na kusy.

Hodil ji na postel a ona ucítila, jak jí v hrdle, v očích buší krev; všechna ta nenávist, bezmoc a děs v její krvi. Cítila nenávist z jeho rukou; jeho ruce se pohybovaly po jejím těle, ruce, které lámaly žulu. Bojovala z posledních sil. Náhle ucítila bolest, jež jí projela tělem až do hrdla, z něhož se vydral výkřik. Pak zůstala nehybně ležet.

Byl to akt, který mohl proběhnout něžně, coby pečeť lásky, anebo arogantně jako symbol ponížení a nadřazenosti. Mohl to být akt milence, anebo vojáka znásilňujícího ženu nepřítele. On ho vykonal coby akt výsměchu. Ne lásky, ale zneuctění. A to ji přimělo zůstat ležet a podrobit se. Jediné něžné gesto z jeho strany – a bývala by zůstala chladná, nedotčená tím, co se děje s jejím tělem. Ale akt vládce, který se jí zmocňuje neslušně a bez sebemenší úcty, ji uvedl do vytržení, po jakém toužila. Pak ucítila, jak se jeho tělo chvěje v slastné agónii, jež byla i pro něj nesnesitelná, a věděla, že mu ji dala ona, že vyšla z ní, z jejího těla, kousla se do rtů a pochopila, co chtěl, aby věděla.

Ležel natažený přes postel, mimo její dosah, hlavu zakloněnou přes pelest dolů. Slyšela jeho pomalé, zklidňující se výdechy. Ležela na zádech, tak, jak ji nechal, nehybná, s ústy pootevřenými. Cítila se prázdná, lehká a klidná.

Viděla, že vstává. Viděla jeho siluetu v okně. Vyšel ven, beze slova, bez ohlédnutí. Uvědomovala si to, ale nevadilo jí to. Nevzrušeně poslouchala jeho kroky vzdalující se zahradou pryč.

Ležela dlouho bez pohnutí. Pak pohnula jazykem v otevřených ústech. Uslyšela zvuk, který vyšel odkudsi z jejího nitra. Byl to suchý, krátký, nepříjemný vzlyk. Ale neplakala, oči měla upřené do prázdna, suché a otevřené. Zvuk přešel v pohyb, v úder, který jí projel hrdlem do žaludku. Vymrštilo ji to nahoru, nejistě se postavila, předklonila se a objala si břicho pažemi. Stolek u postele se začal třást. Pohlédla na něj v tichém úžasu, jak je možné, že se stolek hýbe sám od sebe. Pak jí došlo, že se třese ona. Nevyděsilo ji to; připadalo jí směšné se tak třást, v krátkých, jednotlivých záškubech, jako by nehlučně škytala. Řekla si, že se musí vykoupat. Pocítila to jako nesnesitelnou potřebu, jako by po tom toužila už dlouho. Nic jí nevadilo, jen kdyby se vykoupala. Pomalu se přesunula ke dveřím do koupelny.

Rozsvítila v koupelně světlo. Uviděla svůj odraz ve vysokém zrcadle. Uviděla fialové modřiny, otisky jeho úst na svém těle. Slyšela, jak se z ní vydral sten, ne příliš hlasitý, přidušený v hrdle. Nezpůsobil ho ten pohled do zrcadla, ale to, co si při něm uvědomila. Věděla, že se nevykoupe. Věděla, že si chce ten pocit doteku jeho těla, stopy jeho těla na svém ponechat, a zároveň si byla vědoma toho, co tato touha znamená. Dopadla na kolena a chytila se za hranu vany. Nedokázala se přinutit přes tu hranu přelézt. Ruce jí sjely dolů a ona zůstala ležet na zemi. Ucítila pod sebou tvrdé, studené dlaždice. Tak zůstala ležet až do rána.

Když se Roark ráno probudil, pomyslel si, že včerejší noc byla dosažením jakéhosi bodu, jakýmsi zastavením v plynutí jeho života. Jeho život se posunoval dopředu právě kvůli takovým zastavením – kvůli okamžikům, které zažíval, když procházel Hellerovým rozestavěným domem; kvůli tomu včerejšímu. Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem pro něj včerejší noc znamenala totéž, čím mu bylo stavění domů; tím, jakou reakci v něm vyvolala, tím, čím naplnila jeho vědomí existence.

Byli spojeni jakýmsi porozuměním přesahujícím hranice toho násilí, té záměrné obscénnosti jeho aktu; kdyby pro něj znamenala méně, nebyl by se jí zmocnil tak, jak to udělal; kdyby pro ni on znamenal méně, nebyla by se tak zoufale bránila. Ta neopakovatelná triumfální radost byla způsobena vědomím, že oba vědí, o co jde.

Šel do lomu a pracoval ten den jako obvykle. Ona nepřišla a on nečekal, že přijde. Ale myšlenka na ni zůstala. Zvědavě ji hodnotil. Bylo to zvláštní – uvědomovat si existenci někoho jiného, pociťovat ji jako blízkou, naléhavou potřebu, potřebu ničím nevymezenou, ani ne příjemnou, ani ne bolestnou, jen definitivní jako nějaké ultimátum. Bylo pro něj důležité vědět, že někde existuje, myslet na ni, na to, jak se dnes ráno probudila, jak se pohybuje, s tím tělem, které mu stále patřilo, teď už navždy, a na to, nač asi myslí ona.

Když večer jedl v začouzené jídelně, otevřel noviny a uviděl ve společenské rubrice jméno Rogera Enrighta. V krátkém článku stálo:

„Zdá se, že další velkolepý projekt skončí v odpadkovém koši. Roger Enright, naftový magnát, se zřejmě ocitl ve slepé uličce. Se stavbou svého posledního vzdušného zámku, takzvaného Enrightova domu, se asi bude muset rozloučit. Údajně problémy s architektem. Šesti hochům z velkého světa architektury už prý náročný pan Enright ukázal dveře. A to všichni z nich kopou ve svém oboru za první ligu.“

Roark pocítil ostré píchnutí, jemuž se musel tak často vzpírat, aby ho nebolelo příliš; bodnutí beznaděje při představě, co všechno by mohl udělat, co všechno by bývalo bylo možné, a co bylo před ním uzavřeno. Pak si, bez jakékoli souvislosti, vzpomněl na Dominiku Franconovou. Neměla s tím, nač právě myslel, nic společného; vyděsilo ho jen to, že může zůstat přítomná i mezi těmito věcmi.

Uplynul týden. A pak našel jednou večer doma dopis. Byl zaslán do jeho bývalé kanceláře, odkud putoval na adresu jeho posledního newyorského bydliště, pak k Mikovi a od Mika do Connecticutu. Adresa naftařské společnosti, vytlačená na firemní obálce, mu nic neříkala. Otevřel dopis a četl:

Vážený pane Roarku,

už delší dobu se s Vámi pokouším spojit, ale zatím se mi nepodařilo Vás vypátrat. Ozvěte se mi, prosím, hned jak to bude možné. Rád bych s Vámi probral zamýšlenou stavbu svého domu, pokud jste ten, kdo postavil Fargův obchodní dům.

S úctou Váš

Roger Enright

O půl hodiny později už Roark seděl ve vlaku. Když se vlak dal do pohybu, vzpomněl si na Dominiku a uvědomil si, že ji opouští. Ta myšlenka se zdála být vzdálená a nedůležitá. Jen ho překvapilo, že i teď na ni stále myslí.

Byla by se s tím smířila, říkala si, a časem zapomněla na všechno, co se jí stalo, nebýt jediné věci: že to, co se stalo, se jí líbilo a že on to věděl, a navíc – že to věděl dřív, než za ní přišel, protože kdyby si tím nebyl jist, byl by za ní nikdy nepřišel. Nedala mu najevo to jediné, co by ji bývalo mohlo zachránit: že se jí to hnusí. Naopak, našla radost ve svém odporu, radost ve své hrůze a v jeho síle. Zneuctil ji, protože to sama chtěla, a ona ho za to nenáviděla.

Jednou ráno našla u snídaně na stole dopis. Byl od Alvaha Scarreta. „…Kdy se chystáš zpátky, Dominiko? Ani nevíš, jak nám tu chybíš. Ne že by s tebou bylo snadné vyjít, když tu jsi, vlastně mi vždycky naháníš hrůzu, ale přesto neváhám na tu dálku zvětšit tvé už tak dost velké ego upřímným přiznáním, že tu na tebe všichni netrpělivě čekáme. Tvůj návrat bude návratem císařovny.“

Dočetla a usmála se. Kdyby věděli, pomyslela si, ti lidé… ten starý život a ustrašené klanění se její osobě… byla jsem znásilněná… znásilněná nějakým nazrzlým primitivem z kamenného lomu… já, Dominika Franconová… ta slova vystihující hluboký pocit ponížení jí poskytovala stejnou slast, jakou cítila v jeho náruči.

Myslela na to, když se procházela krajinou, když míjela lidi na silnici a oni se jí ukláněli jako své paní. Chtělo se jí to vykřiknout všem do tváře.

Nevnímala, jak dny ubíhají. Cítila se spokojená v jakémsi zvláštním odloučení, sama se slovy, jež si v duchu stále opakovala. Pak si jednoho rána, stojíc na trávníku v zahradě, uvědomila, že uplynul týden a že už ho neviděla sedm dní. Otočila se a rychle zamířila přes trávník na silnici. Šla do lomu.

Šla po silnici celé kilometry s hlavou vystavenou slunci. Nespěchala. Nebylo proč. Bylo to nevyhnutelné. Znovu ho vidět… Neměla k tomu žádný důvod. Ta potřeba byla příliš velká na to, aby bylo nutné hledat pro ni důvod… Až pak… Vnímala i jiné věci, skryté, důležité, jež se jí mlhavě vynořovaly v mysli, ale teď bylo důležité jen jedno: znovu ho vidět…

Došla k lomu a pomalu, pozorně a hloupě se rozhlížela kolem sebe. Hloupě, protože obludnost toho, co spatřila, nemohla proniknout k jejímu mozku. To, že tam není, viděla hned. Práce byly v plném proudu, slunce stálo vysoko nad nejrušnější hodinou dne, široko daleko nepostával jediný muž s prázdnýma rukama, ale on mezi nimi nebyl. Stála tam, tupě čekajíc, dlouhou dobu.

Pak uviděla správce lomu a mávnutím ruky ho přivolala k sobě.

„Dobré odpoledne, slečno Franconová. Krásný den, co, slečno Franconová? Už máme zas pomalu polovinu srpna a podzim za dveřmi, no jo, bude tu co nevidět, jen se podívejte na to listí, slečno Franconová.“

Zeptala se:

„Měl jste tu jednoho takového muže… měl takové hodně zrzavé vlasy… kde je?“

„No jo. Ten. Ten už je pryč.“

„Pryč?“

„Skončil tu. Odjel do New Yorku, jestli se nepletu. Měl dost naspěch.“

„Kdy? Před týdnem?“

„To ne. Teprve včera.“

„Kdo to…“

Zarazila se. Chtěla se zeptat: „Kdo to byl?“ Místo toho se zeptala:

„Kdo to tu včera večer pracoval tak dlouho do noci? Slyšela jsem ty rány.“

„To byla speciální zakázka pro novou budovu pana Francona. Pro tu budovu Cosmo-Slotnicku, víte? Spěchali na to.“

„Aha… chápu…“

„Omlouvám se, jestli vás to rušilo, slečno Franconová.“

„Ale vůbec ne…“

Vydala se zpátky. Na jeho jméno se nezeptala. Byla to poslední možnost, jak zůstat volná.

Kráčela svižně, lehce, s náhlou úlevou. Divila se, proč ji nikdy nenapadlo, že ani neví, jak se jmenuje, a že se ho na to nezeptala. Možná proto, že všechno, co o něm potřebovala vědět, věděla hned od začátku. Bezejmenného dělníka nemůže nikdo v New Yorku najít, říkala si. Pocítila bezpečí. Kdyby znala jeho jméno, byla by teď už na cestě do New Yorku.

Budoucnost byla jasná. Stačilo se jen nikdy nezeptat na jeho jméno. Oddechla si. Stále mělo smysl s tím bojovat. Zlomí to v sobě – anebo to zlomí ji. Pokud ano, pak se jen zeptá na jeho jméno.

3

Když Petr Keating vstupoval do kanceláře, znělo otevření dveří jako vysoký tón oslavných fanfár. Dveře se rozlétly, jako by se otevřely samy od sebe, aby přivítaly muže, před nímž se stejným způsobem otevíraly všechny dveře.

Jeho pracovní den začínal četbou denního tisku. Na stole ho pokaždé čekala úhledná hromádka novin, připravená jeho sekretářkou. Rád si pročítal čerstvé zprávy o postupujících pracích na stavbě budovy Cosmo-Slotnicku nebo o firmě Francon & Keating.

Rozmrzele zaznamenal, že dnes ráno v novinách žádnou takovou zprávu nenašel. Objevil však článek o Ellsworthi M. Tooheym, a to článek značně překvapivý. Jakýsi Thomas L. Foster, významný filantrop, zemřel a mezi jinými, mnohem většími dědickými odkazy zanechal také Ellsworthi M. Tooheymu, „svému příteli a duchovnímu otci jako ocenění jeho šlechetné mysli a upřímné oddanosti lidstvu“, skromnou sumu jednoho tisíce dolarů. Ellsworth M. Toohey tento dar přijal a obratem ho v plné výši věnoval „Semináři společenských studií“, pokrokovému vzdělávacímu institutu, kde sám přednášel předmět „Umění jako společenský symptom“. Vysvětlil to zcela prostým zdůvodněním, že „není zastáncem instituce soukromého dědictví“. Víc se k tomu odmítl vyjadřovat. „Ne, přátelé,“ řekl, „na to se mě neptejte.“ A s odzbrojující schopností znevážit úctyhodnost své vlastní osoby dodal: „Rád si dopřávám přepych vyjadřovat se pouze k zajímavým tématům. Sebe za takové téma nepovažuji.“

Petr Keating dočetl článek. A protože věděl, že on sám by něco takového nikdy neudělal, vzbudil v něm ten čin obrovský obdiv.

Povědomé bodnutí rozmrzelosti mu připomnělo, že se dosud nebyl schopen s Ellsworthem Tooheym setkat. Toohey odjel krátce po vyhlášení výsledků konkursu na budovu Cosmo-Slotnicku na přednáškové turné a všechna ta oslavná shromáždění, jichž se Keating od té doby zúčastnil, vyznívala kvůli nepřítomnosti jediného člověka, s nímž by se byl nyní tak rád setkal, jaksi naprázdno. V Tooheyho pravidelné rubrice se Keatingovo jméno ještě nikdy neobjevilo. Stejně jako každé ráno i dnes nalistoval Keating v Praporu s nadějí a očekáváním „Nepatrný hlas“. Ten byl však tentokrát nadepsán titulkem „Písně a věci“ a věnován odůvodnění toho, proč jsou lidové písně důležitější než jakákoli jiná forma hudebního umění a proč sborové zpěvy převyšují jakýkoli jiný způsob hudební interpretace.

Keating odhodil Prapor na stůl. Vstal a začal vztekle přecházet po kanceláři, protože si uvědomil, že ho teď čeká jeden nepříjemný problém. Odkládal ho už několik dnů. Měl vybrat sochaře pro budovu Cosmo-Slotnicku. Před několika měsíci byl v konkursu na obří sochu, jež měla nést název „Průmysl“ a měla stát ve vstupní hale budovy, vybrán – zatím předběžně – Steven Mallory. Ta volba Keatinga překvapila, ale bylo to rozhodnutí pana Slotnicka, a tak se mu Keating podřídil. Pozval si Malloryho k pohovoru a řekl mu: „…vzhledem k vašim výjimečným schopnostem… samozřejmě že vás zatím nikdo nezná, ale taková zakázka vám jméno rozhodně udělá… takové budovy, jako je ta moje, se nestaví každý den.“

Mallory se mu nelíbil. Jeho oči vypadaly jako černé díry, vypálené ohněm, jenž v nich dosud doutnal, a navíc se ani jednou neusmál. Bylo mu čtyřiadvacet, měl za sebou jednu výstavu, ale málo zakázek. Jeho práce byly zvláštní a příliš divoké. Keating si dobře pamatoval slova Ellsworthe Tooheyho v jednom z dřívějších vydání „Nepatrného hlasu“: „Lidské figury pana Malloryho by byly určitě velmi krásné, nebýt předpokladu, že svět a podoba člověka jsou Božím dílem. Kdyby byl tímto úkolem pověřen pan Mallory, možná by si poradil lépe než Všemohoucí, soudě podle toho, co předkládá veřejnosti jako lidská těla v kameni. Anebo ne?“

Keating volbě pana Slotnicka nerozuměl, dokud se nedozvěděl, že slečna Williamsová žila kdysi se Stevenem Mallorym ve stejném domě v Greenwich Village a že pan Slotnick nemůže slečně Williamsové v současné době nic odmítnout. Mallory byl tedy najat, pustil se do práce a předložil model své sochy „Průmyslu“. Jakmile jej Keating uviděl, bylo mu jasné, že ta socha bude v jeho úhledně elegantní hale působit jako pěst na oko, jako ohnivá čára. Bylo to útlé, nahé mužské tělo, jež budilo zdání, že by mohlo prorážet ocelové desky bitevních lodí či jakékoli jiné překážky. Tyčilo se do výše jako nějaká výzva. V lidských očích nechávalo zvláštní stopu. Lidé před ním vypadali menší a smutnější než normálně. Při pohledu na Malloryho sochu měl Keating poprvé v životě pocit, že chápe význam slova „hrdinský“.

Neřekl nic. Ale model byl poslán panu Slotnickovi a mnoho lidí vyslovilo otevřeně a rozhořčeně to, co si Keating myslel. Pan Slotnick Keatinga požádal, aby vybral jiného sochaře, a ponechal mu zcela volnou ruku.

Keating klesl do křesla, opřel se a mlaskl jazykem o patro. Nevěděl, zda má tu zakázku svěřit Bronsonovi, sochaři, který byl přítelem paní Shupeové, manželky prezidenta Cosmo, anebo Palmerovi, jehož doporučil pan Huseby, plánující výstavbu nové továrny na kosmetiku za pět milionů dolarů. Keating zjistil, že se mu tento stav nerozhodnosti líbí; měl v rukou životy dvou mužů, a možná i mnoha dalších. Jejich osud, práci, naději, možná i množství jídla v jejich žaludku. Mohl se rozhodnout, jak chtěl, odůvodnit to čímkoli nebo ničím, mohl si hodit mincí, mohl je rozpočítat třeba na knoflících svého saka. Byl prostě významný muž – z milosti těch, kteří na něm byli závislí.

Pak si všiml té obálky.

Ležela na hromadě dopisů na jeho stole. Byla to obyčejná, tenká, úzká obálka, ale v rohu měla natištěnou drobnou hlavičku Praporu. Rychle po ní sáhl. Nebyl v ní žádný dopis, jen proužek korekturních otisků zítřejšího vydání. Uviděl známý titulek „Nepatrný hlas“ Ellsworthe M. Tooheyho a pod ním, jako podtitul, jediné slovo vytištěné výraznými písmeny, oddělenými mezerami; jediné slovo, bijící do očí svou osamoceností, pocta vyjádřená zvýrazněním vynechaného:

„KEATING“

Upustil proužek papíru na stůl, ale okamžitě ho zase zvedl a začal číst. Dusil se obrovskými, hltanými sousty vět, papír se mu třásl v ruce a kůže na čele se mu stahovala do napjatých, růžových skvrn. Toohey psal:

„Velikost je přehánění a každé přehánění rozměrů logicky vede k prázdnotě. Těžko se ubránit představě obrovského nafukovacího balonu, že? Nicméně, za jistých okolností je třeba přiznat, že to, co obvykle obecně označujeme slovem velikost, může být blízko, velmi blízko. Takový příslib se začíná rýsovat na obzoru naší architektury v osobě s celkem obyčejným chlapeckým jménem Petr Keating.

O slavné budově Cosmo-Slotnicku, kteréžto je autorem, jsme už slyšeli dost – a právem. Nahlédněme nyní pro změnu do jejího zákulisí a podívejme se na muže, jehož osobnost se v ní odráží.

V této budově nenajdeme odraz žádné osobnosti – a právě v tom, přátelé, spočívá její velikost. Velikost nesobeckého mladého ducha vstřebávajícího hodnoty, jež dosud svět stvořil, aby mu je mohl vrátit zpět obohacené o citlivou vytříbenost svého talentu. Tak se jedinec stává reprezentantem nikoli osamělé výstřednosti, ale mnohosti všech lidí dohromady, a jeho ambice ztělesněním ambicí všech.

K uším nadaným citlivou rozlišovací schopností jistě dolehne poselství, které nám Petr Keating ve formě budovy Cosmo-Slotnicku předává. Stejně vnímavým očím nemůže uniknout, že tři jednoduchá, masivní podlaží představují pevné tělo našeho pracujícího lidu, základ celé naší společnosti, že řady totožných oken, vystavujících své výplně slunci, jsou jako duše obyčejných lidí, nespočetných anonymních jedinců spojených uniformitou bratrství, obracejících se za světlem, že půvabné pilastry, vybíhající z pevných základů v přízemních patrech vzhůru a kypící v radostném nadšení svých korintských korun, jsou květy velké kultury, jež rozkvétají jen v úrodné půdě širokých mas lidu.

V odpověď těm, kdo považují kritiky za nepřátele citlivých talentů, nechť je tento článek poděkováním Petru Keatingovi za to, že nám poskytl vzácnou – ano, tak vzácnou! – příležitost projevit svou radost z toho, že naše skutečné poslání, jímž je právě objevování mladých talentů – zavdají-li k tomu důvod, došlo naplnění. A bude-li Petr Keating někdy číst tyto řádky, nechť se necítí zavázán žádným vděkem. Neboť vděk je na naší straně.“

Teprve když četl článek potřetí, všiml si Keating několika řádků na okraji vedle nadpisu, vepsaných červeným inkoustem:

„Milý Petře Keatingu,

zastavte se někdy u mne v kanceláři. Rád bych Vás poznal.

E. M. T.“

Výstřižek se volně snesl na stůl. Keating si prohrábl vlasy rukou v jakémsi šťastném omámení. Pak se otočil a přiskočil k zarámovanému nákresu budovy Cosmo-Slotnicku, jenž visel na stěně mezi obří fotografií Parthenónu a Louvru. Zahleděl se na pilastry své stavby. Nikdy ho nenapadlo, že by mohly představovat kulturu vykvétající z širokých mas lidu, ale teď viděl, že se to o nich klidně dá říct, stejně jako všechna ta ostatní krásná slova.

Popadl telefon, spojil se s vysokým, nezúčastněným hlasem Tooheyho sekretářky a domluvil si návštěvu v jeho kanceláři na půl páté příštího odpoledne.

V následujících hodinách dostala jeho každodenní rutinní práce novou příchuť. Jako by jeho obvyklá činnost byla dřív jen vybledlou nástěnnou malbou, která se slovy Ellsworthe Tooheyho náhle proměnila ve vzácný basreliéf vytlačený do trojrozměrné reality.

Guy Francon sešel ten den několikrát bez zjevné příčiny z kanceláře do ateliéru. Světlejší odstíny jeho košile a ponožek mu ladily s šedinami na spáncích. Jen tak stál, nic neříkal a blahosklonně se usmíval. Keating kolem něj jen proběhl a jeho přítomnost zaznamenal pouze nepatrným zpomalením kroků, aby stačil zmačkaný útržek novin vetknout do skladů světle fialového kapesníčku ve Franconově náprsní kapse se slovy: „Přečti si to, až budeš mít chvilku, Guyi.“ Když už byl na půli cesty v druhé místnosti, ještě dodal: „Nechceš se mnou zajít na oběd, Guyi? Sejdeme se v Plaza.“

Po obědě zastavil Keatinga jeden mladý projektant a vzrušeným hlasem se ho zeptal:

„Nevíte, pane Keatingu, kdo to vystřelil po Ellsworthovi Tooheym?“

Keatingovi se podařilo ze sebe vypravit pouze:

„Jestli kdo udělal co?“

„Vystřelil po panu Tooheym.“

„Kdo?“

„Na to jsem se vás právě ptal.“

„Vystřelil po… Ellsworthovi Tooheym?“

„Viděl jsem to v novinách, co si četl někdo v jídelně. Ale neměl jsem čas si je koupit.“

„Toohey… je mrtvý?“

„To právě nevím. Vím jen, že po něm někdo vystřelil.“

„Jestli je mrtvý, tak to zítra nevyjde jeho pravidelný sloupek?“

„To nevím. Proč se ptáte, pane Keatingu?“

„Sežeňte mi ty noviny.“

„Ale já musím…“

„Hněte sebou, vy tupče!“

Bylo to tam, v odpoledním vydání. Když Ellsworth Toohey vystupoval ráno z auta před rozhlasovou stanicí, kde měl promluvit na téma „Němí a bezbranní“, někdo po něm vystřelil. Výstřel ho minul. Ellsworth Toohey zachoval klid a chladnou hlavu. Jeho chování bylo teatrální snad jen v tom, jak bylo dokonale neteatrální. Řekl prý jen: „Nemůžeme nechat rozhlasové posluchače čekat“, a pospíšil si po schodišti nahoru k připravenému mikrofonu, kde, aniž by se o incidentu jakkoli zmínil, přednesl půlhodinový projev, jako obvykle spatra. Útočník při zatýkání využil práva nevypovídat.

S vyschlým hrdlem zíral Keating na jméno útočníka. Byl to Steven Mallory.

Keating se děsil jen nevysvětlitelných věcí, zvláště když jejich nevysvětlitelnost neplynula z hmatatelných faktů, ale z bezdůvodné hrůzy uvnitř jeho nitra. Na tom, co se přihodilo, nebylo nic, co by s ním nějak přímo souviselo, a přesto si zoufale přál, aby to byl udělal někdo jiný, kdokoli, jen ne Steven Mallory, a zároveň nevěděl, proč mu právě na tom tolik záleží.

Steven Mallory mlčel. Nijak svůj čin neobhajoval. Zpočátku se předpokládalo, že to udělal ze zoufalství, protože přišel o zakázku na sochu pro budovu Cosmo-Slotnicku; bylo všeobecně známo, že žije v ponižující chudobě. Ale bylo nade vši pochybnost, že Ellsworth Toohey neměl s jeho zamítnutím vůbec nic společného. Toohey s panem Slotnickem o Stevenu Mallorym nikdy nemluvil. Sochu „Průmyslu“ dokonce nikdy neviděl. V tomto bodě Mallory porušil své mlčení a připustil, že se s Tooheym v životě nesetkal, nikdy ho osobně neviděl a nezná ani žádné Tooheyho přátele. „Myslíte si, že pan Toohey nese nějakou odpovědnost za zrušení vaší zakázky?“ zeptali se ho. Mallory odpověděl: „Ne.“

„Tak proč jste to udělal?“ Mallory mlčel.

Toohey svého útočníka nepoznal, ačkoli ho viděl na chodníku před rozhlasovou stanicí, když ho policie zatýkala. Jeho jméno se dozvěděl až po skončení svého projevu. Když pak vyšel ze studia do místnosti plné čekajících novinářů, řekl: „Ne, samozřejmě že ho nebudu žalovat. Přál bych si, aby ho pustili. Kdo to vlastně je?“ Když mu řekli jeho jméno, ustrnul Tooheyho pohled na jednom bodě někde mezi ramenem jakéhosi muže a krempou klobouku jiného. Pak Toohey – kterým nepohnulo, když mu pár centimetrů od obličeje proletěla sklem vstupních dveří kulka – vypustil z úst jediné slovo, které dopadlo k jeho nohám ztěžklé strachem: „Proč?“

Nikdo mu nedokázal odpovědět. Po chvíli pokrčil Toohey rameny, usmál se a řekl: „Zřejmě si chtěl udělat levnou reklamu – pch, to má tedy dosti zvrácený vkus!“ Toto vysvětlení však nikoho neuspokojilo, protože všichni vycítili, že tomu sám nevěří. Na všechny další otázky už Toohey odpovídal s lehkostí a úsměvem na rtech. Mimo jiné řekl: „Nikdy jsem si nepřipadal tak důležitý, abych někomu zavdal důvod ke spáchání atentátu. Byla by to ta největší pocta, jaké se může člověku dostat – kdyby to celé nevypadalo jako fraška.“ Podařilo se mu vzbudit působivý dojem, že se vlastně nestalo nic vážného, protože na světě se vážné věci nedějí.

Mallory byl ve vazbě a čekal na soud. Veškeré pokusy o jeho výslech ztroskotaly.

Myšlenka, jež Keatinga pronásledovala tak, že nemohl ten večer dlouho do noci usnout, byla ničím neopodstatněná jistota, že Toohey cítí totéž co on. Toohey dobře ví, říkal si, stejně jako já, že se v tom – v Malloryho motivu – skrývá větší nebezpečí než v jeho vražedném pokusu. A že jeho motiv nikdy nebudeme znát. Nebo ano?… A vtom jako by se dotkl jádra svého strachu: přál si jako nic jiného na světě, aby byl po všechny příští roky, až do konce svého života, uchráněn toho, aby ten motiv pochopil.

Když Keating vstoupil, sekretářka Ellsworthe Tooheyho se beze spěchu zvedla a otevřela dveře do Tooheyho kanceláře. Keating už dávno překonal stadium, kdy pociťoval před setkáním s nějakým významným člověkem trému, ale ve chvíli, kdy stiskla kliku a dveře se otevřely, na něho znovu dolehla. Byl zvědav, jak Toohey ve skutečnosti vypadá. Pamatoval si ten úchvatný hlas, který kdysi slyšel v hale na shromáždění stávkujících, a představoval si obrovského muže s bohatou kšticí, možná trochu prošedivělou, a výraznými, jasnými rysy nekonečné shovívavosti, tak trochu obraz Boha Otce.

„Pan Keating – pan Toohey,“ uvedla ho sekretářka a zavřela za nimi dveře.

Při prvním pohledu na Ellsworthe Monktona Tooheyho měl člověk nutkání nabídnout mu teplý kabát s kvalitní podšívkou – tak chatrně a bezbranně vypadalo jeho hubené, drobné tělo, připomínající čerstvě vylíhlé kuře s křehkými, neodolnými kostmi, vzbuzujícími lítost. Při druhém pohledu člověka napadlo, že by se měl ujistit, zda je to kabát prvotřídní kvality – tak prvotřídní bylo všechno, co měl na sobě. Obrysy černého obleku bezostyšně kopírovaly křivky, jež ho vyplňovaly, aniž by se za ně nějak omlouvaly: mizely v prohlubni propadlého hrudníku a od tenkého krku padaly dolů po příkrém svahu ramen. Tělu dominovalo velké čelo. Klínovitý obličej se od širokých spánků zahrocoval do malé, špičaté brady. Vlasy měl černé, nalakované, rozdělené na dvě stejné poloviny úzkou, bílou pěšinkou. To dodávalo lebce zdání pevnosti a upravenosti, ale zároveň příliš zdůrazňovalo uši, trčící z hlavy v osamělé nahotě, jako ucha polévkové mísy. Nepatrný chomáček černého kníru ještě více prodlužoval už tak dlouhý a úzký nos. Oči měl tmavé a pronikavé. Bylo v nich takové bohatství intelektu a jiskřivé veselosti, že se zdálo, jako by brýle na nich nechránily je, ale oči jiných lidí před nadmírou jejich oslnivosti.

„Zdravím vás, Petře Keatingu,“ pronesl Ellsworth Monkton Toohey svým neodolatelným, magickým hlasem. „Jaký je váš názor na chrám Niké Apteros?“

„Těší… těší mě, pane Toohey,“ vypravil ze sebe Keating a zarazil se, vyveden z míry. „Jaký je můj názor… na co?“

„Posaďte se, příteli. Na chrám Niké Apteros.“

„No… no… já…“

„Ten drobný drahokam určitě nemohl uniknout vaší pozornosti. Uznání, jež si přivlastnil Parthenón jen sám pro sebe – a není to vlastně pravidlem, že si větší a silnější přivlastňují všechnu slávu, zatímco krása těch skromných zůstává nikým neopěvována? –, patří ve skutečnosti tomu skvělému, malému výtvoru velkého svobodného řeckého ducha. Jistě jste si všiml té úžasné vyváženosti jeho hmoty, té vrcholné dokonalosti jeho skromných proporcí – no ano, vidíte, dokonalost v skromnosti – té vytříbené řemeslné práce v jeho detailech!“

„Ano, jistě,“ zamumlal Keating, „vždy se mi nejvíc líbil – chrám Niké Apteros.“

„Skutečně?“ podivil se Ellsworth Toohey s úsměvem na rtech, jehož povahu Keating nedokázal přesně dešifrovat. „Já to hned věděl. Věděl jsem, že to řeknete. Máte velmi krásnou tvář, Petře Keatingu, když se zrovna netváříte tak jako teď – k čemuž opravdu nemáte žádný důvod.“

A zničehonic se rozesmál, nahlas, otevřeně a dost drze, Keatingovi i sám sobě. Jako by tím podtrhoval neupřímnost celé té procedury. Keating seděl chvíli zcela konsternován, až se náhle přistihl, že i on se směje, uvolněně, jako by seděl doma a mluvil se starým přítelem.

„To už je lepší,“ připustil Toohey. „Nemyslíte, že je rozumnější nebýt v důležitých okamžicích přehnaně vážný? A tohle je možná docela důležitý okamžik – kdo ví? – pro nás oba. Samozřejmě mi bylo jasné, že se mě budete trošku bát, a i já – no dobrá, přiznávám – jsem se vás také tak trochu bál, takže není to takto lepší?“

„Určitě, pane Toohey,“ řekl Keating celý šťastný. Jeho obvyklá sebejistota při setkání s novými lidmi byla ta tam, ale cítil se uvolněný, jako by z něj někdo sňal veškerou zodpovědnost a on se nemusel bát toho, že řekne nějakou hloupost, protože byl citlivě veden, aby říkal jen ty správné věci, aniž by sám musel vynakládat jakékoli úsilí. „Vždycky jsem věděl, že setkání s vámi bude pro mne důležitý okamžik, pane Toohey. Vždycky. Vím to už celá léta.“

„Vážně?“ zeptal se Toohey a oči za brýlemi zpozorněly. „Co vás k tomu vedlo?“

„Vždycky jsem doufal, že vás něčím potěším, že se vám budou moje… moje domy líbit… až přijde ta pravá chvíle… dokonce jsem…“

„Opravdu?“

„…dokonce jsem si říkal, velmi často, když jsem něco kreslil, jestlipak je tohle dům, který by pan Toohey pochválil? Snažil jsem se na to dívat takto, vašima očima… já… já jsem…“ Toohey ho pozorně poslouchal. „Vždycky jsem se s vámi chtěl setkat, protože jste tak vynikající teoretik a máte tak vytříbený kulturní…“

„Tak moment,“ přerušil ho Toohey milým, ale trochu netrpělivým tónem. Jeho zájem pohasl až na té poslední větě. „Nic takového. Nechci být nevděčný, ale nemohli bychom si tyto věci odpustit? Možná to bude znít strojeně, ale nerad poslouchám, jak na mne někdo pěje chválu.“

Keating si uvědomil, že to, co ho tak uklidňuje, jsou Tooheyho oči. Bylo v nich tolik porozumění a obyčejné – ne, takové slovo se k němu vůbec nehodí – tolik neomezené laskavosti. Jako by se před ním nedalo nic skrýt, ale zároveň nebylo co skrývat, protože on by každému všechno odpustil. Keating v životě neviděl oči tak prosté jakékoli výčitky.

„Ale já jsem, pane Toohey,“ zamumlal, „opravdu chtěl…“

„Chtěl jste mi poděkovat za můj článek,“ dořekl za něj Toohey a protáhl obličej do výrazu beznaděje. „A to jsem se tak snažil, abych vás od toho odradil. Nemůžete mě toho ušetřit? Nemáte mi za co děkovat. Když jste si jednou zasloužil, abych o vás řekl to, co jsem řekl – pak uznání patří vám, ne mně. Nebo snad ne?“

„Ale já jsem byl tak šťastný, že mě považujete…“

„…za velkého architekta? Ale to jste, chlapče, přece věděl sám. Anebo jste si nebyl tak docela jist? Nikdy jste si tím nebyl úplně jistý?“

„No, já…“

Keating se odmlčel jen na zlomek vteřiny, ale měl pocit, jako by to bylo všechno, co od něj chtěl Toohey slyšet. Toohey nečekal, až domluví, a pokračoval dál, jako by se mu dostalo vyčerpávající odpovědi, která se mu líbila.

„A pokud jde o budovu Cosmo-Slotnicku, může snad někdo popřít, že jde o výjimečné dílo? Musím říct, že jsem byl jeho projektem úplně fascinován. Je to nanejvýš důmyslný projekt. Naprosto geniální. A velmi neobvyklý. Podstatně jiný než vaše předešlé práce, které jsem měl možnost vidět. Nemám pravdu?“

„Jistě,“ odpověděl Keating poprvé jasným a klidným hlasem, „byl to zcela jiný problém, než jaké jsem do té doby řešil, takže jsem se snažil přizpůsobit projekt specifickým požadavkům zakázky.“

„Samozřejmě,“ přitakal Toohey chápavě. „Krásná práce. Měl byste na ni být pyšný.“

Keating si všiml, že Tooheyho oči utkvěly nehybně ve středu čoček brýlí, které se zaměřily na jeho zorničky. A náhle mu došlo, že Toohey ví, že projekt Cosmo-Slotnicku nevymyslel on. To ho však tolik nevyděsilo. To, co jím opravdu otřáslo, byla skutečnost, že v Tooheyho očích se zračil souhlas.

„Když už mi chcete vyjádřit – ne vděk, vděk je tak trapné slovo – ale dejme tomu uznání,“ pokračoval Toohey a ztišil hlas, jako by byl Keating nějakým tajným spojencem, který ví, že vyslovená slova se stanou už provždy jejich soukromým heslem, „můžete mi poděkovat za pochopení symbolického významu vaší budovy a za to, že jsem je vyjádřil slovy, podobně jako jste je vy vyjádřil v mramoru. Protože samozřejmě nejste nějaký obyčejný zedník, ale filozof kamene.“

„Ano,“ souhlasil Keating, „vyjádřil jste přesně to, co jsem měl v abstraktní rovině na mysli, když jsem tu budovu projektoval – široké masy lidí a květy kultury. Vždycky jsem byl toho názoru, že skutečná kultura musí vycházet z prostého člověka. Ale nikdy jsem nedoufal, že mě někdy někdo pochopí.“

Toohey se usmál. Jeho tenké rty se pootevřely a mezi nimi se ukázaly zuby. Nedíval se na Keatinga. Hleděl na svou ruku, dlouhou, útlou, citlivou ruku sólového klavíristy, pohybující po stole listem papíru. Pak řekl: „Možná jsme spřízněné duše, pane Keatingu. Lidské duše. Na ničem jiném v životě nezáleží.“ – Nedíval se na Keatinga, ale kamsi za něj, a pak se čočky prudce zvedly těsně nad úroveň Keatingova obličeje.

A Keating věděl, že Toohey ví, že on v abstraktní rovině vůbec nikdy neuvažoval, dokud si nepřečetl jeho článek, a co víc: že ani to mu Toohey nemá za zlé, právě naopak. Když se čočky pomalu přesunuly na Keatingův obličej, byla v očích za nimi něha náklonnosti, náklonnosti velmi chladné a velmi skutečné. A Keating měl náhle pocit, jako by se stěny místnosti začaly kolem něj pomalu svírat, uzavírajíce ho do jakéhosi děsivého soukromí, ne s Tooheym, ale s jakousi neznámou vinou. Chtělo se mu vyskočit a utéct pryč. Zůstal však bez hnutí sedět, ústa pootevřená.

A aniž by tušil, co ho k tomu přimělo, slyšel se, jak říká do ticha:

„Také jsem vám chtěl říct, jak hrozně jsem byl rád, že jste včera unikl tomu šílenci, pane Toohey.“

„Eh?… Aha, díky. Ten? No! Tím se nesmíte nechat znepokojovat. To je jen jedna z menších daní, jež musí člověk platit za to, že je příliš známý.“

„Mallory se mi nikdy nelíbil. Divný člověk. Hrozně nervózní. Nemám rád nervózní lidi. Ani jeho sochy se mi nikdy nelíbily.“

„Obyčejný exhibicionista. Z takových nikdy nic pořádného nebude.“

„Nebyl to samozřejmě můj nápad dát mu příležitost. To chtěl pan Slotnick. Protekce, znáte to. Ale nakonec věděl pan Slotnick sám nejlépe, jak se má rozhodnout.“

„Zmínil se Mallory před vámi někdy o mně?“

„Ne. Nikdy.“

„Já jsem se s ním totiž nikdy nesetkal. Nikdy jsem ho ani neviděl. Proč to asi udělal?“

A teď to byl Toohey, kdo zůstal nehybně sedět před tím, co spatřil v Keatingových očích. Toohey, poprvé něčím zneklidněný, nejistý. To je ono, pomyslel si Keating, to je to, co nás pojí, a to spojení byl strach, bylo to mnohem víc než strach, ale jiným slovem to nebyl schopen pojmenovat. A věděl, s ničím neopodstatněnou určitostí, že je mu Toohey bližší než kdokoli jiný, s kým se kdy setkal.

„Vždyť to znáte,“ řekl Keating optimisticky, doufaje, že otřepanou frází, již se chystal pronést, budou to téma moci uzavřít. „Mallory je neschopný člověk a dobře to ví, tak se potřeboval vybít na někom, kdo je symbolem velikosti a schopnosti.“

Ale namísto očekávaného úsměvu zasáhlo Keatinga náhlé šlehnutí Tooheyho pohledu. Nebyl to pohled, byl to rentgenový paprsek, který jako by se mu pátravě provrtával kostmi. Pak se Tooheyho obličej zatvrdil, nabyl svých obvyklých rysů a Keating pochopil, že Tooheyho cosi uklidnilo, cosi v jeho kostech, anebo v jeho užaslém, zmateném obličeji, jakési absolutní nepochopení skryté kdesi uvnitř něj poskytlo Tooheymu znovu jistotu. Pak Toohey promluvil pomalým, cizím, výsměšným hlasem:

„Z nás dvou, Petře, budou velcí přátelé.“

Keating nechal uplynout okamžik, aby se vzápětí přistihl, jak spěšně přizvukuje:

„V to doufám, pane Toohey!“

„Ale no tak, Petře! Nejsem přece až tak starý, nebo snad ano? Já vím, že jméno ‚Ellsworth‘ svědčí o prapodivném vkusu mých rodičů.“

„Tak dobře… Ellsworthi.“

„To už zní lépe. Mé jméno mi osobně vůbec nevadí, uvážím-li, jakými tituly jsem byl v posledních letech v soukromí i na veřejnosti častován. Ale co. Lichotí mi to. Když si člověk dělá nepřátele, ví, že je nebezpečný tam, kde je to třeba. Jsou věci, které je potřeba zničit – jinak ony zničí nás. Budeme se vídat často, Petře.“ Jeho hlas teď plynul hladce a sebejistě, s konečnou platností prověřeného a dosaženého rozhodnutí, s jistotou, že Keating už pro něj nebude nikdy představovat žádný otazník. „Už nějakou dobu se například zabývám myšlenkou dát dohromady pár mladých architektů – znám jich tolik – bylo by to takové malé, neformální sdružení, kde by bylo možné vyměňovat si názory, rozumíš, rozvíjet myšlenku spolupráce, věnovat energii do nějaké společné akce pro společné blaho vaší profese, bude-li třeba. Takový protipól Sdružení amerických architektů, ovšem bez té nabubřelosti. Jen obyčejná parta mladých lidí. Myslíš, že bys o to měl zájem?“

„Jistěže ano! A ty bys tomu předsedal?“

„Proboha, to ne. Já nikdy ničemu nepředsedám, Petře. Nesnáším tituly. Ne, myslel jsem spíš na tebe, že ty bys byl tím správným předsedou. Nikdo lepší mě nenapadá.“

„Já?“

„Ano ty, Petře. No, zatím je to jen takový projekt – nic definitivního – taková myšlenka, se kterou si pohrávám, když zrovna nemám nic na práci. Promluvíme si o tom jindy. Rád bych tě o něco požádal – a to je vlastně jeden z důvodů, proč jsem se s tebou chtěl setkat.“

„Ale samozřejmě, pane Too… jistě, Ellsworthi. Cokoli je v mých silách…“

„Nechci to pro sebe. Znáš Lois Cookovou?“

„Lois… jakže?“

„Cookovou. Neznáš. Ale brzy ji poznáš. Ta mladá žena je největší literární talent od dob Goetha. Musíš si od ní něco přečíst, Petře. Nedoporučoval bych ji jen tak někomu, jen těm nejnáročnějším. Vysoce překračuje nároky maloměšťácké společnosti, která musí mít vše polopatě. Lois si chce nechat postavit dům. Takovou malou soukromou rezidenci na Bowery. Ano, na Bowery. To je celá Lois. Požádala mě, abych jí doporučil nějakého architekta. A ty jsi určitě ten pravý, kdo dokáže porozumět ženě, jako je Lois. Řeknu jí o tobě – pokud máš zájem o malou, nicméně docela nákladnou rezidenci.“

„To víš, že mám! To je… od tebe hrozně milé, Ellsworthi! Víš, napadlo mě, když jsi říkal, že… a když jsem četl tvůj vzkaz, že určitě budeš chtít – no, že ode mne budeš chtít nějakou laskavost, víš, na oplátku, a vida…“

„Můj milý Petře, jak jsi naivní!“

„No, asi jsem ti to neměl říkat! Promiň. Nechtěl jsem tě nijak urazit, já…“

„Mně to nevadí. Musíš se mě naučit lépe znát. Ač to možná zní směšně, není skutečný, nesobecký zájem o své bližní úplná utopie, Petře.“

Pak ještě mluvili o Lois Cookové a o třech knihách, které jí vyšly – „Romány? Ne, Petře, nejsou to přímo romány… Ne, ani sbírky povídek… je to prostě, prostě Lois Cooková – úplně nová forma literatury…“ – o majetku, který zdědila coby potomek několika generací úspěšných obchodníků, a o domě, který si chce nechat postavit.

Teprve když vstal, aby doprovodil Keatinga ke dveřím – Keating si povšiml, že se na svých extrémně malých nohou drží s vratkou vzpřímeností –, se Toohey náhle zarazil a řekl:

„Mimochodem, nemáme my dva náhodou něco společného i soukromě? Nemohu si sice zaboha vzpomenout… ale jistě, už vím. Moje neteř. Kačenka.“

Keating cítil, jak mu tuhnou rysy, a věděl, že nesmí nechat toto téma příliš rozvinout, ale namísto nějakého protestu se zmohl jen na chabý úsměv.

„Prý jste zasnoubeni?“

„Ano.“

„To je skvělé,“ řekl Toohey. „Báječné. Těšilo by mě být tvým strýcem. Máš ji velmi rád?“

„Ano,“ přikývl Keating. „Velmi.“

Tím, že v jeho hlase nebyl žádný důraz, vyzněla Keatingova odpověď vážně. Toohey poprvé zaznamenal v jeho nitru něco upřímného a důležitého.

„Jak romantické,“ podotkl Toohey. „Mladá láska. Jaro, svítání, obloha a bonboniéry za dolar a čtvrt. Výsada bohů a stříbrného plátna… Přeju ti to, Petře. Je to milé. Nikoho lepšího než Kateřinu sis vybrat nemohl. Ona je přesně z těch, pro které je tento svět nadobro ztracen – se všemi svými problémy a příležitostmi, jak se stát úspěšným – ano, nadobro ztracen, protože ona je tak čistá, hodná, hezká a neduživá.“

„Jestli nám chceš nějak…“ namítl Keating, ale Toohey ho zarazil průzračně laskavým úsměvem.

„Ale, Petře, já to přece chápu. A nemám proti tomu vůbec nic. Jsem přece realista. Člověk si nikdy nedá říct a vždycky ze sebe bude dělat osla. Ale co, hlavně neztratit smysl pro humor. Nic není tak vzácného jako smysl pro humor. A přesto jsem měl vždycky rád příběh o Tristanovi a Isoldě. Je to ten nejkrásnější příběh, jaký znám – hned po tom o myšáku Mickeym a jeho Minnii.“

4

„…zubní kartáček v kelímku zubní kartáček kartáček kartáček zub kelímek pěna stěna jako pěna římská stěna změna doma doma v kelímku Řím s kým zub zubní kartáč zubní párátko kapsář kapsa hopsa…“

Petr Keating mžoural očima, pohled rozostřený, jako by se snažil dohlédnout na něco v dálce, ale nakonec knihu odložil. Byla to útlá, černá kniha s titulem vytištěným v šarlatových písmenech: Deště a pláště, Lois Cooková. Na záložce se čtenář mohl dočíst, že jde o záznamy slečny Cookové z jejích cest po světě.

Keating se s hřejivým a spokojeným pocitem opřel do křesla. Kniha se mu líbila. Díky ní se mu z všední rutiny nedělních snídaní stal hluboký duchovní zážitek. O hloubce té knihy vůbec nepochyboval, protože jí vůbec nerozuměl.

Petr Keating nikdy nepociťoval potřebu vyjadřovat nějaké abstraktní názory. Místo toho měl jakousi pracovní náhražku: „Nic není vysoké, když toho lze dosáhnout; nic není skvělé, když o tom lze polemizovat; nic není hluboké, když tomu lze dohlédnout na dno.“ – To bylo odjakživa jeho krédo, nevyslovené a nezpochybněné. Díky němu se nemusel snažit ničeho dosahovat, o ničem polemizovat, nikam dohlížet a mohl se pohrdavě kochat pohledem na všechny, kteří se o to snažili. Proto se mu kniha Lois Cookové líbila. Cítil se povznesen vědomím, že je schopen vnímat něco abstraktního, složitého, teoretického. Toohey mu na to řekl: „Právě o to jde, zvuk coby zvuk, poezie slov coby slova, styl coby vzpoura proti stylu. Ale ocenit to dokážou jen ty nevnímavější duše, Petře.“ Keatinga napadlo, že by si mohl o knize popovídat s přáteli, a kdyby jí nerozuměli, věděl by, že má nad nimi převahu. Nemusel by vysvětlovat, že převaha – právě o to jde, „převaha jako taková“ – je automaticky odepřena těm, kteří potřebují nějaké vysvětlení. Miloval tu knihu.

Natáhl se po další topince. Na druhém konci stolu ležela tučná hromádka nedělních novin, kterou mu tam matka nachystala. Vzal je do ruky, posílen důvěrou ve svou skrytou duchovní velikost natolik, že byl připraven čelit celému světu obsaženému v tom štosu papíru. Vytáhl z nich obrazovou přílohu a ustrnul. Byla na ní otištěna reprodukce výkresu: Enrightův dům od Howarda Roarka.

Nepotřeboval číst titulek ani ostře řezaný podpis v rohu skici. Věděl, že nikdo jiný takový dům zplodit nemohl, a kreslířský rukopis, klidný a divoký zároveň, mu byl důvěrně známý; tužkou nakreslené čáry připomínaly dráty vysokého napětí, na pohled tenké a nevinné, ale na dotek nebezpečné. Budova stála na širokém prostranství u East River. Na první pohled to ani nevypadalo jako budova, ale jako masa křišťálu tyčící se do výše. Ten přirozený, fantastický růst držel pohromadě tentýž strohý, matematický řád; rovné přímky a přesné úhly, ostré řezy v prostoru, a přesto harmonicky sladěné s útvarem tak jemným jako práce klenotníka; neuvěřitelná různost tvarů, každý z nich zvláštní, neopakovatelná jednotka, vzájemně na sebe plynule navazující a zapadající do celku; na budoucí obyvatele tedy nečekaly čtvercové klece, ale pro každého byl připraven samostatný dům, připojený k ostatním jako křišťál ke skále.

Keating hleděl na skicu. Už dlouho věděl, že stavbu Enrightova domu získal Howard Roark. Roarkovo jméno se dokonce několikrát objevilo v novinách, ač by se těch pár zmínek dalo shrnout několika slovy: „neznámý mladý architekt, kterého si pan Enright vybral z neznámých důvodů, zřejmě nějaký zajímavý mladý architekt“. Popiska pod výkresem sdělovala, že stavba projektu má začít každým dnem. No, pomyslel si Keating a odhodil list papíru stranou, a co má být? Papír dopadl vedle černé knihy s šarlatovými písmeny. Zadíval se na obě tiskoviny. Pomyslel si matně, že Lois Cooková je jeho obranou před Howardem Roarkem.

„Co to je, Péťo?“ ozval se za ním hlas jeho matky.

Podal jí papír dozadu přes rameno. Ve vteřině přistál papír zpátky před ním na stole.

„Aha,“ pokrčila rameny paní Keatingová. „Hm…“

Postavila se vedle něj. Elegantní hedvábné šaty ji těsně obepínaly, a odhalovaly tak strnulou nepoddajnost jejího korzetu. U krku se jí třpytila drobná brož, dostatečně malá, aby neodváděla pozornost od pravých diamantů, jimiž byla vyložena. Vypadala podobně jako nový byt, do něhož se přestěhovali – podezřele nákladně. Vybavení bytu byl Keatingův první projekt, který dělal sám pro sebe. Nechal ho zařídit v úhledném, nově středoviktoriánském stylu. Byt působil konzervativně a majestátně. V přijímacím salonu visel nad krbem velký portrét muže, který vypadal jako nějaký slavný předek, ale nebyl jím.

„Péťo, drahoušku, víš, že tě v neděli ráno hrozně nerada honím, ale neměl by ses začít oblékat? Musím už jít a neodpustila bych si, kdyby ses tu zapomněl a přišel pozdě. Je to od pana Tooheyho tak milé, že tě pozval na návštěvu!“

„Už jdu, mami.“

„Budou tam i jiní slavní lidé?“

„Ne. Nebude tam nikdo. Vlastně jen jedna osoba. Ale ta není slavná.“ Zvědavě nadzvedla obočí. Dodal: „Bude tam Káťa.“

To jméno na ni zjevně vůbec nijak nezapůsobilo. V poslední době ji zahalila zvláštní sebejistota, jako by byla obalena jakousi vrstvou tuku, skrze niž tato konkrétní otázka už nemohla proniknout.

„Jen takové rodinné posezení,“ zdůraznil. „Aspoň to tak říkal.“

„To je od něj moc milé. Pan Toohey je určitě moc inteligentní člověk.“

„To je, mami.“

Netrpělivě vstal a zmizel ve svém pokoji.

Byla to Keatingova první návštěva u Kateřiny a jejího strýčka od chvíle, kdy se přestěhovali do luxusnějšího bytu v hotelovém domě. Keatinga v bytě nic zvláštního neupoutalo, pamatoval si jen, že byl prostý, velmi čistý a důmyslně skromný, že tam byla spousta knih a jen pár obrazů, všechny však vzácné originály. Byt Ellsworthe Tooheyho nikdy nikomu neutkvěl v paměti, každý si pamatoval jen jeho hostitele. Toho nedělního odpoledne měl na sobě tmavošedý, dokonale střižený oblek, připomínající uniformu, a na nohou domácí pantofle z černé lakované kůže s červeným lemem; pantofle přísnou eleganci obleku nápadně snižovaly, přesto ji coby její odvážný protiklad doplňovaly. Seděl zabořen do nízkého, širokého křesla a v obličeji měl výraz shovívavé vlídnosti, tak shovívavé, že měli Keating s Kateřinou chvílemi pocit, jako by byli bezvýznamnými mýdlovými bublinami.

Keatingovi se nelíbilo, jak Kateřina sedí, shrbená na kraji židle, nohy nepřirozeně přitisknuté k sobě. Přál si, aby nenosila už třetí rok pořád totéž oblečení, ale ona je přesto nosila. Upírala pohled stále do jednoho bodu někde uprostřed koberce. Na Keatinga se za celou dobu skoro nepodívala. Na strýčka se nepodívala ani jednou. Keating na ní nepozoroval ani náznak onoho radostného obdivu, s jakým o Tooheym vždycky mluvila a který očekával, že bude v jeho přítomnosti projevovat. V Kateřině bylo něco těžkého, mdlého a velmi unaveného.

Tooheyho komorník přinesl na podnosu čaj.

„Naliješ nám, drahoušku, prosím tě?“ obrátil se Toohey ke Kateřině. „Není nad odpolední šálek čaje. Až se jednou britské impérium rozpadne, přijdou historici na to, že dalo civilizaci dvě nedocenitelné hodnoty – tento čajový rituál a detektivky. Kateřino, drahoušku, musíš tu konvici brát do ruky, jako by to byl sekáček na maso? Ale vlastně to nevadí, vždyť je to roztomilé, pro tohle tě máme tak rádi, já i Petr, určitě bychom tě tolik nemilovali, kdybys měla způsoby nějaké hraběnky – kdo dneska stojí o hraběnky?“

Kateřina nalila čaj do šálků a trochu ho přitom rozlila na skleněný stolek, což se jí nikdy předtím nestalo.

„Moc jsem si přál vidět vás aspoň jednou pohromadě,“ řekl Toohey s křehkým šálkem nonšalantně vyváženým mezi prsty. „Dětinské, co? Jako by na tom bylo kdovíco, ale i já bývám občas nerozumný a sentimentální, jako všichni. Musím uznat, že sis vybrala dobře, Kateřino. Dlužím ti omluvu. Nikdy bych neřekl, že máš tak vybraný vkus. Báječně se k sobě s Petrem hodíte. Budeš mu skvělou manželkou. Budeš mu vařit obilnou kaši, žehlit kapesníky a rodit děti, i když všechny si budou muset dříve či později prodělat spalničky, což je hrozná otrava.“

„Ale v zásadě… nejsi proti?“ zeptal se Keating zneklidněn.

„Jestli nejsem proti? Proti čemu?“

„Proti tomu, abychom se vzali… jednou.“

„Co je to za hloupou otázku, Petře! Samozřejmě že nejsem proti. Jen jste ještě tak mladí! To je pro mladé typické – všechno berou tak vážně. Ptáte se mě, jako by to bylo tak důležité, že by s tím snad člověk mohl nesouhlasit.“

„Známe se s Káťou už sedm let,“ bránil se Keating.

„A byla to samozřejmě láska na první pohled!“

„Ano,“ přikývl Keating a začínal si připadat směšný.

„A potkali jste se na jaře,“ dodal Toohey. „Obvykle to bývá zjara. Setmělé kino a v něm dva lidé ztracení před světem, ruce propletené do sebe – vždycky se začnou po chvíli hrozně potit, co? Ale přesto je krásné být zamilovaný. Jsou to ty nejkrásnější příběhy – a také ty nejsmutnější. Neškareď se, Kateřino. Nesmíme nikdy ztratit smysl pro humor.“

Usmál se. Laskavost jeho úsměvu je oba objala. Ta laskavost byla tak velká, že jejich láska se vedle ní zdála malá a bezvýznamná, neboť tak nezměrný soucit mohlo vzbudit jen něco velmi ubohého.

„Kdy vlastně tu svatbu plánujete, Petře?“ zeptal se.

„No, zatím… zatím jsme o tom tak konkrétně nemluvili, poslední dobou se toho tolik událo a do toho teď ještě ta Kátina práce… Mimochodem,“ nasadil náhle ostřejší tón, protože ta záležitost s Kátinou prací ho bezdůvodně rozčilovala, „až se vezmeme, bude toho muset Káťa nechat. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Ale samozřejmě,“ souhlasil Toohey, „mně se to také nelíbí, jestli se to nelíbí Kátě.“

Káťa pracovala v denních jeslích v cliffordském útulku pro chudé. Byl to její nápad. Chodívala tam často se strýčkem; vedl tam kursy ekonomie a ji začala jeho práce zajímat.

„Ale mně se to líbí!“ vyhrkla náhle popuzeně. „Nechápu, co proti tomu máš, Petře!“ V jejím hlase zazněl drsný, ač nenápadný tón vzdoru a podrážděnosti. „V životě jsem nedělala nic lepšího. Pomáhat bezmocným a nešťastným lidem. Zašla jsem tam dnes dopoledne – ne že bych musela, ale chtěla jsem – a pak jsem musela tak spěchat domů, že jsem se ani nestačila převléknout, ale to je jedno, vždyť na tom vůbec nezáleží, jak vypadám. A“ – drsný tón z jejího hlasu zmizel, mluvila teď nadšeně a hodně rychle – „představ si, strýčku Ellsworthi! Malého Billyho Hansena bolelo v krku – pamatuješ se na Billyho? Sestra tam nebyla, tak jsem mu musela vytřít krk argyrolem, chudáčkovi! Měl v krku plno obrovských bílých čepů!“

Hlas jako by jí zářil, jako by popisovala něco velmi krásného. Hleděla na strýčka. Poprvé u ní Keating zaznamenal ono nadšení, jež očekával. Mluvila dál o dětech, o své práci, o útulku. Toohey jí vážně naslouchal. Nic neříkal. Ale upřímná pozornost v jeho očích ho proměnila, jeho uštěpačná pobavenost se vytratila a on jako by zapomněl na svá vlastní slova a byl teď vážný, nesmírně vážný. Když si všiml, že má Káťa prázdný talíř, nabídl jí podnos s chlebíčky prostým pohybem, který však vypadal spíše jako půvabné gesto úcty.

Keating netrpělivě čekal, až se na chvíli odmlčí. Nejraději by byl změnil téma. Rozhlédl se po pokoji a všiml si nedělních novin. Tam byla otázka, kterou chtěl vyslovit už dlouho. A jen tak mimochodem prohodil:

„Ellsworthi… co si myslíš o Roarkovi?“

„Roark? Roark?“ opakoval si pro sebe Toohey. „Kdo to je?“

Až příliš nevinný, příliš bezvýrazný tón, jímž zopakoval Roarkovo jméno, zakončený vlažným, pohrdavým, výrazně slyšitelným otazníkem, Keatinga ujistil, že Toohey dobře ví, o koho jde. Člověk nezdůrazňuje naprostou neznalost tématu, pokud o něm skutečně nic neví.

„Howard Roark,“ upřesnil Keating. „Ten architekt, přece. Ten, co dělá Enrightův dům.“

„Co? Vlastně ano, někdo ten Enrightův dům nakonec dělá, že ano?“

„V dnešní Kronice je jeho projekt.“

„Vážně? Vždyť jsem dnes Kroniku prolistoval.“

„A… co si o tom myslíš?“

„Kdyby to bylo nějak zajímavé, určitě bych si toho všiml.“

„Moje řeč!“ Keatingovy slabiky poskakovaly, jako by se před každou z nich musel nadechnout. „Je to hrozná slátanina! Něco takového jsi ještě v životě neviděl a o nic jsi nepřišel!“

Cítil se osvobozený. Bylo mu, jako by žil celý život v přesvědčení, že trpí nějakou vrozenou vadou, a náhle ho specialista světového formátu ujistil, že je naprosto zdráv. Chtělo se mu smát, bez zábran, hloupě, nedůstojně. Chtělo se mu mluvit.

„Howard je můj přítel,“ řekl zvesela.

„Tvůj přítel? Ty ho znáš?“

„Jako svoje boty! Chodili jsme spolu do školy – na Stantonu, víš – tři roky bydlel v našem domě, můžu ti klidně říct, jaké nosí spodní prádlo nebo jak se sprchuje – viděl jsem ho!“

„On bydlel ve Stantonu u vás?“ opakoval po něm Toohey. Vyslovoval slova opatrně a přesně. Jednotlivé hlásky zněly drobným, suchým a definitivním tónem, jako když se lámou sirky.

Bylo to velmi zvláštní, říkal si později Keating. Toohey se ho vyptával na spoustu věcí o Howardu Roarkovi. Jeho otázky však Keatingovi nedávaly žádný smysl. Netýkaly se budov, vůbec se netýkaly architektury. Byly to zcela nepodstatné osobní otázky – dost podivné na to, že Toohey o tom člověku nikdy předtím neslyšel.

„Směje se často?“

„Hodně málo.“

„Vypadá nešťastně?“

„Nikdy.“

„Měl ve Stantonu hodně přátel?“

„Nikdy neměl přátele.“

„Spolužáci ho neměli rádi?“

„Jeho ani nejde mít rád.“

„Jak to?“

„Urazilo by ho, kdyby ho měl někdo rád.“

„Chodí se někam bavit, popít, užít si?“

„Nikdy.“

„Má rád peníze?“

„Ne.“

„Má rád, když ho někdo obdivuje?“

„Ne.“

„Věří v Boha?“

„Ne.“

„Mluví hodně?“

„Skoro vůbec.“

„Poslouchá, když s ním mluvíš o… nějakých myšlenkách?“

„Poslouchá. Ale bylo by lepší, kdyby neposlouchal.“

„Proč?“

„Člověka by to tak neuráželo – jestli mi rozumíš, někdo tě pozorně poslouchá, a ty přitom víš, že to s ním nemůže ani hnout.“

„Vždycky chtěl být architektem?“

„On…“

„Co je, Petře?“

„Nic. Jen jsem si uvědomil, že jsem si nikdy takovou otázku nepoložil. To je na něm to divné: že se ho na něco takového ani nemůžeš zeptat. Je architekturou úplně posedlý. Znamená pro něj tak moc, že už se nedokáže na svět dívat normálníma očima. Bere sám sebe smrtelně vážně – ano, je to člověk, který nemá vůbec žádný smysl pro humor, Ellsworthi. Co by dělal, kdyby nechtěl být architektem – takovou otázku si u něj vůbec nepoložíš.“

„Ne,“ řekl Toohey. „Otázka zní, co by dělal, kdyby nemohl být architektem.“

„Šel by přes mrtvoly. Proti komukoli a proti všem. Proti nám všem. Ale architektem by vždycky byl.“

Toohey skládal na kolenou ubrousek, naškrobený čtvereček látky; překládal ho pečlivě, vždy křížem, a hranu každého skladu pokaždé ještě přejel nehtem.

„Vzpomínáš, jak jsme spolu mluvili o té skupině mladých architektů, Petře?“ zeptal se. „Už brzo plánuji první setkání. Mluvil jsem už s většinou našich budoucích členů a byl bys mile překvapen, kdybys věděl, jak se o tobě coby případném předsedovi vyjadřovali.“

Příjemně rozprávěli ještě další půlhodinu. Když se Keating zvedl k odchodu, Toohey prohodil:

„Abych nezapomněl. Mluvil jsem o tobě s Lois Cookovou. Brzy se ti ozve.“

„Mockrát ti děkuju, Ellsworthi. Začal jsem už číst její Deště a pláště.“

„A co tomu říkáš?“

„Je to úžasné! Víš, Ellsworthi, člověk… člověk najednou vidí věci úplně jinak než dřív.“

„Viď?“ přitakal Toohey.

Stál u okna a sledoval poslední paprsky chladného, jasného odpoledního slunce. Pak se obrátil a řekl:

„Krásný den. Možná jeden z posledních v tomhle roce. Proč nevezmeš Kateřinu na malou procházku, Petře?“

„To bych moc ráda!“ vyhrkla Kateřina dychtivě.

„No tak utíkejte,“ zasmál se Toohey vesele. „Copak je, Kateřino? Potřebuješ snad mé svolení?“

Když vyšli z domu a ocitli se spolu sami v chladném jasu ulic, zalitých zapadajícím sluncem, pocítil Keating, jak se mu vrací vše, čím pro něj Kateřina byla, ten zvláštní cit, jejž si nedokázal uchovat v přítomnosti jiných lidí. Vzal ji za ruku. Vysmekla se mu, stáhla si rukavici a zaklesla své prsty do jeho. A pak mu náhle projelo hlavou, že se jim ruce vždycky začnou za chvíli potit, a popuzeně zrychlil krok. Pomyslel si, že spolu jdou jako myšák Mickey s Minnií a že se za nimi kolemjdoucí určitě ohlížejí. Chtěl ty myšlenky zahnat. Pohlédl jí do tváře. Dívala se přímo před sebe do zlatého světla, měla jemný profil a v koutku úst vrásku nepatrného úsměvu, úsměvu tichého štěstí. Všiml si však, že okraj jejího očního víčka je bledý, a napadlo ho, zda opravdu není neduživá.

Lois Cooková seděla na podlaze uprostřed svého obývacího pokoje, nohy zkřížené do tureckého sedu, jenž odhaloval její kostnatá kolena, šedé punčochy vyrolované přes upnutý podvazkový pás a kus vybledlých růžových spodků. Petr Keating seděl na kraji fialového saténového sofa. Nikdy předtím se při prvním setkání s klientem necítil tak nesvůj.

Lois Cookové bylo třicet sedm. Zarputile ovšem prohlašovala, veřejně i v soukromí, že je jí šedesát čtyři. Kolovalo to jako výstřední vtípek a vytvářelo to kolem jejího jména jakousi auru věčného mládí. Byla vysoká a hubená, úzká v ramenou a široká v bocích. Měla protáhlý, nažloutlý obličej a oči posazené blízko u sebe. Přes uši jí visely prameny mastných vlasů. Nehty měla ulámané. Vypadala odpudivě a zpustle a na svou úmyslnou neupravenost dbala stejně pečlivě – a ze stejného důvodu – jako jiní na svou upravenost.

Bez přestání mluvila, pohupujíc se na bocích dopředu dozadu:

„…jo, na Bowery. Soukromou rezidenci. Hrobku na Bowery. Místo už mám, vyhlídla jsem si ho, a tak jsem ho koupila, bylo to jednoduchý jak facka, koupi samozřejmě vyřídil můj šílenej právník, musíte se s ním seznámit, hrozně mu smrdí z pusy. Netuším, kolik mě budete stát, ale to je nepodstatný, prachy jsou taková nuda. Chci, aby měl dvě patra a v obýváku dlažbu.“

„Slečno Cooková, četl jsem vaše Deště a pláště a byl to pro mne duchovní objev. Dovolte mi, abych se mohl počítat mezi hrstku těch, kteří chápou odvahu a význam toho, co vytváříte, zatímco…“

„Nechte si ty kecy od cesty,“ zarazila ho Lois Cooková a mrkla na něj.

„Ale já to myslím vážně!“ vyštěkl vztekle. „Vaši knihu jsem si zamiloval. Já…“

Zatvářila se znuděně.

„To je hrozná nuda,“ řekla otráveně, „když vám všichni rozumějí…“

„Ale pan Toohey říkal…“

„Ach tak. Pan Toohey.“ Její oči náhle zpozorněly, drze provinilé jako oči dítěte, jež právě spáchalo nějakou zlomyslnou vylomeninu. „Pan Toohey. Jsem předsedkyní takové skupinky mladých autorů, o které se pan Toohey velmi zajímá.“

„Opravdu?“ opáčil Keating šťastně. Byl to zřejmě první záchvěv přímé komunikace mezi nimi. „Nepovídejte! Pan Toohey dává právě dohromady podobnou skupinu mladých architektů a byl tak laskav, že mi nabídl její předsednictví.“

„Ach tak,“ řekla a spiklenecky mrkla. „Vítejte do našich řad.“

„Do jakých řad?“

Nevěděl proč, ale bylo mu jasné, že ji zklamal. Rozesmála se. Seděla na zemi, hlavu zakloněnou a vysmívala se mu do očí, hrubě a nehezky.

„Dovolte…!“ Ohradil se, ale hned se ovládl. „Řekl jsem snad něco nevhodného, slečno Cooková?“

„Bože můj!“ řekla. „Vy jste tak sladký, a navíc tak pěkný!“

„Pan Toohey je skvělý člověk,“ řekl rozčileně. „Je to ten… nejušlechtilejší člověk, jakého jsem kdy…“

„Ale ovšem. Pan Toohey je báječný muž.“ Její hlas zněl divně, jako by něco zamlčovala a nijak se nesnažila zastírat nedostatek úcty. „Můj nejlepší přítel. Nejúžasnější člověk na světě. Tady máme svět a tady pana Tooheyho – zákon přírody. A navíc se to skvěle rýmuje: Toohey – druhý – tuhý – nahý. Každopádně je to světec. A velmi výjimečný člověk. Výjimečný jako géniové. Jako já. V obýváku nechci žádná okna. Žádná okna, na to pamatujte, až budete dům projektovat. Žádná okna, na podlaze dlažbu a strop natřený na černo. A bez elektřiny. Nechci v domě žádnou elektřinu, jen petrolejové lampy. Petrolejové lampy s cylindry a svíčky. Ať se jde Edison vycpat! Kdo to vlastně vůbec byl?“

Její slova ho neznepokojovala tolik jako její úsměv. Vlastně to ani nebyl úsměv, ale jakýsi permanentní úšklebek zvedající koutky jejích obrovských úst nahoru, takže vypadala jako nějaký zlý a odporný skřet.

„A ještě něco, pane Keatingu. Chci, aby to byl ošklivý dům. Nádherně ošklivý. Chci, aby to byl nejošklivější dům v New Yorku.“

„Nej… nejošklivější, slečno Cooková?“

„Jistě, zlatíčko, krásné věci jsou totiž příšerně nudné!“

„Ano, ale… ale já… abych pravdu řekl, nevím, jestli si mohu dovolit…“

„Keatingu, kam se poděla vaše odvaha? To nemůžete jednou udělat velkolepé gesto? Všichni se tak snaží, zápasí sami se sebou a trpí, jen aby dosáhli nějaké krásy, jeden druhého překonali. Ale my je všechny strčíme do kapsy! Ať se utopí ve vlastní kaši. Zasadíme jim smrtelnou ránu. Staneme se bohy. Budeme oškliví!“

Nakonec zakázku přijal. Po pár týdnech si s tím přestal dělat starosti. Kdekoli se o své nové práci zmínil, setkal se jen s uctivou zvědavostí. Bylo v ní i trochu pobavenosti, ale úcta především. Jméno Lois Cookové bylo v lepších salonech, kde se pohyboval, dobře známé. Tituly jejích knih zářily jako diamanty v intelektuální koruně toho, kdo se o nich zmínil. A tón, jímž byly vyslovovány, měl v sobě vždy stopu určité výzvy. Jako by to byla velká odvaha se o nich zmínit. Odvaha skýtající uspokojení, protože nikdy nevyvolávala negativní reakce. Na to, že se její knihy skoro neprodávaly, bylo autorčino jméno nepřiměřeně slavné a uznávané. Byla vlajkonošem intelektuálního a revolučního předvoje. Keatingovi jen nebylo úplně jasné, proti čemu je ta revolta přesně zaměřená. A vlastně to ani vědět nechtěl.

Navrhl dům přesně podle jejích požadavků. Byla to dvoupatrová rezidence, zčásti obložená mramorem, zčásti štukovaná, zdobená chrliči a kočárovými lucernami. Vypadala jako nějaký pouťový stánek.

Skica domu byla otištěna ve více publikacích než kterákoli z jeho předchozích staveb, s výjimkou budovy Cosmo-Slotnicku. Jeden komentátor vyjádřil názor, že „Petr Keating se ukazuje být víc než jen oslnivým mladým mužem, který ví, jak se zalíbit nadutým magnátům velkého průmyslu. Nebojí se ani pustit se do intelektuálního experimentu s takovou klientkou, jakou je Lois Cooková“. Toohey popsal dům jako „kosmický vtip“.

Přesto však v Keatingovi zůstal divný pocit; jako nějaká dodatečná pachuť. Vracel se mu v nejasných záblescích pokaždé, když pracoval na nějaké důležité stavbě, na níž mu záleželo, ve chvíli, kdy se cítil na svou práci pyšný. Nedokázal říct přesně, co to je, věděl jen, že je to zčásti i pocit studu.

Jednou se s tím svěřil Ellsworthi Tooheymu. Toohey se zasmál. „To je jen dobře, Petře. Člověk si nesmí moc připouštět pocit vlastní důležitosti. Nač se zatěžovat nějakými absolutními hodnotami?“

5

Dominika se vrátila do New Yorku. Vrátila se bez konkrétního důvodu, prostě jen proto, že po poslední návštěvě v lomu už nedokázala ve svém venkovském sídle vydržet víc než tři dny. Chtěla být ve městě; byla to náhlá potřeba, neodbytná a nesmyslná. Nic od města nečekala. Ale chtěla cítit ulice a budovy, které ji v něm držely. Když se ráno probudila a uslyšela hluboko pod sebou tlumený hluk městské dopravy, byl to pro ni ponižující zvuk, protože si uvědomila, kde je a proč. Přešla k oknu, opřela se o parapet s rukama daleko od sebe a zadívala se ven. Bylo to, jako by držela v náručí kus města, všechny ty ulice a střechy domů, nakreslené na skle mezi jejími pažemi.

Vydávala se do ulic na dlouhé procházky. Kráčela rychle s rukama zabořenýma do kapes starého kabátu, límec zvednutý nahoru. Zakázala si doufat, že ho někde potká. Ale potřebovala být venku v ulicích, toulat se bez myšlenky, bez cíle, třeba i celé hodiny.

Odjakživa městské ulice nenáviděla. Byly to proudy obličejů valící se proti ní, obličeje spojené výrazem strachu – strachu coby společného jmenovatele, strachu ze sebe sama, ze všech a z každého, strachu, díky němuž byli neustále připraveni pošlapat, cokoli bylo komukoli z nich svatého. Nedokázala definovat podstatu ani důvod toho strachu. Ale vždy ho kolem sebe cítila. Zachovávala si čistotu a svobodu jedinou vášní – ničeho se nedotýkat. Ráda se dívala lidem do tváře a vychutnávala si jejich bezzubou nenávist, protože jim neposkytovala nic, v čem by jí mohli ublížit.

Její svoboda teď byla ta tam. Každý krok, který musela na ulici udělat, jí působil bolest. Byla s ním spojená – a on byl spojen s každou částí města. Byl to bezejmenný dělník vykonávající bezejmennou práci, ztracený v tomto davu lidí, závislý na nich, vystavený riziku, že mu kdokoli z nich může ublížit. Může patřit jí stejně jako celému městu. Příčilo se jí pomyšlení na to, že chodí po stejných chodnících jako tihle lidé. Příčilo se jí pomyšlení na to, že mu nějaký prodavač podává přes pult krabičku cigaret. Příčila se jí představa cizích loktů dotýkajících se ho ve vlaku metra. Vracela se z těch dlouhých procházek domů a třásla se horečkou. Druhý den už byla znovu v ulicích.

Když jí vypršel čas dovolené, vypravila se do redakce Praporu, aby dala výpověď. Práce ani rubrika jí už nic neříkaly. Zarazila Alvaha Scarreta uprostřed uvítacího ceremoniálu a řekla: „Přišla jsem ti jen říct, že končím, Alvahu.“ Zůstal na ni nechápavě zírat a vypravil ze sebe jediné slovo: „Proč?“

Byl to první zvuk z vnějšího světa, který k ní po dlouhé době dolehl. Vždycky jednala impulzivně, zakládala si na tom, že je natolik svobodná, že nemusí své činy ničím zdůvodňovat. Teď byla postavena tváří v tvář otázce „proč“, jež v sobě nesla odpověď, které nemohla uniknout. Kvůli němu, pomyslela si, kvůli tomu, že mu dovolila vstoupit do svého života. A tím ji znásilnil podruhé; v duchu ho viděla, jak se směje, stejně jako se smál tam na té lesní pěšině. Neměla na vybranou. Buď změní svůj život a bude to změna z donucení: odejde z práce, protože ji přiměl, aby z ní odejít chtěla, anebo zůstane, přestože bude tu práci nenávidět, ale její život zůstane nezměněný, jemu navzdory. To druhé bylo mnohem těžší.

Zvedla hlavu a řekla. „Jen jsem žertovala, Alvahu. Zajímalo mě, jak by ses na to tvářil. Ne, nekončím.“

Pár dní po Dominičině návratu do práce se v její kanceláři zastavil Ellsworth Toohey.

„Nazdar, Dominiko,“ pozdravil ji. „Tak jsem slyšel, že už jsi zpátky.“

„Nazdar, Ellsworthi.“

„Rád tě zas vidím. Víš, že jsem měl vždycky pocit, že nás jednoho pěkného rána zničehonic opustíš?“

„Jen pocit, Ellsworthi? Nebo jsi v to doufal?“

Díval se na ni očima laskavějšíma a usmíval se víc než kdy jindy; v jeho laskavosti byl však výsměch sobě samému, jako by věděl, že je jí to úplně jedno, ale zároveň i sebejistota, jako by jí chtěl dokázat, že bude laskavý a milý tak jako tak.

„Víš, že se mýlíš?“ řekl s mírumilovným úsměvem. „Vždycky ses ve mně mýlila.“

„Kdepak. Nikam ti nezapadám, Ellsworthi. Viď?“

„Mohl bych se samozřejmě zeptat: Nezapadáš do čeho? Ale dejme tomu, že se nezeptám. Dejme tomu, že jen řeknu, že i lidé, kteří nezapadají, mají své uplatnění, stejně jako ti, kteří zapadají. Budeš spokojenější? Nejjednodušší ovšem bude, když ti řeknu, že jsem vždy byl a vždy budu tvým velkým obdivovatelem.“

„Což ovšem není kompliment.“

„Mám prostě pocit, že my dva nemůžeme nikdy být nepřátelé, Dominiko, jestli to je to, oč usiluješ.“

„Máš pravdu, já si také nemyslím, že my dva budeme někdy nepřátelé, Ellsworthi. Dokážeš mi totiž dodat víc energie než kdokoli jiný.“

„To je logické.“

„Myslíš to stejně jako já?“

„Jakkoli chceš.“

Na stole před ní ležela obrazová příloha nedělní Kroniky. Byla obrácená stranou s kresbou Enrightova domu nahoru. Zvedla noviny a podala mu je s očima přimhouřenýma v tiché otázce. Podíval se na kresbu, pak na ni a zase zpátky na kresbu. Nechal noviny volně dopadnout na stůl.

„Tak nezávislé, až to uráží, co?“

„Víš, Ellsworthi, podle mě by ten člověk, který tohle navrhl, měl rovnou spáchat sebevraždu. Když někdo dokáže zplodit něco tak krásného, neměl by to nikdy nechat postavit. Neměl by vůbec chtít, aby to existovalo. Ale on to postavit nechá, takže po jeho terasách rozvěsí ženské pleny a chlapi budou plivat na jeho schody a jeho zdi počmárají oplzlými obrázky. Dá jim to k dispozici a dopustí, aby se to stalo jejich součástí, součástí všeho. Přitom by neměl lidem, jako jsi ty, vůbec dovolit, aby to viděli. Aby se o tom bavili. Znesvětil svou práci prvním slovem, které o té stavbě řekneš. Je horší než ty. Ty pácháš jen malé, nechutné zlomyslnosti, ale to, co spáchal on, je svatokrádež. Člověk, který ví to, co musel vědět on, když tohle stvořil, by neměl dál žít.“

„Chystáš se o tom něco napsat?“ zeptal se.

„Ne. Tím bych jen páchala stejný zločin.“

„A mluvit o tom se mnou můžeš?“

Podívala se na něj. Mile se usmíval.

„Máš pravdu,“ odpověděla, „i to je část téhož zločinu.“

„Co si takhle spolu zajít někdy na večeři, Dominiko,“ navrhl. „Vždyť se ani pořádně neužijeme.“

„Klidně,“ přikývla. „Kdykoli se ti to hodí.“

Při soudním přelíčení ve věci útoku na Ellsworthe Tooheyho odmítl Steven Mallory uvést motiv svého činu. Neučinil žádné prohlášení. Stavěl se lhostejně ke všemu, co bylo řečeno. Ellsworth Toohey ovšem vyvolal mírnou senzaci, když sám od sebe vystoupil na Malloryho obhajobu. Požádal soud o shovívavost s vysvětlením, že nemá žádný zájem na tom vidět konec Malloryho budoucnosti a kariéry. Celá soudní síň byla dojata k slzám – kromě Stevena Malloryho. Ten jen poslouchal a vypadal přitom, jako by byl vystaven nějakému zvláště krutému mučení. Soudce mu vyměřil dva roky podmíněně. O Tooheyho výjimečné šlechetnosti se pak všude mluvilo. Toohey veškerou chválu pobaveně a skromně odmítal. „Přátelé,“ poznamenal – a ihned se to objevilo ve všech novinách, „já se odmítám podílet na vytváření mučednických legend.“

První setkání nového sdružení mladých architektů Keatinga přesvědčilo o tom, že Toohey má úžasnou schopnost dát dohromady lidi, kteří si výborně rozumějí. Mezi oněmi osmnácti přítomnými vládla atmosféra, kterou sice nedokázal přesně definovat, ale která mu dávala pocit klidu a bezpečí, jaký ještě nikdy sám ani s jinými lidmi nezažil, a součástí toho pocitu bylo i vědomí, že všichni ostatní cítí z téhož nevysvětlitelného důvodu totéž. Byl to pocit bratrství, ale ne nějakého posvátného nebo vznešeného; a právě to ho tolik uklidňovalo – že člověk mezi nimi nemusel předstírat, že je kdovíjak svatý a vznešený.

Nebýt tohoto pocitu spřízněnosti, byl by Keating jinak schůzkou asi dost zklamán. Mezi osmnácti zúčastněnými, usazenými porůznu po Tooheyho obývacím pokoji, nebyl žádný významný architekt, když nepočítal sebe a Gordona L. Prescotta, který měl na sobě béžový rolák a tvářil se značně shovívavě, ale přesto zvědavě. Většina z nich v oboru teprve začínala, byli mladí, levně oblečení a příliš hlasití. Někteří pracovali zatím jen jako projektanti. Byla mezi nimi jakási mladá architektka, která postavila několik menších soukromých vilek, většinou pro zámožné vdovy, vystupovala agresivně, měla přísné rty a ve vlasech čerstvou petúnii. Byl tam hoch s čistýma, nevinnýma očima. Dále pak majitel jakési bezvýznamné stavební firmy s odulým, bezvýrazným obličejem. Byla tam také vysoká, hubená žena, návrhářka interiérů, a jiná žena neurčitého povolání.

Keating zcela nepochopil, jaký účel má sestavení této skupiny, ale mluvilo se ten večer poměrně dost. Nic z toho, co bylo řečeno, nemělo sice hlavu ani patu, ale ve všem byl stejný podtext. Měl dojem, že právě ten podtext je to jediné, co je mezi všemi těmi mlhavými, nicneříkajícími frázemi všem jasné, ač to nikdo nevyslovil. A to bylo to, co ho tam drželo, stejně jako ostatní, a on neměl potřebu to nějak definovat.

Hodně se mluvilo o nespravedlnosti, nerovnosti, o tom, jak se společnost chová k mladým lidem macešsky a že by měla každému, kdo dostuduje, zajistit dostatek práce. Mladá architektka zvolala cosi o hříšnosti bohatých. Majitel stavební firmy si přisadil, že v tomhle světě se nežije snadno a že „by lidi měli jeden druhýmu pomáhat“. Chlapec s nevinnýma očima špitl, že „by se dalo vykonat tolik dobra…“. V jeho hlase bylo cítit naléhavou upřímnost, působící trapně a nepatřičně. Gordon L. Prescott se nechal slyšet, že Sdružení amerických architektů je banda starých páprdů, kterým chybí jakákoli koncepce společenské zodpovědnosti a kteří jsou naprosto impotentní, a že je nejvyšší čas je nakopat do zadku. Žena neurčitého povolání se rozhovořila o jakýchsi ideálech a příčinách, ačkoli nikdo přesně nechápal, co má na mysli.

Petr Keating byl jednohlasně zvolen předsedou. Gordonu L. Prescottovi byla svěřena funkce místopředsedy a pokladníka. Toohey odmítl nominace na jakékoli funkce. Prohlásil, že chce vystupovat jen jako neoficiální poradce. Bylo dohodnuto, že se organizace bude jmenovat „Rada amerických stavitelů“. Zároveň bylo schváleno, že členství v radě nebude omezeno jen na architekty, ale bude otevřeno všem „spřízněným profesím“ a „všem, jimž leží zájmy slavné stavitelské profese na srdci“.

Pak si vzal slovo Toohey. Mluvil dost dlouho. Celou dobu stál a klouby prstů jedné ruky se opíral o stůl. Jeho zvučný hlas byl klidný a přesvědčivý. Zaplnil celou místnost, ale posluchači měli pocit, že by zrovna tak dokázal naplnit římský amfiteátr. V tom pocitu byla jakási mírná lichotka, že se tak silný hlas ozývá kvůli nim.

„…a z toho, přátelé, plyne, že to, co profesi architektury chybí, je pochopení vlastní společenské důležitosti. Tento nedostatek má dvě příčiny: jednak je to antispolečenské cítění celé společnosti a pak vaše nepatřičná skromnost. Vnutili vám představu, že jste jen obyčejní dříči, kteří nemají vyšší cíl než si vydělat na chleba. Není načase, přátelé, se trochu zastavit a přehodnotit svou společenskou roli? Ze všech povolání je právě vaše to nejdůležitější. Důležité ne objemem peněz, které si jím můžete vydělat, ne výší uměleckých schopností, které v něm můžete předvést, ale službou, kterou poskytujete svým bližním. To vy dáváte lidem střechu nad hlavou. Mějte to na paměti a podívejte se na naše města, na chudinské čtvrti. Zjistíte, jak obrovský úkol před vámi leží. Abyste však mohli tuto výzvu naplnit, musíte být vyzbrojeni podstatně velkorysejší představou o sobě a o své práci. Nejste najatí sluhové boháčů. Jste křižáci v boji za práva těch, kteří nepožívají žádných výsad a nemají kam složit hlavu. Neměli bychom být souzeni podle toho, kým jsme, ale komu sloužíme. Buďme v této věci jednotní. Buďme – za všech okolností – věrni této nové, velkorysejší a vznešenější vizi. Naplňme – ano, přátelé, proč to neříct otevřeně – ušlechtilejší sen.“

Keating dychtivě poslouchal. Vždycky se považoval za dříče hrbícího se nad živobytím v profesi, kterou si vybral podle přání své matky. Bylo potěšující zjistit, že je mnohem víc než to; že jeho každodenní činnost má nějaký ušlechtilejší smysl. Byl to příjemný a opojný pocit. Věděl, že všichni ostatní v místnosti to cítí stejně.

„…a až se tento společenský systém zhroutí, nebude stavitelské řemeslo smeteno, ale dosáhne vyššího postavení a většího uznání…“

Ozval se zvonek u dveří. Ve dveřích do obývacího pokoje se na okamžik objevil Tooheyho komorník, aby je přidržel a nechal dovnitř vejít Dominiku Franconovou.

Z toho, jak se Toohey zarazil uprostřed slova, Keating pochopil, že nebyla pozvaná ani očekávaná. Usmála se na Tooheyho, zavrtěla hlavou a zvedla ruku, naznačujíc mu, aby se nenechal rušit. Zmohl se na chabou úklonu jejím směrem, jež byla jen o trochu víc než pouhým pozdvihnutím obočí, a pokračoval v proslovu. Bylo to vlídné uvítání a jeho neformálnost zahrnula nově příchozího hosta do důvěrné pospolitosti dané chvíle, Keating měl však přesto pocit, že přišlo o nepatrný zlomek vteřiny později, než mělo. Nikdy předtím nezažil, že by Toohey promeškal pravou chvíli.

Dominika se usadila v rohu za ostatními. Keating na chvíli zapomněl poslouchat, protože se snažil upoutat její pozornost. Musel počkat, než si pozorně prohlédne jednotlivé tváře v místnosti a zastaví se u jeho. Uklonil se a nadšeně potřásl hlavou s úsměvem samozřejmého vlastnictví na rtech. Sklonila se a on spatřil její řasy přitisknuté na tvářích, jak na okamžik zavřela oči a znovu je otevřela, aby se na něj podívala. Prohlížela si ho dlouze a vážně, jako by v jeho tváři znovu objevovala něco, na co už zapomněla. Neviděl ji od jara. Připadala mu unavenější a krásnější, než jak si ji pamatoval.

Pak se znovu obrátil na Ellsworthe Tooheyho a zaposlouchal se. Slova, která slyšel, byla nesmírně silná, a přesto si je nemohl plně vychutnat. Zapátral pohledem po Dominice. Nepatřila do této místnosti, na toto setkání. Nevěděl proč, ale zřejmost toho faktu doslova bila do očí a deprimovala ho. Nebylo to její krásou ani povýšenou elegancí. Ale něco ji vyčleňovalo. Jako by všichni byli nazí a bylo jim v té nahotě dobře, a náhle mezi ně vstoupil někdo oblečený a oni si uvědomili sami sebe a zastyděli se. A přitom se nijak neprojevovala. Jenom seděla a pozorně naslouchala. Jen jednou se opřela, přehodila si nohu přes nohu a zapálila si cigaretu. Rychlým mávnutím zápěstí uhasila plamen hořící zápalky a odhodila ji do popelníku na stolku vedle sebe. Keating měl pocit, jako by tu zápalku hodila všem přítomným do tváře. Napadlo ho, že už z toho začíná mít halucinace. Zároveň mu neušlo, že se na ni Ellsworth Toohey ani jednou nepodíval.

Když schůzka skončila, rozběhl se Toohey rovnou k ní.

„Dominiko, drahoušku!“ zvolal nadšeně. „Mám to snad chápat jako lichotku?“

„Ber to, jak chceš.“

„Kdybych byl tušil, že by tě to mohlo zajímat, byl bych ti poslal osobní pozvánku.“

„Tys ovšem tušil pravý opak, že?“

„Upřímně řečeno, nenapadlo mě…“

„To byla chyba, Ellsworthi. Podcenil jsi můj novinářský instinkt. Takového sólokapra si přece nenechám ujít. Nestává se tak často, aby člověk mohl být u zrodu těžkého zločinu.“

„Co tím chceš říct, Dominiko?“ zeptal se Keating popuzeně.

Obrátila se k němu. „Ahoj, Petře.“

„S Petrem Keatingem se znáš, ne?“ usmál se na ni Toohey.

„Jistě, Petr byl jednou do mě zamilovaný.“

„Mluvíš ve špatném čase, Dominiko.“

„Nesmíš brát Dominiku vážně, Petře. Ona to ani neočekává. Nechtěla by ses přidat k naší skupince, Dominiko? Tvá profesionální kvalifikace tě k tomu plně opravňuje.“

„Ne, Ellsworthi. Nechci se přidat k tvé skupince. Tak velkou nenávist k tobě zase necítím.“

„Máš snad něco proti tomu?“ vyjel na ni Keating.

„Ale co tě nemá, Petře,“ namítla, úmyslně afektovaným tónem. „Jak tě něco takového mohlo napadnout? Já proti tomu nemám vůbec nic. No řekni, Ellsworthi? Myslím, že je to rozumný počin, vynucený objektivní nutností. Přesně tohle všichni potřebujeme – a zasloužíme si to.“

„Můžeme počítat s tvou účastí i na příštím setkání?“ zeptal se Toohey. „Je příjemné mít mezi sebou tak chápavého posluchače, který nám nebude nijak překážet – na naší příští schůzce, myslím.“

„Ne, Ellsworthi. Děkuji. Přišla jsem jen ze zvědavosti. I když je to zajímavá skupinka lidí, co tady máš. Mladí stavitelé. Mimochodem, pročpak jsi nepozval toho člověka, který navrhl Enrightův dům – jak jen se jmenuje? – Howarda Roarka?“

Keating cítil, jak mu ztuhla čelist. Její pohled byl však nevinnost sama, řekla to úplně normálně, jako zcela běžnou poznámku – určitě tím nemyslela… co? zeptal se sám sebe a doplnil se: určitě tím nemyslela to, co ho na okamžik napadlo, že by tím mohla myslet, a čeho se tak zděsil – ať už to bylo cokoli.

„Neměl jsem nikdy tu čest se s panem Roarkem osobně setkat,“ odpověděl Toohey vážně.

„Ty ho znáš?“ zeptal se Keating.

„Ne,“ řekla. „Ale viděla jsem skicu Enrightova domu.“

„No a?“ naléhal Keating. „Co na to říkáš?“

„Nijak jsem o tom nepřemýšlela.“

Když se rozloučila, odešel Keating spolu s ní. Pozoroval ji ve výtahu, když sjížděli dolů. Její ruka v těsné černé rukavici svírala roh kabelky. Uvolněná lhostejnost jejích prstů člověka urážela a zároveň jako by ho k něčemu vyzývala. Cítil, jak jí znovu podléhá.

„Dominiko, proč jsi sem vlastně přišla?“

„No, už dlouho jsem nikde nebyla, a tak jsem si řekla, že začnu tímhle. Víš, když si jdu zaplavat, nebaví mě lézt do studené vody pomalu. Radši do ní skočím po hlavě. Je to sice vždycky šok, ale pak už to ostatní není tak hrozné.“

„Co tím chceš říct? Co ti na tom setkání tak hrozně vadí? Vždyť ani nehodláme dělat nic konkrétního. Vlastně ani nemáme žádný program. Já ani nevím, proč jsme tam vůbec byli.“

„A to je přesně ono, Petře. Že ani nevíš, proč jsi tam byl.“

„Je to jen skupina lidí, kteří se chtějí scházet. Hlavně proto, aby si popovídali. Co je na tom tak špatného?“

„Jsem unavená, Petře.“

„Můžu si tvou dnešní přítomnost vysvětlit aspoň tak, že hodláš vystoupit ze své izolace?“

„Ano. Nic víc to neznamená… Z izolace?“

„Sháněl jsem tě snad tisíckrát.“

„Vážně?“

„Chceš, abych ti vyprávěl, jak jsem šťastný, že tě zase vidím?“

„Ne. Dejme tomu, že už jsi mi to řekl.“

„Víš, že ses změnila, Dominiko? Nevím přesně v čem, ale změnila ses.“

„Opravdu?“

„Dejme tomu, že už jsem ti řekl i to, jak jsi krásná. Nenacházím totiž slova, kterými bych to popsal.“

Na ulici už byla tma. Zamával na taxi. Posadil se těsně vedle ní, natočil se a upřel na ni pohled podmanivý jako přímá narážka, doufaje, že tak dodá tichu, jež mezi nimi zavládlo, zvláštní význam. Neodvrátila se. Seděla nehybně a zkoumala jeho tvář. Vypadala, jako by o něčem přemýšlela, zaujatá nějakou svou myšlenkou, o níž nemohl nic vědět. Pomalu se natáhl a uchopil ji za ruku. Ucítil napětí; skrze její ztuhlé prsty cítil napětí celé paže, ne snahu se mu vyprostit, ale snahu se mu nevyprostit. Pozvedl její ruku ke svým ústům, otočil ji a přitiskl rty k dlani.

Pak se jí podíval do tváře. Rázem ruku upustil a ta zůstala chvíli viset ve vzduchu, prsty strnulé, ohnuté. To nebyla ta lhostejnost, kterou už znal. Byl to tak silný odpor, až byl neosobní, odpor, který ho nemohl urazit, protože nezahrnoval jen jeho. Náhle si uvědomil její tělo; ne toužebně ani odmítavě, prostě jen blízkost jejího těla, skrytého pod šaty. Šeptem se zeptal, aniž by chtěl znát odpověď:

„Kdo to byl, Dominiko?“

Otočila se k němu čelem. Viděl, jak se jí zužují oči. Viděl, jak jí povolují rty, stávají se plnějšími, měkčími a jak se její ústa pomalu protahují do mírného úsměvu, aniž by se rty pootevřely. Dívala se mu do očí a řekla:

„Dělník z žulového lomu.“

Dokázala to; rozesmál se.

„Dobře mi tak, Dominiko. Neměl jsem doufat v nemožné.“

„Není to zvláštní, Petře? Myslela jsem si, že bych se mohla přimět chtít právě tebe, kdysi.“

„Co je na tom zvláštního?“

„Jen to, jak málo známe sami sebe. I ty se o sobě jednou dozvíš pravdu, Petře, a budeš to snášet hůř než většina z nás. Ale teď se tím nemusíš trápit. Ještě dlouho ti nic takového nehrozí.“

„Tys mě vážně chtěla, Dominiko?“

„Myslela jsem si, že nikdy nebudu schopná něco chtít, a ty ses na to skvěle hodil.“

„To nechápu. Nikdy nechápu, co myslíš tím, co říkáš. Vím jen, že tě budu vždycky milovat. A že už tě nikdy nenechám takhle zmizet. Takže když jsi teď zpátky…“

„Takže když jsem teď zpátky, nechci se už s tebou vídat, Petře. Jistěže tě budu muset vídat, když se někde potkáme, jako že se potkáme, ale už mi nevolej. A nechoď za mnou. Nechci ti ublížit, Petře. O to mi vůbec nejde. Neudělal jsi mi nic, co by mi vadilo. Je to něco ve mně, na co už se nechci znovu dívat. Mrzí mě, že jsem si tě vybrala jako zkušební vzorek. Ale když ty ses na to tak hodil. Ty – Petře, jsi totiž všechno, co na světě nenávidím, a nechci si připomínat, jak moc to nenávidím. Kdybych si to připomněla, vrátila bych se k tomu. Neber si to nijak osobně, Petře. Zkus to pochopit. Ty nejsi na světě ten nejhorší. Ty jsi ten nejlepší. A to je na tom to nejstrašnější. Kdybych se snad k tobě někdy chtěla vrátit – nedovol mi to. Říkám ti to teď, protože teď můžu, ale jestli se k tobě jednou vrátím, už mě nezastavíš, a tohle je možná jediná chvíle, kdy tě můžu varovat.“

„Já vážně nechápu,“ procedil mezi zuby, toporný vzteky, „o čem to mluvíš.“

„Buď rád. Vždyť je to jedno. Prostě se držme jeden od druhého hodně daleko. Ano?“

„Já se tě nikdy nevzdám.“

Pokrčila rameny. „Jak chceš, Petře. Tohle byla jediná chvíle, kdy jsem to s tebou myslela dobře. Nebo vůbec s někým.“

6

Roger Enright začínal jako horník v pensylvánských uhelných dolech. Cestu k milionům, které nyní vlastnil, si prošlapal sám, bez cizí pomoci. „A proto,“ vysvětloval, „mi také nikdy nikdo nestál v cestě.“ Spousta věcí i lidí mu přesto v cestě stála, on si jich však nevšímal. Mnohé epizody jeho kariéry nebyly zrovna hodné obdivu, žádná z nich však nebyla před veřejností nikdy utajovaná. Jeho kariéra byla čitelná a veřejná jako velkoplošný plakát. Pro vyděrače a bulvární životopisce byl špatným soustem. Mezi bohatými nebyl oblíben, protože zbohatl tak nevkusně.

Nesnášel bankéře, odbory, ženy, evangelíky a burzovní spekulanty. Nikdy si nekoupil žádnou akcii a ze svých podniků nikdy neprodal ani sebemenší podíl; byl jediným vlastníkem svého majetku, jako by všechny své peníze nosil v kapse. Kromě naftařských polí vlastnil také jedno vydavatelství, restauraci, rozhlasové studio, autodílnu a továrnu na výrobu elektrických chladniček. Před každou novou koupí studoval dlouho a důkladně příslušné odvětví, aby pak předstíral, že o něm neví vůbec nic, čímž bořil všechny navyklé postupy. Některé jeho podniky prosperovaly, jiné rychle krachovaly. Přesto je dál všechny s náruživou zatvrzelostí obhospodařoval. Pracoval dvanáct hodin denně.

Když se rozhodl, že si postaví dům, věnoval výběru architekta šest měsíců. Pak si po sotva půlhodinovém rozhovoru vybral Roarka. Jakmile měl Roark výkresy hotové, nařídil Enright okamžitě začít se stavebními pracemi. Když chtěl Roark ke svým plánům něco říct, Enright ho zarazil: „Nenamáhejte se. Vysvětlovat mi nějaké abstraktní zásady je zcela zbytečné. Nikdy jsem žádné neměl. Jsem prý naprosto bezzásadový člověk. Řídím se tím, co se mi líbí. A v tom mám vždycky jasno.“

Roark se Enrightovi nikdy nezmínil o tom, že se ho kdysi pokusil navštívit, ani o tom, jak mluvil s jeho znuděným asistentem. Přesto se to Enright nějak dozvěděl a asistenta okamžitě propustil. Asistent odešel z kanceláře, jak mu bylo nařízeno, uprostřed rozdělané práce, během pouhých deseti minut, zanechav po sobě v psacím stroji rozepsaný dopis.

Roark si znovu otevřel kancelář, tutéž velkou místnost v podkroví starého domu. Pronajal si k ní ještě jednu sousední místnost – ta měla sloužit projektantům, které si najal, aby vyhověl bleskovému tempu stavebního plánu. Byli to veskrze mladí a nezkušení projektanti. Nic o nich nevěděl a doporučující dopisy po nich nechtěl. Vybral si je mezi mnoha uchazeči na základě jejich výkresů, které si zběžně prohlédl.

V hektickém napětí příštích dnů s nimi nemluvil o ničem jiném než o práci. Pokaždé když ráno vstoupili do kanceláře, měli pocit, jako by ani neměli žádný svůj soukromý život, žádný jiný úkol, jako by neexistovali v jiné realitě kromě té, již představovaly ohromné archy papíru na jejich stolech. Pracovali v prostředí chladném a neosobním jako továrna. Stačilo však, aby se podívali na Roarka, a pomyslná továrna se změnila v rozžhavenou pec, spalující jejich těla, to jeho jako první.

Roark někdy zůstával v kanceláři i přes noc. Když se ráno projektanti vrátili do práce, našli ho ještě nad výkresy. Nevypadal unaveně. Jednou zůstal v ateliéru nepřetržitě dva dny a dvě noci. Třetí den odpoledne usnul s hlavou položenou na stole. Probudil se po několika hodinách a bez jediného slova přešel k jinému stolu, aby se podíval, jak práce pokročila. Sem tam něco opravil a plynule navázal na myšlenku započatou před několika hodinami, jako by ji nic nepřerušilo.

„Ty jsi při práci nesnesitelný, Howarde,“ řekl mu Austen Heller jednou večer, aniž by se předtím o Roarkově práci bavili.

„Jak to?“ zeptal se Roark překvapeně.

„Nedá se s tebou vydržet v jedné místnosti. Šíříš kolem sebe hrozné napětí.“

„Jaké napětí? Vždyť při práci jsem absolutně uvolněný.“

„No právě. Ty jsi totiž absolutně uvolněný jen tehdy, když jsi na pokraji absolutního kolapsu. Jsi ty vůbec z masa a kostí, Howarde? Vždyť je to koneckonců jen dům. A ne kombinace nejsvětější svátosti, indiánského obětního rituálu a sexuálního orgasmu, které z toho děláš.“

„Vážně ne?“

Na Dominiku nemyslel často, ale když na ni myslel, nebyla to náhlá vzpomínka, ale vědomí neustálé přítomnosti, na niž není třeba myslet. Chtěl ji. Věděl, kde ji najít. Čekal. Bavilo ho čekat, protože věděl, že pro ni je to čekání nesnesitelné. Věděl, že svou nepřítomností ji k sobě poutá pevněji a potupněji, než by ji poutal svou přítomností. Dával jí čas, aby se mu mohla pokusit uniknout, protože jen tak jí mohl dokázat její bezmocnost, až se ji jednou rozhodne znovu vyhledat. Bude jí jasné, že její pokus o útěk byl jeho rozhodnutí, jen jiná forma jeho převahy. A pak bude připravená ho zabít, anebo za ním sama přijít. Obojí však pro ni bude znamenat totéž. A k tomu ji chtěl dovést. Proto čekal.

Ve chvíli, kdy měla stavba Enrightova domu začít, byl Roark pozván, aby navštívil Joela Suttona. Joel Sutton, úspěšný podnikatel, chtěl vybudovat rozsáhlý komplex administrativních budov. Úspěch Joela Suttona byl postaven na tom, že se vůbec nevyznal v lidech. Každého měl rád. Jeho láska neznala hranic. Dokázala dokonale setřít i ty nejhlubší rozdíly; neměla žádné extrémní polohy, byla klidná jako hladina mísy plné sirupu.

Joel Sutton se s Roarkem seznámil na večeři, již pořádal Enright. Zalíbil se mu. Cítil k němu obdiv. Neviděl mezi Roarkem a kýmkoli jiným žádný rozdíl. Když se Roark dostavil do jeho kanceláře, Joel Sutton prohlásil:

„No, nevím, nevím, opravdu nevím, ale tak mě napadlo, že by se o vás dalo uvažovat v souvislosti s tou mou stavbičkou, co nosím v hlavě. Ten váš projekt Enrightova domu je trochu… zvláštní, ale zajímavý, všechny budovy jsou zajímavé, já mám domy rád, vy ne? – A Rog Enright je velký chytrák, výjimečně velký chytrák, vždycky najde peníze tam, kde by nikdo nečekal, že vůbec porostou. Na Roga Enrighta já vždycky dám, co je dobré pro Roga Enrighta, je dobré i pro mne.“

Od tohoto úvodního rozhovoru už uplynulo několik týdnů. Joel Sutton s rozhodnutím nikdy nespěchal.

Jednoho prosincového večera se u Roarka nečekaně zastavil Austen Heller a oznámil mu, že s ním musí jít příští pátek na večírek, který pořádá paní Holcombová.

„To po mně nechtěj, Austene.“

„Poslyš, Howarde, řekni mi konkrétní důvod, proč bys nemohl? Jistě, já vím, že se ti tyhle věci příčí, ale to přece není důvod. Naopak ti můžu vyjmenovat spoustu důvodů, proč tam jít. Jejich dům je jakýmsi místem, kde se scházejí architekti. Ty bys přece prodal vše, co máš, jenom abys mohl stavět – já vím, stavět po svém – prodal bys i svou duši, kdybys nějakou měl, tak to bys nemohl vydržet pár hodin nudy, aby se ti otevřely nové možnosti?“

„Mohl bych. Jen si nemyslím, že se tím člověku otevírají nějaké možnosti.“

„Nemohl bys jít aspoň tentokrát?“

„Proč zrovna tentokrát?“

„Tak za prvé si tě ta otravná štěnice Kiki Holcombová žádá. Hučela do mě včera dobré dvě hodiny, abych tě určitě přivedl, a já kvůli ní zmeškal oběd a jednu schůzku. Prý jí to kazí pověst, když celé město mluví o Enrightově domě a ona nemůže jeho architekta vystavit ve svém salonu. To je její koníček. Sbírá architekty. Trvala na tom, že tě musím přivést, a já jí to slíbil.“

„Proč?“

„Především proto, že na příští pátek pozvala i Joela Suttona. Pokus se, prosím tě, být k němu slušný – i kdyby tě to mělo zabít. Podle toho, co jsem slyšel, je v podstatě rozhodnutý s tebou podepsat smlouvu. Drobný osobní kontakt je možná přesně to, co by mohlo jeho rozhodnutí zpečetit. Uhání ho spousta dalších. Ti všichni tam budou. Chci, abys tam byl i ty. Chci, abys tu stavbu dostal. Nechci teď aspoň deset let slyšet nic o žulových lomech. Nemám žulové lomy rád.“

Roark seděl na stole a rukama se držel jeho okraje, aby se přiměl zůstat chvíli v klidu. Byl po čtrnácti hodinách strávených v ateliéru vyčerpaný, nebo si myslel, že by měl být vyčerpaný, ale únavu necítil. Svěsil ramena, aby se uvolnil, ale nepodařilo se mu to; paže měl napjaté, tvrdé a v jednom lokti cítil slabý, nepřetržitý třas. Dlouhé nohy měl daleko od sebe; jednu pokrčenou v koleni a nehybnou, podepřenou deskou stolu, druhá mu visela volně dolů a on jí netrpělivě pohupoval. Bylo tak těžké přimět se v těchto dnech ke klidu.

Jeho novým domovem se stala prostorná místnost v nevelkém moderním obytném domě v jedné tiché ulici. Vybral si ten dům proto, že neměl nad okny žádné ozdobné římsy a na vnitřních stěnách žádné obložení. V pokoji stálo pár kusů jednoduchého nábytku; vypadal čistě, prostorně a prázdně, téměř se dalo čekat, že se z jeho rohů bude ozývat ozvěna.

„Proč bys tam nemohl jít, pro jednou?“ pokračoval Heller. „Nebude to zas tak hrozné. Třeba tě to bude i bavit. Potkáš tam spoustu známých. Bude tam John Erik Snyte, Petr Keating, Guy Francon a jeho dcera – jeho dceru bys měl poznat. Četl jsi od ní někdy něco?“

„Dobrá, půjdu,“ řekl Roark náhle.

„Ty jsi tak nevyzpytatelný, až jsi občas i rozumný. Zastavím se pro tebe v pátek v půl deváté. Vezmi si černou kravatu. Máš vlastně vůbec nějaký oblek?“

„Enright mě kdysi donutil si jeden pořídit.“

„Enright je velmi rozumný člověk.“

Když Heller odešel, zůstal Roark ještě dlouho sedět bez pohnutí. Rozhodl se na ten večírek jít, protože věděl, že to je to poslední místo, kde by se s ním Dominika chtěla znovu setkat.

„Nic není tak neužitečného, milá Kiki,“ řekl Ellsworth Toohey, „jako bohatá žena, která si dělá z přijímání hostů povolání. Ale na druhou stranu, všechny zbytečné věci mají své kouzlo. Jako třeba aristokracie, nejneužitečnější stav ze všech.“

Kiki Holcombová nakrčila nos do roztomilé výčitky, i když se jí přirovnání k aristokracii zamlouvalo. Nad jejím florentinským tanečním sálem zářily tři křišťálové lustry, a když vzhlédla k Tooheymu, zaleskl se jí v očích odraz jejich světel jako vlhká sbírka jisker mezi těžkými, orosenými řasami.

„Máš nechutné poznámky, Ellsworthi. Nechápu, proč tě pořád zvu.“

„Právě proto, má drahá. Myslím, že bych sem měl být zván tak často, jak chci.“

„Co má s tebou ubohá ženská dělat?“

„S panem Tooheym se do hádky nikdy nepouštějte,“ přidala se paní Gillespieová, vysoká žena s náhrdelníkem z velkých diamantů, velikosti zubů, jež odhalovala při každém úsměvu. „Nemá to smysl. Je to předem prohraná bitva.“

„Žádné debaty, paní Gillespieová,“ obrátil se k ní Toohey, „nemají smysl ani kouzlo. Klidně je přenechte mužské inteligenci. Inteligence je ovšem nebezpečným přiznáním slabosti. Říká se, že muži rozvíjejí svou inteligenci, až když neuspějí v ničem jiném.“

„To přece nemůžete myslet vážně,“ namítla paní Gillespieová a úsměvem naznačila, že to bere jako lichotivý fakt. Vítězoslavně se do něho zavěsila a odváděla si ho jako hlavní trofej večera, již ukradla paní Holcombové, která se právě musela otočit, aby přivítala další hosty. „Vy intelektuálové jste jako malé děti. Jste tak přecitlivělí. Musí se s vámi jednat jako v bavlnce.“

„To bych nedělal, paní Gillespieová. Zneužili bychom toho. A chlubit se vlastní inteligencí je tak přízemní. Dokonce přízemnější než se chlubit svým bohatstvím.“

„Tak přece jste si to neodpustil, viďte? Já jsem samozřejmě slyšela, že jste tak trochu radikál, ale nechtělo se mi tomu věřit. Ani trochu. Jak se vám to líbí?“

„Moc,“ odvětil Toohey.

„Nedělejte si ze mne legraci. Přece mi nechcete tvrdit, že jste jeden z těch nebezpečných živlů. Ti jsou přece špinaví a mluví nespisovně. A vy máte tak krásný hlas!“

„Jak jste přišla na to, že jsem nějak nebezpečný, paní Gillespieová? Vždyť já jsem jen, lze-li to tak říci, to nejmírnější, co může být – pouhé svědomí. Vaše svědomí, převtělené do někoho jiného, kdo se za vás stará o ty, k nimž život nebyl tak štědrý. To vám umožňuje žít v pohodlné bezstarostnosti.“

„Jak hluboká myšlenka! Jenom nevím, jestli je hrozivá, nebo velmi moudrá.“

„Obojí, paní Gillespieová. Jako každá moudrost.“

Kiki Holcombová procházela spokojeně tanečním sálem. Když vzhlédla k přítmí stropu, nedotčenému září lustrů, pomyslela si, jak vysoko ční nad jejími hosty, jak dominantně a klidně. Davy hostů nemohly její sál zmenšit; obklopoval je jako obrovská, groteskně nepoměrná krychle. A právě tento nevyužitý rozmach prostoru, uvězněný nad jejich hlavami, dodával celé události nádech královského přepychu; jako když se pod velkým poklopem na šperky ukrývá na podnosu jediný malý drahokam.

Hosté korzovali ve dvou širokých, přelévajících se brázdách, jež každého dříve či později vtáhly do středu dvou vírů; v jednom stál Ellsworth Toohey, v druhém Petr Keating. Tooheymu společenský oblek nepadl; trojúhelník bílé košile mu prodlužoval a zplošťoval obličej, tenký krk vypadal pod křídly motýlka jako oškubané kuře, bledé, namodralé a připravené k zaškrcení jediným stiskem silné ruky. Přesto nesl svůj oblek lépe než kterýkoli z přítomných mužů; s lhostejnou drzostí naprosté přirozenosti svého nevkusu. A právě směšnost jeho vzhledu potvrzovala jeho nadřazenost, nadřazenost takovou, která přehlížení nevkusu přímo přikazovala.

Jedné vážné mladé ženě s brýlemi ve večerní róbě s hlubokým výstřihem řekl: „Z vás nikdy nebude víc než intelektuální diletantka, má milá, dokud se nezačnete zabývat něčím podstatnějším než sama sebou.“

Tlustému muži, jenž celý zbrunátněl, když se s ním o něčem přel, poradil: „Ale, příteli, mně by se to asi také nelíbilo. Řekl jsem jen, že to je nevyhnutelný běh historie. A kdo jste vy nebo já, abychom se stavěli proti chodu dějin?“

Nešťastnému mladému architektovi řekl: „Ne, chlapče, já vám nemám za zlé, že jste navrhl tak špatnou budovu, ale že jste projevil tak málo vkusu, když jste naříkal nad mou kritikou. Měl byste si na to dávat pozor. Aby se o vás nezačalo říkat, že neumíte kritiku ani vyvrátit, ani přijmout.“

Vdově po milionáři poradil: „Samozřejmě, přispět na Seminář společenských studií je jistě dobrý nápad. Byl by to způsob, jak se zapojit do početného lidského proudu kulturních zásluh, aniž byste musela nějak narušovat svůj denní program nebo zažívání.“

Kolem něj se ozývaly poznámky typu: „Ten je ale vtipný! A ta odvaha!“

Petr Keating rozdával na všechny strany zářivé úsměvy. Cítil, jak k němu ze všech stran tanečního sálu proudí pozornost a obdiv. Pozoroval všechny ty dokonale upravené, navoněné, hedvábím šustící lidi, zalité zářivým světlem, jež po nich stékalo stejně jako před pár hodinami kapky vody, když se doma sprchovali, aby byli náležitě připraveni přijít a vzdát hold muži jménem Petr Keating. Chvílemi zapomínal, že je Petrem Keatingem, koutkem oka pozoroval v zrcadle svůj vlastní odraz a přál si, aby se k tomu všeobecnému uctívání své osoby mohl také připojit.

V jednu chvíli se dav rozptýlil natolik, že se ocitl před Ellsworthem Tooheym. Keating se usmíval jako malý chlapec, který se právě vynořil uprostřed letního dne z potoka, šťastný, osvěžený a plný energie. Toohey stál před ním a pozoroval ho, ruce ležérně zabořené do kapes kalhot, cípy saka trčící od hubených boků; jako by se mírně pohupoval na malých nožkách, v očích měl zkoumavý pohled a nevyzpytatelné uznání.

„Co tomu říkáš, Ellsworthi, není to… není to nádherný večer?“ zeptal se Keating, jako se dítě ptá matky, která mu rozumí, nebo jako se ptají opilci.

„Jsi šťastný, Petře? Jsi hvězda večera. Vypadá to, že náš Péťa vstoupil do síně slávy. To se tak stává; člověk ani neví, jak k tomu přišel… A přesto je tu jedna osoba, která tě dost okatě přehlíží, co?“

Keating sebou trhl. Nechápal, kdy a jak si toho Toohey stačil všimnout.

„Ale co,“ dodal Toohey. „Výjimka potvrzuje pravidlo. I když je to škoda. Vždycky jsem si, nevím proč, myslel, že Dominiku Franconovou může okouzlit jen zcela výjimečný muž. Takže jsem si samozřejmě představoval tebe. Pošetilé, co? Přesto musím přiznat, že ten, který ji jednou dostane, bude mít v sobě něco, v čem se mu nebudeš moct vyrovnat. A tím tě porazí.“

„Zatím ji nikdo nedostal,“ odsekl Keating.

„Ne, očividně ne. Zatím. I když je to dost udivující. No, bude to jistě neobyčejný člověk.“

„Poslyš, o co ti vlastně jde? Vždyť ty přece Dominiku Franconovou nemáš rád. Nebo snad máš?“

„Nikdy jsem neřekl, že mám.“

Později Keating zaslechl Tooheyho, jak v zápalu jakési otevřené upřímné debaty důležitě říká: „Štěstí? Ale to je přece tak povrchní záležitost. Co je to vlastně štěstí? V životě je tolik mnohem podstatnějších věcí než štěstí.“

Keating si pomalu razil cestu k Dominice. Stála mírně zakloněná, jako by vzduch byl dostatečnou oporou pro její obnažené, útlé lopatky. Její dlouhé šaty měly barvu skla. Měl dojem, jako by skrze ně viděl stěnu za ní. Vypadala příliš křehce na to, aby mohla být skutečná; a právě její křehkost vypovídala o jakési hrozivé síle, jež ji nutila existovat v těle, které se skutečnosti zcela vymykalo.

Když se přiblížil, nesnažila se ho ignorovat. Obrátila se k němu, mluvila s ním, ale monotónní úspornost jejích odpovědí ho brzy odradila a on se opět bezmocně vzdálil.

Když dorazili Roark s Hellerem, přivítala je Kiki Holcombová hned u dveří. Heller jí Roarka představil a ona ho zahrnula obvyklým přívalem slov, podobajícím se vystřelené raketě, jež pouhou rychlostí odmítá jakýkoli potenciální nesouhlas.

„Ach pane Roarku, ani nevíte, jak jsem vás toužila poznat! Tolik jsme toho o vás slyšeli! Musím vás však předem varovat, že můj manžel nesdílí váš vkus – čistě z uměleckého hlediska, chápete – ale tím se nenechte odradit, v této domácnosti každopádně máte svého spojence, nadšeného spojence!“

„Děkuji, paní Holcombová,“ odpověděl Roark. „Možná to ani není třeba.“

„Enrightův dům přímo zbožňuji! Nemohu samozřejmě říct, že by odpovídal mému estetickému cítění, ale kulturní člověk musí zůstat otevřený všemu, chci říct, že musí být schopen přijmout jakýkoli umělecký názor, musí být tolerantnější než kdokoli jiný, nemyslíte?“

„Nevím,“ řekl na to Roark. „Já jsem nikdy tolerantní nebyl.“

Byla si jistá, že to vůbec nemyslel jako urážku. V jeho hlase ani v chování nebyl ani náznak něčeho takového, a přesto se cítila uražena. Měl na sobě společenský oblek, který jeho vysoké, štíhlé postavě dobře padl, a přesto jako by do něho nepatřil; zrzavé vlasy působily v kombinaci se společenským oděvem komicky, a navíc se jí nelíbil jeho obličej – hodil by se spíš do party dělníků nebo do armády, ale do jejího salonu nezapadal. Řekla:

„Všichni se o vaši práci velmi zajímáme. To je váš první dům?“

„Pátý.“

„Aha, vážně? Ovšemže. Jak zajímavé.“

Sepnula ruce a obrátila se k nově příchozím hostům. Heller řekl:

„Tak s kým se chceš seznámit nejdřív?… Tamhle je Dominika Franconová, zrovna se sem dívá. Pojď.“

Roark se otočil a spatřil Dominiku, jak stojí osamoceně na opačném konci sálu. Tvářila se naprosto neutrálně, ani se nesnažila předstírat netečnost. Bylo zvláštní vidět lidskou tvář s tak zřetelnou strukturou kostí a uspořádáním svalstva, ale bez jakéhokoli výrazu, tvář jako pouhý anatomický jev, jako rameno nebo paže, a ne jako zrcadlo smyslového vnímání. Dívala se směrem k nim. Stála v jakémsi nepřirozeném postoji; špičky drobných nohou směřovaly rovnoběžně dopředu, jako by kolem ní nebyla kromě těch několika čtverečních centimetrů pod jejími chodidly žádná zem a ona byla v bezpečí, jen pokud se nepohne ani nepodívá dolů. Pocítil silnou rozkoš, protože vypadala příliš křehce na to, aby unesla krutost jeho počínání; a protože ji nesla tak statečně.

„Slečno Franconová, dovolte, abych vám představil Howarda Roarka,“ oslovil ji Heller.

Byl si jist, že nijak nezvýšil hlas, a nechápal tedy, proč jeho jméno zaznělo tak hlasitě. Napadlo ho, že možná padlo do ticha, a na chvíli v něm zůstalo viset, ale žádné ticho kolem nich v tu chvíli nebylo. Roark se tvářil zdvořile neutrálně a Dominika náležitě odpověděla:

„Těší mě, pane Roarku.“

Roark se mírně uklonil: „Těší mě, slečno Franconová.“

Ona řekla: „Enrightův dům…“

Znělo to, jako by nechtěla ta dvě slova vyslovit, jako by jimi nepojmenovávala jen ten dům, ale mnoho dalších skrytých významů.

Roark přisvědčil: „Ano, slečno Franconová.“

Pak se usmála společensky nicneříkajícím úsměvem, kterým reagujeme na neznámého člověka, jenž nám byl právě představen, a řekla:

„Rogera Enrighta znám. Je to takový náš rodinný přítel.“

„Neměl jsem zatím tu čest poznat příliš mnoho přátel pana Enrighta.“

„Vzpomínám si, že ho otec jednou pozval na večeři. Dopadlo to dost hrozně. Otec má pověst vynikajícího společníka, ale z pana Enrighta se mu nepodařilo dostat ani slovo. Roger tam prostě jen seděl a mlčel. Musel byste mého otce znát, abyste pochopil, jak hrozné to pro něho bylo fiasko.“

„Kdysi jsem pro vašeho otce pracoval“ – její ruka se zarazila uprostřed pohybu – „je to už pár let, jako projektant.“

Spustila ruku dolů. „Pak asi chápete, že si otec s Rogerem Enrightem nemůže nikdy rozumět.“

„Ne. To nemůže.“

„Mě ale měl Roger, myslím, docela rád, jen mi nemůže odpustit, že pracuji pro Wynandovy noviny.“

Heller stál mezi nimi a měl dojem, jako by došlo k nějakému nedorozumění. Na tom setkání nebylo nic zvláštního, vlastně bylo úplně normální. Rozladilo ho, že Dominika vůbec nemluvila o architektuře, jak by od ní člověk čekal. Nakonec si to rozmrzele vysvětlil tím, že se jí Roark, stejně jako většina lidí, s kterými se kdy setkala, nelíbí.

Vtom se kolem nich mihla paní Gillespieová, Hellera se zmocnila a odvedla ho pryč. Roark s Dominikou osaměli. Roark řekl:

„Pan Enright čte všechny newyorské noviny. Nechává si je nosit do kanceláře – s vystřiženými úvodníky.“

„To dělal vždycky. Roger se minul povoláním. Měl být spíš vědcem. Má úžasný smysl pro fakta a nesnáší jakékoli komentáře.“

„Mimochodem, neznáte pana Fleminga?“

„Ne.“

„To je jeden Hellerův přítel. Ten čte naopak jen úvodníky. Pořád má kolem sebe spoustu posluchačů.“

Pozorovala ho. Jeho pohled byl stejně upřímný a zdvořilý jako pohled kteréhokoli muže, který ji viděl poprvé. Přála si spatřit v jeho tváři alespoň náznak, byť jen náznak toho posměšného úsměvu, který si pamatovala. I výsměch by byl určitým potvrzením a spojením; ale neviděla v ní nic. Mluvil jako cizí člověk. Nepřipustil jinou skutečnost než tu, že je muž, který byl na večírku představen dámě a který se důsledně drží všech konvencí společenské hierarchie. Čelila této formální uctivosti s vědomím, že její šaty před ním nemusí nic skrývat, protože ji kdysi použil k ukojení potřeby intimnější než potřeba jídla, a že teď stojí jen pár kroků od ní jako muž, který si v žádném případě nemůže dovolit se k ní víc přiblížit. Napadlo ji, že to je jeho forma výsměchu, po tom všem, nač určitě nezapomněl a co by nikdy nepřiznal. Napadlo ji, že chce, aby to pojmenovala jako první, aby se ponížila a přihlásila se k minulosti – tím, že jako první vysloví to slovo, jež ji obnoví v přítomnosti; protože věděl, že ji nedokáže neobnovit.

„A čím se pan Fleming živí?“ zeptala se.

„Výrobou ořezávátek.“

„Vážně? Austenův přítel?“

„Austen zná spoustu lidí. Tvrdí, že je to součást jeho práce.“

„A je úspěšný?“

„Koho myslíte, slečno Franconová? U Austena si tím nejsem tak úplně jist, ale pan Fleming je velmi úspěšný. Má továrny v New Jersey, Connecticutu a Rhode Islandu.“

„V případě Austena se mýlíte, pane Roarku. Austen je také velmi úspěšný. V jeho profesi, stejně jako v té mé, je člověk úspěšný tehdy, když ho jeho práce nechává zcela chladným.“

„Jak toho lze dosáhnout?“

„Existují dva způsoby: buď se na nikoho neohlížíte, anebo si naopak každého všímáte.“

„Který z nich je lepší, slečno Franconová?“

„Ten, který je těžší.“

„Ale potřeba vybírat si tu nejtěžší cestu může znamenat i přiznání určité slabosti.“

„Jistě, pane Roarku. Ale je to nejméně potupné přiznání.“

„Pokud je vůbec třeba se k nějaké slabosti přiznávat.“

Vtom se k nim náhle kdosi prodral davem a kolem Roarkových ramen se obtočila čísi paže. Byl to John Erik Snyte.

„Roarku, kde vy se tu proboha berete?!“ zvolal. „Ani nevíte, jak rád vás vidím! Neviděli jsme se snad sto let, co? Poslyšte, potřebuji s vámi mluvit! Na chviličku si ho vypůjčím, Dominiko.“

Roark se mírně uklonil s rukama podél těla, vlasy se mu svezly do čela, takže mu neviděla do tváře a na okamžik měla před sebou jen rudou, dvorně skloněnou hřívu, a pak zmizel za Snytem v davu.

Snyte na něho nepřestával chrlit příval slov: „Tedy řeknu vám, že jste za těch posledních pár let ale vyletěl nahoru! Chtěl jsem se zeptat, nevíte náhodou, jestli má Enright v plánu investovat do nemovitostí nějak výrazněji, myslím jako, jestli nenosí v hlavě nějaké další stavby?“

Teprve Hellerovi se podařilo Snyta umlčet a odvést Roarka k Joelu Suttonovi. Joel Sutton byl potěšen. Měl pocit, že Roarkova přítomnost v těchto prostorách rozptýlila poslední zbytky jeho pochybností; jako by tím Roarkova osobnost dostala razítko záruky. Popadl Roarka za loket a jeho pět růžových, odulých prstů se přisálo na Roarkův černý rukáv, když mu důvěrně tlumeným hlasem sděloval:

„Poslyšte, chlapče, je to hotová věc. Dostanete to vy. Ale ne abyste ze mě sedřel poslední pěťák, já vás znám, vy architekti jste banda lichvářů a lupičů, ale já to s vámi risknu, jste přece chytrý kluk, když jste dostal na lopatky i starého Roga, nemám pravdu? Teď jste dostal i mě, tedy skoro, takže čekejte, že se vám v příštích dnech ozvu, abychom se trochu pohádali o výši vašeho honoráře!“

Heller jejich rozhovoru přihlížel a měl pocit, jako by bylo skoro neslušné vidět je spolu dohromady: Roarkovu vysokou, asketickou postavu, vyzařující onu pyšnou čistotu, příznačnou pro těla s dlouhými liniemi, vedle usmívající se kuličky masa, jejíž rozhodnutí mělo tak obrovskou váhu.

Když Roark začal mluvit o budoucí stavbě, Joel Sutton k němu udiveně a dotčeně vzhlédl. Nepřišel sem přece mluvit o nějakých domech, večírky jsou od toho, aby se na nich člověk bavil, a zná snad někdo lepší zábavu než zapomenout na všechny důležité věci? A hned převedl téma na badminton; to byl jeho koníček, záliba aristokratů, vysvětloval, nebude se přece zahazovat jako ostatní s něčím tak lidově přízemním, jako je golf. Roark ho zdvořile poslouchal. Neměl k tomu co říct.

„Hrajete také badminton, že?“ vybafl na něj Joel Sutton náhle.

„Ne,“ přiznal Roark.

„Ne?“ polkl Sutton naprázdno. „Vážně ne? To je ale škoda, hrozná škoda! Byl bych se vsadil, že ano, s tou vaší vytáhlou figurou byste byl určitě dobrý, opravdové eso, s vámi bych určitě tým starého Tompkina roztrhal na cucky několikrát za sebou, dříve, než ten dům bude stát.“

„Až se začne dům stavět, nebudu mít na hraní čas, pane Suttone.“

„Jak to myslíte, že nebudete mít čas? Na co máte projektanty? Najměte si jich víc, jestli potřebujete, jen ať se činí, zaplatím vám snad dost, ne? No, ale když vy vlastně stejně nehrajete… taková škoda, byl bych se vsadil… Ten architekt, co mi stavěl dům na Canal Street, byl učiněný badmintonový zázrak, bohužel loni zemřel, měl nějakou ošklivou autohavárii, hrom do něj, byl to také celkem slušný architekt. Tak vy tedy nehrajete.“

„Pane Suttone, snad nejste skutečně zklamán?“

„Jsem hluboce zklamán, hochu.“

„Ale proč si mě tedy najímáte?“

„Proč si vás co?“

„Proč si mě najímáte?“

„No přece abyste mi postavil dům.“

„A vy myslíte, že by ten dům byl lepší, kdybych uměl hrát badminton?“

„Existuje práce a existuje také zábava, všechno má svou praktickou a zároveň i lidskou stránku. Ne, nevadí mi to, ale přesto, s tou vaší vyzáblou postavou byste určitě… no dobrá, dobrá, člověk nemůže mít všechno…“

Když se Joel Sutton vzdálil, zaslechl za sebou Roark zvučný hlas: „Blahopřeju, Howarde.“ Obrátil se a spatřil Petra Keatinga, jak se na něj zářivě a posměšně zubí.

„Ahoj, Petře. Co jsi říkal?“

„Blahopřál jsem ti k ulovení Joela Suttona. Ale mezi námi – moc dobře jsi to s ním neskoulel.“

„Cože?“

„Se starým Joelem. To víš, že jsem vás poslouchal – proč taky ne? – bylo to vážně zábavné. Takhle na to nesmíš jít, Howarde. Víš, co bych na tvém místě udělal já? Dušoval bych se, že hraju badminton už od narození, že je to hra králů a šlechticů a že ji dokáže ocenit jen výjimečně kultivovaná duše, a než by se dostal k tomu, aby si mě mohl vyzkoušet, udělal bych všechno pro to, abych ten pitomý badminton jako šlechtic hrál. No co by ti to udělalo?“

„To mě nenapadlo.“

„Prozradím ti jedno tajemství, Howarde. Vzácné tajemství. Svěřím ti ho zdarma a s poklonou: buď vždycky tím, za koho tě chtějí mít ostatní.

Jen tak je dostaneš tam, kam potřebuješ. Říkám ti to nezištně, protože toho stejně nevyužiješ. Nikdy nebudeš vědět jak. V některých věcech jsi fakt dobrý, Howarde, to jsem nikdy nepopíral – ale v jiných jsi neuvěřitelně hloupý.“

„Možná.“

„Měl by ses aspoň pokusit osvojit si pár základních pravidel, jestli chceš hrát na hřišti Kiki Holcombové. Anebo nechceš? Buduješ přece kariéru, ne, Howarde? Ale stejně to byl pro mě šok, vidět tě právě tady. Abych nezapomněl, blahopřeju k tomu domu pro Enrighta, krásná práce jako vždycky – kdes vlastně byl celé léto? – A připomeň mi, abych tě někdy zasvětil do toho, jak se nosí smoking, bože můj, vypadáš v něm tak směšně! To mám na tobě nejradši, když vypadáš takhle k popukání, jsme přece staří kámoši, ne, Howarde?“

„Ty jsi opilý, Petře.“

„Samozřejmě. A to jsem dneska neměl ani kapku, ani jedinou kapku. Z čeho jsem opilý? – To ty nikdy nepochopíš, to není nic pro tebe, a částečně jsem opilý i z toho, že – že to není nic pro tebe. Víš, Howarde, mám tě moc rád. Vážně. Mám – dneska ano.“

„Já vím, Petře. A vždycky mě budeš mít rád.“

Roark byl představen ještě mnoha lidem a mnoho lidí s ním ten večer mluvilo. Usmívali se a zdálo se, že se upřímně snaží se s ním spřátelit, vyjádřit mu své uznání, projevit dobrou vůli a srdečný zájem. On však slyšel: „Enrightův dům je úžasný. Je skoro tak dobrý jako budova Cosmo-Slotnicku.“

„Máte před sebou skvělou budoucnost, pane Roarku, můžete mi věřit, to já poznám, jednou z vás bude druhý Ralston Holcombe.“ Byl zvyklý na to, že se k němu lidé chovají nevraživě, a tyto projevy laskavosti ho ponižovaly víc než lidská nevraživost. Pokrčil rameny a myslel na to, že za chvíli odsud odejde a vrátí se do jednoduché, čisté reality své kanceláře.

Na Dominiku se po zbytek večera už nepodíval. Sledovala ho v davu. Pozorovala všechny, kteří ho zastavili a mluvili s ním. Pozorovala, jak se zdvořile hrbí, když je poslouchá. Věděla, že i to je jeho způsob výsměchu; chtěl, aby viděla, jak se tomu davu odevzdává, jak patří každému, kdo ho chce na chvíli vlastnit. Věděl, že toto je pro ni horší než žár slunce a vrtačka v lomu. Stála tam poslušně a sledovala ho. Nečekala, že si jí znovu všimne, ale nemohla odejít, dokud tam byl on.

Ještě jeden člověk si toho večera výrazně uvědomoval Roarkovu přítomnost, a to od chvíle, kdy Roark vstoupil do sálu. Ellsworth Toohey. Ellsworth Toohey Roarka nikdy předtím neviděl a neznal ho. Ale když ho spatřil, zůstal stát a dlouho se na něj díval.

Procházel pak davem a usmíval se na své přátele. Ale mezi úsměvy a větami se jeho oči znovu vracely k muži s rudou hřívou. Díval se na něj stejně, jako když se někdy díval z okna svého bytu ve třináctém patře dolů na chodník a uvažoval o tom, co by se stalo s jeho tělem, kdyby se zřítilo dolů a dopadlo na dlažbu. Nevěděl, jak se ten člověk jmenuje, čím se zabývá, neznal jeho minulost; ale ani to vědět nepotřeboval. Pro něj to nebyl člověk, ale jen síla; Toohey nikdy neviděl v lidech lidi. Možná ho tak fascinovalo, že vidí tuto konkrétní sílu tak jednoznačně zosobněnou v lidském těle.

Po chvíli se zeptal Johna Erika Snyta:

„Kdo je ten člověk?“

„Ten?“ odpověděl Snyte. „Howard Roark. Enrightův dům přece.“

„Aha.“

„Co?“

„Jistě. To odpovídá.“

„Chceš se s ním seznámit?“

„Ne,“ řekl Toohey. „Ne, to není třeba.“

Po zbytek večera, kdykoli mu někdo vstoupil do výhledu, škubl Toohey netrpělivě hlavou, aby Roarka znovu vyhledal v davu. Nechtěl se na Roarka dívat, ale nemohl z něj spustit oči; stejně jako je nikdy nemohl odtrhnout od toho děsivého pohledu na onen chodník.

Celý večer už pak Toohey nevnímal nikoho kromě Roarka. Roark o Tooheyho existenci v sále nevěděl.

Když Roark odešel, zůstala Dominika stát a počítala minuty, dokud si nebyla jista, že už je dostatečně daleko. Teprve pak se pohnula k odchodu.

Kostnatá, vlhká dlaň Kiki Holcombové jí stiskla ruku na rozloučenou; stiskla ji jen lehce a pak se posunula k zápěstí, aby ji na chvíli zadržela.

„A drahoušku,“ zeptala se, „co říkáš na toho nového, viděla jsem, že se spolu bavíte, na toho Howarda Roarka?“

„S protivnějším člověkem jsem se v životě nesetkala,“ odpověděla Dominika.

„To snad ne, vážně?“

„A ty snad na té jeho drzé aroganci něco vidíš? Nevím, co by se mu dalo přičíst k dobru, kromě toho, že tak dobře vypadá, jestli to něco znamená.“

„Že dobře vypadá? Děláš si legraci, Dominiko?“

Poprvé v životě měla Kiki Holcombová příležitost vidět Dominiku v rozpacích. A Dominika si uvědomila, že to, co vidí v Roarkově tváři, to, co ji v jejích očích povyšuje na božskou tvář, ostatní buď nevidí, nebo jim to nic neříká a že tím, co považovala za zcela bezvýznamné konstatování obecně zjevného faktu, se přiznala k něčemu, co se týkalo výhradně jí a co s ní nikdo jiný nesdílel.

„Ale drahoušku,“ dodala Kiki, „on přece není vůbec hezký, jen extrémně chlapský.“

„Nenech se tím vyvést z míry, Dominiko,“ ozval se náhle za nimi něčí hlas. „Kiki má jednoduše jiná estetická měřítka než ty – a já.“

Dominika se otočila. Za ní stál Ellsworth Toohey, usmíval se a díval se na ni pozornýma očima.

„Ty…“ řekla Dominika, ale nedopověděla.

„Jistě,“ přitakal Toohey a mírnou úklonou naznačil, že chápe nevyřčenou část její věty. „Připustíš-li, že jsem některé věci schopen poznat stejně dobře jako ty, Dominiko. Nemám na mysli estetické hodnocení. To přenechám klidně tobě. Ale občas vidíme věci, které nejsou na povrchu tak úplně zřejmé, nemyslíš – ty a já?“

„Jaké věci?“

„Má milá, to by byla dlouhá filozofická debata, dlouhá, složitá a – zbytečná. Vždycky jsem ti přece říkal, že bychom měli být přátelé. Máme toho tolik společného, myšlenkově. Vycházíme sice z opačných pólů, ale na tom až tak nesejde, protože se scházíme ve stejném bodě, víš. Byl to velmi zajímavý večer, Dominiko.“

„Na co narážíš?“

„Například bylo velmi zajímavé se dozvědět, co ti připadá pohledné. Je milé, že si tě člověk může někam pevně, konkrétně zařadit. Beze slov – jen díky jedné tváři.“

„Kdybys… kdybys byl skutečně schopen vidět to, o čem tu mluvíš, nikdy bys nemohl být takový, jaký jsi.“

„Právě naopak, má milá. Protože vidím to, co vidím, musím být tím, čím jsem.“

„Víš, že jsi asi mnohem horší, než jsem si myslela, Ellsworthi?“

„A možná i horší, než si myslíš teď. Ale mohu být užitečný. Všichni jsme si nějak užiteční. Stejně jako budeš užitečná ty mně. Jako mi budeš, myslím, chtít být užitečná.“

„O čem to mluvíš?“

„Zapomeň na to, Dominiko. Zapomeň na to. Nemá to cenu. Jestli nevíš, o čem mluvím, tak ti to asi těžko mohu nějak vysvětlit. A jestli víš – pak už tě stejně mám v hrsti a nemusíme si říkat nic dalšího.“

„Co je to za divnou debatu?“ vložila se do toho Kiki, celá zmatená.

„To my se jen tak škádlíme,“ uklidnil ji Toohey zvesela. „Tím se nijak netrap, Kiki. My si s Dominikou ze sebe věčně utahujeme. Moc nám to ale nejde, víš – nakonec stejně musíme brát jeden druhého vážně.“

„Jednou, Ellsworthi,“ řekla Dominika, „uděláš chybu.“

„To je dost možné. Ale ty, má milá, jsi ji právě udělala.“

„Dobrou noc, Ellsworthi.“

„Dobrou noc, Dominiko.“

Když Dominika odešla, obrátila se Kiki k Tooheymu.

„Co vám to přelítlo přes nos, Ellsworthi? Proč tolik řečí – kvůli takové hlouposti? Lidské tváře a první dojem přece vůbec nic neznamenají.“

„A to je právě, milá Kiki,“ odpověděl hlasem tichým a vzdáleným, jako by neodpovídal jí, ale nějaké vlastní myšlence, „jeden z největších lidských omylů. Není nic tak důležitého jako lidská tvář. A nic tak výmluvného. Nikdy nemůžeme nikoho skutečně poznat, jen v okamžiku prvního pohledu. Protože právě v tom pohledu je úplně všechno. I když nejsme vždycky tak prozíraví, abychom to dokázali odhalit. Přemýšlela jsi někdy o stylu duše, Kiki?“

„O… čem?“

„O stylu duše. Znáš toho slavného filozofa, který mluvil o civilizačním stylu? Říkal tomu ‚styl‘. Tvrdil, že to je ten nejbližší výraz, jaký pro to našel. Tvrdil, že každá civilizace má jeden základní princip, jedinou, nejvyšší, určující myšlenku a že veškeré lidské snažení určité civilizace se řídí, podvědomě a neodvolatelně, právě tímto principem… A já si myslím, Kiki, že každá lidská duše má také svůj vlastní styl. Jedno základní téma. Můžeme ho najít v každé myšlence, v každém činu, v každém přání. Jediná absolutní myšlenka, jediný imperativ v každé živé duši. Kdybychom někoho studovali celá léta, nenašli bychom to. Ale jeho tvář nám to ukáže. Kdybychom chtěli někoho popsat, museli bychom napsat celé romány. Přitom stačí, když si představíme tvář. Nic víc nepotřebujeme.“

„To zní úžasně, Ellsworthi. A nespravedlivě, jestli je to tak. To by pak každý před tebou stál úplně nahý.“

„Je to mnohem horší. Protože i ty stojíš před každým úplně nahá. Člověk se prozrazuje tím, jak reaguje na jinou tvář. Na určitý typ tváře… Styl tvé duše… Na světě není nic důležitějšího než lidé. A u lidí není nic důležitějšího než jejich vztahy s druhými lidmi…“

„A co tedy vidíš v mé tváři?“

Podíval se na ní jako by si teprve teď všiml její přítomnosti.

„Co jsi říkala?“

„Ptala jsem se tě, co vidíš v mé tváři?“

„Cože… jistě… jmenuj mi svou oblíbenou filmovou hvězdu, a já ti řeknu, jaká jsi.“

„Hrozně ráda se o sobě dozvídám něco nového. Tak počkej. Nejradši mám…“

On ji však neposlouchal. Otočil se k ní zády a bez omluvy se vzdálil zpět do davu. Vypadal unaveně. Nikdy předtím ho neviděla, že by se k někomu zachoval neslušně – jen když to udělal záměrně.

O něco později zaslechla Tooheyho sytý, zvučný hlas uprostřed skupinky přátel:

„…a proto nejšlechetnější myšlenkou vůbec je myšlenka absolutní rovnosti všech lidí.“

7

„…a bude tam stát jako památník egoismu, ničeho jiného než egoismu pánů Enrighta a Roarka. Bude tam vyčnívat z řady hnědých činžáků a plynárenských nádrží. Což zřejmě není náhoda, ale důkaz spravedlnosti osudu. Žádné jiné kulisy by totiž nemohly podtrhnout nestoudnost té budovy tak výrazně. Bude tam stát jako výsměch všem stavbám v našem městě i lidem, kteří je stavěli. Prý jsou naše domy prázdné a neupřímné. Tato budova jejich vlastnosti jen podtrhne. Její odlišnost jí však nebude nic platná. Vytvořením kontrastu odsoudí samu sebe k tomu, že se stane součástí této trapné skutečnosti, její nejabsurdnější součástí. Když do prasečího chlívku dopadne paprsek světlaje to paprsek, který nám ukáže jen bahno a naplní nás znechucením. Bezvýraznost a neprůbojnost našich staveb je proto jejich velkou výhodou. A navíc nám vyhovují. Enrightův dům působí výrazně a odvážně. Asi jako péřové boa. Pozornost rozhodně upoutá – tím však troufalou domýšlivost pana Roarka jen umocní. Až bude tato budova stát, bude pěstí na oko našemu městu. Modřiny také hýří barvami.“

Toto hodnocení se objevilo v rubrice „Váš dům“ Dominiky Franconové týden po večírku u Kiki Holcombové.

Téhož rána vstoupil Ellsworth Toohey do Dominičiny kanceláře. V ruce držel čerstvý výtisk Praporu, otevřený na stránce s jejím článkem. Došel až k jejímu stolu a mlčky se zhoupl na patách. Jeho pohled vyvolával spíše sluchový než zrakový vjem: jeho oči se totiž hlasitě smály. Rty však měl upjatě nehybné, nevinnost sama.

„Co je?“ zeptala se.

„Kde jste se s Roarkem před tím večírkem potkali?“

Dívala se mu do očí s rukou přehozenou přes opěradlo židle, mezi prsty si nejistě hrála s tužkou. Zdálo se, že se usmívá.

„Já jsem Roarka před tím večírkem v životě neviděla.“

„Tak to jsem se asi spletl. Zmátla mě,“ zašustil novinami, „ta změna postoje.“

„Jo tak? Mně ale byl nesympatický už od prvního pohledu – na tom večírku.“

„To jsem si všiml.“

„Posaď se, Ellsworthi. Když stojíš, nevypadáš nejlíp.“

„Nezdržuji tě? Máš pro mne chvilku?“

„Ale jistě.“

Usedl na roh jejího stolu a zamyšleně poklepával novinami o koleno.

„Víš, Dominiko,“ začal, „není to dobře napsané. Vůbec ne.“

„Proč ne?“

„Copak nevidíš, co všechno z toho lze mezi řádky vyčíst? Ne že by si toho někdo všiml. Ale on ano. A já také.“

„Nepsala jsem to ani pro něj, ani pro tebe.“

„Takže pro ostatní?“

„Jistě.“

„Pak je to ale vůči němu a mně nehezký podfuk.“

„Tak vidíš. Podle mě je to napsané dobře.“

„No, každý máme své zbraně.“

„Co o tom napíšeš ty?“

„O čem?“

„O Enrightově domě.“

„Nic.“

„Nic?“

„Nic.“

Švihl zápěstím a noviny přistály na stole.

„Když už mluvíme o architektuře, Dominiko, proč jsi nikdy nenapsala nic o Cosmo-Slotnicku?“

„Ono bylo o čem psát?“

„Bezesporu. Jsou lidé, které bys tím mohla dost naštvat.“

„A stojí ti lidé za to?“

„Řekl bych, že stojí.“

„Kteří lidé?“

„Co já vím. Jak můžeme vědět, kdo nás čte? V tom je právě to kouzlo. Všichni ti neznámí lidé, které jsme v životě neviděli, s kterými jsme nikdy nemluvili, ani s nimi mluvit nemůžeme – a tady jsou noviny, kde si mohou přečíst naše odpovědi, chceme-li na něco odpovědět. Myslím, že bys opravdu mohla o Cosmo-Slotnicku pár milých slov utrousit.“

„Vypadá to, že máš Petra Keatinga opravdu v lásce.“

„Já? Mně se Petr moc líbí. Také by se ti líbil – kdybys ho víc poznala. Petr je člověk, kterého je dobré znát. Proč si někdy neuděláš trochu času, aby sis poslechla jeho životní příběh? Dověděla by ses spoustu zajímavých věcí.“

„Například?“

„Například že studoval na Stantonu.“

„To vím.“

„A to ti nepřipadá zajímavé? Mně tedy ano. Skvělá škola, ten Stanton. Pozoruhodná ukázka gotické architektury. Okenní vitráže tamní kaple jsou opravdu jedny z nejkrásnějších v celé zemi. A pak, když člověk pomyslí na ty spousty mladých studentů. Každý je tak jiný. Někteří odtamtud vycházejí s červeným diplomem. Jiné odtamtud vyhazují.“

„No a?“

„Věděla jsi, že Petr Keating a Howard Roark jsou staří známí?“

„Ne. Opravdu?“

„Opravdu.“

„Petr Keating je starý známý s kdekým.“

„Velmi správně. Šikovný chlapec. Ale tohle je něco jiného. Tys opravdu nevěděla, že Roark studoval na Stantonu?“

„Ne.“

„Zdá se, že toho o panu Roarkovi moc nevíš.“

„Nevím o panu Roarkovi vůbec nic. O něm jsme ovšem nemluvili.“

„Ne? Jistě, mluvili jsme o Petru Keatingovi. Jenže srovnávací metodou se dá někdy lépe vystihnout, co má člověk na mysli. Stejnou metodu jsi dnes použila v tom svém zdařilém článečku. Máme-li Petra ocenit tak, jak si zaslouží, zkusme ho s někým porovnat. Vezměme si dvě souběžné linie. Přikloňme se k Euklidově teorii a předpokládejme, že se dvě rovnoběžky nikdy nestřetnou. Obě však začínají ve Stantonu. Petrova matka si vydělávala pronájmem pokojů a Roark u nich tři roky bydlel. Což není nijak zvlášť důležité, snad jen, že to onen kontrast ještě více prohlubuje a posunuje do poněkud – no – poněkud osobnější roviny, ale pojďme dál. Petr absolvoval školu s červeným diplomem jako nejlepší student v ročníku. Roarka ze školy vyhodili. Co se tak díváš? Nemusím ti přece vysvětlovat proč, to oba dobře víme. Petr začal pracovat pro tvého otce a dnes je jeho partnerem. Roark pracoval pro tvého otce a dostal padáka. Ano, pracoval. Mimochodem, není to absurdní? Pracoval pro něj, aniž bys mu ty nějak pomohla – tenkrát. Petr má na svém kontě budovu Cosmo-Slotnicku a Roark jakýsi kiosek někde v Connecticutu. Petr rozdává autogramy a Roarkovo jméno neznají ani výrobci vybavení koupelen. Roark se teď chystá postavit obytný dům a je to pro něj něco jako jeho vlastní dítě – zatímco Petr by si ani nevšiml, kdyby Enrightův dům dostal on; takové dostává denně. A teď to nejdůležitější: myslím, že Roark nemá o Petrově práci příliš valné mínění. Nikdy si o ní nic zvláštního nemyslel, a také asi nikdy nebude, ať se stane cokoli. Zkusme se na to podívat z jiné stránky. Nikomu se nelíbí, když prohrává. Ale prohrát s člověkem, kterého jsem považoval za typický příklad průměrnosti, začínat současně s touto průměrností a přihlížet tomu, jak raketově stoupá vzhůru, zatímco já bojuji a dostávám jen kopance, přihlížet tomu, jak mi průměrnost bere jednu šanci za druhou přímo pod nosem, šanci, za niž bych já dal třeba i život, přihlížet tomu, jak se té průměrnosti všichni klaní, přijít o místo, po němž tolik toužím, a vidět, jak se v něm zabydluje prostřednost, stále o něco přicházet, být obětován, přehlížen, prohrávat, prohrávat a zase jenom prohrávat – ne v souboji s někým schopnějším, geniálním, ne s nějakým bohem, ale s Petrem Keatingem. – Tak co, moje milá amatérko, myslíš, že španělská inkvizice by někdy vymyslela mučení, které by se tomu vyrovnalo?“

„Ellsworthi!“ zařvala. „Vypadni!“

Prudce vstala. Chvíli zůstala stát vzpřímeně, pak se naklonila dopředu, opřela se dlaněmi o stůl a sklopila hlavu. Viděla, jak se hladké prameny jejích vlasů těžce pohupují, zakrývajíce jí tvář, dokud se úplně nezastavily.

„Ale Dominiko,“ řekl přívětivě, „snažil jsem se ti jen vysvětlit, proč by pro tebe mohl být Petr Keating zajímavý.“

Zvedla hlavu a její vlasy opsaly ve vzduchu rozevlátý oblouk. Dosedla zpátky na židli s pohledem upřeným na Tooheyho, ústa povolená a nehezky zkřivená.

„Dominiko,“ řekl něžně, „měla by ses trochu ovládat. Jsi příliš průhledná.“

„Vypadni.“

„Já jsem ti vždycky říkal, že mě podceňuješ. Když budeš příště potřebovat s něčím pomoct, dej mi vědět.“

Ve dveřích se ještě otočil a dodal:

„Já osobně považuji Petra Keatinga samozřejmě za našeho nejlepšího architekta.“

Když se Dominika vrátila večer domů, právě zvonil telefon.

„Dominiko, drahoušku,“ vyhrkl nedočkavě hlas na druhém konci, „to jste myslela opravdu vážně?“

„Kdo volá?“

„Joel Sutton. Já…“

„Dobrý večer, Joeli. Co máte na mysli?“

„Promiňte, drahá, jak se daří? Co dělá váš úžasný otec? Chtěl jsem se zeptat, jestli jste myslela vážně to o tom Enrightově domě a o tom Roarkovi. Mám na mysli ten váš dnešní článek. Řeknu vám, že jste mě dost vyděsila. Víte přece, že mám v úmyslu stavět nový dům. Už jsme si skoro plácli a jde o dost velkou částku. Měl jsem za to, že jsem si to rozmyslel tak důkladně, ale vám věřím víc než komukoli jinému, vždycky jsem vám věřil, vy jste taková chytrá hlavička, když pracujete pro Wynanda. Takže určitě dobře víte, o čem píšete. Wynand, ten se panečku v domech vyzná, vždyť ten člověk má v nemovitostech víc než ve všech svých novinách, to si pište, že má, ono se to sice tají, ale já vím své. A vy pracujete pro něj a já teď nevím, na čem jsem. Protože, chápejte, už jsem byl rozhodnutý, ano, už jsem se definitivně a jednoznačně rozhodl – tedy skoro – toho Roarka vzít, vlastně jsem mu to už řekl, vlastně ke mně má zítra odpoledne přijít podepsat smlouvu, a teď tohle… Opravdu si myslíte, že to bude vypadat jako péřové boa?“

„Poslyšte, Joeli,“ řekla a zavřela oči, „nezašel byste zítra se mnou na oběd?“

Sešla se se Suttonem v rozlehlé, poloprázdné restauraci luxusního hotelu. Za bílými stoly se ztrácelo pár osamocených hostů; zbylé stoly vytvářely elegantní kulisu jejich výlučnosti. Joel Sutton se zubil od ucha k uchu. Ještě nikdy mu nedělala společnici tak krásná a elegantní žena jako Dominika.

„Víte, Joeli,“ řekla klidným, vyrovnaným a vážným hlasem, dívajíc se mu přes stůl do očí, „že to byl od vás skvělý nápad vybrat si právě Roarka?“

„Žertujete?“

„Vůbec ne. Postaví vám dům, který bude krásný jako oslavná hymna. Dům, který vyrazí každému dech – i vašim nájemníkům. Za sto let se o vás bude psát v učebnicích – a k vašemu hrobu se bude chodit jako k hrobu národního hrdiny.“

„Proboha, Dominiko, o čem to mluvíte?“

„O vašem domě. O domě, který pro vás navrhne Howard Roark. Bude to slavný dům, Joeli.“

„Myslíte jako dobrý?“

„Neřekla jsem dobrý. Řekla jsem slavný.“

„To není totéž?“

„Ne, Joeli, ne, to není totéž.“

„Já si ale na tyhle ‚slavné‘ věci moc nepotrpím.“

„Ne. Nepotrpíte. Ani jsem si to nemyslela. Tak na co je vám Roark? Vy přece chcete dům, který nebude nikoho šokovat. Dům, který bude přátelský, pohodlný a bezpečný jako starý domek s verandou, vonící po bramboračce. Dům, který se bude každému líbit, každému a všem. Být hrdinou není tak snadné, Joeli, a vy na to ani nemáte postavu.“

„To dá rozum, že chci dům, který se bude všem líbit. Proč bych ho jinak stavěl, jen pro své potěšení?“

„Ne, Joeli, kvůli sobě rozhodně ne.“

„Chcete mi tím říct, že Roark za nic nestojí?“

Seděla vzpřímeně a strnule, jako by se jí svaly v těle stáhly, aby čelily nějaké bolesti. Ale víčka měla těžká a přivřená, jako by ji někdo hladil po těle.

„Vidíte snad, že by postavil hodně domů? Vidíte snad, že by o něj byla nějaká rvačka? New York má šest milionů obyvatel. Šest milionů lidí se přece nemůže mýlit. Nebo ano?“

„Ovšemže ne.“

„Jistěže ne.“

„Ale já myslel, že Enright…“

„Vy ale nejste Enright, Joeli. Za prvé, Enright se nikdy tolik neusmívá. A pak, Enright by se mě nikdy neptal na můj názor. Vy ano. To je na vás tak sympatické.“

„Opravdu jsem vám sympatický, Dominiko?“

„To jste nevěděl? Vždycky jste byl jeden z mých největších oblíbenců.“

„Já… vždycky jsem vám věřil. Vždycky na vás dám. Co byste mi tedy radila?“

„To je snadné. Měl byste za své peníze požadovat to nejlepší – to nejlepší, co se dá za peníze koupit. Měl byste chtít dům, který bude tím, čím si – zaslouží být. Měl byste chtít architekta, o kterého je zájem, abyste mohl ostatním ukázat, že jste stejně dobrý jako oni.“

„To je pravda. Přesně to já chci… Ale Dominiko, vy jste ještě ani nezačala jíst.“

„Nemám hlad.“

„No a kterého architekta byste mi tedy doporučovala?“

„Přemýšlejte, Joeli. O kom se teď všude mluví? Kdo dostává ty nejlepší zakázky? Kdo vydělává sobě i svým klientům nejvíc peněz? Kdo je mladý, slavný, bezproblémový a oblíbený?“

„No, nejspíš… asi Petr Keating.“

„Ano, Joeli. Petr Keating.“

„Je mi líto, pane Roarku, opravdu líto, věřte mi, ale koneckonců nepodnikám jen tak pro zábavu, a už vůbec ne pro své potěšení… takže, no prostě, určitě chápete mé postavení. A není to proto, že bych snad měl něco osobně proti vám, naopak, myslím, že jste skvělý architekt. A vidíte, v tom je právě ta potíž, mít skvělého architekta je dobré, ale není to praktické. V tom je ta potíž, pane Roarku, že to není praktické, a nakonec musíte sám uznat, že pan Keating má mnohem lepší jméno a také určitou… auru oblíbenosti, které jste vy zatím nedosáhl…“

Pana Suttona znervóznilo, že Roark vůbec neprotestuje. Přál si, aby se Roark pokusil něco namítnout; pak by mohl na svou podporu vytáhnout ona přesvědčivá fakta, jež mu Dominika pár hodin předtím vtloukla do hlavy. Roark však nic neříkal; když uslyšel jeho rozhodnutí, jen sklonil hlavu. Pan Sutton mu chtěl ta fakta rozhodně předložit, ale bylo zbytečné snažit se někomu, kdo vypadal, jako by mu bylo všechno jasné, něco vysvětlovat. Pan Sutton měl však lidi rád a nechtěl nikomu ublížit.

„Ostatně, pane Roarku, nejsem sám, kdo si to myslí. Chtěl jsem vás na tu práci najmout, už jsem byl rozhodnutý, vážně, ale slečna Dominika Franconová, jejíhož úsudku si velice vážím, mě přesvědčila, že byste nebyl pro tuto zakázku tou nejlepší volbou – a byla natolik otevřená, že dokonce svolila, abych vám to řekl.“

Všiml si, že Roark k němu náhle pozdvihl oči. Viděl, jak se mu tváře propadly ještě víc než předtím a čelist mu spadla dolů; byl to smích, bez zvuku, v jediném prudkém nádechu.

„Co je vám na tom proboha k smíchu, pane Roarku?“

„Takže slečna Franconová chtěla, abyste mi to řekl?“

„Neřekl jsem, že to chtěla, proč taky? – Řekla jen, že vám to můžu říct, jestli chci.“

„Ano, jistě.“

„Což jen dokazuje její upřímnost a to, že má pro svůj názor pádné důvody, které je ochotna veřejně obhájit.“

„Ano.“

„Tak co je vám tedy k smíchu?“

„Nic, pane Suttone.“

„Poslyšte, to není zrovna vhodné se v tuto chvíli takhle smát.“

„Ne, to není.“

Seděl v setmělém pokoji. Na dlouhé bílé stěně byla přišpendlena nezarámovaná skica Hellerova domu; díky ní vypadala místnost ještě prázdněji a stěna ještě delší. Nepočítal ubíhající minuty, ale vnímal čas jako hmatatelnou věc, uzavřenou a samostatnou existenci uvnitř místnosti, čas zbavený jakéhokoli významu kromě nehybné přítomnosti jeho těla.

Když se ozvalo zaklepání na dveře, řekl jen „vstupte“ a zůstal sedět.

Dominika vešla dovnitř. Vstoupila, jako by v té místnosti nebyla poprvé. Měla na sobě černý kostým z těžké látky, jednoduchý jako dětské šaty, plnící funkci ochrannou, ne ozdobnou. Vysoký pánský límec měla zvednutý až k tvářím a klobouk jí zakrýval polovinu obličeje. Seděl a díval se na ni. Čekala, že uvidí na jeho tváři pohrdavý úsměv, ale on se ani nepohnul. I tak se zdál být přítomen v celé místnosti; v tom, jak tam stála na půl cesty k němu. Sňala klobouk jako muž, když vstoupí do místnosti; stáhla ho za krempu konečky ztuhlých prstů a spustila ho dolů, kde zůstal viset v prodloužení její paže. Čekala, její tvář byla chladně vážná, ale hladké, světlé vlasy ji zrazovaly zdáním bezbrannosti a pokory.

„Nejsi překvapen, že mě vidíš?“

„Čekal jsem tě.“

Zvedla ruku, ohnula loket v co nejúspornějším úhlu a s minimálním pohybem odhodila klobouk na stůl. Jeho dlouhý let prozradil prudkost zdánlivě nepatrného škubnutí zápěstím.

Zeptal se: „Co chceš?“

Odpověděla: „Ty víš, co chci.“ Hlas měla těžký a bezvýrazný.

„Vím. Ale chci, aby sis o to řekla. O všechno.“

„Jak chceš.“ V jejím hlase zazněla účinnost, odhodlání vyhovět jeho příkazu s železnou přesností. „Chci s tebou spát. Teď, dnes v noci, a kdykoli se ti zachce mě zavolat. Chci cítit tvé nahé tělo, tvou kůži, tvé rty, tvoje ruce. Chci tě – jen takhle – ne posedlá touhou – ale chladně a vědomě – nedůstojně a bez výčitek svědomí – chci tě – nemám k sobě takovou úctu, abych se sebou smlouvala a dělila se – chci tě – chci tě jako zvíře, jako kočka na střeše, nebo jako děvka.“

Mluvila plynule a klidně, jako by odříkávala strohý katechismus. Stála bez pohnutí, nohy v botách na nízké podrážce pevně rozkročené, ramena stažená dozadu, paže volně visící podél těla. Vypadala neosobně, jako by se jí slova, která právě pronesla, nijak netýkala, nevinná jako mladý chlapec.

„Ty víš, že tě nenávidím, Roarku. Nenávidím tě za to, jaký jsi, za to, že tě chci, že tě musím chtít. Budu s tebou bojovat – a zničím tě – a říkám ti to stejně klidně jako to, že se před tebou plazím jako žebronící zvíře. A budu se modlit, aby tě to nezničilo – i to ti říkám – i když nevěřím v nic, k čemu bych se mohla modlit. Ale udělám všechno pro to, abych zarazila jakýkoli tvůj postup vpřed. Udělám všechno pro to, abych tě připravila o každou příležitost, o kterou budeš usilovat. Budu tě zraňovat v tom jediném, v čem jsi zranitelný – v tvé práci. Udělám všechno pro to, abys strádal a dusil se tím, čeho nebudeš moci nikdy dosáhnout. Dnes se mi to podařilo – a proto s tebou budu dnes v noci spát.“

Seděl zabořen do křesla, nohy natažené, tělo uvolněné, ale i v tom uvolnění připravené, stav klidu se pomalu plnil prudkostí příštího pohybu.

„Dnes jsem ti ublížila. A udělám to znovu. Přijdu za tebou pokaždé, když nad tebou zvítězím – pokaždé, když budu vědět, že jsem tě zranila – a dovolím ti, abys mě měl. Chci, abys mě vlastnil, ne jako milenec, ale jako můj nepřítel, abys popřel moje vítězství, ne čestnými salvami, ale dotekem svého těla. To je to, pro co jsem si přišla, Roarku. To jsem já. Chtěl jsi slyšet všechno. Teď jsi to slyšel. Co mi na to řekneš?“

„Svlékni se.“

Chvíli se nepohnula. Koutky úst jí zbělely. Pak si všimla neznatelného pohybu pod látkou jeho košile, vzedmutí potlačovaného nádechu – a oplatila mu úsměvem, stejně pohrdavým, jaký byl ten jeho.

Zdvihla ruce k límci a rozepnula si knoflíky saka, prostě a přesně, jeden po druhém. Spustila sako na zem a svlékla si tenkou bílou blůzu. Všimla si lemu černých rukavic na zápěstí svých nahých paží. Stáhla je prst po prstu. Svlékala se lhostejně, jako by byla sama ve své ložnici.

Pak se na něj podívala. Stála tam nahá, čekala a cítila prostor mezi nimi jako tlak na svém břiše, a věděla, že i on trpí a že všechno je tak, jak oba chtěli. Potom vstal, přistoupil k ní, a když ji chytil, zvedla ochotně ruce nahoru a ucítila, jak se jí obrys jeho těla obtiskává do kůže na vnitřní straně paže, jíž ho objala, cítila pod svými prsty jeho žebra, jamku v podpaží, jeho záda a lopatku, cítila svá ústa na jeho rtech, a odevzdala se mu prudčeji, než když s ním zápasila poprvé.

Když pak ležela na posteli vedle něj, přikrytá jeho přikrývkou, a rozhlížela se po pokoji, zeptala se:

„Proč jsi pracoval v tom lomu, Roarku?“

„To přece víš.“

„Ano. Každý jiný by přijal místo v nějakém ateliéru.“

„A pak bys neměla důvod mě zničit.“

„Ty víš, proč to dělám?“

„Ano. Nehýbej se. Teď na tom nezáleží.“

„Víš, že Enrightův dům je nejkrásnější dům v New Yorku?“

„Vím, že ty to víš.“

„Roarku, tys pracoval v lomu a v hlavě jsi nosil plány na Enrightův dům, na spoustu jiných Enrightových domů, a přitom jsi vrtal do žuly jako nějaký…“

„Tahle chvíle skončí, Dominiko, a zítra tě bude mrzet, co teď říkáš.“

„Já vím.“

„Jsi úžasná, Dominiko.“

„Neříkej to.“

„Jsi úžasná.“

„Roarku, já… tě stejně zničím.“

„Myslíš, že bych tě chtěl, kdybys to nechtěla?“

„Roarku…“

„Chceš to slyšet ještě jednou? Aspoň kousek? Chci tě, Dominiko. Chci tě. Chci tě.“

„Já…“ Zarazila se. Slovo, na kterém se zarazila, bylo téměř slyšet.

„Ne,“ řekl. „Ještě ne. Ještě to neřekneš. A teď už spi.“

„Tady? U tebe?“

„Tady. U mne. Ráno ti připravím snídani. Věděla jsi, že si snídaně dělám sám? To se ti bude líbit. Jako moje práce v lomu. Pak můžeš jít domů a přemýšlet o tom, jak mě zničit. Dobrou noc, Dominiko.“

8

Žaluzie na oknech obývacího pokoje byly vytažené, světla velkoměsta stoupala k černému horizontu přetínajícímu okenní tabulky v půli a Dominika seděla u svého stolu, opravujíc poslední archy svého článku, když zazvonil zvonek u dveří. Hosté k ní bez ohlášení nikdy nechodili – vzhlédla s tužkou vztyčenou, popuzeně a zvědavě. Uslyšela v hale kroky služebné, která vzápětí vstoupila a ohlásila: „Nějaký pán by s vámi rád mluvil, madam.“ Lehce podrážděný tón v jejím hlase znamenal, že se dotyčný pán odmítl představit.

„Má zrzavé vlasy?“ chtěla se Dominika zeptat, ale neudělala to. Místo toho prudce mávla tužkou a řekla: „Ať jde dál.“

Když se otevřely dveře, spatřila v protisvětle, dopadajícím z haly, dlouhý krk a svěšená ramena, připomínající obrys láhve. Pozdravil ji sytý, nasládlý hlas: „Dobrý večer, Dominiko.“ Byl to Ellsworth Toohey, jehož k sobě ještě nikdy nepozvala.

Usmála se a pozdravila ho: „Dobrý večer, Ellsworthi. Dlouho jsem tě neviděla.“

„Teď jsi mě ovšem čekat mohla, nemyslíš?“ Obrátil se na služebnou: „Cointreau, prosím, jestli máte, jsem si jist, že ano.“

Služebná pohlédla na Dominiku s očima dokořán; Dominika mlčky přikývla, služebná vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Máš asi spoustu práce, co?“ prohodil Toohey při pohledu na stůl zaplněný papíry. „Moc ti to za tím stolem sluší, Dominiko. A přináší to ovoce. Poslední dobou píšeš mnohem lépe.“

Upustila tužku na stůl a přehodila paži přes opěradlo, natočila se k němu bokem a nevzrušeně ho pozorovala. „Co chceš, Ellsworthi?“

Zůstal stát a rozhlédl se po pokoji, beze spěchu a se zvědavostí odborníka.

„Docela to ujde, Dominiko. Máš to tu skoro takové, jaké jsem si to představoval. Trošičku chladné. To ledově modré křeslo bych si sem asi nedal. Je moc výmluvné. Hodí se sem až moc. Je to přesně to, co by člověk na takovém místě očekával. Osobně bych volil spíš mrkvově červenou. Nehezkou, křiklavou, vyzývavě červenou. Jako vlasy pana Howarda Roarka. To jen tak en passant – nic víc než vhodná řečnická figura – neber si to nijak osobně. Ale stačí jen dotek špatné barvy, a zkazí to dojem celé místnosti. Takové detaily vytvářejí elegantní interiér. Ale květiny máš pěkné. I obrazy – docela ujdou.“

„Fajn, Ellsworthi, výborně, tak o co jde?“

„Víš, že jsem tu ještě nikdy nebyl? Nějak jsi mě nikdy nepozvala. Ani nevím proč.“ Pohodlně se usadil a položil si kotník na koleno. Zpod manžety kalhot mu vyjela těsná, kovově modrošedá ponožka a nad ní se objevil kus hubené nohy s několika černými chlupy na bílé kůži protkané žilkami. „Ale tys vlastně nikdy nebyla moc společenská. Mluvím v minulém čase, všímáš si, v minulém čase. Že jsme se dlouho neviděli? To máš pravdu. Vždyť jsi také byla hrozně vytížená – docela nezvyklou činností. Návštěvy, večeře, bary, čajové dýchánky. Nebo se snad pletu?“

„Nepleteš.“

„Dokonce čajové dýchánky – říkal jsem, to už musí být něco. Tady se musí skvěle pořádat čajové dýchánky – je to velká místnost, vejde se sem spousta lidí, zvlášť když je člověku jedno, kým ji zaplní – a to tobě jedno je. Teď určitě. Co se tu asi tak hostům podává k jídlu? Ančovičkový krém na vejcích vykrajovaných do tvaru srdíček?“

„Kaviár na plátcích cibule vykrajovaných do tvaru hvězdiček.“

„A co starší dámy?“

„Tavený sýr a vlašské ořechy – sekané do tvaru spirál.“

„Také bych tě rád zažil v roli hostitelky. Je obdivuhodné, jak ses začala věnovat starším dámám. Zvláště bohatým paničkám, jejichž zeťáčci podnikají v nemovitostech. I když to mi nepřipadá zdaleka tak hrozné jako jít s paní Higbeeovou, která má umělé zuby a pěkný nezastavěný pozemek na rohu Broadwaye a Chambers, na představení Knock Me Flat.“

Do pokoje vstoupila služebná s podnosem v ruce. Toohey si vzal sklenku a přidržel si ji delikátně pod nosem. Služebná se vzdálila.

„Můžeš mi říct, proč tolik zaměstnáváš špionážní služby – ani nechci vědět, kdo to je – a k čemu jsou ti dobré tak podrobné informace o mých aktivitách?“ zeptala se Dominika.

„To se klidně zeptej, kdo to je. Kdokoli a všichni. Myslíš, že se o slečně Dominice Franconové coby známé hostitelce – tak znenadání! – nemluví? Slečna Dominika Franconová coby druhá Kiki Holcombová, ale mnohem lepší – mnohem! – štíhlejší, schopnější, a navíc, jen považte, mnohem krásnější! Už bylo načase, abys ten svůj úžasný, dokonalý vzhled, kvůli němuž by ti každá ženská nejradši zakroutila krkem, nějak využila. Zatím ovšem svými tělesnými přednostmi stále jen mrháš, zvláště pokud jde o jejich pravý účel, i když z toho alespoň někteří šťastlivci něco mají. Například tvůj otec. Jistě je tvou proměnou potěšen. Naše milá Dominička se chová k lidem přátelsky. Naše milá Dominička konečně zmoudřela. Samozřejmě že je na omylu, ale proč mu neudělat radost. A nejen jemu. Proč ne třeba i mně. Já vím, že to neděláš pro mé potěšení. Ale, to víš, já mám tu šťastnou schopnost – radovat se zcela nesobecky i z věcí, které vůbec nebyly zamýšleny pro mé potěšení.“

„Neodpověděl jsi na mou otázku.“

„Ale ano. Ptala ses, proč se tak zajímám o tvé aktivity – odpověď zní: protože z nich mám radost. A pak, kdybych shromažďoval informace o svých nepřátelích, jistě by se nad tím mohl leckdo pozastavovat – ač by to bylo dost krátkozraké. Ale nebýt informován o aktivitách svých spojenců – snad si nemyslíš, že jsem tak neschopný velitel – protože i když si o mně myslíš ledaco, určitě bys o mně nikdy neřekla, že jsem neschopný.“

„O jakých spojencích to mluvíš, Ellsworthi?“

„Víš, Dominiko, to je věčný problém tvého psaného – ale i mluveného – slova: že používáš příliš mnoho otazníků. To není nikdy dobré. Zvlášť ne tam, kde jsou otázky zcela zbytečné. Přestaňme si hrát na slepou bábu a promluvme si normálně. Oba přece moc dobře víme, o co jde, takže se snad nemusíme jeden druhého na nic ptát. Kdyby tomu tak nebylo, byla bys mě už dávno vyhodila. Místo toho jsi mi nabídla velmi drahý likér.“

Přidržel si okraj sklenky pod nosem a požitkářsky nasál vůni jejího obsahu, což by u večeře působilo stejně jako hlasité mlaskání. Ve společnosti by to vyznělo vulgárně, ale tady, nad broušeným okrajem sklenky přitisknutým k úhledně zastřiženému knírku, to vypadalo jako vrcholně elegantní gesto.

„No dobře,“ souhlasila. „Tak mluv.“

„Nic jiného celou dobu nedělám. Což je ode mne taktní – protože ty na mluvení nejsi připravena. Alespoň zatím ne. Dobrá, můžeme si promluvit – čistě teoreticky – třeba o tom, že je zvláštní, jak tě najednou všichni nadšeně přijímají mezi sebe, jak tě rádi vidí a jak se kolem tebe točí. Čím to asi je, co myslíš? Sami se chovají pěkně přezíravě, ale stačí, aby někdo, kdo je celý život přehlížel, najednou obrátil a zapojil se do davu – a oni se okamžitě převalí na záda, ohnou tlapky a nechají se drbat na břiše. Proč? Podle mne to lze vysvětlit dvěma způsoby. Ta lepší varianta je ta, že jsou tak šlechetní a chtějí tě poctít svým přátelstvím. Jenže lepší varianty nebývají pravdivé. Takže jaká je ta druhá? Vědí, že se ponižuješ, protože je potřebuješ, že ses rozhodla sestoupit z výšin – každá osamělost je výšina –, a oni jsou šťastní, že tě mohou stáhnout k sobě dolů do svého přátelství. Samozřejmě si to nikdo z nich neuvědomuje, kromě tebe. Proto také trpíš, když to děláš, a určitě bys něco takového nepodstupovala pro nějaké ušlechtilé cíle, nikdy bys to nedělala, kdybys před sebou neměla jistý cíl, který sis vytyčila, cíl, který je horší než prostředky nutné k jeho dosažení, a tak je činí pro tebe snesitelnými.“

„Víš, že jsi právě řekl něco, co bys ve svém článku nikdy nenapsal, Ellsworthi?“

„Vážně? To je docela možné. Mohu ti říct spoustu věcí, které bych ve svých článcích nikdy nenapsal. Co máš na mysli?“

„Každá osamělost je výšina.“

„To? Ano, máš pravdu. To bych nikdy nenapsal. Můžeš to někde použít – i když to zrovna není bůhvíjaká chytrost. Potřebovalo by to trochu učesat. Mohu ti někdy věnovat víc takových nápadů, pokud máš zájem. Škoda jen, že to je to jediné, co ti z mého proslovu utkvělo v paměti.“

„Co jsi chtěl, aby mi utkvělo?“

„No, například ty dvě varianty. Nabízí se tu totiž zajímavá otázka. Co je vlídnější – věřit, že lidé jsou v jádru dobří, a přisuzovat jim víc ušlechtilosti, než dokážou unést, anebo je vidět takové, jací jsou, a tak je také brát, protože je to pro ně pohodlnější? Kritérium vlídnosti je přitom samozřejmě důležitější než kritérium spravedlnosti.“

„Je mi to úplně jedno, Ellsworthi.“

„Copak? Nemáš náladu na abstraktní úvahy? Zajímají tě jen konkrétní čísla? Tak dobře. Kolik zakázek jsi za poslední tři měsíce přihrála Petru Keatingovi?“

Vstala, přešla k podnosu, který tam služebná odložila, nalila si do sklenky likér a řekla: „Asi tak čtyři.“ Pozvedla sklenku ke rtům. Pak se obrátila se sklenkou v ruce k němu a dodala: „A tohle byla Tooheyho slavná technika: nikdy nedávej pointu na začátek ani na konec článku. Propašuj ji tam, kde ji nikdo nečeká. Vycpi třeba celý článek bezcennou vatou, hlavně tam dostaň ten jeden podstatný řádek.“

Uznale se uklonil. „Přesně tak. Proto s tebou tak rád mluvím. Je tak vysilující a marné provádět zákeřné škodolibosti lidem, kteří si ani nevšimnou, že se jim nějaká zákeřná škodolibost stala. Ale ta vata není nikdy náhodně vybraná, Dominiko. Navíc jsem netušil, že technika mého psaní je tak průhledná. Budu muset vymyslet něco nového.“

„Nenamáhej se. Vždyť oni to milují.“

„Jistě. Milovali by cokoli, co napíšu. Takže už čtyři? To jsem se asi spletl. Napočítal jsem jen tři.“

„Nechápu, že ti stálo za námahu sem přijít, aby ses dozvěděl jen tohle. Petr Keating je tvůj oblíbenec, já mu zatím skvěle pomáhám, lépe, než bys to svedl ty, takže jestli jsi mě chtěl v tomhle směru popostrčit, mohl sis klidně ušetřit cestu.“

„Jsi na omylu, Dominiko, a hned dvakrát. V jednom případě je to opravdu omyl, v tom druhém lež. Omyl je to, že si myslíš, že chci Petru Keatingovi pomáhat – každopádně mu mohu pomoci mnohem víc než ty, což jsem také zatím dělal a budu v tom pokračovat, ale to je dlouhodobý cíl. Lež je to, že si myslíš, že jsem sem přišel kvůli Petru Keatingovi – protože ty moc dobře víš, proč jsem sem přišel, víš to od chvíle, kdy jsem vstoupil. No tak! – vždyť bys určitě přijala i nepříjemnějšího vetřelce, než jsem já, aby sis o tom s někým popovídala. I když si neumím představit, kdo by ti teď mohl být nepříjemnější než já.“

„Petr Keating,“ doplnila ho.

Zakřenil se a nakrčil nos. „To snad ne. Na to přece nemá. Ale zůstaňme u Petra Keatinga. Teď se ti to báječně hodí, že zrovna on je partnerem tvého otce, co? Takže v podstatě jen děláš, co můžeš, abys sehnala zakázky pro váš rodinný podnik, jako správná dcera, není přece nic přirozenějšího. Za poslední tři měsíce jsi pro firmu Francon & Keating udělala hotové zázraky. A stačilo se jen mile usmát na pár vdov a ukázat se v některém z těch tvých nádherných modelů na několika vybraných večírcích. Představ si, čeho bys mohla dosáhnout, kdyby ses rozhodla jít do extrému a začala své bezkonkurenční tělo prodávat i pro jiné než čistě estetické účely – výměnou za zakázky pro Petra Keatinga.“ Odmlčel se, a když neodpovídala, dodal: „Musím uznat, Dominiko, že jsi právě potvrdila to nejlepší mínění, jaké o tobě mám – tím, že tě to nevyvedlo z míry.“

„A co jsi chtěl, aby to se mnou udělalo, Ellsworthi? Aby mě to vyvedlo z míry, anebo aby mě to motivovalo?“

„No, mohlo to posloužit různě – třeba jako takový pokusný balonek. Ale vlastně jsem tím nic zvláštního nemyslel. Jen jsem si dopřál trochu vulgárnosti. To je také jedna z Tooheyho technik – já vždycky říkám, že není nad nevhodnou narážku v pravou chvíli. Osobně jsem – v podstatě – zarytý a nudný puritán, takže si musím občas dopřát malé zpestření – abych nebyl tak fádní.“

„Takový že jsi, Ellsworthi? Někdy si říkám, co ty jsi vlastně zač – v podstatě. Těžko říct.“

„Řekl bych, že to neví nikdo,“ pravil mile. „Přitom to není žádná záhada. Je to hrozně jednoduché. Všechno je jednoduché, když si to rozložíš na základní prvky. Divila by ses, jak málo takových základních prvků existuje. Možná jsou jen dva. A jimi lze vysvětlit podstatu nás všech. Těžké na tom je to odstraňování nánosů a dešifrování – proto se nikdo ani nenamáhá. Navíc by ho výsledky asi nijak nenadchly.“

„Mně osobně to nevadí. Já vím, kdo jsem. Jen to klidně řekni. Že jsem jen obyčejná děvka.“

„Kdepak, má drahá. Jsi mnohem horší než děvka. Ty jsi světice. Což jen dokazuje, jak jsou svatí nebezpeční a nežádoucí.“

„A ty?“

„Já vlastně vím přesně, kdo jsem. Což o mně samo o sobě dost vypovídá. Snažím se ti napovědět – jestli tě to zajímá. Já samozřejmě vím, že ne. Ale mohlo by – někdy…“

„K čemu by mi to bylo?“

„Potřebuješ mě, Dominiko. A tak bys mi mohla také trochu rozumět. Vidíš, já se nebojím se někomu otevřít. Tobě ne.“

„Proč myslíš, že tě k něčemu potřebuju?“

„Ale no tak, projev také trochu odvahy.“

Narovnala se a chladně, mlčky čekala. Usmál se, zjevně s potěšením, které se nijak nesnažil skrýt.

„Proberme si,“ pokračoval a přitom si zběžně prohlížel strop, „ty zakázky, které jsi Petru Keatingovi obstarala. Kanceláře Crysonu nestojí za řeč – Howard Roark by u té firmy stejně neměl žádnou šanci. Lindsayův dům už byl trochu lepší – Roark byl určitě jedním z adeptů, myslím, že by tu zakázku dostal, nebýt tebe. Stonebrookův klub také – rozhodně měl šanci, kterou jsi mu překazila.“ Podíval se na ni a tiše se zasmál. „Žádné připomínky k mým technikám a úderům, Dominiko?“ Jeho úsměv byl jako studený tuk přelévající se přes zvuky jeho slov. „Norrisovu vilu jsi trochu zaspala – minulý týden ji totiž dostal. No, nemůžeš mít stoprocentní úspěšnost. Konečně, Enrightův dům je velká zakázka; hodně se o ní mluví a poměrně dost lidí se začíná o pana Roarka zajímat. Každopádně si vedeš skutečně dobře. Blahopřeji. Tak co, nejsem snad k tobě milý? Každý umělec přece potřebuje uznání – a ty nemáš nikoho, kdo by ti složil poklonu, protože nikdo o tvém úsilí neví, jen já a Roark, ten ti ale rozhodně nepoděkuje. Ačkoli když se nad tím zamyslím, řekl bych, že ani Roark neví, na čem pracuješ, čímž tvé úsilí ztrácí trochu vtip, ne?“

Zeptala se: „Jak víš, na čem pracuju?“ Její hlas zněl unaveně.

„Má milá, jistě jsi nezapomněla, že jsem to byl já, kdo ti vnukl tu myšlenku jako první.“

„Jistěže ne,“ řekla lhostejně. „Nezapomněla.“

„Tak teď tedy víš, proč jsem dnes přišel. Teď víš, co jsem myslel tím, když jsem tě nazval svým spojencem.“

„Ano,“ odvětila. „Jistě.“

„Toto je naše smlouva, má milá. Spojenectví. Spojenci si vzájemně nikdy nevěří, ale to nemá vliv na efektivnost jejich konání. Naše motivy mohou být zcela opačné. Vlastně jsou. Ale to nevadí. Výsledek bude stejný. Není třeba si klást vznešené cíle. Jediné, co je potřeba, je společný nepřítel. A toho my máme.“

„Ano.“

„Proto mě potřebuješ. Už jednou jsem ti pomohl.“

„Ano.“

„Já mohu panu Roarkovi ublížit mnohem víc než nějaký tvůj čajový dýchánek.“

„Proč bys to dělal?“

„Neptej se na důvody. Já do tvých taky nešťourám.“

„Dobrá.“

„Takže už si rozumíme? Jsme v této věci spojenci?“

Podívala se na něj, naklonila se dopředu, pozorně, ve tváři prázdný výraz. Pak řekla: „Jsme spojenci.“

„Výborně, má milá. Teď mě poslouchej. Přestaň se o něm zmiňovat v každém druhém článku, který napíšeš. Já vím, že mu zasazuješ rány pod pás, ale trochu to přeháníš. Udržuješ jeho jméno v tisku, a to přece nechceš. Dál: měla bys mě začít zvát na ty své večírky. Mohu udělat leccos, co ty nemůžeš. Další rada: pan Gilbert Colton – znáš tu kalifornskou keramiku Coltons – chce postavit na východním pobřeží pobočku své továrny. Představuje si nějakého dobrého modernistu. Vlastně uvažuje o panu Roarkovi. Nedovol, aby se k tomu Roark dostal. Je to obrovská zakázka – bude mít spoustu publicity. Uspořádej čajový dýchánek pro paní Coltonovou. Udělej cokoli. Ale Roark tu zakázku nesmí dostat.“

Vstala, pomalu přešla ke stolu, pažemi volně pohybujíc podél těla, a vzala si cigaretu. Zapálila si ji a řekla bezvýrazně: „Umíš mluvit docela stručně a k věci – když chceš.“

„Když je to nezbytné.“

Stála u okna a dívala se na město. Řekla: „Nikdy jsi Roarkovi nijak zvlášť neuškodil. Nevěděla jsem, že tě tak zajímá.“

„Ale má milá. Myslíš, že ne?“

„Nikdy ses o něm ve svých článcích nezmínil.“

„A to je přesně to, má milá, čím jsem panu Roarkovi škodil. Zatím.“

„Kdy ses o něm poprvé dozvěděl?“

„Když jsem viděl výkresy Hellerova domu. Doufám, že sis nemyslela, že by mi to mohlo uniknout? A kdy ty?“

„Když jsem viděla výkresy Enrightova domu.“

„Dřív ne?“

„Ne.“

Mlčky kouřila. Zůstala k němu obrácená zády a řekla:

„Ellsworthi, kdyby se jeden z nás něco z toho, co jsme si tu dnes řekli, náhodou pokusil někde zopakovat, ten druhý by to vždycky popřel a nikdo by nikdy nedokázal, že je to pravda. Takže k sobě můžeme být úplně upřímní, že? Je to vcelku bez rizika. Proč ho tak nenávidíš?“

„Já jsem nikdy neřekl, že ho nenávidím.“

Pokrčila rameny.

„A pokud jde o to ostatní,“ dodal, „na to si, myslím, umíš odpovědět sama.“

Pomalu přikývla k jasnému bodu, kterým se její cigareta odrážela na okně.

Vstal, přistoupil k ní a zadíval se na světla města dole pod nimi, na hranaté tvary budov, na jejich tmavé zdi, zprůhlednělé svítícími okny, jako by byly jen kostkovanou rouškou z tenké černé gázy přetaženou přes pevnou hmotu světla. Tiše řekl:

„Jen se na to podívej. Není to velkolepé dílo? Hrdinské dílo. Když pomyslíš na ty tisíce lidí, kteří pracovali na tom, aby toto vzniklo, a na miliony těch, kteří z toho teď mají užitek. A to se říká, nic z toho by nebylo možné, nebýt duchovního potenciálu nějakého tuctu lidí, tu a tam roztroušených po staletích, že je to zásluha těchto lidí – snad jich ani tucet není. Možná je to pravda. A jestli ano, pak k tomu lze ovšem – opět – zaujmout dvě různá stanoviska. Buď můžeme o těchto dvanácti lidech tvrdit, že jsou našimi velkými dobrodinci, že dodnes žijeme z přemíry obrovského bohatství jejich ducha a že jejich dary přijímáme s vděčností a bratrskou láskou. Anebo si můžeme říci, že nám těchto dvanáct géniů velikostí svého díla, jíž se nemůžeme nikdy vyrovnat ani ji uchovat, ukázalo, jací vlastně jsme, že nestojíme o jejich skvělé milodary, že jeskyně u močálu a oheň rozdělaný třením dvou klacků jsou nám milejší než mrakodrapy a neonová světla – jsou-li jeskyně a dva klacky vrcholem našich tvůrčích schopností. Který z těch dvou přístupů, Dominiko, ti připadá upřímnější a lidštější? A já mám lidi rád, víš.“

Po nějakém čase si Dominika na společnost lidí zvykla. Naučila se přijímat toto sebetrýznění jako zkoušku vytrvalosti, poháněna zvědavostí, kolik je toho schopna ještě vydržet. Proplouvala společenskými recepcemi, večírky po divadelních premiérách, večeřemi, plesy – půvabná a usměvavá. Její tvář úsměvem zjasněla a vychladla jako zimní slunce. Naslouchala hluše prázdným slovům, vyslovovaným, jako by sebemenší projev nadšeného zájmu posluchače mohl mluvčího urazit, jako by nuda byla tím jediným možným poutem mezi lidmi, jedinou ochranou jejich nejisté důstojnosti. Na všechno přikyvovala a se vším souhlasila.

„Ano, pane Holte, Petr Keating je zajisté mužem století – našeho století.“

„Ne, pane Inskipe, Howarda Roarka ne, děláte dobře, že Howarda Roarka nechcete… Namyšlený? Jistěže je namyšlený – musíte být výjimečně vnímavý a upřímný, když dokážete člověka takhle prohlédnout… Nic zvláštního? Ne, pane Inskipe, ovšemže na Howardu Roarkovi není nic zvláštního. Je to všechno jen otázka velikosti a odstupu – a odstupu… Ne, já nikdy moc nepiju, pane Inskipe – jsem ráda, že se vám líbí mé oči – ano, vždycky se mi lesknou, když se dobře bavím – ani nevíte, jak mě potěšilo, že vám Howard Roark nepřipadá nijak zvláštní.“

„Tak vy jste se už s panem Roarkem setkala, paní Jonesová? A říkáte, že se vám nelíbil?… Že je to člověk, s nímž nelze mít žádný soucit? Máte naprostou pravdu. Soucit je velká věc. Přesně to člověk cítí, když vidí rozšlápnutou housenku. Je to povznášející pocit. Člověk se může uvolnit a vydechnout si – je to, jako když si povolíte utažený pásek. Nemusíte zatahovat břicho, srdce ani duši – když jste plná soucitu. Stačí jen sklonit hlavu dolů. Je to mnohem jednodušší. Z toho věčného zvedání hlavy nahoru začne člověka za chvíli bolet za krkem. Soucit je nejušlechtilejší vlastnost. Ospravedlňuje utrpení. Na světě musí být utrpení, protože jak jinak bychom mohli být ušlechtilí a s někým soucítit?… Ano, má i svůj protiklad – ale ten je nesmírně těžký a náročný… Obdiv, paní Jonesová, obdiv. Ale na to nestačí si jen rozepnout pásek… Proto říkám, že každý, s nímž nelze mít soucit, je špatný člověk. Jako Howard Roark.“

Často za Roarkem přicházela pozdě v noci. Neohlášená, s jistotou, že ho tam najde a že bude sám. V jeho pokoji si nemusela dávat pozor, nemusela lhát, přikyvovat ani popírat samu sebe. Tady se mohla dobrovolně vzdát a vidět, jak je její kapitulace přijímána protivníkem příliš silným na to, aby se bál nějaké zkoušky, aby ji vůbec potřeboval. Tady nacházela vůli, jež jí umožňovala znovu cítit sebe samu, nedotčenou a dotknutelnou, jen v čistém zápase, v němž lze buď vyhrát, anebo být poražen, ale jako vítěz či poražený zůstat zachován, a ne být zadupán do bezvýznamné neosobní drtě.

Když se spolu milovali, byl to vždy – protože to jinak být nemohlo, protože to povaha toho aktu vyžadovala – akt násilí. Byla to kapitulace, dovedená k dokonalosti silou jejich vzájemného odporu. Byl to akt napětí, jako jsou všechny velké věci na zemi aktem napětí. Bylo to jako elektrické napětí, síla živená odporem, proudící v kovových, pevně napnutých drátech; bylo to jako tlak vody přetvořený v energii násilným zadržením v přehradě. Dotek jeho kůže nebyl pohlazením, ale vlnou bolesti, bolel, protože ho tolik chtěla, protože byl úlevou a naplněním mnoha hodin nahromaděné touhy a odříkání. Byl to akt zaťatých zubů a nenávisti, byla to nesnesitelnost, agónie, akt vášně – slova zrozeného k tomu, aby vyjadřovalo utrpení – byl to okamžik složený z nenávisti, napětí a bolesti – okamžik, který své jednotlivé složky rozbíjel, převracel je, vítězil nad nimi a měnil se v negaci veškerého utrpení, v jeho protiklad, extázi.

Přišla za ním z večírku v dlouhých šatech, drahých a křehkých jako ledový krunýř na jejím těle, a opřela se o zeď, cítíc za zády drsnou omítku, přejíždějíc pohledem každý předmět v místnosti, jídelní stůl z neopracovaného dřeva plný poházených papírů, kovová pravítka, ručníky zamazané černými otisky jeho prstů, holá prkna podlahy – a pak sklouzla pohledem dolů, po délce oslnivého saténu svých šatů až k malému trojúhelníku svého stříbrného střevíčku, a pomyslela na to, jak tu bude stát svlečená. Ráda chodila po jeho pokoji, odhazujíc rukavice mezi poházené tužky, gumy a hadry, pokládajíc malou stříbrnou kabelku na špinavou, odloženou košili, odepínajíc si diamantový náramek a upouštějíc ho na talíř se zbytkem sendviče vedle nedokončeného výkresu.

„Roarku,“ řekla, stojíc za jeho židlí, paže přehozené přes jeho ramena, jednu ruku zasunutou pod jeho košilí, prsty roztažené a přitisknuté k jeho hrudi, „dnes se mi podařilo přesvědčit pana Symonse, aby Keatingovi přislíbil zakázku na svou budovu. Pětatřicet pater, neomezený rozpočet, peníze prý nehrají roli, a neomezená umělecká svoboda.“ Zaslechla jeho tiché pousmání, neotočil se však, jen jí stiskl zápěstí, přitiskl jí ruku pod košilí ještě těsněji ke své kůži a posunul ji níž. Zaklonila mu hlavu, sehnula se a přitiskla svá ústa na jeho.

Když vstoupila, spatřila na jeho stole rozložený výtisk Praporu, otevřený na stránce s článkem Dominiky Franconové „Váš dům“. V článku mimo jiné stálo: „Howard Roark je markýzem de Sade v architektuře. Je do svých budov zamilovaný – jen se na ně podívejte.“ Věděla, že Prapor nečte, že ho tam položil kvůli ní, že pozoruje její reakci s oním zálibným úsměvem, který ji děsil. Popudilo ji to; přála si, aby četl všechno, co napíše, i když ještě víc by ji těšilo, kdyby ho svými slovy zraňovala natolik, že by se jim úmyslně vyhýbal. Později, když ležela natažená na posteli a cítila jeho ústa na svém ňadru, pohlédla přes oranžovou kštici na jeho hlavě znovu na noviny položené na stole a on ucítil, jak se zachvěla slastí.

Seděla na zemi u jeho nohou, hlavu měla opřenou o jeho kolena, držela ho za ruku a hrála si s jeho prsty; každý z nich nejdřív pevně stiskla a pak po něm nechala dlaň pomalu sklouznout, bylo jí příjemné cítit pod svými prsty jeho pevné klouby. Tiše se zeptala: „Roarku, tys tu zakázku na Coltonovu továrnu chtěl? Stál jsi o ni hodně?“

„Ano, hodně,“ odpověděl bez úsměvu, bez bolesti. Přitiskla si jeho ruku k ústům a dlouho ji tam přidržela.

Vstala nahá ve tmě z postele a došla si ke stolu pro cigaretu. Sklonila se ke světlu zápalky, ploché břicho se jí v tom pohybu mírně zakulatilo. Řekl: „Zapal mi taky jednu.“ Vložila mu cigaretu mezi rty. Pak se procházela ve tmě po pokoji a kouřila, zatímco on ji, opřený o loket, pozoroval.

Jednou, když přišla, seděl za stolem a pracoval. „Musím něco dodělat. Sedni si a čekej,“ řekl jí. Pak už k ní nevzhlédl. Seděla tiše, schoulená v křesle v opačném rohu místnosti. Pozorovala rovné čáry jeho obočí stažené soustředěním, pevná ústa, bušení tepny pod kůží na jeho krku, přesnou, chirurgickou jistotu jeho ruky. Nevypadal jako umělec, ale jako dělník z lomu, člen odstřelové čety a mnich v jedné osobě. Přála si, aby tak zůstal, aby se na ni už nepodíval, protože chtěla pozorovat tu asketickou čistotu jeho osoby a vychutnávat si onu absenci jakékoli smyslnosti. Chtěla se na to dívat – a myslet přitom na to, co o něm věděla.

Byly noci, kdy přicházel on za ní, stejně jako chodila ona za ním, bez předchozího varování. Když měla hosty, řekl jen: „Pošli je pryč,“ a rovnou zamířil do její ložnice. A ona ho poslechla. Existovala mezi nimi tichá dohoda, samozřejmá, ač nevyřčená: nikdo je nikdy nesmí vidět spolu. Její ložnice byla luxusní místnost ze skla a světlé, ledově zelené barvy. Rád do ní vstupoval oblečen v šatech, které měl na sobě celý den na stavbě. Rád odhrnoval přikrývky na posteli, pak se usadil a hodinu dvě tiše mluvil, aniž by se na postel jedinkrát podíval, aniž by se zmínil o jejích novinových článcích, o domech nebo zakázkách, které přihrála Petru Keatingovi, vychutnával si jednoduchost prostého bytí, tady a teď, dodávaje takto stráveným hodinám větší smyslnost, než měly okamžiky, jež tím mluvením odkládali.

Byly večery, kdy spolu seděli v jejím obývacím pokoji, u velkého okna vysoko nad městem. Ráda pozorovala obrys jeho těla proti oknu. Stával tam, napůl odvrácen, kouřil a díval se dolů na město. V těch chvílích ustoupila kousek dozadu, posadila se uprostřed místnosti na zem a prohlížela si ho.

Jednou, když vstal z postele, rozsvítila a uviděla ho tam stát – nahého. Dívala se na něj a pak řekla hlasem tichým a smutným čirým zoufalstvím naprosté upřímnosti: „Roarku, všechno, co jsem kdy dělala, jsem dělala, protože svět je takový, že tě donutil pracovat celé léto v lomu.“

„Já vím.“

Posadil se na postel. Přetočila se, položila si tvář na jeho stehno, schoulila se s nohama na polštáři, jednu paži spustila dolů z postele a rukou mu pomalu přejížděla od kotníku ke koleni a zase zpátky. „Ale samozřejmě, že kdybych loni na jaře, když jsi byl na dně a bez práce, měla rozhodnout já,“ řekla, „byla bych tě poslala přesně na to místo a dala bych ti přesně tutéž práci.“

„To taky vím. Ale možná bys to neudělala. Možná bys mě donutila uklízet v klubu Sdružení amerických architektů.“

„Ano. Možná. Polož mi ruku na záda, Roarku. A nehýbej s ní. Tak.“ Ležela nehybně, obličej zabořený do jeho kolen, paži volně svěšenou podél bočnice postele, nehýbala se, jako by jedinou živou částí jejího těla bylo to místo mezi lopatkami pod jeho rukou.

V salonech, kde bývala hostem, v restauracích, v kancelářích Sdružení amerických architektů, všude se mluvilo o tom, že si Dominika Franconová z Praporu zasedla na Howarda Roarka, na ten výstřelek architektonických zájmů Rogera Enrighta. To mu dodalo nádech jakési skandální slávy. Říkalo se: „Roark? No přece ten, co ho Dominika Franconová nemůže vystát.“

„To Franconovo děvče se v architektuře vyzná, a jestli o něm tvrdí, že za nic nestojí, pak musí být horší, než jsem si myslel.“

„Pane jo, ti dva se ale musí nenávidět! A to se prý nikdy neviděli.“ Poslouchala to ráda. Potěšil ji i článek Athelstana Beaselyho o architektuře středověkých hradů ve Věstníku Sdružení amerických architektů, v němž psal: „K pochopení chmurné drsnosti těchto staveb je třeba připomenout, že války feudálních lordů byly nelítostně zuřivým bojem – asi jako spor mezi slečnou Dominikou Franconovou a panem Howardem Roarkem.“

Austen Heller, který kdysi býval jejím přítelem, jí k tomu řekl své. Ještě nikdy ho neviděla tak rozzlobeného; z tváře se mu vytratilo veškeré kouzlo jeho obvyklé ironie a sarkasmu.

„Co si sakra myslíte, že tím docílíte, Dominiko?“ vyjel na ni. „Předvádíte tu nejodpornější demonstraci novinářského plivání špíny, jaké jsem kdy v tisku zažil. Proč to nenecháte Ellsworthi Tooheymu?“

„Ellsworth je v tom docela dobrý, co?“ nadhodila.

„Alespoň má tolik slušnosti, že v případě Roarka drží tu svou nevymáchanou klapačku zavřenou – i když v jeho případě je samozřejmě i to neslušnost. Ale co se stalo s vámi? Víte vůbec, o kom a o čem mluvíte? Když jste se bavila vychvalováním nějaké odporné zrůdnosti starého Holcomba anebo stírala svého vlastního otce a toho břídila a manekýna, kterého udělal svým partnerem, říkal jsem si: fajn. Bylo to totiž stejně jedno. Ale měřit někoho, jako je Roark, stejným intelektuálním metrem… Víte, myslel jsem si, že jste upřímná a máte dost soudnosti – pokud jste někdy měla příležitost to dokázat. Vlastně jsem si vždycky myslel, že se chováte tak výstředně, jen abyste podtrhla průměrnost těch tupců, o jejichž veledílech musíte psát. Nenapadlo mě, že jste jen obyčejná, nezodpovědná mrcha.“

„Mýlil jste se,“ ujistila ho.

Roger Enright za ní přišel jednou ráno do kanceláře, ani ji nepozdravil a poručil jí: „Vezměte si klobouk. Půjdeme se na to podívat.“

„Dobré ráno, Rogere,“ pozdravila ho. „Na co?“

„Na Enrightův dům. Na zatím nedokončenou stavbu.“

„Ale jistě, Rogere,“ usmála se a zvedla se ze židle. „Na Enrightův dům se půjdu podívat moc ráda.“

Cestou se ho zeptala: „Co se děje, Rogere? Snažíte se mě ovlivnit?“

Seděl upjatě na prostorných šedých sedadlech své limuzíny a díval se před sebe. „Dokážu pochopit hloupou zlomyslnost. Dokážu pochopit zlomyslnost z nevědomosti. Ale nedokážu pochopit úmyslnou schválnost. Můžete si samozřejmě psát, co chcete – pak. Ale už to nebude z hlouposti ani nevědomosti.“

„Vy mě přeceňujete, Rogere,“ pokrčila rameny a po zbytek cesty už nic neřekla.

Vstoupili do prostoru za dřevěnou ohradou, do džungle holé oceli a trámů, jež měla být jednou Enrightovým domem. Zlehka překračovala na vysokých podpatcích vápnem potřísněná prkna a nesla se vzpřímeně, s lhostejně provokativní elegancí. Zastavila se a vzhlédla k obloze zarámované ocelí, k obloze, jež se zdála být vzdálenější než obvykle, jako by byla vyzdvižena výš rozmáchlou délkou trámů. Dívala se na ocelové klece budoucích místností, na sebevědomé úhly, na neuvěřitelnou spletitost tvarů, z nichž tu vznikal prostý, logický celek, na holou kostru se vzdušnými výplněmi místo stěn, na holou kostru v chladném zimním dni, nesoucí v sobě stejný příslib zrození, jaký skrývají větve holého stromu v prvním náznaku zelené barvy.

„Ach, Rogere!“

Podíval se na ni a uviděl tvář, kterou by člověk očekával o Velikonocích v kostele.

„Nepodcenil jsem ani jednu z vás,“ řekl suše. „Ani vás, ani tu budovu.“

„Dobré ráno,“ ozval se hluboký, drsný hlas vedle nich.

Roarkova přítomnost ji nijak nepřekvapila. Neslyšela ho přicházet, ale odmyslet si ho od této budovy dost dobře nebylo možné. Cítila prostě, že tam je, od okamžiku, kdy vstoupila za vnější plot, že tato stavba je on, že ho vyjadřuje osobněji než jeho vlastní tělo. Stál před nimi, ruce zabořené do kapes volného kabátu, s hlavou i v té zimě prostovlasou.

„Slečna Franconová – pan Roark,“ představil je Enright.

„My už jsme se viděli,“ řekla, „jednou u Holcombových.“

„Ovšemže, slečno Franconová,“ přitakal Roark.

„Chtěl jsem, aby to slečna Franconová viděla,“ vysvětloval Enright.

„Mohu vás provést?“ navrhl Roark.

„Ano, proveďte mě, prosím,“ pospíšila si s odpovědí.

Procházeli pak ve třech staveništěm a dělníci se za Dominikou zvědavě ohlíželi. Roark jí vysvětloval rozmístění budoucích místností, systém zdviží, kotelny, uspořádání oken – stejně jako by to vysvětloval asistentovi stavební firmy. Pokládala mu otázky a on jí odpovídal. „Jaká bude celková rozloha, pane Roarku?“

„Kolik tun oceli spotřebujete?“

„Pozor na ty trubky, slečno Franconová. Překročte to – ano, sem.“ Enright šel vedle nich, oči sklopené k zemi, pohled prázdný. Pak se ale zeptal: „Jak to jde, Roarku?“ A Roark se usmál a pochlubil se: „Oproti plánu jsme o dva dny napřed.“ A pak spolu rozmlouvali o pracovních záležitostech, jako dva bratři, a na chvíli na ni úplně zapomněli a jejich slova se ztrácela v zvonivém rachotu pracujících strojů.

Jak tam tak stála uprostřed té budovy, pomyslela si, že pokud z něj nemá nic, nic než jeho tělo, pak tady se jí nabízí to ostatní, ten zbytek, kterého bylo možno se dotknout, vidět ho, který byl vystaven všem; ty nosníky, rozvody, ta ohromující objemnost prostoru byly jeho a nemohly být nikoho jiného. Jeho, jako jeho tvář, jako jeho duše; tady byl tvar, který stvořil, a zároveň i ta věc uvnitř něj, která ho k tomu dovedla, konec i začátek, ta hnací síla jasně čitelná v každé ocelové lince, lidské já, pro tento okamžik i její, její, protože ho viděla a pochopila.

„Nejste unavená, slečno Franconová?“ zeptal se Roark a pohlédl jí do tváře.

„Ne,“ odpověděla, „Ne, vůbec ne. Uvažovala jsem – jaké vodovodní armatury tu chcete použít, pane Roarku?“

Pár dní nato seděla v jeho pokoji na desce kreslicího prkna a dívala se na noviny se svým vlastním článkem, ve kterém stálo: „Navštívila jsem staveniště Enrightova domu. Kéž by při nějakém budoucím náletu vyletěl tento dům do povětří. Aspoň by to byl důstojný konec. Rozhodně lepší než přihlížet tomu, jak stárne a šedne, jak je zanášen rodinnými fotografiemi, špinavými ponožkami, koktejlovými šejkry a grapefruitovými slupkami příštích obyvatel. Žádnému člověku v New Yorku by nemělo být dovoleno se do toho domu nastěhovat.“

Roark přistoupil těsně k ní, stehny se opřel o její kolena a s úsměvem se podíval na noviny.

„Rogera jsi tím dokonale zmátla,“ řekl.

„Četl to?“

„Byl jsem dnes ráno u něj v kanceláři, když si to četl. Nejdřív snesl na tvou hlavu jména, jaká jsem v životě neslyšel. Pak řekl – počkat – a přečetl si článek ještě jednou. Podíval se na mne, naprosto zmateně, ale vůbec ne naštvaně, a řekl: „Když si to přečteš zběžně… ale na druhé straně…“

„Cos mu na to řekl?“

„Nic. Poslyš, Dominiko, jsem ti moc vděčný, ale kdy mě už přestaneš zahrnovat tou přehnanou chválou? Mohl by si toho všimnout i někdo jiný. A to bys asi nebyla ráda.“

„Někdo jiný?“

„Ty víš, že já to vím – už od toho tvého prvního článku o Enrightově domě. Chtělas, abych ho dostal. Ale nebojíš se, že by tvou taktiku mohl prohlédnout i někdo jiný?“

„To by samozřejmě mohl. Ale pak by to mělo – pro tebe – horší důsledky, než když o tom nikdo neví. Měli by tě rádi o to méně. Nicméně nevím o nikom, kdo by se vůbec namáhal v tom něco hledat. Kromě… Co si myslíš o Ellsworthi Tooheym, Roarku?“

„Proboha, koho nějaký Ellsworth Toohey zajímá?“

Měla ráda ty vzácné chvíle, kdy mohla Roarka potkat na nějaké společenské události, kam ho přivedl Heller nebo Enright. Měla ráda to zdvořilé, neosobní „slečno Franconová“ vyslovené jeho hlasem. Bavilo ji sledovat nervózní starost hostitelky o to, aby se náhodou nemuseli spolu střetnout. Věděla, že jejich okolí čeká na nějaký výbuch, na nějaký šokující příznak nepřátelství, který se však nikdy nedostavil. Nevyhledávala ho ani se mu nesnažila vyhýbat. Pokud se náhodou ocitli v tomtéž debatním kroužku, mluvili spolu, jako by mluvili s kýmkoli jiným. Nemuseli se nijak přemáhat, bylo to nepředstírané a bylo to tak v pořádku; všechno bylo díky tomu v pořádku, dokonce i takováto společenská sešlost. Nacházela hluboký pocit patřičnosti v tom, že tady, mezi lidmi, měli být cizinci; cizinci a nepřátelé. Tito lidé si mohou domýšlet o nás dvou cokoli, říkala si, jen ne to, čím opravdu jsme. To všechno jen umocňovalo její vzpomínky na chvíle nedotčené cizím pohledem, cizími slovy, dokonce ani cizím vědomím. Tady jako by to nikdy nebylo, říkala si, existuje to jen ve mně a v něm. Naplňovalo ji to pocitem vlastnictví, jaký nikdy jindy necítila. Nikde jí nepatřil tolik jako v místnosti plné cizích lidí, kdy na něj za celý večer téměř nepohlédla.

A pokud na Roarka z druhého konce místnosti přece jen letmo pohlédla a on se právě bavil s nějakými neurčitými, nic neříkajícími tvářemi, nevšímavě se odvrátila; pokud to byly tváře nepřátelské, na okamžik se s potěšením zadívala; když však na tváři, jež k němu byla právě obrácena, spatřila úsměv, náznak vřelosti či souhlasu, dostala vztek. Nebyla to žárlivost, nezáleželo jí na tom, zda to byla tvář muže nebo ženy; dráždil a pobuřoval ji ten souhlas.

Vyslovená muka jí způsobovaly zvláštní věci: ulice, v níž bydlel, práh u dveří jeho domu, auta, která zatáčela kolem jeho bloku. Auta nenáviděla obzvlášť; přála si, aby jim mohla přikázat jet pořád rovně dál. Při pohledu na odpadkový koš u schodů do vedlejšího vchodu myslela na to, zda tam už stál, když šel ráno do své kanceláře, a zda si také všiml té zmačkané krabičky od cigaret, co leží navrchu. Jednou potkala na chodbě jeho domu muže, který vystoupil z výtahu – na okamžik byla úplně konsternovaná. Nikdy ji nenapadlo, že v tom domě bydlí kromě něj i někdo jiný. Když vyjížděla nahoru výtahem, opřela se v stísněné šachtě o stěnu, zkřížila paže na prsou, dlaněmi si objala ramena a naplnil ji pocit úkrytu a soukromí, jako pod teplou sprchou.

Na toto myslela, když jí kdosi vyprávěl o poslední hře na Broadwayi, zatímco Roark usrkával na druhém konci místnosti koktejl a ona slyšela, jak hostitelka někomu stranou šeptá: „Panebože, nenapadlo mě, že Gordon s sebou přivede Dominiku – Austen na mne bude určitě naštvaný, když je tu ten jeho přítel Roark, rozumíš?“

Později, když ležela natažená přes jeho postel, oči zavřené, tváře zčervenalé, rty vlhké, a zapomínala na pravidla, která si sama určila, na smysl svých slov, řekla šeptem: „Roarku, ten muž, co tam s tebou dneska mluvil a usmíval se na tebe, ten hlupák, ten nemožný hlupák – před týdnem se určitě v kině smál nějaké přihlouplé komedii – víš, co jsem mu chtěla říct? Chtěla jsem mu říct: nedívej se na něj, nebudeš už pak mít právo dívat se na něco jiného, nenacházej v něm zalíbení, budeš pak nenávidět celý zbytek světa, je to tak, ty zatracený hlupáku, buď tak, anebo tak, obojí dohromady mít nelze, ne s jedněma očima, nedívej se na něj, nenacházej v něm zalíbení, nesouhlas s ním, to jsem mu chtěla říct; nemůžu se na to dívat, nesnesu to, udělám cokoli, co by tě od toho odtrhlo, od jejich světa, od nich všech, cokoli, Roarku…“ Neslyšela, co říká, neviděla jeho úsměv, nevnímala ono plné porozumění v jeho tváři, cítila jen jeho obličej těsně nad svým a nebylo nic, co by před ním musela skrývat, nic, co by mělo zůstat nevyřčeno, všechno bylo povoleno, zodpovězeno, nalezeno.

Petr Keating byl zmaten. Dominičin náhlý zájem a péče o jeho kariéru ho povznášely, lichotily mu a měl z nich obrovský užitek; každý mu to říkal, ale byly chvíle, kdy se necítil ani povznesen, ani polichocen – cítil se nesvůj.

Guyi Franconovi se snažil vyhýbat: „Jak jsi to dokázal, Petře? Jak jsi to dokázal?“ předhazoval mu. „Musí být do tebe úplně zblázněná! Kdo by si byl kdy pomyslel, že zrovna Dominika by…? A kdo by si byl pomyslel, že by to dokázala? Kdyby tohle udělala před pěti lety, mohl dnes ze mě být milionář! Ale otec samozřejmě není taková inspirace jako nějaký…“ Keatingův nevraživý pohled ho zarazil a on změnil zamýšlený konec věty na: „…jako její muž, řekněme.“

„Poslyš, Guyi,“ začal Keating, ale zarazil se, nabral dech a zamumlal: „Prosím tě, Guyi, nerad bych…“

„Já vím, já vím, já vím. Nesmíme to zakřiknout. Ale sakra, Petře, entre nous, copak to na veřejnosti nevypadá skoro jako zasnoubení? Co skoro, úplně! Je to zcela patrné!“ Pak se jeho úsměv vytratil a vystřídal ho upřímný, mírumilovný, vyzrálý výraz u něj tak vzácně skutečné důstojnosti. „A já jsem rád, Petře,“ řekl prostě. „Přesně to jsem si přál. Vlastně jsem asi měl Dominiku vždycky rád. Mám z toho radost. Vím, že ji svěřuju do dobrých rukou. Ji a nakonec i všechno ostatní…“

„Hele, starouši, nezlob se na mě. Já hrozně spěchám – spal jsem dnes jen dvě hodiny, víš přece, ta Coltonova továrna, řeknu ti, to je teda zakázka! – díky Dominice – je to trhák, ale počkej, až to uvidíš! A počkej, až uvidíš ten šek!“

„Není úžasná? To mi pověz, proč to dělá? Ptal jsem se jí, ale z toho, co mi řekla, jsem nebyl vůbec moudrý, mluví se mnou v šílených hádankách, znáš ji přece.“

„Já bych si tím hlavu nelámal, dokud se jí líbí to dělat!“

Nemohl přece říct Franconovi, že mu na to nemá co říct, nemohl mu přiznat, že se s ní neviděl o samotě už celé měsíce; že se s ním odmítá vidět.

Naposledy spolu mluvili v taxíku, když odjížděli ze setkání v Tooheyho bytě. Pamatoval si na klidnou lhostejnost jejích urážek, na naprosté opovržení, které z nich zaznívalo, ač je vyslovovala bez sebemenší zlosti. Byl by poté od ní čekal cokoli, jen ne to, že začne bojovat za jeho barvy, že se stane jeho tiskovým mluvčím, skoro jeho pasákem. A to je to, co tu nehraje, říkal si – že mě napadají taková slova, když na to pomyslím.

Viděl ji mnohokrát od chvíle, kdy rozjela tu svou nikým neobjednanou kampaň. Byl zván na její večírky a představován svým budoucím klientům. Nikdy však nedostal příležitost strávit s ní alespoň chvíli o samotě. Byl by jí rád poděkoval a na všechno se jí zeptal. Nemohl ji však přinutit k rozhovoru, v němž nechtěla pokračovat, uprostřed davu zvědavých hostů, tlačících se na ně ze všech stran. A tak se dál jen uhlazeně usmíval a vnímal její ruku, bezděky spočinutou na černém rukávu jeho saka, dotek jejího stehna, když se ocitla těsně vedle něj, její majetnicky důvěrný postoj, jehož důvěrnost byla o to viditelnější, čím víc se tvářila, že si ho není vědoma, a který zaujímala, když sdělovala skupince obdivných posluchačů svůj názor na budovu Cosmo-Slotnicku. Všichni přátelé mu závistivě poklepávali na rameno. Byl snad v celém New Yorku jediný, musel trpce přiznat sám sobě, kdo si nemyslel, že je do něj Dominika Franconová zamilovaná.

Znal však nestálost jejích vrtochů, a toto byl příliš cenný vrtoch. Zůstával tedy v patřičné vzdálenosti a posílal jí květiny; žil takto dál a snažil se o tom nepřemýšlet, stále však zůstávala ta drobná příchuť – mdlá příchuť nejistoty a strachu.

Jednou ji náhodou potkal v restauraci. Seděla u stolu sama a on se rozhodl využít příležitosti. Zamířil přímo k jejímu stolu, odhodlán chovat se jako starý známý, který si nepamatuje nic víc než její neuvěřitelnou shovívavost. Po vodopádu nadšených poznámek o svém velkém štěstí se zeptal: „Dominiko, proč se mi vyhýbáš?“

„A proč bych tě měla chtít vidět?“

„Panebože, co je to za otázku!?“ Vyjelo to z něj nechtěně a afektovaný tón prozradil dlouho potlačovaný vztek. Rychle se opravil a řekl s úsměvem: „No, nemyslíš, že mi dlužíš příležitost ti poděkovat?“

„Vždyť jsi mi poděkoval. A ne jednou.“

„Ano, ale tys neměla pocit, že bychom se spolu měli sejít? Nenapadlo tě, že bych z toho mohl být tak trochu… v rozpacích?“

„Vidíš, na to jsem vůbec nepomyslela. Ano, to bys asi mohl být.“

„Takže?“

„Takže co?“

„Takže o co tady jde?“

„Tuším, že o… padesát tisíc dolarů, zatím.“

„Nejsi zrovna milá.“

„Mám toho nechat?“

„To jsem neřekl! Tedy ne…“

„Ne těch zakázek. Fajn. Těch nenechám. Tak vidíš. O čem bychom se my dva spolu měli bavit? Já pro tebe něco dělám a ty jsi rád, že to pro tebe dělám – takže si úplně rozumíme.“

„To je fakt zábavné! My dva si úplně rozumíme. Je to tak trochu přehnané a zároveň nedoceněné, co? Co jiného nám za daných okolností zbývá? Snad bys nečekala, že se budu tomu, co děláš, vzpouzet?“

„Ne. To bych nečekala.“

„Ale porozuměním bych to nenazýval. Jsem ti tak vděčný, až jsem z toho úplně vedle – vyvádí mě to z míry – nechtěj, abych vypadal jako hlupák – já vím, že to nemáš ráda. Ale jsem ti tak vděčný, že nevím, co si počít.“

„Fajn, Petře. Teď jsi mi tedy poděkoval.“

„Podívej, nikdy jsem si nenamlouval, že máš o mé práci kdovíjak vysoké mínění nebo že by ses namáhala si jí nějak všimnout. A ty teď najednou… Proto jsem tak rád a… Dominiko, vážně si myslíš,“ zeptal se a hlas mu trochu zadrhl, protože to bylo, jako by tahal za háček na konci dlouhého, skrytého lana, o němž věděl, že je tou pravou příčinou jeho nejistoty, „že jsem tak skvělý architekt?“

Pomalu se usmála. „Petře,“ řekla, „kdyby tě někdo slyšel, jak se na tohle ptáš, vysmál by se ti. Zvlášť když se ptáš mě.“

„Ano, já vím, ale… myslíš to vážně doopravdy, všechno to, co o mně píšeš?“

„Funguje to.“

„Ano, ale proto sis mě vybrala? Protože si myslíš, že jsem dobrý?“

„Jdeš na dračku. Není to dostatečný důkaz?“

„Ano… Vlastně ne… tedy… to je něco jiného… já bych… Dominiko, chtěl bych to jednou slyšet od tebe, jen jednou, že jsem…“

„Poslyš, Petře, budu už muset běžet, ale ještě než odejdu, bylo by dobré, abys věděl, že zítra nebo pozítří ti asi zavolá paní Lonsdaleová. Pamatuj si, že prosazuje prohibici, miluje psy, nesnáší ženy, které kouří, a věří v převtělování. Chce, aby její dům byl lepší než dům paní Purdeeové – dělal ho Holcombe – takže když řekneš, že dům Purdeeové je příliš nápadný a že skutečná jednoduchost je mnohem dražší, budeš to mít v kapse. Můžeš se taky zmínit o háčkování. Je to její koníček.“

Odcházel, nadšen myšlenkou na dům paní Lonsdaleové, a na svou otázku zapomněl. Později si na ni otráveně vzpomněl, pokrčil rameny a řekl si, že na Dominičině pomoci je vlastně nejlepší to, že ho nechce vidět.

Schůzky Tooheyho Rady amerických stavitelů pomohly Keatingovi vyrovnat se s nejistotou plynoucí z Dominičiny pomoci. Nevěděl, proč mu ty schůzky pomáhají, ale cítil to tak a uklidňovalo ho to. Pozorně naslouchal Gordonu L. Prescottovi, když mluvil o významu architektury.

„A tak pravý význam našeho řemesla spočívá ve filozofickém faktu, že se zabýváme prázdnotou. Vytváříme prázdnotu, v níž se mají pohybovat určitá fyzická těla – můžeme je pro jednoduchost označit jako lidi. Prázdnotou myslím to, čemu se běžně říká místnosti. Jen naprostý laik si o nás může myslet, že stavíme kamenné zdi. Nic takového neděláme. My stavíme prázdnotu, jak jsem již řekl. To nás vede k nevyhnutelnému důsledku astronomického významu – k bezpodmínečnému přijetí předpokladu, že ‚absence‘ je nadřazena ‚existenci‘. Tedy k přijetí nepřijetí. Pro ujasnění to řeknu ještě jednodušeji: ‚nic‘ je nadřazeno ‚něčemu‘. Z toho jasně plyne, že architekt je víc než zedník – protože pokládání cihel je stejně podružnou představou. Architekt je metafyzický kazatel, pracující s elementárními fakty, který má odvahu utkat se s prvotním pojetím skutečnosti jako něčeho, co neexistuje – protože tam, kde nic neexistuje, on vytváří nicotu. Zní-li to někomu jako protimluv, není to chyba logického uvažování, ale důkaz vyšší logiky, dialektiky života a umění. Pokud bychom z tohoto základního pojetí vyvodili nutné dedukce, mohli bychom se dobrat závěrů ohromného společenského významu. Možná bychom zjistili, že nehezká žena předčí krásnou, negramotný člověk vzdělaného, chudý bohatého a neschopný schopného. Architekt je konkrétním příkladem vesmírného paradoxu. Buďme v nedozírné hrdosti tohoto vědomí skromní. Všechno ostatní je jen liché tlachání.“

Když toto člověk poslouchal, nemohl pochybovat o své kvalitě a významu. Sebeúcta byla ve světle tohoto proslovu zbytečná.

Keating poslouchal nadmíru spokojen. Podíval se po ostatních. Publikum bylo soustředěně ztichlé; líbilo se jim to stejně jako jemu. Jeden hoch žvýkal žvýkačku, jiný muž si růžkem papírových zápalek vydloubával špínu zpod nehtů, jakýsi mladík se klackovitě rozvaloval na židli. I to Keatinga uklidňovalo – jako by totiž říkali: Rádi posloucháme vznešené řeči, ale nemusíme se kvůli nim tvářit kdovíjak vážně.

Rada amerických stavitelů se scházela jednou měsíčně a kromě poslouchání přednášek a popíjení laciného zázvorového piva nevyvíjela žádnou konkrétní činnost. Její členové se nerozrůstali co do kvantity ani co do kvality. Nekladli si žádné cíle a žádných nedosahovali.

Schůze se konaly v obrovské, prázdné místnosti nad jednou garáží ve West Side. Ke dveřím se štítkem nesoucím název Rady vedlo dlouhé, úzké, nevětrané schodiště. Uvnitř byly rozkládací židle, stůl pro předsedu a odpadkový koš. Sdružení amerických architektů považovalo Radu amerických stavitelů za špatný vtip. „Co prosím tě na těch šílencích máš?“ zeptal se Francon Keatinga v růžově osvětlených, saténem přecpaných prostorách Sdružení amerických architektů a pobaveně ohrnul nos. „To bych sám rád věděl,“ odpověděl Keating zvesela, „mám je rád.“ Ellsworth Toohey nechyběl na žádné schůzi Rady, ale nikdy na nich nemluvil. Sedával v rohu a poslouchal.

Jednou večer šel Keating po schůzi s Tooheym společně domů. Kráčeli tmavými, neutěšenými uličkami West Side a zastavili se na kávu v ošuntělém bufetu. „A proč ne do bufetu?“ zasmál se Toohey, když mu Keating připomněl vybrané restaurace, které se proslavily Tooheyho přízní. „Aspoň nás tu nikdo nepozná a nebude nás otravovat.“

Vyslal proud kouře z egyptské cigarety k vybledlé ceduli s nápisem Coca-cola nad jejich boxem, objednal si sendvič, opatrně ukousl ždibec nakládané okurky, která vypadala jako posetá mušinci, a mluvil ke Keatingovi. Neříkal nic podstatného. Zprvu nešlo ani tak o to, co říkal, ale o jeho hlas, o nezaměnitelný hlas Ellsworthe Tooheyho. Keatingovi se zdálo, jako by stál uprostřed širé pláně s hvězdami nad hlavou, jako by ho něco drželo, jako by něčemu patřil, a připadal si jistý a v bezpečí.

„Laskavost, Petře,“ říkal ten hlas tiše, „laskavost. To je první přikázání, a možná jediné. Proto musím tu novou hru zítra zkritizovat. Ta hra nemá ani ty nejzákladnější prvky laskavosti. Musíme být laskaví ke každému kolem nás, Petře. Musíme umět chápat a odpouštět – každý z nás potřebuje tolik odpuštění. Když se naučíš mít rád všechno, i to nejnižší, to nejnicotnější, to nejubožejší, budeš mít rád i to nejubožejší v sobě. Pak si budeme skutečně všichni rovni, pak zavládne na zemi velký mír a bratrství a my objevíme nový svět, krásný nový svět, Petře…“

9

Ellsworthi Monktonu Tooheymu

bylo sedm let, když obrátil hadici na Johnnyho Stokese, který právě přecházel ve svých

nejlepších nedělních šatech přes

Tooheyho trávník. Johnny na ten oblek čekal rok a půl; jeho matka byla velmi chudá. Ellsworth se k němu nijak kradmo neplížil ani se neskrýval, udělal to zcela nepokrytě a promyšleně:

šel ke kohoutku, otočil jím, postavil se

doprostřed trávníku a namířil

hadici na Johnnyho; Johnny byl v tu chvíli jako ze škatulky. Johnnyho matka šla jen pár kroků za synem a Tooheyho vlastní otec a matka stáli na verandě spolu s pastorem, který byl u nich na návštěvě, a měli na trávník

dokonalý výhled. Johnny Stokes byl chytré dítě s dolíčky ve tvářích a zlatými

kučerami, lidé se za ním vždycky otáčeli.

Za Ellsworthem Tooheym se nikdy nikdo neotočil.

Zúčastnění dospělí byli tím výjevem natolik šokováni a překvapeni, že trvalo dlouho, než se někdo z nich rozběhl, aby Ellsworthe zastavil. Stál tam, jeho útlé tělíčko se potýkalo

s prudkým proudem, jenž mu škubal rukama, a kropil svou oběť tak dlouho, jak sám uznal za vhodné. Pak hadici upustil, voda zasyčela v trávě a on udělal dva kroky směrem k verandě, aby se vzápětí zastavil a s hlavou

vzpřímenou odevzdaně čekal na trest. Odplaty by se mu v příštím okamžiku

bezpochyby dostalo od Johnnyho, nebýt toho, že ho jeho matka chytila a zadržela. Ellsworth se neotočil, ale s pohledem upřeným na svou matku a pastora pomalu a zřetelně řekl: „Johnny je hnusný surovec. Všechny kluky ve škole mlátí.“

Což byla pravda.

Otázka trestu se stala etickým problémem. Ellsworthe bylo vzhledem k jeho křehké postavě a chatrnému zdraví

těžké trestat i za normálních

okolností. Navíc se nezdálo přiměřené

stíhat chlapce, který se obětoval, aby pomstil nespravedlnost, a udělal to statečně, veřejně, nehledě na svou fyzickou slabost. Vypadal prostě spíš jako mučedník. Nic z toho Ellsworth neřekl, neřekl vlastně už nic; tak ho hájila jeho matka. Pastor se přikláněl k jejímu

názoru. Poslali tedy Ellsworthe bez večeře do pokoje. Neprotestoval. Pokorně tam zůstal a odmítl jídlo, které mu matka přes otcův zákaz

v noci tajně přinesla. Pan Toohey trval na tom, že je potřeba za Johnnyho oblek paní Stokesové zaplatit. Paní Tooheyová se tomu neochotně podvolila; neměla paní Stokesovou ráda.

Ellsworthův otec byl vedoucím bostonské pobočky celonárodní

sítě prodejen obuvi. Pobíral poměrně

slušný plat a vlastnil skromný, ale

pohodlný dům ve spořádané čtvrti

bostonského předměstí. Jediné, co ho

celý život trápilo, byla skutečnost, že

není vedoucím ve svém vlastním obchodě.

Byl to však tichý, svědomitý člověk

bez fantazie a časné manželství učinilo

konec všem jeho ambicím.

Ellsworthova matka byla hubená, neklidná žena, jež stačila během devíti

let vystřídat pět různých církví.

Měla jemné rysy, které ji několik let, když byly v plném rozkvětu, činily krásnou;

nikdy předtím ani potom už ne. Ellsworth byl jejím idolem. Jeho o pět let starší sestra Helena byla dobromyslné, nevýrazné děvče,

nijak zvlášť krásné, ale hezké

a zdravé a nikdy s ní nebyly žádné

problémy. Zato Ellsworth se narodil drobný a neduživý.

Jeho matka se do něj zamilovala od okamžiku, kdy jí doktor sdělil, že dítě nemá šanci

přežít. Jako by ji to duchovně

povzneslo – vědomí o velikosti své

vlastní ušlechtilosti v lásce k tak

nezáživnému objektu. Čím byl Ellsworth

modřejší a ošklivější

miminko, tím vášnivěji ho milovala. Byla

téměř zklamaná, když přežil

a nestal se z něj skutečný mrzák.

O Helenu se příliš nezajímala – milovat

Helenu nebylo nic mučednického. To děvče si zasluhovalo víc lásky tak očividně, že

se zdálo spravedlivé jí lásku odepřít.

Pan Toohey se v synovi zrovna neviděl, ač nedokázal říct proč.

I tak byl Ellsworth díky mlčenlivé,

dobrovolné podřízenosti obou rodičů

v rodině vládcem, i když jeho otec nikdy

nechápal, proč se této podřízenosti

podvoluje.

Večer pod lampou v obývacím pokoji přednášela paní Tooheyová

vypjatým, vyzývavým hlasem, nabroušeným

a zároveň předem poraženým, své

požadavky: „Horáci, já chci kolo. Kolo pro Ellsworthe. Všichni chlapci v jeho věku kolo mají, Willie Lovett ho dostal minulý týden, Horáci.

Horáci, Ellsworth potřebuje kolo.“

„Teď ne, Mary,“

odpověděl pan Toohey unaveně. „Možná

příští léto… Teď zrovna

si kolo nemůžeme dovolit…“

Paní Tooheyová se začala přít. Postupně zvyšovala hlas, až

skoro ječela.

„Mami, proč se rozčiluješ?“ přerušil ji Ellsworth

tichým, sytým a jasným hlasem, hlubším

než hlasy jeho rodičů, a přesto

přehlušujícím, rozkazujícím,

zvláštním způsobem přesvědčivým.

„Je přece spousta věcí, které

potřebujeme víc než kolo. Proč se staráš

o Willieho Lovetta? Já nemám Willieho rád.

Je to pitomec. Může si kolo dovolit, protože jeho táta má vlastní obchod se sušeným zbožím.

Jeho táta je vejtaha. Já kolo nechci.“

To všechno byla pravda a Ellsworth kolo nechtěl. Pan Toohey však na něj užasle hleděl a přemýšlel, proč

to asi řekl. Hleděl do synových očí,

které se na něj bezvýrazně dívaly

zpoza malých brýlí, ne ostentativně sladce, ne drze ani zle, prostě jen bezvýrazně. Pan Toohey věděl, že by měl být synovi za jeho

rozumnost vděčný – v duchu si ale

říkal, že si tu poznámku o soukromém

obchodě mohl sakra odpustit.

Ellsworth kolo nedostal. Místo toho se mu dostalo zdvořilé pozornosti a uctivé péče – od matky něžné

a provinilé, od otce nejisté a podezřívavé.

Pan Toohey by byl dělal raději cokoli, jen aby se mohl vyhnout konverzaci s vlastním synem, a zároveň si v duchu svůj strach vyčítal a rozčilovalo ho to.

„Horáci, potřebuju nový oblek. Nový oblek pro Ellsworthe. Dnes jsem viděla jeden za výlohou a…“

„Mami, vždyť mám čtyři obleky. Na co mi bude další? Nechci vypadat jako Pat Noonan, který nosí každý den jiný. Jeho táta má totiž vlastní

zmrzlinářství. Pat se fintí jako holka.

Nechci být za nějakého padavku.“

Z Ellsworthe, říkal si někdy pan Toohey hrdě a zděšeně

zároveň, bude jednou světec; hmotné statky ho vůbec nezajímají, ani trochu. To byla pravda.

Ellsworth se o hmotné statky nestaral.

Byl to hubený, bledý chlapec, trpěl zažívacími potížemi

a matka musela pečlivě dbát na složení

jeho stravy. Stejně tak musela brát ohledy na jeho sklon k častému nachlazení. V jeho drobné

tělesné schránce se skrýval překvapivě

zvučný hlas. Ve sboru, kde zpíval, neměl

konkurenta. Ve škole byl vzorným žákem. Na hodiny byl vždy připraven, měl nejúhlednější sešity, nejčistší nehty, do nedělní

školy chodil rád a dával přednost

knihám před sportovním kláním,

v němž neměl žádnou šanci.

Matematika mu moc nešla – také ji neměl

rád –, zato vynikal v dějepise,

angličtině, občanské nauce a psaní,

stejně jako později v psychologii a sociologii.

Učil se svědomitě a pilně. Nebyl jako Johnny Stokes, který při hodinách nedával pozor, doma se do knih téměř ani nepodíval, a stejně věděl všechno

málem dřív, než to učitel vyložil.

Učení šlo Johnnymu samo, a stejně tak

snadno přišel i ke všemu ostatnímu:

k průbojným pěstičkám, zdravému

tělu, neobvykle hezké tváři i přemíře

vitality. Johnny však šokoval a překvapoval, zatímco Ellsworth dělal to, co se od něj očekávalo, a dělal to lépe než kdokoli jiný. Když

měli napsat slohovou práci, Johnny vždycky ohromil třídu nějakým brilantním rebelantským

kouskem. Když bylo zadáno téma „Školní

léta – zlatý věk“, přišel

Johnny s mistrným esejem o tom, jak nenávidí školu a proč. Ellsworth předložil oslavnou báseň v próze, jež byla otištěna

v místních novinách.

Kromě toho se Johnny nemohl Ellsworthovi rovnat, pokud šlo o jména a data.

Ellsworthova paměť byla jako tekutý beton; co do ní zapadlo, už v ní zůstalo. Johnny byl tryskající gejzír, Ellsworth byl houba.

Děti mu říkaly „Elsie Toohey“. Obvykle ho nechaly, aby prosadil svou, a když mohly, tak se mu vyhnuly, ne však otevřeně; nevyznaly se v něm. Když potřebovaly pomoct s úkoly, byl obětavý a spolehlivý,

uměl však být i kousavý a dokázal

zasáhnout správně zvolenou přezdívkou

na nejchoulostivějším místě tak, že

to opravdu bolelo. Kreslil po plotech zesměšňující karikatury; měl všechny znaky slabocha, ale říct se to o něm nedalo; měl příliš

sebejistoty a klidného, znepokojivě přemoudřelého pohrdání vůči všem. A ničeho

se nebál.

Klidně zamířil na ulici přímo k těm největším

rváčům a prohlásil – nezaječel,

ale zřetelným hlasem, jenž se nesl několik bloků, a beze zlosti, nikdo nikdy neviděl Ellsworthe se zlobit – třeba: „Johnny Stokes má

na zadku záplatu. Johnny Stokes bydlí v podnájmu.

Willie Lovett je tupý jak poleno. Pat Noonan je rybožrout.“

Johnny ho nikdy nebil, ani nikdo jiný, protože nosil brýle.

Ellsworth nemohl hrát míčové hry a byl jediný z podobně

tělesně nezpůsobilých chlapců, kdo si

kvůli tomu nepřipadal méněcenný

a nestyděl se za to, naopak se tím chlubil. Sport považoval za vulgární činnost a nijak se

tím netajil. Tvrdil, že mozek je silnější než svaly, a myslel to vážně.

Nikdy neměl žádného blízkého kamaráda. Byl považován za

nestranného a nepodplatitelného. V jeho

dětství se udály dvě příhody, na

které byla jeho matka velice pyšná.

Bohatý a oblíbený Willie Lovett pořádal jednou narozeninovou oslavu. V týž den se měla konat také oslava Drippyho Munna, syna ovdovělé švadleny, ufňukaného kluka,

který věčně popotahoval. Drippyho pozvání všichni odmítli, kromě dětí, které

nikdo nikam nezval. Z těch, kdo byli pozváni oběma oslavenci, byl Ellsworth Toohey jediný, který dal Williemu Lovettovi košem a šel na oslavu Drippyho Munna, ubohou sešlost, od níž nečekal žádnou zábavu a kde se mu také žádné

nedostalo. Nepřátelé Willieho Lovetta se Williemu ještě měsíce poté vysmívali

a prskali smíchy – za to, že dal

někdo před ním přednost Drippymu Munnovi.

Jednou Pat Noonan nabídl Ellsworthovi sáček bonbonů výměnou za

nakouknutí do jeho testu. Ellsworth si bonbony vzal a nechal Pata opsat test. O týden později předstoupil Ellsworth před učitele, položil před něj

nerozbalené bonbony a přiznal se ke svému podvodu, svého spoluviníka však nejmenoval. Přes veškeré učitelovo úsilí, aby

prozradil jméno spoluviníka, Ellsworth mlčel. Řekl jen, že tím provinilcem je jeden z nejlepších žáků ve třídě a že on

nemůže obětovat jeho čest pouze pro klid svého svědomí. Byl tedy potrestán jako jediný – musel zůstat dvě hodiny po škole. Učiteli nezbylo než nechat celou záležitost plavat a známky

z testu zůstaly nezměněné. Na výsledky

Johnnyho Stokese, Pata Noonana a všech nejlepších žáků ve třídě, kromě

Ellsworthe Tooheyho, však dopadl stín podezření.

Ellsworthova matka zemřela, když mu bylo jedenáct. Domácnost Tooheyových převzala na svá bedra teta Adeline, otcova sestra, která se nikdy neprovdala. Teta Adeline byla vysoká, schopná žena, již slovo „kůň“ vystihovalo jak

významem, tak podobou. Jejím životním

neštěstím bylo, že nedokázala v nikom

vzbudit lásku. Helenu si okamžitě oblíbila.

Ellsworthe považovala za pekelného šotka.

Ellsworth však ve vztahu k tetě Adeline nikdy neopustil rovinu uctivé dvornosti. Když měli návštěvu, zvláště mužského

pohlaví, neváhal přiskočit, aby jí

podal upadlý kapesníček nebo odsunul židli.

Nikdy jí nezapomněl poslat přáníčko

ke dni svatého Valentýna – s papírovou

krajkou, růžovými poupátky a milostnou

básničkou. V nejvyšších

polohách svého hlasu obecního vyvolavače jí zpíval „Sladká Adeline“. „Ty jsi jak

červ, Elsie,“ řekla mu jednou. „Živíš

se na bolavých místech.“

„Tak to nebudu nikdy hladovět,“ odpověděl jí. Po nějakém

čase dospěli do stavu ozbrojené neutrality.

Ellsworth si mohl vyrůstat, jak chtěl.

Na střední škole se Ellsworth proslavil – stal se řečnickou hvězdou. Ještě léta poté se na škole

nemluvilo o slibných řečnících

jinak než jako o „tooheym“. Vyhrával

všechna klání. Obecenstvo si pak vykládalo o tom „krásném chlapci“; nepamatovali

si tu ubohou postavičku s propadlým hrudníkem, nepřiměřeně stavěnýma nohama

a brýlemi; utkvěl jim v paměti jen jeho

hlas. Vítězil v každé debatě.

Dokázal snést argumenty na podporu čehokoli.

Jednou porazil Willieho Lovetta v debatě na téma „Pero je mocnější než meč“,

poté ho vyzval k tomu, aby si role vyměnili, a porazil ho znovu.

Až do svých šestnácti let se Ellsworth cítil předurčen ke kněžské profesi. Náboženstvím

se hodně zaobíral. Mluvil o Bohu a o duši.

Přečetl množství náboženské

literatury. Knihy o historii církve ho zajímaly víc než o podstatě víry. Při jednom

ze svých největších řečnických

triumfů proneseném na téma „Pokorným

patří budoucnost světa“ dojal obecenstvo

k slzám.

V tomto období začal získávat přátele. Rád mluvil o víře

a nacházel ty, kteří mu rádi

naslouchali. Zjišťoval jen, že chytří,

silní a schopní hoši ze třídy

neměli potřebu ho poslouchat, že je vůbec nezajímal. Ti, kteří trpěli a kterým

příroda tolik nenadělila, se k němu však

přimkli. Drippy Munn za ním začal chodit jako věrný pes. Billymu Wilsonovi zemřela matka a on začal po večerech chodívat k Tooheyovým, aby

s Ellsworthem poseděl na verandě, naslouchal mu a sám nic neříkal, jen se občas zatřásl, oči

suché, dokořán otevřené, prosebné.

Skinny Dix dostal dětskou obrnu a zůstal ležet připoután na lůžko, odkud sledoval oknem, kdy se už na rohu ulice objeví Ellsworth. Rusty Hazelton propadl do nižšího ročníku a proplakal

celé hodiny s Ellsworthovou chladnou, klidnou rukou na rameni.

Nebylo zcela jasné, zda oni objevili Ellsworthe, anebo Ellsworth objevil je. Zdálo se, že je svedla dohromady příroda: protože nerada nechává někde prázdno, způsobila, že

bolest a Ellsworth se vzájemně přitahovali.

Jeho sytý, malebný hlas k nim pak promlouval: „Je dobré trpět.

Nestěžujte si. Snášejte bolest, poddejte se jí, přijměte ji – a buďte

vděčni Bohu, že vás nechává

trpět. Neboť to vás činí lepšími,

než jsou ti, kteří se smějí a jsou

šťastni. Pokud toto nechápete, nesnažte se porozumět. Všechno špatné se rodí

v naší mysli, protože ta pokládá

příliš mnoho otázek. Je požehnáním

věřit, nikoli chápat. Takže pokud jste ve škole neprospěli, buďte rádi. Znamená to, že

jste lepší než vaši chytří

spolužáci, kteří přemýšlejí

až moc a až příliš snadno.“

Lidem připadalo dojemné, jak někteří chlapci na Ellsworthovi viseli. Jakmile se k němu na chvíli přitočili, už se

bez něj neobešli. Působil jako návyková

droga.

Když mu bylo patnáct, překvapil Ellsworth učitele při hodině

náboženství zvláštní otázkou.

Učitel s nimi rozebíral text: „Kolik by člověk vydělal na tom, kdyby získal celý svět

a ztratil přitom svou duši?“ Na to se

Ellsworth zeptal: „Takže aby byl člověk opravdu bohatý, měl by sbírat duše?“ Učitel

se ho chtěl zeptat, jak to sakra myslí, ale ovládl se a zeptal se jen, jak to myslí. Ellsworth to nijak neobjasnil.

V šestnácti Ellsworthe zájem o náboženství

opustil. Objevil socialismus.

Tetu Adeline jeho konverze vyděsila. „Za prvé je to rouhání

a samé hloupé řeči,“ řekla,

„za druhé to nedává smysl. Vůbec bych

to do tebe neřekla, Elsie. ‚Chudí duchem‘ – no prosím, ale jenom ‚chudí‘ – tomu

se přece nedá věřit. Navíc ti to vůbec

není podobné. Ty nejsi stavěný na to, abys měnil svět – ale jen ho trochu popichoval.

Něco mi na tom nesedí, Elsie. Prostě se to k tobě nehodí. To vůbec nejsi ty.“

„Milá tetičko,“

odvětil, „za prvé mi neříkej Elsie.

A za druhé se mýlíš.“

Změna Ellsworthovi zjevně prospěla. Nestal se z něj agresivní fanatik.

Zjemněl, zklidnil se, umírnil. Začal být

k lidem pozornější a vnímavější.

Jako by něco odebralo z jeho osobnosti nervózní extrémy a poskytlo mu novou sebedůvěru. Lidé ho začali mít rádi. Teta Adeline si přestala dělat starosti. Z jeho revolučního zaujetí nevzešlo nic konkrétního. Nevstoupil do žádné politické strany. Hodně četl a zúčastnil

se několika pochybných shromáždění,

na kterých jednou nebo dvakrát promluvil, ne však příliš dobře, většinou jen seděl

v rohu, poslouchal, pozoroval a přemýšlel.

Ellsworth pokračoval ve studiu na Harvardu. Matka odkázala svou životní pojistku právě na tento účel. Na Harvardu měl pověst vynikajícího studenta. Za svůj hlavní obor si zvolil historii. Teta Adeline čekala, že si zvolí spíš ekonomii či sociologii; tak trochu se děsila toho, že se stane kurátorem nebo něčím

podobným. Mýlila se. Zabral se do literatury a výtvarného umění. To ji trochu

zmátlo; byl to u něj zcela nový zájem,

nikdy předtím se těmito obory příliš

nezabýval. „Ty přece nejsi umělecký

typ, Elsie,“ namítla. „Vůbec se to k tobě nehodí.“

„Mýlíš se, teti,“ odvětil.

Ellsworthovy vztahy s harvardskými spolužáky byly jedním

z jeho nejpřekvapivějších úspěchů.

Dokázal, že ho ostatní přijali mezi sebe.

Svůj neurozený původ mezi pyšnými

mladými potomky pyšných starých rodů

neskrýval, naopak ho vyzdvihoval. Neřekl jim, že jeho otec je vedoucím obchodu s obuví, tvrdil, že jeho otec je švec. Neříkal to vzdorovitě ani s hořkostí nebo proletářskou

přezíravostí. Říkal to, jako by to byl

špatný vtip jeho života a – kdyby

se někdo zadíval pozorně na jeho úsměv – i jejich životů. Choval se jako snob, ne extravagantní snob, ale zcela přirozený, nevinný snob, který se ze všech sil snaží nechovat snobsky. Byl milý, ale ne jako někdo, kdo se snaží získat přízeň druhých, ale naopak jako velkorysý poskytovatel přízně.

Jeho postoj byl nakažlivý. Nikdo se neptal po příčinách jeho nadřazenosti; považovali za samozřejmé, že nějaké asi existují. Naslouchat „mnichu“

Tooheymu bylo zprvu zábavné, později to bylo něco zvláštního a pokrokového. Pokud toto

bylo vítězství, pak se nezdálo, že by

si ho byl Ellsworth nějak vědom; vypadal, že je mu to jedno. Pohyboval se mezi touto nevyhraněnou mládeží s jistotou muže, který má svůj plán,

dlouhodobý, do detailů promyšlený, a pro

kterého jsou drobné události na cestě

k cíli pouhou příležitostí

k zábavě. V jeho úsměvu bylo cosi

tajemného, uzavřeného; byl to úsměv

obchodníka přepočítávajícího

výdělek – ačkoli navenek se nic

zvláštního nedělo.

Nemluvil teď o Bohu a vznešenosti utrpení. Mluvil o lidských

masách. Při debatách trvajících do

rozbřesku dokazoval svým unešeným

posluchačům, že náboženství vede

k sobeckosti, protože přeceňuje význam

duše jednotlivce; náboženství prosazuje jen jediný zájem – spásu duše,

tvrdil.

„K dosažení ctnosti v pravém slova smyslu,“ vykládal

Ellsworth Toohey, „musí být člověk

ochoten zatížit svou duši těmi

nejšpinavějšími zločiny – pro

dobro svých bratří. Obětovat své tělo

nic neznamená. Obětovat svou duši je jediný skutečně ctnostný čin. Myslíte si, že

milujete celé lidstvo? Pak nevíte nic o lásce.

Věnujete dva dolary do stávkového fondu a myslíte si, že jste splnili svou povinnost? Ubožáci! Takový dar nestojí nic. Skutečným darem je ta nejcennější věc, kterou máte. Dejte v šanc svou duši.

Lží? Ano, pokud jí ostatní věří.

Podvodem? Ano, pokud ho ostatní potřebují. Zradou, proradností, zločinem? Ano! Čímkoli, co se jeví vašim očím jako to nejsprostší

a nejodpornější. Jen pokud dokážete

pocítit opovržení nad svým vlastním

bezcenným, nicotným já, jen tehdy můžete

dosáhnout opravdového, všeobjímajícího

klidu nesobecké duše a jejího splynutí

s širokou, kolektivní duší lidstva.

V těsné, přeplněné noře

chamtivého soukromého já není místa

pro lásku k druhým. Buďte prázdní,

abyste mohli být naplněni. ‚Ten, jenž miluje života svého, jej ztratí; a tomu, jenž

život svůj na tomto světě nenávidí,

bude navěky zachován.‘ Církevní

obchodníci s opiem měli pravdu, aniž tušili, o čem mluví. Zřeknutí se sebe sama? Ano,

přátelé, určitě. Ale nelze se zříci

sebe sama a nezašpinit se, a navíc se svou čistotou pyšnit. Oběť, která představuje

zašlapání vlastní duše – ale

o čem to tu mluvím? To přece mohou pochopit a dokázat jen hrdinové.“

Mezi chudými chlapci, kteří si museli na svá studia sami vydělávat, velký úspěch neměl. Početné

příznivce nalezl mezi mladými dědici z druhé a třetí generace milionářů. Nabídl

jim cíl, který jim připadal dosažitelný.

Bakalářská studia ukončil s vynikajícím prospěchem.

Ve chvíli, kdy dorazil do New Yorku, předcházela ho již malá, soukromá sláva; pár

kapek šířící se pověsti

o neobvyklé osobě jménem Ellsworth Toohey stačilo už mezitím z Harvardu prosáknout.

K několika lidem z okruhu nejosvícenějších intelektuálů a nejzámožnějších

boháčů se ty zvěsti donesly, pustili je ihned z hlavy, ale jméno jim utkvělo v neurčité spojitosti s přívlastky jako brilantnost, odvaha, idealismus.

Lidé se začali kolem Ellsworthe Tooheyho shlukovat. Byli to ti praví lidé, ti, kteří ho zakrátko seznali svou duchovní potřebou. Ti druzí se kolem něj nevyskytovali; zřejmě tu fungovalo cosi jako instinkt. Když se někdo zmínil o loajalitě Tooheyho stoupenců – neměl žádný program ani organizaci, ale okruh lidí kolem něj byl od samého začátku označován za jeho stoupence –, závistivý oponent

utrousil poznámku: „Toohey k sobě přitahuje to, co lepí. A víš, které dvě

věci lepí nejlépe? Bláto a lepidlo.“

Toohey to zaslechl, pokrčil rameny, usmál se a řekl: „Ale to snad ne, je toho přece mnohem víc: náplasti, pijavice, karamelové bonbony, zpocené ponožky, mucholapky, žvýkačky nebo tapiokový puding.“ Na odchodu ještě přes rameno dodal: „A cement.“

Titulu magistra dosáhl na newyorské univerzitě diplomovou prací na téma „Kolektivní vzory v městské

architektuře 14. století“. Na živobytí

si vydělával čile a všelijak; nikdo

nestačil sledovat, čeho všeho se aktivně

účastní. Ve škole zastával funkci

odborného poradce pro volbu povolání, psal recenze na knihy, divadelní hry, výstavy výtvarného umění, psal své vlastní články,

uspořádal několik přednášek pro

komorní publikum podivného složení. Určité obecné tendence však bylo možno v jeho práci vystopovat. Když psal recenze na knihy, tíhl k románům spíše s venkovskou než městskou

tematikou, k příběhům spíše

o průměrných než nadaných lidech,

o nemocných spíše než o zdravých;

když psal o knihách věnovaných

„bezvýznamným lidem“, vyzařoval z jeho

rukopisu zvláštní jas, jeho nejoblíbenějším adjektivem bylo slovo „lidský“, upřednostňoval charakteristiku před vyprávěním a popis

před charakteristikou, měl radši romány bez zápletky a nejlépe bez hlavního hrdiny.

Jako odborný poradce pro volbu povolání si získal úctyhodnou

pověst. Jeho malá univerzitní kancelář

se stala neoficiální zpovědnicí, kam se

studenti chodili svěřovat se všemi svými

problémy, školními i osobními.

Ochotně s nimi rozmlouval – se svým

typicky ohleduplným, upřímným zaujetím – o volbě předmětů, o jejich láskách

nebo – a to obzvláště – o

volbě budoucího povolání.

Pokud za ním přicházeli s milostnými problémy, radil Toohey vzít

nohy na ramena, šlo-li o poměr s okouzlující naivkou, dobrou leda tak na pár alkoholových večírků – „buďme

moderní“; šlo-li o hluboký, citový

vztah, radil sebezapření – „buďme

dospělí“. Přišel-li si některý

chlapec postěžovat na utrpěnou ostudu po nějakém nevydařeném sexuálním zážitku,

řekl mu Toohey, aby toho nechal: „Byla to pro tebe zatraceně dobrá zkušenost. Jsou dvě věci, kterých je potřeba se zbavit v raném mládí: pocitu vlastní nadřazenosti a přehnanému

zveličování významu sexu.“

Nedalo se přehlédnout, že Ellsworth Toohey málokdy někoho podpořil v tom, čím se chtěl opravdu stát. „Ne,

já bych se na tvém místě do práv

nepouštěl. Příliš ses na to upjal

a vkládáš do toho moc nadějí.

Hysterická posedlost svým vlastním povoláním není základem štěstí ani úspěchu.

Je moudřejší vybrat si takové povolání,

v němž můžeš zůstat klidný,

věcný a zachovat si chladnou hlavu. Ano, i když se ti protiví. Jen tak zůstaneš nohama na zemi.“ – „Ne, nedoporučoval bych ti

s hudbou dál pokračovat. Skutečnost, že ti to jde tak snadno, je jasným důkazem toho, že tvůj talent je jen povrchní. V tom je právě kámen úrazu – že hudbu miluješ. Nezdá

se ti, že to je dost dětinský důvod? Vzdej se jí. Ano, i když to strašně bolí.“ – „Ne,

je mi to líto, protože bych ti hrozně rád řekl, že s tebou souhlasím, ale nemohu. Když tě napadla architektura, určitě jsi myslel jen na sebe, co? Pomyslel jsi na něco jiného kromě svého sobeckého uspokojení? Ale povolání

jedince se týká celé společnosti. Na prvním místě je třeba se ptát, kde bys mohl být

svému okolí nejužitečnější.

Nejde o to, co můžeš od společnosti

získat, ale o to, co jí můžeš

dát. A pokud jde o možnost sloužit lidem, neznám lepší výzvu, než kterou

obnáší povolání chirurga. Zamysli

se nad tím.“

Po ukončení studií si někteří jeho chráněnci vedli celkem

dobře, jiní neuspěli. Jen jeden z nich spáchal sebevraždu. Říkalo se, že Ellsworth Toohey měl na ně blahodárný vliv – nikdy na

něj totiž nezapomněli, přicházeli ho žádat o radu i po letech, psali mu, lpěli na něm. Byli jako stroje bez startéru, které bylo třeba nahodit ruční klikou. On si však vždycky dokázal

udělat čas, aby se jim mohl plně věnovat.

Vedl rušný, veřejný a neosobní život podobný

velkému náměstí. Byl přítelem

celého lidstva, neměl však jediného

osobního kamaráda. Lidé za ním

přicházeli, on se však držel od všech

dál. Přijímal všechny. Jeho náklonnost

byla zářivě jasná, hladká a rovná

jako rozlehlá písečná pláň;

nevál na ní žádný vítr

diskriminace, který by zvedal duny, písek se rozprostíral nehybně do dálky a vysoko nad ním zářilo slunce.

Ze svého skrovného příjmu podporoval spoustu organizací. Nebylo známo, že by kdy někomu dlužil jediný

dolar. Nikdy nepožádal nikoho ze svých zámožných přátel, aby pomohl nějakému člověku

v nouzi, přesto však od nich získával

obrovské sumy peněz a příspěvků

na charitativní účely a výstavbu

a provoz sídlišť, rekreačních

středisek, domovů pro padlé ženy, škol

pro postižené děti. Pracoval ve správních radách těchto institucí – bezplatně.

Bezpočet veřejně prospěšných akcí

či radikálních publikací, organizovaných

nejrůznějšími lidmi, měl jednu společnou

spojnici, jednoho společného jmenovatele: jméno Ellsworthe M. Tooheyho v záhlaví dopisních papírů. Byl jakousi jednočlennou akciovou společností altruismu.

Ženy nehrály v jeho životě žádnou roli. Sex ho nikdy nezajímal.

Jeho kradmé, vzácné puzení ho přitahovalo k mladým, štíhlým, plně

vyspělým prostomyslným dívkám – chichotajícím se servírkám, šišlavým manikýrkám,

nepříliš výkonným písařkám,

které se oblékaly do růžových nebo

fialových šatů a nosily drobné

kloboučky naražené na temeni, z nichž jim vpředu vykukovaly chomáče blonďatých

kudrlin. Inteligentní ženy ho nechávaly naprosto chladným.

Zastával názor, že rodina je buržoazní přežitek, ale nedělal z toho žádnou vědu a nehoroval pro volnou lásku. Téma sexu ho nudilo. Nadělalo se podle něj s tou zatracenou záležitostí příliš

mnoho cavyků, sama o sobě neměla žádný

zvláštní význam. Na světě bylo

příliš mnoho jiných, důležitějších

problémů. Roky míjely a každý den

jeho rušného života byl jako jedna drobná mince pečlivě vhozená do hracího automatu, bez pohledu na výslednou kombinaci znaků, bez výhry.

Postupem času se jedna z jeho četných aktivit vyčlenila nad jiné: začalo se o něm mluvit jako o významném kritikovi architektury. Svými články o budovách přispíval

postupně do tří časopisů, které pár

let hlasitě skomíraly, až jeden po druhém zanikly: Nové hlasy, Nové cesty, Nové obzory.

Čtvrtý z nich, Nové hranice, přežil.

Ellsworth Toohey byl to jediné, co se z postupně se potápějících lodí zachránilo.

Kritika architektury byla zanedbávanou oblastí, psát o budovách se obtěžovala jen hrstka lidí

a číst o nich ještě méně.

Toohey si na tom udělal jméno a získal

neoficiální monopol. Z lepších

časopisů mu sami volali, když potřebovali něco o architektuře.

V roce 1921 se v Tooheyho osobním životě udála malá změna:

nastěhovala se k němu Kateřina Halseyová, dcera jeho sestry Heleny. Otec už dávno zemřel a teta Adeline zmizela v jakési podivné

chudobě nějakého zapadlého města, takže

když Kateřinini rodiče náhle zemřeli,

nebyl nikdo jiný, kdo by se o ni postaral. Toohey neměl původně v plánu nechat ji bydlet u sebe.

Když však v New Yorku vystoupila z vlaku, vypadala v té chvíli krásná, jako by

se před ní otevírala budoucnost a její

záře se jí už teď odrážela

na čele, jak jí dychtivě, pyšně

a odhodlaně kráčela vstříc. Byl to

jeden z těch vzácných okamžiků, kdy

i ten nejpokornější člověk pozná

na vlastní kůži, jaké to je být

středem vesmíru, a ta zkušenost ho zkrásní a svět vypadá – v očích

svědků – jako nejlepší místo

pro takový střed. To všechno Ellsworth uviděl a rozhodl se, že Kateřina zůstane s ním.

V roce 1925 vyšlo Kázání z kamene a s ním přišla sláva. Ellsworth Toohey se stal módním hitem. Hostitelky-intelektuálky se o něj

přetahovaly. Někteří lidé ho neměli

rádi a posmívali se mu. Vysmívat se

Ellsworthi Tooheymu však neskýtalo to pravé uspokojení, neboť on sám si ze sebe utahoval vždycky jako první a samozřejmě ze všech

nejtrefněji. Na jednom večírku se jakýsi

arogantní venkovský obchodník na chvíli

zaposlouchal do Tooheyho upřímně míněných sociálních teorií a samolibě pronesl:

„No, mně tyhle intelektuální kecy nic

neříkají. Já obchoduju na burze.“

„To já,“ řekl na to Toohey, „obchoduji na burze duše. A prodávám se spekulací na prudký pokles kursu.“

Nejdůležitějším důsledkem vydání Kázání z kamene byla Tooheyho smlouva na pravidelné příspěvky do samostatné rubriky pro newyorský Prapor Gaila Wynanda.

Smlouva byla překvapením pro stoupence obou zúčastněných stran

a nejprve všechny popudila. Toohey se o Wynandovi vyjadřoval dost často a rozhodně ne pochvalně, Wynandovy noviny nazvaly Tooheyho vším, co se dalo otisknout. Wynandovy noviny však nikdy nezastávaly žádné vyhraněné stanovisko, kromě

toho, že odrážely největší

předsudky té nejpočetnější masy,

což způsobovalo, že jejich směr byl pokaždé jiný, nicméně vždy naprosto jednoznačný,

a to: k podpoře všeho nestálého,

nezodpovědného, banálního

a sentimentálního. Wynandovy noviny odsuzovaly „výsady“ a stavěly se za „obyčejného

člověka“, to vše uctivým způsobem,

který nemohl nikoho šokovat. Když se jim zachtělo, kompromitovaly monopoly a podporovaly stávky, a jindy, když se jim zachtělo, to udělaly přesně

naopak. Odsuzovaly Wall Street a odsuzovaly socialismus a horovaly pro bezúhonný film, to vše se

stejnou vervou. Byly průrazné a bezostyšné – a v zásadě mdle uhlazené. Ellsworth Toohey byl příliš výstřední fenomén,

aby zapadl za titulní stranu Praporu.

Výběr pracovníků redakce Praporu však byl stejně nedůsledný jako jeho

politika. Braly každého, kdo se zamlouval veřejnosti, nebo alespoň určité její části.

Říkalo se: „Gail Wynand není prase. Sežere všechno.“ Ellsworth Toohey měl s knihou

obrovský úspěch a veřejnost se náhle

začala zajímat o architekturu; Prapor neměl ve svých řadách žádného

odborníka na architekturu, a tak přijal Ellsworthe Tooheyho. Bylo to celkem jednoduché.

Tak vznikla rubrika „Nepatrný hlas“.

Prapor vysvětlil zavedení rubriky tímto oznámením:

„V pondělí se vám na stránkách

Praporu představí váš nový

přítel – Ellsworth M. Toohey –,

jehož brilantní Kázání z kamene jste jistě všichni četli a zamilovali si je. Jméno pana Tooheyho je spojováno se slavnou profesí architektů. Pomůže vám porozumět všemu,

co budete chtít vědět o zázracích

moderního stavitelství. Čtěte pondělní

‚Nepatrný hlas‘. Exkluzivně na stránkách

newyorského Praporu.“

O tom ostatním, s čím bylo jméno

pana Tooheyho spojováno, se oznámení nijak nešířilo.

Ellsworth veřejně nic neoznámil ani nevysvětloval. Těch, kteří

vykřikovali, že se zaprodal, si nevšímal.

Prostě nastoupil do práce. Zasvětil „Nepatrný hlas“ architektuře – jednou měsíčně.

Ostatní dny nechal promlouvat – k milionovým zástupům – hlas Ellsworthe Tooheyho

o tom, co chtěl, aby bylo řečeno.

Toohey byl jediným Wynandovým zaměstnancem, který měl smluvně povoleno psát, co chce. To byla jeho podmínka. Všichni to považovali za velký úspěch, všichni

kromě Ellsworthe Tooheyho. Věděl, že to může znamenat dvě věci: buďto Wynand ustoupil věhlasu jeho jména, anebo jím opovrhoval natolik, že mu nestál ani za to, aby ho držel na uzdě.

„Nepatrný hlas“

se nikdy neuchyloval k nějakým nebezpečně revolučním prohlášením a zřídkakdy

se pouštěl do politiky. Prosazoval postoje, s nimiž se většina lidí ztotožňovala:

nesobeckost, bratrství, rovnost. „Vlídnost je mi milejší než pravda.“

„Soucit je vyšší než spravedlnost, ať si zbabělci říkají,

co chtějí.“

„Z anatomického hlediska – a možná i jinak – je

naším nejdůležitějším

orgánem srdce. Že je to mozek, je jen pověra.“

„V duchovních otázkách existuje jednoduchý, neomylný

test: vše, co plyne z vlastního ega, je špatné; vše, co plyne z lásky k druhým, je

dobré.“

„Služba je jediným odznakem ušlechtilosti. Nevidím nic ponižujícího v symbolickém přirovnání smyslu

lidského života ke hnojivu: jen díky hnojivu přece může růst obilí a růže.“

„I ten nejhorší lidový popěvek je lepší než ta

nejkrásnější symfonie.“

„Člověk, který je statečnější než jeho bratři, je

pro ně sám o sobě urážkou.

Neusilujme o žádnou ctnost, o niž se

nemůžeme podělit s ostatními.“

„Rád bych viděl génia nebo hrdinu, který by při popálení

hořící zápalkou cítil menší

bolest než jeho obyčejný, průměrný

bratr.“

„Génius je přehnanost rozměrů. Podobně jako sloní

nemoc. Obojí je možná jen nemoc.“

„Uvnitř jsme všichni bratry – a kdyby bylo po mém, svlékl

bych lidstvo z kůže, abych to dokázal.“

V budově Praporu se k Ellsworthi Tooheymu chovali všichni uctivě a nevšímali si ho. Proslýchalo se, že

ho Gail Wynand nemá rád – protože

k němu byl vždy zdvořilý. Alvah Scarret se odvážil dojít až k bodu srdečnosti,

přesto však udržoval obezřelou vzdálenost.

Mezi Tooheym a Scarretem vládla ostražitá rovnováha.

K Wynandovi se Toohey nepokoušel nijak proniknout. Zdálo se, že jsou mu lhostejní všichni, kdo jsou na Praporu závislí. Zaměřoval se na jiné.

Dal dohromady klub Wynandových zaměstnanců. Nebyla to odborová organizace, byl to jen klub. Scházeli se jednou měsíčně

v redakční knihovně. Neprojednávali zde

otázku platu, délky pracovní doby ani pracovních podmínek; neměli žádný konkrétní

plán. Lidé se navzájem poznávali,

hovořili spolu a poslouchali přednášky.

Většina z nich byla dílem Ellsworthe

Tooheyho. Mluvil o nových vyhlídkách

a o tisku coby hlasu širokých mas. Jednou se v klubu objevil i Gail Wynand. Přišel nečekaně uprostřed sezení. Toohey se usmál a pozval ho, aby se k nim přidal, dodávaje, že má

na to právo. Wynand se nepřidal. Poseděl asi půl hodiny, pak zívl, vstal a odešel ještě

před koncem setkání.

Alvah Scarret oceňoval, že se mu Toohey nesnaží lézt do zelí, tedy do významných politických událostí.

Na oplátku nechal Tooheyho, aby doporučoval nové zaměstnance, když bylo někde volné místo, zvlášť když nešlo o nějak

důležitý post. Scarretovi to bylo zpravidla jedno, zatímco Tooheymu nikdy nebylo lhostejné ani místo tiskárenského poslíčka. Koho Toohey vybral, ten práci dostal. Většinou šlo o mladé,

zbrklé, obratné muže s uhýbavýma

očima, v jejichž podání ruky chyběl

pevný stisk. Měli společné i jiné

rysy, ale ty nebyly tak zřejmé.

Toohey navštěvoval pravidelně několik setkání, konaných

většinou jednou měsíčně: Radu

amerických stavitelů, Radu amerických spisovatelů, Radu amerických výtvarníků. Všechny

je založil on.

Předsedkyní Rady amerických spisovatelů byla Lois Cooková. Rada se scházela v jejím salonu na Bowery. Byla mezi členy Rady jediná, jejíž jméno bylo známé.

K dalším členům patřili: žena,

jež ve svých knihách zásadně

nepoužívala velká písmena, muž, který

zásadně nepoužíval čárky, mladík,

jehož tisícistránkový román

neobsahoval jediné písmeno „o“, začínající autor, jehož básně se nerýmovaly ani

nedodržovaly rytmus verše, vousatý muž, který dokazoval svou intelektuální rafinovanost užitím vulgárního výrazu na každých deseti

stránkách svého rukopisu, žena, která

napodobovala Lois Cookovou s jediným rozdílem, že její styl byl ještě nesrozumitelnější,

a která na dotazy o smyslu svých textů

odpovídala, že jsou odrazem toho, jak se jí jeví život, když je zasažena spektrem podvědomí. – „A víte, co udělá spektrum s paprskem světla, ne?“

dodala. A pak tam byl snaživý mladík, známý jen jako Génius Ike, o němž nikdo nic nevěděl, kromě toho, že mluvil o tom, jak miluje život.

Rada podepsala prohlášení, v němž stálo, že spisovatelé slouží

proletariátu – nebylo to řečeno tak

jednoduše, ale mnohem zasvěceněji a obsáhleji.

Prohlášení pak bylo rozesláno do všech

národních novin. Nové hranice je publikovaly na straně 32, nikde jinde otištěno nebylo.

V čele Rady amerických výtvarníků stál nezdravě bledý

mladík, který kreslil své sny. Mezi její

členy patřil hoch, jenž nepoužíval plátno, ale tvořil cosi z ptačích klecí

a metronomů. Jiný objevil novou techniku malby: začernil uhlem arch papíru a pak na něj kreslil gumou. Statná dáma středního věku

kreslila podvědomě, prohlašujíc, že se

nikdy nedívá na svou ruku a vůbec netuší, co ruka dělá, jediné, co věděla, bylo,

že její ruku vede duch ztraceného milence, jehož na zemi nikdy nepotkala. Tady se o proletariátu tolik nemluvilo, jen se protestovalo proti tyranii reality a pevně stanoveného cíle.

Někteří přátelé poukazovali na to, že si Ellsworth Toohey odporuje; tolik brojil proti individualismu, a teď vytahuje ty své spisovatele a výtvarníky, mezi nimiž byli ti nejzuřivější individualisté.

„Myslíte?“ říkal na to Toohey

a neurčitě se usmíval.

Nikdo nebral všechny ty „rady“ vážně. Mluvilo se o nich,

protože to bylo dobré téma ke konverzaci; je to povedený vtip, říkalo se, rozhodně to nemůže ničemu uškodit. „Myslíte?“ říkal

Toohey.

Ellsworthi Tooheymu bylo teď jednačtyřicet let. Žil v luxusním bytě,

který se jevil jako skromný příbytek ve

srovnání s velikostí příjmu,

o který by si mohl říct, kdyby chtěl.

Slovo „konzervativní“ používal

v souvislosti se svou osobou jen v jediném ohledu: pokud šlo o jeho konzervativně vytříbený

vkus v oblékání. Nikdo ho nikdy neviděl,

že by kvůli něčemu vybuchl. Jeho chování

bylo neměnné, tvářil se stejně v salonu,

na dělnickém shromáždění, na

řečnické tribuně, v koupelně či

při pohlavním styku: chladně, vyrovnaně,

pobaveně, mírně blahosklonně.

Lidé na něm obdivovali jeho smysl pro humor. To je člověk, říkali, který se umí smát sám sobě. „Jsem

nebezpečná osoba. Někdo by vás měl přede

mnou varovat,“ říkával jim tónem,

jako by pronášel tu nejabsurdnější

věc na světě.

Z bezpočtu titulů, kterými byl označován, měl nejraději

jeden: Ellsworth Toohey, lidumil.

10

Enrightův dům byl hotov v roce 1929.

Otevření proběhlo bez oficiální ceremonie. Roger Enright však chtěl ten okamžik vyzdvihnout pro svůj vlastní pocit. Pozval pár lidí, na kterých mu záleželo, a odemkl velké skleněné dveře, které se rozevřely do sluncem zalitého prostoru. Přijelo i několik fotografu od tisku, protože událost se týkala Rogera Enrighta a protože si nepřál, aby tam byli. Nevšímal si jich. Zůstal chvíli stát uprostřed chodníku a díval se na svůj dům, pak prošel vstupní halou, kde se na okamžik bez zjevného důvodu zastavil, ale vzápětí znovu kráčel dál. Nic neřekl. Byl urputně zamračený, jako by měl každou chvíli zařvat vzteky. Jeho přátelé věděli, že je šťastný.

Budova stála na břehu East River, extatická jako nadšením zdvižené ruce. Křišťálové tvary stoupaly vzhůru v tak strmých zlomech, že se zdálo, jako by budova nestála, ale zvedala se pozvolna vzhůru – dokud si člověk neuvědomil, že to je jen pohyb jeho očí přinucený stoupat v daném rytmu. Zdi ze světlešedého vápence vypadaly v odrazu oblohy stříbrně a leskly se čistým, matným kovem, jenž však byl přeměněn v teplou, živoucí substanci, rozřezán tím nejostřejším nástrojem – cílevědomou lidskou vůlí. To vše vdechlo domu jeho vlastní, nezaměnitelný osobní život, takže kdesi hluboko v myslích přihlížejících diváků se ozvala bez zjevného účelu a souvislosti tři slova: „…k obrazu svému…“

Mladý fotograf z Praporu si povšiml Howarda Roarka, postávajícího na protější straně ulice u zábradlí nad řekou. Opíral se o ně a s rukama za zády se ho přidržoval, byl prostovlasý a díval se vzhůru na budovu. Byl to náhodný, mimovolný pohled. Mladý fotograf pohlédl Roarkovi do tváře – a projelo jím cosi, co ho na dlouhou dobu vyvedlo z míry: vždycky mu vrtalo hlavou, proč jsou pocity, které člověk prožívá ve snech, o tolik silnější než cokoli, co prožívá v bdělé skutečnosti – proč je v nich hrůza tak smrtící a nadšení tak dokonalé – a co je to za pocit, který už pak později nelze znovu vyvolat; ten pocit, který cítil, když ve snu kráčel cestou změtí zeleného listí a vzduch byl plný očekávání, bezdůvodného, vrcholného vytržení – a když se probudil, nedokázal to vysvětlit, byla to jen cesta nějakým lesem. To všechno mu prolétlo hlavou při pohledu na Roarkovu tvář pozdviženou k budově, protože v ní poprvé v životě uviděl tu snovou záležitost v bdělé podobě. Fotograf byl mladý hoch, fotografovat teprve začínal a příliš o tom nevěděl, ale svou práci miloval, fotografoval si pro sebe už od dětství. A tak Roarka v tom letmém okamžiku zachytil.

Když se později dostala fotografie do rukou uměleckému redaktorovi Praporu, vyštěkl: „Co to má sakra být?“

„To je Howard Roark,“ řekl fotograf. „Kdo je to Howard Roark?“

„Architekt.“

„Kdo sakra stojí o nějakou fotku architekta?“

„No, myslel jsem, že…“

„Navíc je úplně šílená. Co tomu člověku je?“ A tak fotografie putovala do archivu.

Enrightův dům se rychle zaplnil nájemníky. Byli to lidé, kteří chtěli bydlet v rozumném pohodlí a o nic jiného se nestarali. O hodnotě domu nijak nepřemýšleli; prostě se jim dobře bydlelo. Byli to lidé, kteří vedli užitečný, aktivní život ve veřejné anonymitě.

O Enrightově domě se asi tak tři týdny mluvilo hodně. Obvykle v termínech jako absurdní, exhibicionistický, nepřirozený. Lidé si říkali: „Proboha, představte si, že byste měla pozvat paní Morelandovou na návštěvu do takového domu! Ona zrovna bydlí v tak vkusném domě!“ Začali se objevovat i takoví, kteří prohlašovali: „Víte, docela se mi ta moderní architektura líbí, v poslední době vyrostly v tomhle stylu velmi pozoruhodné objekty a v Německu na to mají dokonce něco jako školu, která už získala jméno – ale tohle s tím nemá nic společného. Tohle je zrůda.“

Ellsworth Toohey se o Enrightově domě ve své rubrice nezmínil. Jeden čtenář Praporu mu napsal: „Milý pane Toohey, co si myslíte o tom místě, kterému říkají Enrightův dům? Jeden můj přítel je bytový architekt, hodně o tom mluví a říká, že je to ohavnost. Protože architektura a taková různá umění jsou mým koníčkem, rád bych věděl, co si o tom mám myslet. Nemohl byste něco napsat ve svém sloupku?“ Ellsworth Toohey odpověděl soukromým dopisem. „Drahý příteli, na světě je tolik důležitých budov a děje se tolik významných událostí, že se nemohu ve svém sloupku zabývat nějakými banalitami.“

Lidé však za Roarkem přicházeli – těch pár, které potřeboval. Ještě téže zimy získal zakázku na stavbu Norrisova domu, skromného venkovského sídla. V květnu podepsal další smlouvu – na svou první administrativní budovu, padesátiposchoďový mrakodrap v centru Manhattanu. Jeho vlastník, Anthony Cord, přišel odnikud a během několika úspěšných, divokých let si na Wall Street vydělal jmění. Chtěl mít svou vlastní budovu, a tak šel za Roarkem.

Roarkův ateliér se rozrostl do čtyř místností. Jeho zaměstnanci ho milovali. Neuvědomovali si to a byli by šokováni, kdyby měli slovo jako láska spojovat se svým chladným, nepřístupným, nelidským šéfem. To byla slova, kterými Roarka popisovali, to byla slova, jež byli naučeni užívat všemi pravidly a zásadami své minulosti. Jenomže když s ním pracovali, věděli, že nic z toho ho nevystihuje; co ho vystihuje ani co k němu cítí, však říct nedokázali.

Roark se nikdy na své zaměstnance neusmál, nezval je na skleničku, nevyptával se na jejich rodiny, nezajímaly ho jejich lásky ani náboženské vyznání. Hleděl jen na podstatu člověka: na jeho tvůrčí schopnosti. V jeho kanceláři musel člověk své věci rozumět. Neexistovaly tu výjimky ani žádné protekce. Pokud však člověk pracoval dobře, nic víc už k šéfově shovívavosti nepotřeboval. Získal ji, ne jako dar, ale jako dluh. Dostalo se mu jí, nikoli ve formě náklonnosti, ale ve formě uznání. A každý zaměstnanec jeho kanceláře si tak pěstoval obrovský pocit sebeúcty.

„Ale to je nelidské,“ namítl kdosi, když se to jeden z Roarkových projektantů pokusil doma vysvětlit, „tak odtažitý, intelektuálský přístup!“ Jiný chlapec, mladší vydání Petra Keatinga, se pokusil v Roarkově ateliéru prosadit lidskost proti rozumu; nevydržel déle než dva týdny. Občas se Roark ve výběru svého zaměstnance zmýlil, ne však často; ti, kteří pro něj pracovali déle než měsíc, se stali jeho přáteli na celý život. Nenazývali se jeho přáteli a mimo ateliér ho nevychvalovali; vůbec o něm nemluvili. Věděli jen, ač mlhavě, že nejsou věrni jemu, ale tomu nejlepšímu v sobě samých.

Dominika zůstala celé léto ve městě. S hořkou radostí vzpomínala na to, jak ráda cestovala; měla zlost, že nemůže odjet, že nechce odjet. Ta zlost ji těšila, vedla ji do jeho pokoje. Za nocí, které netrávila s ním, se procházela po městě. Vydala se buď k Enrightovu domu, nebo k Fargovu obchodnímu domu, kde pak dlouho stála a dívala se. Dělala si vyjížďky z města – k Hellerovu domu, k domu Sanbornových nebo ke Gowanově čerpací stanici. Nikdy s ním o tom nemluvila.

Jednou se vydala ve dvě hodiny ráno lodí na Staten Island; loď se blížila k ostrovu a ona stála sama u zábradlí na prázdné palubě. Pozorovala město, vzdalující se jí před očima. V široké prázdnotě nebe a moře bylo město jen malým, nepravidelným tělesem. Zdálo se zhuštěné, smáčknuté k sobě; nevypadalo jako místo protkané ulicemi a jednotlivými budovami, ale jako jediný sochařský objekt. Objekt složený ze stupňů nepravidelně stoupajících a zase klesajících bez systematické návaznosti, z táhlých stoupání a náhlých propadů připomínajících křivku průběhu urputného boje. Rostlo však dál – k několika ojedinělým bodům, k triumfálním stěžňům mrakodrapů vyzdviženým z bitevní vřavy pod nimi.

Loď míjela Sochu svobody – postavu zalitou zeleným světlem s paží pozdviženou jako mrakodrapy v pozadí.

Stála u zábradlí, zatímco město se postupně zmenšovalo, a cítila pohyb narůstající vzdálenosti jako zvyšující se vnitřní napětí, jako tah záchranného lana, které by se mohlo přetrhnout. Stála tam v tichém úžasu, zatímco loď plula zpět, a cítila, jak město opět roste a jde jí vstříc. Roztáhla paže. Město se rozpínalo k jejím loktům, k jejím zápěstím, až přesáhlo konečky prstů. Pak jí mrakodrapy přerostly přes hlavu a ona byla zpátky.

Vystoupila na břeh. Věděla, kam musí jít, a chtěla se tam dostat co nejrychleji, ale cítila, že tam musí dojít po svých, pěšky. A tak šla pěšky přes půlku Manhattanu, kráčejíc dlouhými, prázdnými ulicemi, nechávajíc za sebou ozvěnu svých kroků. Bylo půl páté ráno, když zaklepala na jeho dveře. Probudila ho. Zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Jdi zase spát. Jen chci být tady.“ Nedotkla se ho. Odložila klobouk a boty, schoulila se do křesla a usnula s paží přehozenou přes opěradlo a hlavou položenou na ní. Ráno se jí na nic neptal. Udělali si společně snídani a on pak spěchal do ateliéru. Než odešel, objal ji a políbil. Vyšel z bytu a ona tam ještě chvíli stála. Pak odešla za ním. Neřekli si ani dvacet slov.

Někdy o víkendu odjeli z města společně a vyjeli si jejím autem na nějaké zvláštní místo na pobřeží. Natáhli se na opuštěné písečné pláži, vyhřívali se na sluníčku a koupali se v moři. Ráda pozorovala jeho tělo ve vodě. Zůstala na břehu, vlny jí omývaly kolena a dívala se za ním, jak si tempy proráží cestu příbojem. Ráda s ním ležela na rozhraní vody a písku; ležela na břiše, pár kroků od něj, s tváří obrácenou ke břehu, nohy natažené do vln, nedotýkala se ho, cítila, jak je vlny zezadu omývají, tříští se o jejich těla, a pozorovala zpětný proud, jak stéká v smíchaných pramíncích z jejich těl.

Přespali v nějakém hotýlku při cestě, ve společném pokoji. Nikdy nemluvili o věcech, které za sebou zanechali ve městě. Ale právě to nevyslovené dávalo smysl volnosti těchto hodin. Kdykoli se na sebe podívali, jejich oči se té absurdní dohodě tiše smály.

Snažila se dokázat mu svou převahu. Držela se od jeho domu daleko a čekala, až přijde on. Tu radost jí nedopřál; přišel příliš brzo, odmítl jí poskytnout uspokojení z toho, že by věděla, že čekal a snažil se překonat svou touhu; radši se hned vzdal. Řekla mu: „Polib mi ruku, Roarku.“ On si klekl a políbil ji na kotník. Vítězil nad ní tím, že připouštěl její převahu, odebíral jí možnost zadostiučinění, že by si ji vydobyla silou. Ležel jí u nohou a říkal: „Ovšemže tě potřebuju. Šílím, když tě jen vidím. Můžeš si se mnou dělat, skoro co chceš. To chceš slyšet? Skoro, Dominiko. Ale k jistým věcem mě nikdy nepřinutíš – mohla bys mi připravit peklo na zemi, kdybys to vyžadovala a já ti to musel odmítnout, což bych musel. Hotové peklo, Dominiko. Těší tě to? Proč potřebuješ vědět, jestli ti patřím? Vždyť je to tak jasné. To víš, že ti patřím. Vším, čím mohu někomu patřit. A ty nikdy nebudeš žádat víc. Ale potřebuješ vědět, jestli mě můžeš přinutit trpět. Můžeš. No a?“ Nebyla to slova poraženého, protože nebyla vynucena, bylo to prosté a ochotné konstatování skutečnosti. Necítila vzrušení vítěze, připadala si vlastněná víc než kdykoli předtím, vlastněná mužem, který byl schopen říkat takové věci, vědět, že je to všechno pravda, a přesto se nechat dál ovládat a zároveň ovládat sám – tak jak to sama chtěla.

Koncem června navštívil Roarka člověk jménem Kent Lansing. Bylo mu čtyřicet, vypadal jako profesionální zápasník, navíc vystřižený z módního časopisu, ačkoli nebyl nijak statný, svalnatý ani drsný, naopak byl hubený a kostnatý. Už při pohledu na něj se člověku vybavil boxer nebo něco takového, co se k jeho vzhledu vůbec nehodilo: beranidlo, tank, podmořské torpédo. Byl členem společnosti ustanovené za účelem výstavby luxusního hotelu v South Central Parku. Společnost sestávala z mnoha zámožných mužů a řídila ji početná rada. Koupili pozemek a dosud si nevybrali architekta. Kent Lansing byl však už předem rozhodnutý, že to bude Roark.

„Nebudu se pokoušet vám sdělit, jak rád bych to dělal,“ řekl mu Roark na konci první schůzky. „Ale nevidím sebemenší důvod, proč by to měli přidělit mně. Dokážu s lidmi vyjít – když je každý sám. Jakmile utvoří skupinu, neumím to s nimi. V životě si mě žádná rada nenajala – a nemyslím, že to někdy nějaká udělá.“

Kent Lansing se usmál. „Už jste někdy viděl radu, která by něco udělala?“

„Jak to myslíte?“

„Tak, jak to říkám: už jste někdy viděl radu, která by vůbec něco udělala?“

„No, zjevně existují a fungují.“

„Vážně? Víte, bývaly časy, kdy si všichni mysleli, že Země je placatá. Bylo by zábavné zauvažovat o povaze a příčinách klamných iluzí lidstva. Jednou o tom napíšu knihu. Slávu s ní asi nesklidím. Jedna kapitola bude určitě o správních radách. Žádné totiž neexistují.“

„Rád bych vám uvěřil, ale nechápu, v čem je vtip.“

„Ne, buďte rád, že nevěříte. Příčiny klamných iluzí nejsou nijak pěkné. Jsou buď nekalé, nebo tragické. A tahle je nekalá i tragická. Hlavně nekalá. A není to žádný vtip. Ale to teď nebudeme rozebírat. Chci tím říct jen to, že správní radu tvoří jeden nebo dva ambiciózní lidé – a spousta balastu. Chci říct, že lidská seskupení jsou prázdnota. Jedno velké, obrovské, prázdné nic. Říká se, že člověk si neumí představit naprosté nic. Blbost, stačí se posadit na jakoukoli schůzi jakéhokoli výboru. Vtip je jen v tom, kdo se rozhodne to nic zaplnit. Je to těžký boj. Ten nejtěžší. Je jednoduché bojovat s nepřítelem, pokud existuje. Ale když ne… Nedívejte se na mne, jako bych byl blázen. Zrovna vy byste to měl vědět. Vy přece bojujete s prázdnotou celý život.“

„Já se tak na vás dívám, protože se mi líbíte.“

„Samozřejmě že se vám líbím. Stejně jako jsem věděl, že se vy budete líbit mně. Lidé jsou bratři, víte, a mají velký smysl pro bratrství – kromě správních rad, odborů, společností a jiných řetězových gangů. Ale už zase moc mluvím. Proto jsem také dobrý obchodník. Ačkoli nemám, co bych vám prodal. Ale to vy víte. Takže se jen shodneme na tom, že Aquitanii – tak se má náš hotel jmenovat – postavíte, a při tom zůstaneme.“

Kdyby se násilí bitev, které se nevedou před očima veřejnosti, dalo měřit hmotnými měřítky, vstoupila by bitva Kenta Lansinga proti správní radě společnosti Aquitania do historie jako jeden z největších masakrů. Ale věci, proti nimž bojoval, byly příliš abstraktní na to, aby po nich zbylo něco tak hmotného, jako jsou mrtvoly na bitevním poli.

Musel se utkat s takovými úkazy jako: „Poslyš, Palmere, Lansing mluví o nějakém Roarkovi, jak budeš volit, nevíš, jak se na něj tváří nahoře?“

„Počkám, až jak budou volit ostatní.“

„Lansing tvrdí, že… ale Thorpe mi zase říkal, že…“

„Talbot chce stavět luxusní hotel v šedesátém bloku Páté a prý to dá firmě Francon & Keating.“

„Harper by prý byl všemi deseti pro toho mladého – Gordona Prescotta.“

„Betsy říká, že jsme se zbláznili.“

„Mně se ten Roark nelíbí od pohledu – nevypadá zrovna vstřícně.“

„Moje řeč, Roark je z těch, s kterými jsou vždycky problémy, na to já mám čich. Podle mne není normální.“

„Co tím myslíš?“

„Ale prosím tě, víš moc dobře, co tím myslím: prostě není normální.“

„Thompson tvrdí, že paní Pritchettová to ví určitě, protože jí prý pan Macy říkal, že kdyby…“

„Mě, hoši, vůbec nezajímá, co kdo říká, já mám svůj vlastní názor, a říkám vám, že podle mne je ten Roark mizerný architekt. Mně se ten jeho Enrightův dům nelíbí.“

„Proč ne?“

„Nevím. Prostě se mi nelíbí a basta. Nemůžu snad mít svůj vlastní názor?“

Bitva se táhla týdny. Každý se k tomu mohl vyjádřit, kromě Roarka. Lansing mu řekl: „To je v pořádku. Dejte si oraz. Nic nedělejte. Mluvení nechte na mně. Vy stejně nemůžete dělat nic. Když jde o společnost, ten, o koho se jedná, kdo má udělat nejvíc práce a na kom leží největší zásluha, má nejmíň co mluvit. Je přece samozřejmé, že nemá žádný rozhodující hlas a důvody, které by mohl předložit, jsou předem zamítnuty jako neobjektivní – nikdy se totiž nemluví o žádném projevu, jen o řečníkovi. Je o tolik jednodušší odsuzovat člověka než myšlenku. Ačkoli jak může sakra někdo posuzovat člověka, aniž by vzal v úvahu způsob jeho myšlení, je vážně nad moje chápání. Nicméně tak to chodí. Tak vidíte, důvody je třeba vážit na váze. A váhy nejsou z bavlny. A bavlna je to, z čeho je stvořena lidská duše – chápete, ta hmota, jež neudrží tvar, neklade žádný odpor a může být zkroucena sem a zase tam, a třeba do preclíku. Vy byste jim tisíckrát lépe než já dokázal říct, proč si vás mají najmout. Ale oni by vás neposlouchali, a mě poslouchat budou. Protože já jsem prostředník. Nejkratší spojnice mezi dvěma body není přímka, ale – prostředník. A čím víc prostředníků, tím kratší vzdálenost. Taková je psychologie preclíku.“

„Proč za mne tak bojujete?“ zeptal se Roark.

„Proč vy jste dobrý architekt? Protože máte nějaká svá měřítka pro to, co je dobré, a protože jsou vaše a stojíte si za nimi. Já chci dobrý hotel a mám určitá měřítka pro to, co je dobré, a protože jsou moje a vy jste ten, kdo mi může dát to, co chci. A když za vás bojuju, dělám – z mé strany – jen to, co děláte vy, když projektujete budovu. Myslíte, že poctivost je výsadou umělců? A co je vlastně podle vás poctivost? Schopnost neukradnout z kapsy hodinky tomu, kdo stojí vedle vás? Ne, tak jednoduché to není. Kdyby to bylo jen v tomhle, pak bych klidně řekl, že devadesát pět procent lidí jsou čestní, rovní občané. Až na to, že, jak vidíte, nejsou. Poctivost je schopnost stát za nějakou myšlenkou. Za předpokladu, že je člověk schopen myslet. Myšlení je něco, co si nelze někde vypůjčit anebo dát do zástavy. A přesto, kdybych měl vybrat symbol pro lidstvo tak, jak je známe, nevybral bych ani kříž, ani orla, ani lva, ani jednorožce. Vybral bych vývěsní štít zastavárny.“

A když se na něj Roark podíval, dodal: „Nebojte se. Jsou všichni proti mně. Ale já mám jednu výhodu: oni nevědí, co chtějí. Já to vím.“

Na sklonku července podepsal Roark smlouvu na stavbu Aquitanie.

Ellsworth Toohey seděl ve své kanceláři, díval se do novin rozložených na svém stole, na zprávu o uzavření smlouvy na stavbu Aquitanie. Kouřil, cigaretu vetknutou do koutku úst podepíral dvěma nataženými prsty a jedním z nich na ni poklepával, pomalu, rytmicky, dlouho.

Vtom uslyšel zvuk otevírajících se dveří, vzhlédl a spatřil Dominiku. Právě vešla, opřela se o zárubeň a založila si ruce na prsou. Ve tváři se jí zračil zájem, nic víc, ale vidět u ní výraz skutečného zájmu bylo dost znepokojující.

„Moje milá,“ řekl a zvedl se ze židle, „to je poprvé, co sis dala tu námahu zajít za mnou do kanceláře – po čtyřech letech, co pracujeme pod jednou střechou. To by se snad mělo oslavit.“

Nekomentovala to, jen se pousmála, což bylo znepokojující ještě víc. Milým hlasem dodal: „Můj drobný proslov byl samozřejmě myšlen jako otázka. Nebo už si nerozumíme?“

„Zřejmě ne – když považuješ za nutné se mě ptát, co mě sem přivádí. Ale ty to víš, Ellsworthi, ty to moc dobře víš; leží ti to na stole.“ Přešla ke stolu a cvrnkla prstem do rohu novin. Zasmála se. „Nemrzí tě, žes je neschoval? Jistěže jsi mě nečekal. Ne že by to na věci něco měnilo. Ale je zábavné tě jednou přistihnout při činu. Takhle, přímo na tvém stole. A navíc ještě na stránce o nemovitostech.“

„Říkáš to, jako by ti ta nicotná zprávička udělala radost.“

„Správně, Ellsworthi. Udělala.“

„Myslel jsem, žes dělala všechno pro to, abys té smlouvě zabránila.“

„Přesně tak.“

„Jestli si myslíš, že mi tu budeš hrát nějaké divadlo, Dominiko, tak jsi na omylu. Tohle není divadlo.“

„Ne, Ellsworthi. To není.“

„Ty jsi ráda, že to Roark dostal?“

„Hrozně ráda. Klidně bych se s tím Kentem Lansingem, ať je to kdokoli, vyspala, kdybych ho někdy potkala a on mě o to požádal.“

„Takže naše dohoda už neplatí?“

„Co tě nemá. Budu se snažit zarazit každou nabídku, která Roarkovi přijde do cesty. Aspoň se o to nepřestanu pokoušet. I když to nebude už tak snadné jako předtím. To víš, Enrightův dům, Cordova budova – a teď tohle. Nebude to pro mne žádná hračka – a pro tebe také ne. Dává ti na frak, Ellsworthi. Ellsworthi, co když jsme se v našem úsudku o světě spletli, ty a já?“

„Ty určitě, moje milá. Nezlob se na mne. Měl jsem to vědět dřív, nemuselo mě to tak překvapit. Samozřejmě že musíš mít radost, že to dostal. Dokonce klidně přiznám, že já z toho vůbec radost nemám. A je to, vidíš? Tvoje návštěva v mé kanceláři byla dokonale úspěšná. Takže Aquitanii smázneme jako naše velké minus, uděláme za ní tlustou čáru a budeme pokračovat dál.“

„Jistě, Ellsworthi. Přesně tak. Dnes večer mám v plánu zajistit Petru Keatingovi nádhernou novou nemocnici.“

Ellsworth Toohey šel domů a celý večer přemýšlel o Hoptonu Stoddardovi.

Hopton Stoddard byl malý muž obtížený dvaceti miliony dolarů. Do této sumy přispěla tři dědictví a sedmdesát dva let činorodého života věnovaného vydělávání peněz. Hopton Stoddard byl geniální investor; investoval do všeho – do domů pochybné pověsti, do velkorysých divadelních představení na Broadwayi, nejraději s náboženským námětem, do továren, farmářských hypoték i antikoncepčních prostředků. Byl malý a shrbený. Neměl sice zohavenou tvář, ale všichni si mysleli, že s ní něco má, protože měla stálý výraz: úsměv. Koutky drobných úst byly věčně veselou náladou pozdvižené do tvaru „v“, obočí byla dvě malá véčka obrácená dolů a klenoucí se nad kulatýma, modrýma očima, bohaté, bílé, zvlněné vlasy vypadaly jako paruka, ale byly pravé.

Toohey znal Hoptona Stoddarda spoustu let a měl na něj silný vliv. Hopton Stoddard se nikdy neoženil, neměl žádné příbuzné ani přátele. Lidem nedůvěřoval, protože si myslel, že jim jde o jeho peníze. Tooheyho si však nesmírně vážil, protože představoval pravý opak jeho života. Tooheyho pozemské statky vůbec nezajímaly a jen na základě tohoto kontrastu ho Stoddard považoval za zosobněnou ctnost. Nad tím, jaký obraz vrhalo toto ocenění na jeho vlastní život, se nikdy nepozastavil. Nikdy si zcela neujasnil smysl vlastního života a jeho nejistota léty, s jistotou přibližujícího se konce, rostla. Útěchu nacházel ve víře – ve formě odpustků. Vystřídal několik různých církví, docházel na bohoslužby, odkázal jim značné sumy a pak přestoupil na jiné vyznání. Jak léta plynula, tempo jeho hledání se zrychlovalo; začínalo připomínat paniku.

Tooheyho lhostejnost k náboženství byla jedinou vadou, již na něm – na svém příteli a učiteli – Stoddard shledával. Ale všechno, co Toohey hlásal, se zdálo být v souladu s božími zákony: láska k bližnímu, obětování se, pomoc chudým. Když jednal na základě Tooheyho rady, cítil se Hopton Stoddard vždycky dobře a jistě. K štědrým sponzorským darům institucím, které mu Toohey doporučil, se nenechal nikdy dvakrát pobízet. V otázkách duše byl pro něho Toohey na zemi téměř tímtéž, čím pro něj byl Bůh v nebi.

To léto však Toohey poprvé u Hoptona Stoddarda se svou autoritou neuspěl.

Hopton Stoddard se rozhodl uskutečnit svůj sen, který plánoval několik let, tajně a pečlivě, jako všechny své investice: rozhodl se postavit chrám. Neměl to být chrám nějaké zvláštní víry, ale nadcírkevní památník náboženství, katedrála víry, otevřená všem. Nechtěl nic riskovat.

Zdrtilo ho, když mu Ellsworth Toohey řekl, aby od toho projektu upustil. Toohey měl v plánu postavit budovu pro nový ústav pro postižené děti, založil už organizaci, výbor významných sponzorů, nadaci pro provozní výdaje – ale scházela mu ještě budova a prostředky na její postavení. Chtěl-li mít Hopton Stoddard památník skutečně hodný svého jména, nejvyšší projev své štědrosti, na jaký šlechetnější účel by měl poskytnout své peníze než na Ústav postižených dětí Hoptona Stoddarda, připomněl mu Toohey důrazně; na ty ubohé, malé, zanedbané, o které se nikdo nestará. Hoptona Stoddarda však nemohl nadchnout žádný ústav ani jiná světská instituce. Musel to být „Chrám lidského ducha Hoptona Stoddarda“.

Proti Tooheyho skvělé výzbroji neměl argumenty, nemohl na to říct nic víc než jen: „Ne, Ellsworthi, tak to není, tak ne.“ Záležitost zůstala otevřená. Hopton Stoddard neustoupil, ale Tooheyho nesouhlas ho rozladil a on odkládal rozhodnutí ze dne na den. Věděl jen, že se musí rozhodnout do konce léta, protože na podzim měl odjet na dlouhou cestu, na cestu kolem světa po posvátných místech nejrůznějších náboženství, od Lurd přes Jeruzalém a Mekku až po Váránasí.

Pár dní po otištění zprávy o smlouvě na Aquitanii zašel Toohey jednou večer za Hoptonem Stoddardem do jeho obrovského, nábytkem přeplněného bytu na Riverside Drive.

„Hoptone,“ začal povzbudivě, „měl jsi pravdu. Ten chrám je dobrý nápad.“

„Ne!“ vydechl Hopton Stoddard nevěřícně.

„Ano,“ opakoval Toohey, „měl jsi pravdu. Nic jiného by nebylo tak vhodné. Musíš postavit chrám. Chrám lidského ducha.“

Hopton Stoddard ztěžka polkl a modré oči mu zvlhly. Cítil, že musel ujít po své správné cestě už hodně daleko, když mohl dát lekci svému vlastnímu učiteli. Teď už na ničem nezáleželo; jenom seděl jako pokorné, svraštělé nemluvně, poslouchal Ellsworthe Tooheyho, přikyvoval a se vším souhlasil.

„Je to ambiciózní počin, Hoptone, a pokud se k tomu rozhodneš, musíš to udělat, jak se patří. Je to trochu troufalé, víš – nabízet Bohu dar – a jestli to neuděláš nejlépe, jak umíš, vyzní to spíš jako urážka než jako projev úcty.“

„Ano, ovšem. Všechno musí být, jak se patří. Musí to být, jak se patří. Musí to být nejlepší. Pomůžeš mi, Ellsworthi, že? Ty se v budovách a umění a v tom všem vyznáš – musí to být, jak se patří.“

„Pomohu ti moc rád, pokud o to opravdu stojíš.“

„Jestli o to stojím! Co tím myslíš – jestli o to stojím!… Svatá dobroto, co bych si bez tebe počal? Já přece nevím vůbec nic o… o těchhle věcech. A musí to být, jak se patří.“

„Jestli chceš, aby to bylo, jak se patří, uděláš všechno přesně tak, jak ti řeknu?“

„Ano. Ano. Ano, jistě.“

„Za prvé, architekt. To je velice důležitý krok.“

„Ano, to je.“

„Určitě nechceš žádného z těch saténem potažených reklamních hochů s dolarovými znaky všude po sobě. Chceš člověka, který věří své práci jako – jako ty věříš v Boha.“

„Máš pravdu. Úplnou pravdu.“

„Pak si musíš najmout toho, koho ti poradím.“

„Jistě. Kdo to je?“

„Howard Roark.“

„Co?“ Hopton Stoddard nasadil nechápavý výraz. „Kdo je to?“

„To je muž, který postaví Chrám lidského ducha.“

„Je vůbec dobrý?“

Ellsworth Toohey se otočil a podíval se mu přímo do očí.

„Na mou duši, Hoptone,“ řekl pomalu, „je to ten nejlepší ze všech.“

„Aha!…“

„Ale nedá se snadno získat. Pracuje jen za určitých podmínek. Ty musíš důsledně respektovat. Musíš mu dát úplně volnou ruku. Řekni mu, co chceš a kolik do toho hodláš investovat, a zbytek nech na něm. Nech ho to nakreslit a postavit, jak chce. Jinak to neudělá. Řekni mu na rovinu, že o architektuře nic nevíš a že sis ho vybral, protože ses domníval, že je jediný, komu se dá věřit, že všechno udělá, jak se patří, bez nějakých rad a zásahů zvenčí.“

„Dobře, jestli za něj ručíš.“

„Ručím ti za něj.“

„To je v pořádku. Je mi jedno, kolik to bude stát.“

„Musíš být ale opatrný, až s ním budeš mluvit. Myslím, že to nejdřív odmítne. Řekne ti, že nevěří v Boha.“

„Cože!“

„Nesmíš mu věřit! Je to hluboce věřící člověk – svým vlastním způsobem. To je patrné na jeho budovách.“

„Aha.“

„Ale nepatří k žádné oficiální církvi. Takže nebudeš vypadat, že někomu straníš. Nikoho tím neurazíš.“

„To je dobře.“

„A teď, když jde o věc víry, musíš věřit především ty sám. Je to tak?“

„Ano, je.“

„Nečekej tedy na jeho první výkresy. Bude to chvíli trvat – a ty nesmíš svou cestu odkládat. Prostě ho najmi – smlouvu s ním uzavírat nemusíš, to není potřeba – zařiď v bance, aby se postarali o finanční stránku, a ostatní už nech na něm. Honorář mu zaplatíš, až se vrátíš. Až za rok nebo tak nějak přijedeš z cest, kde uvidíš všechny ty slavné chrámy, bude tu na tebe čekat tvůj vlastní, mnohem lepší.“

„Přesně tak jsem si to představoval.“

„Musíš ale myslet na to, jak to nejlépe odhalit veřejnosti, na patřičné věnování, na správnou publicitu.“

„Jistě… Tedy, publicitu?“

„Ovšem. Víš snad o nějaké větší události, kterou by nedoprovázela dobrá reklamní kampaň? Události, které reklamní kampaň nedoprovází, za moc nestojí. Když toto zanedbáš, vyzní to přímo neuctivě.“

„To je pravda.“

„Takže jestli chceš tu správnou publicitu, musíš ji naplánovat pečlivě a s předstihem. To, co potřebuješ při odhalení chrámu, musí být jedna velká fanfára, jako předehra k opeře, jako zvuk Gabrielova rohu.“

„Umíš to tak krásně říct.“

„Co rozhodně nesmíš dopustit, je rozmělnění celého efektu hordami novinářských dravců, kteří by začali uslintávat nějaké předčasné zprávy. Nenech zveřejnit výkresy chrámu. Uchovej je v tajnosti. Řekni Roarkovi, že je chceš uchovat v tajnosti. Nebude nic namítat. Nařiď stavební firmě, aby po dobu stavebních prací umístila kolem pozemku ohradu. Aby nikdo neviděl, jak bude chrám vypadat, dokud se nevrátíš a neodhalíš ho sám. Pak – ať se objeví jeho fotografie v každých zatracených novinách v téhle zemi!“

„Ellsworthi!“

„Prosím?“

„To je výborný nápad. Přesně tak jsme před deseti lety uvedli Legendu o Panně Marii, s devadesáti sedmi účinkujícími.“

„Ano. Ale mezitím musíš udržet veřejnost v napětí. Najmi si dobrého tiskového agenta a řekni mu, jak to má udělat. Znám jednoho skvělého. Řekni mu, aby se každý druhý týden nebo tak nějak objevilo v novinách něco o tajemném Stoddardově chrámu. Jen ať jsou zvědaví. Ať si počkají. Až přijde čas, budou navnaděni a připraveni.“

„Správně.“

„Ale co je nejdůležitější, Roark se nesmí dozvědět, že jsem ti ho doporučil já. Nesmíš se nikomu ani slůvkem zmínit, že s tím mám něco společného. Ani živé duši. Přísahej.“

„Ale proč ne?“

„Protože mám mezi architekty příliš mnoho přátel a protože je to významná zakázka a já se nechci nikoho dotknout.“

„Ano. To máš pravdu.“

„Přísahej.“

„Ale, Ellsworthi!“

„Přísahej. Na spásu své duše.“

„Přísahám. Na… to.“

„Dobře. A protože jsi nikdy s architekty nejednal a on je dost neobvyklý architekt a ty to nechceš pomotat, řeknu ti teď přesně, co mu máš říct.“

Nazítří vešel Toohey do Dominičiny kanceláře. Zastavil se u jejího stolu, usmál se a hlasem, v němž úsměv chyběl, řekl:

„Vzpomínáš si ještě na Hoptona Stoddarda a ten jeho chrám všech věřících, o kterém už dobrých šest let mluví?“

„Matně.“

„Bude ho stavět.“

„Vážně?“

„Dá to Howardu Roarkovi.“

„Ne!“

„Ano.“

„No to mě podrž… Zrovna Hopton!“

„Hopton.“

„No dobře. Vezmu si ho do parády.“

„Ne. Necháš to být. To já jsem mu řekl, aby to dal Roarkovi.“

Zůstala nehnutě sedět, tak, jak k ní ta slova dolehla, výraz pobavení se jí vytratil z tváře.

„Chtěl jsem ti to říct, aby náhodou nedošlo k nějakým taktickým přehmatům,“ dodal. „Nikdo jiný o tom neví a ani se to nedozví. Věřím, že to budeš mít na paměti.“

„Co tím sleduješ?“ zeptala se, pohybujíc napjatými rty.

Usmál se a řekl:

„Udělám ho slavným.“

Roark seděl v pracovně Hoptona Stoddarda a ohromeně ho poslouchal. Hopton Stoddard mluvil rozvláčně, znělo to upřímně a přesvědčivě, ale bylo to způsobeno faktem, že se svůj proslov naučil skoro doslova. Jeho oči, oči nemluvněte, hleděly na Roarka s milou vemlouvavostí. Poprvé v životě Roark málem zapomněl na architekturu a postavil lidský faktor před ni. Chtělo se mu vstát a odejít, nemohl toho člověka vystát. Ale slova, která slyšel, ho zadržela; ta slova nepatřila k mužově tváři ani k jeho hlasu.

„Takže chápete, pane Roarku, že ačkoli to má být náboženský stánek, bude to zároveň i něco víc. Jak jste slyšel, chceme to nazývat Chrámem lidského ducha. Chtěli bychom zachytit – v kameni, podobně jako jiní zachycují hudbou – ne jedno úzce vymezené vyznání, ale samu podstatu náboženství. A co je podstatou náboženství? Směřování lidského ducha k tomu nejvyššímu, nejšlechetnějšímu, nejlepšímu. Lidský duch coby tvůrce a dobyvatel nejvyššího ideálu. Mocná životodárná síla světa. Hrdinský lidský duch. To je váš úkol, pane Roarku.“

Roark si nechápavě protřel oči hřbetem ruky. To nebylo možné. To prostě nebylo možné. To přece nemohl ten člověk chtít; ne tento. Z jeho úst to znělo děsivě.

„Pane Stoddarde, obávám se, že jste se spletl,“ řekl vleklým, unaveným hlasem. „Myslím, že nejsem ten, koho hledáte. Nejsem pro takový úkol ten správný člověk. Nevěřím v Boha.“

Překvapilo ho, že na tváři Hoptona Stoddarda vyvolal výraz potěšení a triumfu. Hopton Stoddard zářil uznáním – uznáním jasnozřivosti Ellsworthe Tooheyho, jenž měl jako vždycky pravdu. Napřímil se posílen novou důvěrou a řekl rozhodně a poprvé tónem starého muže promlouvajícího k mladému člověku, tónem moudrým a shovívavým:

„To nevadí. Jste hluboce věřící člověk, pane Roarku – svým způsobem. Svědčí o tom vaše stavby.“

Nechápal, proč na něj Roark tak zírá, bez hnutí a tak dlouho.

„To je pravda,“ připustil Roark. Řekl to téměř šeptem.

To, že se dozvěděl něco o sobě a o svých budovách od tohoto muže, který to prohlédl a pochopil dřív než on sám, že to tento muž vyslovil tónem shovívavé důvěrnosti svědčící o naprostém pochopení – to rozptýlilo Roarkovy pochybnosti. Řekl si, že lidem vlastně vůbec nerozumí; že zdání klame, že Hopton Stoddard bude daleko na druhém konci světa, že před takovou zakázkou žádné námitky neobstojí, že na ničem jiném nezáleží, když lidský hlas – třeba i hlas Hoptona Stoddarda – dál říkal:

„Rád bych to nazýval Bohem. Vy tomu můžete říkat jakkoli. Ale chci, aby ta budova měla vašeho ducha. Vašeho ducha, pane Roarku. Dejte mi z něj to nejlepší – a splníte tím svůj úkol, stejně jako ho splním já. Nestarejte se o význam, který chci sdělit. Ať je to váš duch přetvořený do budovy – a ten chrám bude mít svůj smysl, ať už si ho budete vědom nebo ne.“

A tak Roark souhlasil se stavbou Stoddardova Chrámu lidského ducha.

11

V prosinci byla s velkou pompou otevřena budova Cosmo-Slotnicku. Byli tam všichni slavní, květinové podkovy, filmové kamery, otáčivé reflektory a tři hodiny proslovů, jeden jako druhý.

Měl bych být šťastný, říkal si Petr Keating – a nebyl. Sledoval z okna kompaktní plochu tváří zaplňujících Broadway ode zdi ke zdi. Snažil se mluvit, aby sám sebe rozveselil. Necítil nic. Musel si přiznat, že se nudí. Ale usmíval se, potřásal rukama a nechával se fotografovat. Budova Cosmo-Slotnicku se těžkopádně zvedala nahoru jako velké bílé otřepané klišé.

Když ceremonie skončily, odvedl Ellsworth Toohey Keatinga do ústraní světlefialového boxu tiché, drahé restaurace. Na počest slavnostního otevření se ten večer konalo množství oslnivých večírků, Keating však vděčně přijal Tooheyho pozvání, aby mohl všechna ostatní odmítnout. Toohey ho sledoval, jak se chopil skleničky a klesl do sedačky.

„Bylo to velkolepé, co?“ začal Toohey. „To je, Petře, vrchol toho, co můžeš od života čekat.“ Delikátně pozvedl svou sklenku. „Na to, abys zažil ještě mnoho takových vítězství, jako je toto. Jako je to dnešní.“

„Díky,“ řekl Keating a spěšně se natáhl po skleničce. Nadzvedl ji a zjistil, že už je prázdná.

„Copak nejsi pyšný, Petře?“

„Jsem. Samozřejmě že jsem.“

„To je dobře. Tak tě rád vidím. Hrozně ti to dneska slušelo. V těch filmových týdenících se budeš vyjímat skvěle.“

V Keatingových očích přeskočila jiskra zájmu. „No, to doufám.“

„Je škoda, že nejsi ženatý, Petře. Taková manželka by byla dnes tou nejlepší ozdobou. Veřejnost si na to potrpí. A filmoví diváci také.“

„Káťa není moc fotogenická.“

„Aha, máš pravdu, vždyť ty jsi zasnoubený s Káťou. Promiň. Pořád na to zapomínám. Ne, Káťa není moc fotogenická. A také si teď za nic na světě nedokážu představit, že by Káťa mohla být něco platná coby společnice na veřejnosti. Káťa má spoustu krásných vlastností, ale kultivované a sebejisté chování ve společnosti k nim nepatří. Musíš mi, Petře, odpustit, že jsem se nechal tak unést. Když se člověk zabývá uměním tak jako já, začne se často dívat na věci čistě z hlediska uměleckého vkusu. A když jsem se díval dnes večer na tebe, nemohl jsem se ubránit tomu, abych v duchu vedle tebe neviděl ženu, která by se po tvém boku patřičně vyjímala.“

„Koho?“

„Ale prosím tě, neber mě vážně. To je jen takový výplod mé estetické mysli. Život nikdy není tak dokonalý. Lidé ti už teď závidí. Ještě abys ke svým úspěchům přidával tento.“

„Koho?“

„Nech toho, Petře. Stejně ji nemůžeš mít. Tu nemůže mít nikdo. Jsi dobrý, ale ne až tak dobrý.“

„Koho?“

„Dominiku Franconovou, koho jiného?“

Keating se napřímil a Toohey zaznamenal v jeho očích ostražitost, revoltu, skutečné nepřátelství. Sám však pohledem neuhnul, byl to Keating, kdo to nevydržel, znovu se sesul do opěradla a řekl úpěnlivým hlasem:

„Proboha, Ellsworthi, vždyť ji nemiluju.“

„To mě také ani nenapadlo. Ale já nějak pořád zapomínám na to, že průměrný muž přičítá lásce ještě jeden přehnaný význam – sex.“

„Já nejsem průměrný muž,“ řekl Keating unaveně; byl to automatický protest – bez útoku.

„Narovnej se, Petře. Nevypadáš jako hrdina, když sedíš celý zhroucený.“

Keating sebou trhl a narovnal se – poslušně a zlostně.

„Vždycky jsem cítil, že bys mě rád dal dohromady s Dominikou Franconovou. Proč? Co bys z toho měl?“

„Tos přesně vystihl, Petře. Co bych z toho já asi tak mohl mít? Ale mluvili jsme o lásce. Sexuální láska je, Petře, dokonale sobecký cit. A sobecké city nevedou ke štěstí. Nebo ano? Vezmi si třeba dnešní večer. Byl to večer, který by úplně zahltil srdce každého egoisty. A byl jsi šťastný, Petře? Ani se nenamáhej s odpovědí, můj milý. Chci tím jen říct, že člověk nesmí slepě věřit svým osobním tužbám. Na tom, po čem toužíme, ve skutečnosti tak málo záleží! A člověk nedosáhne štěstí, dokud toto nepochopí. Zamysli se trochu nad dnešním večerem. Ty, Petře, jsi tam byl ten nejméně důležitý ze všech. A tak by to mělo být. Nejde totiž o toho, kdo něco udělal, ale o ty, pro které to udělal. Ale tys to nechtěl přijmout – a proto nepociťuješ to povznášející vzrušení, které by sis zasloužil.“

„To je pravda,“ šeptl Keating. Nikomu jinému by to nepřiznal.

„Přišel jsi o možnost cítit se krásně hrdý na svou dokonalou nesobeckost. Jen když se naučíš popřít své já, zcela, jen když se naučíš nebrat tak úplně vážně ty hloupé sentimentality, po nichž touží tvůj přízemní pohlavní pud – jen tehdy můžeš dosáhnout velikosti, kterou jsem od tebe vždycky očekával.“

„Ty… věříš, že bych to mohl dokázat, Ellsworthi? Opravdu?“

„Kdybych tomu nevěřil, tak bych tu neseděl. Ale vraťme se k lásce. Soukromá láska, Petře, je velké zlo – jako všechno, co je soukromé. A vždycky vede jen k trápení. Víš proč? Soukromá láska je akt diskriminace, preference. Je to akt nespravedlnosti – vůči každému člověku na zemi, jehož tím okrádáš o cit, který svévolně odevzdáváš jednomu vyvolenému. Musíš mít rád všechny lidi stejně. Ale nemůžeš dosáhnout tak ušlechtilého citu, dokud v sobě nezahubíš všechny své soukromé volby. Jsou špatné a neplodné – protože odporují základnímu vesmírnému zákonu – rovnosti mezi všemi lidmi.“

„Chceš říct,“ řekl Keating, náhle zaujat, „že… že z filozofického hlediska, někde hluboko dole, jsme si tedy všichni rovni? Úplně všichni?“

„Samozřejmě.“

Keating nedokázal říct, proč je mu ta myšlenka tak hřejivě milá. Nevadilo mu, že ho to staví do jedné řady s každým kapsářem v davu, který se dnes večer shromáždil, aby se obdivoval jeho budově; ta myšlenka mu matně vytanula na mysli, ale nechala ho klidným, i když to odporovalo jeho vášnivé potřebě nadřazenosti, jež ho do této chvíle provázela celým životem. Na tom rozporu nyní vůbec nezáleželo; nemyslel na dnešní večer ani na shromážděný dav. Myslel na člověka, který tu dnes večer nebyl.

„Víš, Ellsworthi,“ naklonil se dopředu, šťastný a trochu nesvůj, „já… já mám debaty s tebou radši než cokoli jiného, mnohem radši. Mohl jsem být dneska na tolika místech, ale je mi tisíckrát lépe, když tu jen tak sedím s tebou. Někdy si říkám, co bych si bez tebe počal.“

„Tak to má přece být,“ řekl na to Toohey. „K čemu by jinak bylo přátelství?“

Každoroční maškarní ples výtvarných umělců předčil tu zimu svou oslnivostí a originalitou všechny předešlé. Athelstan Beasely, vůdčí duch této události, dostal, jak tomu sám říkal, záchvat geniality: všichni architekti měli přijít převlečeni za svou nejlepší stavbu. Mělo to obrovský úspěch.

Petr Keating byl hvězdou večera. Jako budova Cosmo-Slotnicku vypadal úžasně. Dokonalá lepenková replika jeho slavné budovy ho zahalovala od hlavy ke kolenům; obličej mu nebylo vidět, ale jeho jasné oči zářily za okny nejvyššího patra a celý dojem završovala pyramida na střeše, tyčící se nad jeho hlavou. Asi tak v rovině bránice stálo sloupořadí a z portálů rozměrných vstupních dveří vystrkoval vrtící se prst. Nohy měl volné tak, aby se mohl pohybovat s obvyklou elegancí, navlečené v bezvadných společenských kalhotách a kožených lakýrkách.

Guy Francon coby Frinkova národní banka budil velký dojem, ačkoli stavba vypadala trochu přikrčeněji než její originál; aby se do ní vměstnalo jeho břicho. Hadriánova pochodeň nad jeho hlavou byla opatřena skutečnou žárovkou napájenou miniaturní baterií. Ralston Holcombe byl za důstojnou radnici a Gordon L. Prescott vypadal v masce sila s výtahem velice mužně. Eugene Pettingill se kolébal na vyzáblých, stařeckých nohou, malý a sehnutý pod impozantním hotelem na Park Avenue, a kostěnými obroučkami brýlí vykukoval zpod majestátní věže. Dva učenci se přeli v rozpravě, šťouchajíce jeden druhého do břicha dvěma slavnými věžemi, významnými to stavbami města, jež vítaly lodě připlouvající zpoza oceánu. Všichni se náramně bavili.

Mnoho architektů, obzvláště Athelstan Beasely, se s opovržením zmínilo o Howardu Roarkovi, který byl rovněž pozván, ale nepřišel. Čekali, že přijde převlečen za Enrightův dům.

Dominika se zastavila v hale a zůstala stát u dveří s nápisem „Howard Roark, architekt“.

Ještě nikdy jeho kancelář neviděla. Dlouho se přemáhala, aby sem nepřišla. Ale potřebovala znát místo, kde pracuje.

Sekretářku v přijímací kanceláři trochu vyvedlo z míry, když jí Dominika řekla své jméno, ale ovládla se a oznámila Roarkovi návštěvu. „Můžete jít dál, slečno Franconová,“ vyzvala ji.

Když vešla, Roark se usmál, mírně a bez překvapení.

„Věděl jsem, že sem jednou přijdeš,“ řekl. „Chceš, abych tě tu provedl?“

„Co to je?“ zeptala se.

Měl ruce umazané od hlíny. Na dlouhém stole, mezi poházenými rozpracovanými skicami, stál z hlíny postavený model budovy, hrubá studie úhlů a teras.

„Aquitania?“ zeptala se.

Přikývl.

„To děláš vždycky?“

„Ne. Vždycky ne. Někdy. Je tam jeden problém. Rád si s tím chvíli hraju. Asi to bude moje nejmilejší budova – je tak obtížná.“

„Pokračuj. Chci se dívat, jak to děláš. Nevadí ti to?“

„Vůbec ne.“

Za chvíli vypustil její přítomnost z hlavy. Seděla v rohu a sledovala jeho ruce. Pozorovala, jak modelují zdi. Viděla, jak rozbíjejí část stavby a začínají znovu, pomalu, trpělivě, i ve váhavosti zvláštním způsobem jisté. Viděla, jak jeho dlaň uhlazuje dlouhou, rovnou plochu, uviděla hranu, která se pohybem jeho ruky zalomila v prostoru dřív, než ji spatřila v hlíně.

Vstala a přešla k oknu. Budovy dole ve městě nevypadaly o nic větší než model na stole. Zdálo se jí, že vidí jeho ruce, jak tvarují výčnělky, rohy, střechy všech těch staveb, boří a znovu formují. Bezděky pohybovala rukou, kopírujíc tvar vzdálené budovy ve stoupajícím schodišti, a cítila fyzický pocit vlastnictví, jako on.

Obrátila se zpátky ke stolu. Byl stále soustředěně skloněn nad modelem; do tváře mu spadl pramen vlasů. Nedíval se na ni, díval se na hmotu pod svýma rukama. Téměř měla pocit, jako by se dívala, jak přejíždí rukama po těle jiné ženy. Opřela se o zeď, zesláblá návalem prudké fyzické rozkoše.

Začátkem ledna, zatímco z vyhloubených základů budoucí Cordovy budovy a hotelu Aquitania vyrůstaly první ocelové sloupy, pracoval Roark na nákresech chrámu.

Když byly první skici hotové, řekl sekretářce:

„Sežeňte mi Stevena Malloryho.“

„Malloryho, pane Roarku? Kdo… Jo, toho střílejícího sochaře.“

„Jakého střílejícího sochaře?“

„Jak tehdy vystřelil na Ellsworthe Tooheyho, nebo ne?“

„Vážně? Ano, máte pravdu.“

„A toho tedy chcete, pane Roarku?“

„Přesně toho.“

Dva dny obvolávala sekretářka umělecké agentury, galerie, architekty, redakce novin. Nikdo jí nedokázal říct, co se se Stevenem Mallorym stalo a kde ho hledat. Třetí den oznámila Roarkovi: „Zjistila jsem nějakou adresu, ve Village, kde by snad údajně měl bydlet. Telefon nemá.“ Roark jí nadiktoval dopis, v němž Malloryho žádal, aby mu zavolal do kanceláře.

Dopis se zpátky nevrátil, ale uplynul týden a žádná odpověď nepřišla. Pak Steven Mallory zavolal.

„Haló?“ ozval se Roark, když mu sekretářka přepnula hovor.

„Tady Steven Mallory,“ řekl mladý, drsný hlas tónem, jenž nechával za slovy netrpělivé, útočné ticho.

„Rád bych se s vámi sešel, pane Mallory. Mohli bychom se domluvit na schůzce v mé kanceláři?“

„Proč se se mnou chcete scházet?“

„Kvůli práci, samozřejmě. Rád bych, abyste udělal něco pro mou budovu.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Dobře,“ řekl Mallory netečným hlasem. „Pro jakou budovu?“ zeptal se.

„Pro Stoddardův chrám. Možná jste o něm už…“

„Jo, slyšel. Děláte ho vy. Kdo by o něm neslyšel? Zaplatíte mi aspoň tolik, co platíte svému tiskovému manažerovi?“

„Žádného si neplatím. Vám zaplatím tolik, kolik si řeknete.“

„Sám víte, že to nemůže být moc.“

„V kolik by se vám hodilo sem přijít?“

„To si sakra řekněte sám. Dobře víte, že nemám zrovna moc práce.“

„Zítra ve dvě odpoledne?“

„Dobře.“ A dodal: „Nelíbí se mi váš hlas.“

Roark se zasmál. „Mně ten váš ano. Nechte toho a zítra ve dvě ať jste tady.“

„Tak jo.“ Mallory zavěsil.

Roark položil s úsměvem sluchátko. Náhle se však jeho úsměv rozplynul a jeho pohled, upřený na telefon, zvážněl.

Mallory se ve smluvenou hodinu nedostavil. Uplynuly tři dny a neozval se. Roark se za ním vydal osobně.

Dům, v němž Mallory bydlel, byl chátrající činžák z hnědého pískovce v neosvětlené ulici páchnoucí rybinou z nedalekého tržiště. Do domu se vcházelo úzkými dveřmi, vmáčknutými mezi prádelnu a ševcovskou dílnu. „Mallory? Pátý patro vzadu,“ utrousila upachtěná bytná a lhostejně se odšourala. Roark vystoupal nahoru po trouchnivějícím dřevěném schodišti osvětleném žárovkami, jež byly opředeny sítí trubek. Zaklepal na ohmatané dveře.

Otevřely se. Na jejich prahu stál vychrtlý mladý muž s neupravenými vlasy, výraznými ústy lemovanými čtverhranným spodním rtem a nejpůsobivějšíma očima, jaké kdy Roark viděl.

„Co chcete?“ vyštěkl.

„Pan Mallory?“

„Jo.“

„Já jsem Howard Roark.“

Mallory se zasmál, opřel se o zárubeň a natáhl jednu ruku přes vchod; rozhodně nejevil úmysl ustoupit stranou. Byl očividně opilý.

„Vida, vida!“ poznamenal. „Osobně.“

„Můžu dál?“

„Proč?“

Roark se posadil na zábradlí schodiště. „Proč jste nepřišel?“

„Nepřišel? No jo. Hned vám to vysvětlím,“ řekl Mallory vážně. „To bylo tak: vážně jsem chtěl přijít, doopravdy, dokonce jsem k vám vyrazil, ale cestou jsem šel kolem kina, kde zrovna dávali Two Heads on a Pillow, tak jsem na to zašel. Two Heads on a Pillow jsem si prostě nemohl nechat ujít.“ Zazubil se, kymáceje se v rámu dveří.

„Měl byste mě pustit dovnitř,“ řekl Roark klidně.

„Ale beze všeho, jen pojďte dál.“

Vstoupili do úzkého brlohu – asi hlavní místnosti. V rohu nezastlaná postel, všude hromady poházených novin a starého šatstva, v koutě plynový vařič, na stěnách laciné krajinky v rámečku, zobrazující jakési husté pastviny s ovcemi. Nikde nebyly žádné výkresy ani sochy, žádné stopy profese bydlícího.

Roark odsunul z jediné židle nějaké knihy a pánev a posadil se. Mallory se postavil před něho, zubil se a trochu se zakymácel.

„Jdete na to úplně špatně,“ spustil Mallory. „Takhle se to nedělá. Musíte na tom být pěkně bledě, když takhle běháte a naháníte sochaře. Já vám řeknu, jak se to dělá: Donutíte mě přijít za vámi do kanceláře, a když tam poprvé dorazím, nesmíte tam být. Podruhé mě musíte nechat tak hodinku a půl čekat, pak vyjdete do přijímací kanceláře, potřesete mi rukou a zeptáte se mě, jestli znám Wilsonovy z Podunku, poznamenáte, jak je to skvělé, že máme společné známé, ale hned se omluvíte, že teď máte bohužel hrozně naspěch, a slíbíte mi, že se ozvete a že si promluvíme. Což asi tak za dva měsíce uděláte. Dáte mi práci. Pak mi řeknete, že to za nic nestojí, že jsem nikdy k ničemu nebyl, a vyhodíte celou věc do odpadkového koše. Nakonec si najmete Valeriana Bronsona a on tu práci udělá. Takhle to všichni dělají. Jen vy ne.“

Jeho oči však pozorně Roarka studovaly a byla v nich jistota profesionála. Jak mluvil, ona chvástavá veselost se z jeho hlasu postupně vytrácela, až přešla v apatickou monotónnost posledních vět.

„Ne,“ potvrdil Roark, „já ne.“

Mladík na něj mlčky hleděl.

„Vy jste Howard Roark?“ zeptal se. „Líbí se mi vaše domy. Proto jsem se s vámi nechtěl sejít. Aby se mi nemuselo dělat špatně, kdykoli se na ně podívám. Chtěl jsem si uchovat představu, že je stavěl někdo, kdo se jim podobá.“

„Co když je to pravda?“

„Takové věci se nedějí.“

Usedl na pelest zválené postele, nahrbil se dopředu a očima jako citlivými váhami si Roarka měřil; drzý v neskrývaném hodnocení.

„Poslyšte,“ řekl Roark zřetelně a s pečlivou výslovností, „chtěl bych, abyste vytvořil sochu pro Stoddardův chrám. Dejte mi kus papíru a já s vámi hned teď sepíšu smlouvu, v níž se zaváži uhradit vám milion dolarů v případě, že si najmu jiného sochaře anebo vaši práci nepoužiji.“

„Můžete mluvit normálně. Já nejsem opilý. Tedy ne úplně. Rozumím vám.“

„Takže?“

„Proč jste si vybral mě?“

„Protože jste dobrý sochař.“

„To není pravda.“

„Že jste dobrý?“

„Ne. Že to je ten pravý důvod. Kdo vám řekl, abyste si mě najal?“

„Nikdo.“

„Některá z těch, co jsem měl v posteli?“

„Neznám žádnou z těch, co jste měl v posteli.“

„Nezbylo moc prachů v rozpočtu?“

„Ne. Rozpočet je neomezený.“

„Děláte to z lítosti?“

„Ne. Měl bych?“

„Chcete si udělat reklamu z toho střílení na Tooheyho?“

„Proboha ne!“

„Tak proč tedy?“

„Proč se pídíte po takových nesmyslech a nepřijmete ten nejprostší důvod?“

„Který?“

„Že se mi líbí, co děláte.“

„Jistě. To říkají vždycky všichni. To jsme naučení říkat a tomu máme věřit. Představte si, co by stalo, kdyby někdo odhalil tohle! Takže, dobře, líbí se vám, co dělám. Co je ten pravý důvod?“

„Líbí se mi, co děláte.“

Mallory mluvil teď upřímně, střízlivě.

„Chcete říct, že jste viděl mé věci a že se vám líbily – vám – vám samému – aniž by vám někdo řekl, že by se vám měly líbit a proč – a že jste se rozhodl, že mě chcete z tohohle důvodu – jen proto – aniž byste o mně cokoli věděl a aniž byste se ohlížel na – jen kvůli věcem, které jsem udělal… a kvůli tomu, co jste v nich viděl – jen proto jste se rozhodl si mě najmout a namáhal jste se mě najít a přijít za mnou a nechal se urážet – jen proto, že jste viděl – a to, co jste viděl, vás přesvědčilo, že mě chcete? To jste chtěl říct?“

„Přesně to,“ odpověděl Roark.

Cosi roztáhlo Malloryho oči doširoka; bylo to na pohled děsivé. Pak zavrtěl hlavou a řekl zcela prostě, jako by sám sebe uklidňoval:

„Ne.“

Naklonil se dopředu. Hlas měl netečný a prosebný.

„Poslyšte, pane Roarku. Já se na vás nebudu zlobit. Jen to potřebuju vědět. Dobře, vidím, že jste se rozhodl najmout mě na práci, víte, že mě můžete mít, za jakoukoli cenu, nemusíte kvůli tomu podepisovat žádnou milionovou smlouvu, vždyť se tu rozhlédněte a musí vám být jasné, že mě máte v hrsti, tak proč mi nemůžete říct pravdu? Nic vám to přece neudělá – a mně na tom hodně záleží.“

„Na čem vám hodně záleží?“

„Abych ne… abych už ne… Víte, nemyslel jsem si, že mě ještě někdy bude někdo chtít. Ale vy mě chcete. Dobře. Já to tedy znovu podstoupím. Jenom si nechci myslet, že pracuju pro někoho, kdo… komu se líbí moje práce. To už znovu prožívat nechci. Cítil bych se líp, kdybyste mi to řekl, byl bych… byl bych klidnější. Přede mnou přece nemusíte hrát žádný divadlo. Já nejsem vůbec nikdo. Rozhodně kvůli tomu neklesnete v mých očích, jestli to je to, čeho se bojíte. Copak to nechápete? Je přece mnohem slušnější to říct na rovinu. Bude mezi námi jasno a čisto. Budu si vás víc vážit. Vážně.“

„Co je to s tebou, chlapče? Co ti to udělali? Co tě nutí říkat takovéhle věci?“

„Protože…“ vykřikl Mallory náhle a hlas se mu zlomil. Hlava mu poklesla a on zničeně a šeptem dořekl: „Protože jsem strávil dva roky“ – jeho ruka ukázala chabě na čtyři stěny místnosti – „takhle jsem je strávil – a snažil se smířit s tím, že to, o čem tu mluvíte, neexistuje…“

Roark přešel k němu, vzal ho za bradu, zvrátil mu hlavu dozadu a řekl:

„Ty zatracený blázne. Ty se nemáš co starat o to, co si já myslím o tvé práci, co jsem zač a proč jsem tady. Na to jsi moc dobrý. Ale jestli to musíš vědět – myslím si, že jsi nejlepší sochař, jakého můžu najít. Myslím si to, protože tvoje sochy neukazují lidi takové, jací jsou, ale ukazují, čím by lidé mohli být – a měli být. Protože překračuješ hranice možností a naznačuješ nám, kam je lze posunout, ovšem jen skrze tebe. Protože tvé sochy jsou tak prosty jakéhokoli pohrdání lidstvem, že jsem nikdy nic takového neviděl. Protože máš neuvěřitelnou úctu k člověku. Protože tvé sochy jsou tím, co je v člověku hrdinské. Takže jsem sem nepřišel proto, abych ti udělal laskavost nebo tě litoval, ani proto, že nutně potřebuješ nějakou práci. Přišel jsem z jediného, sobeckého důvodu – z téhož důvodu, z jakého si člověk vybírá to nejlepší jídlo, jaké může sehnat. To je zákon přežití, ne? – hledat to nejlepší. Nepřišel jsem kvůli tobě. Přišel jsem kvůli sobě.“

Mallory se mu vytrhl a vrhl se tváří na postel s rukama nataženýma podél hlavy, dlaně zatnuté v pěst. Slabé chvění košile na jeho zádech prozrazovalo, že pláče; látka košile a pěsti, pomalu se kroutící a zavrtávající se do polštáře. Roark věděl, že hledí na muže, který pláče poprvé v životě. Seděl na kraji postele a nemohl odtrhnout oči od těch kroutících se pěstí, i když bylo těžké ten pohled unést.

Po chvíli se Mallory posadil. Pohlédl na Roarka a spatřil tu nejklidnější, nejlaskavější tvář – tvář bez špetky lítosti. Nebyl v ní výraz člověka přihlížejícího utrpení jiného s tichou radostí, výraz člověka hledícího na žebráka, který si zaslouží jeho soucit. Nenesla stopy vyprahlé duše lačně se pasoucí na ponížení jiných. Roarkova tvář vypadala unaveně, na spáncích napjatě, jako by právě dostal výprask. Jeho oči však byly vážné a dívaly se na Malloryho klidně; tvrdým, čistým pohledem pochopení – a respektu.

„Teď si lehni,“ řekl Roark. „Zůstaň chvíli klidně ležet.“

„Jak to že tě nechali přežít?“

„Lehni si. Odpočívej. Potom si promluvíme.“

Mallory vstal. Roark ho chytil za ramena, přinutil ho, aby si lehl, zvedl mu nohy ze země a podepřel mu hlavu polštářem. Hoch se nijak nebránil.

Jak udělal krok dozadu, zavadil Roark o stůl zavalený harampádím. Něco spadlo na zem. Mallory se vztyčil, aby to sebral jako první. Roark mu odstrčil ruku a zvedl předmět ze země.

Byla to malá sádrová destička, taková, jaké se prodávají v levných obchodech se suvenýry. Zobrazovala batole, rozpláclé na břiše, posázené dolíčky, vykukující upejpavě přes rameno. Několik linií a stavba některých svalů svědčily o vynikajícím talentu, který nebylo možno zakrýt; zbytek byl úmyslný pokus o nápadnost, vulgárnost a banálnost, pokus nevydařený, nepřesvědčivý a křečovitý. Byl to předmět určený do pouťového domu hrůzy.

Mallory viděl, jak se Roarkovi roztřásla ruka. Pak se rozmáchla a zvedla nahoru nad hlavu, pomalu, jako by v ohybu lokte nabírala váhu vzduchu. Byl to jen záblesk, ale zdálo se, jako by trval celé minuty, paže zůstala viset nahoře v úplném klidu – a pak se rozmáchla vpřed, destička proletěla pokojem a rozbila se na kusy o zeď. To bylo jedinkrát, kdy někdo viděl Roarka nepříčetně zuřícího.

„Roarku.“

„Ano?“

„Roarku, škoda, že jsem tě nepotkal dřív, než jsi měl pro mě práci.“ Mluvil bez výrazu, hlavu položenou na polštáři, oči zavřené. „Nebylo by to zakaleno žádným jiným důvodem. Protože, víš, jsem ti hrozně vděčný. Ne za to, žes mi dal práci. Ne za to, že jsi sem přišel. Ne za to, co pro mě kdy ještě uděláš. Jen za to, že jsi.“

Pak ležel bez hnutí, natažený a ochablý, jako člověk, který dávno překročil hranici utrpení. Roark stál u okna a díval se na zanedbaný pokoj a na chlapce ležícího na posteli. Nechápal, proč má pocit, jako by na něco čekal. Čekal na to, až jim něco vybouchne nad hlavou. Nedávalo to smysl. A pak mu to náhle došlo. Tak takto je člověku, říkal si, uvězněnému v jámě po výbuchu granátu, tento pokoj není dílem chudoby, ale válečnou krajinou, je to devastace způsobená výbušninami ničivějšími než kterékoli jiné, uskladněné ve světových zbrojnicích. Válka… Proti komu?… Nepřítel neměl jméno ani tvář. Ale tento chlapec byl druh ve zbrani, raněný v bitvě, a Roark nad ním stál a cítil něco zvláštního, nového, touhu zvednout ho do náručí a odnést do bezpečí… Jen peklo a bezpečí neměly žádná známá pojmenování… Myslel pořád na Kenta Lansinga, snažil se vzpomenout si na něco, co Kent Lansing říkal…

Pak Mallory otevřel oči a nadzvedl se na lokti. Roark si přitáhl k posteli židli a posadil se na ni.

„Tak,“ pobídl ho, „mluv. Říkej jen to, co opravdu chceš říct. Nevyprávěj mi o rodině, o svém dětství, o přátelích ani svých pocitech. Vyprávěj mi, co si myslíš.“

Mallory se na něj nevěřícně podíval a zašeptal:

„Jak to že to víš?“

Roark se usmál a nic na to neřekl.

„Jak to že víš, co mě celou dobu ubíjelo? Pomalu, celá léta mě dohánělo k tomu, abych začal nenávidět lidi, když jsem nikoho nenávidět nechtěl… Znáš ten pocit taky? Zažil jsi, jak tví nejlepší přátelé na tobě milují všechno – kromě toho, co je opravdu podstatné? A to, co je pro tebe nejdůležitější, pro ně neznamená nic, vůbec nic, ani zvuk, který by dokázali rozpoznat. A ty mi tvrdíš, že ty ho chceš slyšet? Že chceš vědět, co dělám a proč to dělám, že tě zajímá, co si myslím? Že ti to nepřipadá nudné? Že je to pro tebe důležité?“

„Jen do toho,“ řekl Roark.

A pak tam dlouhé hodiny seděl a poslouchal Malloryho, jak mluví o své práci, o svých myšlenkách, které za ní stojí, o myšlenkách, jež formovaly jeho život. Mallory mluvil nenasytně, jako tonoucí, kterého vytáhli na břeh a který se opíjí obřími loky čistého vzduchu.

Druhý den ráno přišel Mallory do Roarkovy kanceláře a Roark mu ukázal skici chrámu. Když stál u kreslicího prkna nad nevyřešeným problémem, Mallory se změnil; náhle na něm nebyla patrná žádná nejistota, žádná vzpomínka na prožitou bolest, gesto jeho ruky, když uchopil výkres, bylo ostré a sebejisté jako gesto vojáka ve službě. To gesto říkalo, že nic, co se mu kdy stalo, nemůže změnit fungování toho, co v něm dlí a co bylo teď povoláno do akce. Působil rozhodně, neosobně a sebejistě; k Roarkovi se choval jako k sobě rovnému.

Dlouho si výkresy prohlížel a pak zvedl hlavu. Celý obličej měl pod kontrolou, jen oči ho prozrazovaly.

„Líbí se ti?“ zeptal se Roark.

„Neptej se tak hloupě.“

Přidržel si jeden výkres před očima, přešel s ním k oknu a přejížděl očima střídavě z výkresu dolů do ulic a na Roarka a zase zpátky.

„To snad není možné,“ řekl. „Tohle – a tamto.“ Mávl výkresem směrem k ulici.

Dole pod nimi byla na rohu ulice sázková kancelář, činžovní dům s korintským portikem, billboard s reklamou na muzikál na Broadwayi; růžovošedé spodní prádlo třepetající se na šňůře ve větru na střeše.

„V jednom městě. Ve stejném světě,“ dodal Mallory. „Tys to ale možným udělal. Je to tedy možné… Už se nikdy nebudu muset bát.“

„Čeho?“

Mallory odložil skicu opatrně na stůl a odpověděl:

„Včera jsi mluvil o zákonu přežití. Zákonu, který vyžaduje, aby člověk hledal to nejlepší… Bylo to legrační… Zneuznaný génius, to je otřepaný příběh. Napadlo tě ale někdy, že existuje mnohem horší varianta – génius rozpoznaný až příliš dobře?… To, že spousta lidí jsou chudáci, kteří to nejlepší vůbec nevidí – to je nic. Kvůli tomu se člověk nemůže rozčilovat. Ale chápeš ty, kteří to vidí, ale odmítají to?“

„Ne.“

„Ne. Protože nemůžeš. Přemýšlel jsem o tobě celou noc. Vůbec jsem nespal. Víš, v čem je tvoje tajemství? V té neskutečné nevinnosti.“

Roark se rozesmál a pobaveně hleděl do chlapeckého obličeje.

„Ne,“ řekl Mallory, „to není k smíchu. Já vím, o čem mluvím – ty ne. Ty to nemůžeš vědět. Protože jsi tak absolutně zdravý. Jsi tak zdravý, že si vůbec neumíš nemoc představit. Víš, že existuje. Ale doopravdy tomu nevěříš. Já ano. Vím toho o některých věcech víc než ty, protože jsem slabší. Znám i tu druhou stranu. Proto se mi stalo to, co se mi včera stalo… to, cos včera viděl.“

„Už je to pryč.“

„Snad. Ale ne úplně. Už se nebojím. Ale vím, že ta hrůza skutečně existuje. Vím, jaká ta hrůza je. Ty nemáš ponětí. Řekni, jaký je nejhorší zážitek, který si umíš představit? Pro mne to je – zůstat sám, beze zbraní, v zapečetěné cele se slintající bestií nebo maniakem, kterému nemoc vyžrala mozek. V tu chvíli ti už zbývá jen hlas – hlas a myšlenky. Začneš křičet na tu zrůdu, aby na tebe nesahala, vysvětlovat jí, proč to nemá dělat, snášet ty nejvýmluvnější argumenty, jednoznačná fakta, staneš se studnicí absolutní pravdy. A před sebou máš živé oči, které tě pozorují, a víš, že ta věc tě neslyší, že se jí nemůžeš nijak přiblížit, nemůžeš, prostě to nejde, a přesto dýchá a pohybuje se přímo před tebou, má svůj vlastní cíl. Tomu říkám hrůza. A právě tohle visí nad světem, plíží se to mezi lidmi, ta stejná věc, něco uzavřeného, omezeného, naprosto svévolného, ale zároveň to má svůj cíl a svou vlastní chytrost. Myslím, že nejsem žádný zbabělec, ale tohohle se bojím. A to je všechno, co vím – jen že to existuje. Neznám cíl ani povahu té věci.“

„Děkanovy zásady,“ řekl Roark.

„Cože?“

„Taková věc, která mi občas vrtá hlavou… Proč jsi chtěl zastřelit Ellsworthe Tooheyho?“ Podíval se do chlapcových očí a dodal: „Nemusíš o tom mluvit, jestli nechceš.“

„Nechci o tom mluvit,“ řekl Mallory pevným hlasem. „Ale ptáš se správně.“

„Posaď se,“ vybídl ho Roark. „Promluvíme si o tom, co po tobě chci.“

Pak Mallory pozorně poslouchal, co mu Roark říká o budově a co očekává od sochaře. Nakonec Roark řekl:

„Jen jedna socha. Bude stát tady.“ Ukázal na skicu. „Celé to bude postaveno kolem ní. Socha nahé ženy. Jestli chápeš účel té budovy, pak víš, jaká má ta socha být. Lidský duch. To hrdinské v člověku. Touha i naplnění, obojí. Vznešený ve svém hledání – a povznášející svou podstatou. Hledající Boha – a nacházející sebe sama. Dokazující, že není žádná vyšší moc než ta, která je skryta v její formě… Jsi jediný, kdo to pro mě může udělat.“

„Ano.“

„Budeš pracovat stejně, jako pracuju pro své klienty já. Víš, co chci – zbytek je na tobě. Udělej to, jak chceš. Mám pro tebe návrh na model, ale jestli ti nebude vyhovovat, vyber si kohokoli jiného.“

„Kdo to je?“

„Dominika Franconová.“

„Proboha!“

„Znáš ji?“

„Od vidění. Tu kdybych mohl mít… Panebože! Ta je na to jak stvořená. Ta…“ Zarazil se. Smířeně dodal. „Ta mi stát nebude. A už vůbec ne pro tebe.“

„Bude.“

Guy Francon se pokusil něco namítnout, když se o tom dozvěděl.

„Poslyš, Dominiko,“ řekl popuzeně, „všechno má své hranice. I pro tebe existují určité hranice. Proč to chceš dělat? Proč – kvůli Roarkově budově proboha? Po všem, cos o něm napsala a proti němu podnikla – divíš se, že lidé mají řeči? Nikdo by si toho ani nevšiml a nikoho by to nezajímalo, kdyby šlo o kohokoli jiného. Ale že ty – a Roark! Nemůžu vytáhnout paty z domu, aby se mě na to někdo nezeptal. Co mám podle tebe dělat?“

„Objednej si repliku té sochy. Bude krásná.“

Petr Keating se o tom odmítl bavit. Když ale potkal Dominiku na večírku, zeptal se, ač se ptát nechtěl:

„Je to pravda, že stojíš modelem na sochu pro Roarkův chrám?“

„Ano.“

„To se mi nelíbí, Dominiko.“

„Ne?“

„Promiň. Vím, že mi do toho nic… Já jen… Já jen, že bych nerad viděl, jak se přátelíš zrovna s Roarkem.“

Vypadala, že ji to zaujalo: „Proč ne?“

„Nevím.“

Její zvědavě zkoumavý pohled ho vyvedl z míry.

„Možná,“ zamumlal, „možná proto, že bych do tebe nikdy neřekl, že se ti bude tak strašně nelíbit, co dělá. Byl jsem hrozně rád, že to tak je, ale… nebyl bych to do tebe řekl – zrovna do tebe.“

„Vážně ne, Petře?“

„Ne. Ale osobně ho přece nijak ráda nemáš, ne?“

„Ne, osobně ho ráda nemám.“

Ani Ellsworthe Tooheyho to nepotěšilo. „To od tebe nebylo zrovna moudré, Dominiko,“ řekl jí v soukromí její kanceláře. Hlas neměl úplně klidný.

„Já vím, že ne.“

„Nemůžeš si to ještě rozmyslet a odmítnout to?“

„Já si nemám co rozmýšlet, Ellsworthi.“

Posadil se a pokrčil rameny; po chvilce se usmál. „No dobře, má milá, dělej, jak myslíš.“

Opravila tužkou něco v kopii výtisku a nic neřekla.

Toohey si zapálil cigaretu. „Tak on si najal Stevena Malloryho.“

„Ano. Náhodička, co?“

„To není žádná náhoda, má milá. Takové věci se náhodou nestávají. Má to svou přesnou logiku. I když si myslím, že on ji nezná a nikdo mu s výběrem neradil.“

„Doufám, že ti to vyhovuje.“

„Bezvýhradně. Všechno je v nejlepším pořádku. Dokonce je to ještě lepší.“

„Ellsworthi, proč se tě Mallory pokusil zabít?“

„Nemám sebemenší tušení. Nevím. Myslím, že to ví pan Roark. Alespoň by měl. Ostatně, čí to byl nápad, abys jim stála modelem? Roarkův, nebo Malloryho?“

„Do toho ti přece vůbec nic není, Ellsworthi.“

„Aha. Roarkův.“

„Mimochodem, řekla jsem Roarkovi, že to ty jsi přesvědčil Hoptona Stoddarda, aby ho najal.“

Cigareta se na okamžik zarazila v půli cesty; pak se znovu pohnula a dorazila ke rtům.

„Vážně? Proč?“

„Viděla jsem už návrhy chrámu.“

„Jsou tak dobré?“

„Ještě lepší, Ellsworthi.“

„Co na to řekl?“

„Nic. Smál se.“

„Opravdu? To je od něj milé. Tipoval bych, že se k němu vbrzku spousta lidí přidá.“

V oněch zimních měsících spal Roark málokdy více než tři hodiny denně. Jeho pohyby nabyly jakési svižné prudkosti, jako by jeho tělo napájelo energií i všechny kolem. Ta energie se rozbíhala skrze stěny jeho kanceláře třemi směry: ke Cordově budově uprostřed Manhattanu, věži z mědi a skla, k hotelu Aquitania v jižním Central Parku a k chrámu na skále nad řekou Hudson, daleko na severu na Riverside Drive.

Když měl chvilku času, sešel se s Austenem Hellerem, který ho pak pobaveně a potěšeně pozoroval. „Až budou všechny tři hotové, Howarde,“ řekl, „nikdo už tě nezastaví. Už nikdy. Občas se snažím uhodnout, jak daleko to dotáhneš. Však víš, že jsem měl vždycky slabost pro astronomii.“

Jednoho březnového večera stál Roark uprostřed vysoké hradby, jíž bylo na Stoddardův příkaz obehnáno staveniště chrámu. Ze země vyrůstaly první kamenné kvádry, základy budoucích zdí. Bylo už pozdě a dělníci odešli. Místo zůstalo opuštěné, odříznuté od světa, ztracené ve tmě, obloha však dosud zářila, příliš světlá ve srovnání s nocí pod sebou, jako by se světlo zpozdilo za skutečnou hodinou, oznamujíc tak příchod jara. Kdesi na řece zahoukala lodní siréna a její zvuk jako by přicházel odněkud z venkova dálkami ticha. V dřevěné boudě postavené jako ateliér Stevena Malloryho, kde mu Dominika seděla modelem, se ještě svítilo.

Chrám měl být malou stavbou z šedého vápence. Jeho linie byly horizontální, nestrměly k nebi, byla to linie země. Vedly nad zemí jako ruce upažené ve výši ramen, s dlaněmi obrácenými dolů v gestu ušlechtilého, mlčenlivého souhlasu. Nelepil se k zemi ani se nekrčil pod oblohou. Jako by naopak zem pozvedal a oblohu těmi několika málo vertikálami stahoval dolů. Jeho proporce byly vyměřeny s ohledem na výšku člověka tak, že ho nesnižovaly, ale vytvářely pozadí, v němž byla lidská postava jediným absolutnem, měřítkem dokonalosti, k němuž bylo nutno vztahovat všechny ostatní rozměry. Když člověk vstoupil do chrámu, měl pocit, jako by se prostor vytvaroval podle jeho těla, přizpůsobil se mu, jako by čekal jen na jeho příchod, aby mohl završit svou dokonalost. Bylo to místo naplněné radostí, radostným vytržením, které si žádá ticho. Bylo to místo, kam člověk mohl přijít a cítit se bez hříchů a silný, najít klid duše, který je jinak vyhrazen jen světcům.

Interiér nebyl kromě členitých stěn a obrovských oken nijak vyzdoben. Jeho prostor nebyl uzavřen pod klenbou, ale otevíral se svému okolí, zemi, stromům, řece, slunci – horizontu města v dálce, mrakodrapům, obrysům lidského díla na zemi. Na jeho konci, přímo naproti vchodu, se na pozadí města rýsovala silueta nahého lidského těla.

Teď před ním ve tmě nebylo nic, jen prvních pár stavebních kamenů, Roark však viděl hotovou stavbu, cítil ji v kloubech svých prstů, kde dosud vnímal pohyb tužky, která ji kreslila. Stál tam a myslel na ni. Pak se vydal přes drsnou, zbrázděnou půdu k ateliéru.

„Okamžik,“ ozval se Mallory, když uslyšel zaklepání na dveře.

Dominika sestoupila z podstavce a přehodila si přes sebe župan. Mallory otevřel dveře.

„To jsi ty?“ podivil se. „Mysleli jsme, že je to hlídač. Co tu děláš tak pozdě?“

„Dobrý večer, slečno Franconová,“ pozdravil Roark a ona stroze přikývla. „Promiň, že ruším, Steve.“

„To je v pořádku. Stejně se nám nedařilo. Dominika nemůže nějak vystihnout, co po ní dneska chci. Posaď se, Howarde. Kolik je vlastně hodin?“

„Půl desáté. Jestli tu chcete ještě zůstat, nemám vám poslat nějakou večeři.“

„Ještě nevím. Dáme si cigaretu?“

Místnost sestávala z prkenné podlahy a neopracovaných dřevěných (rámů. V rohu žhnula litinová kamna. Mallory se v ní pohyboval jako nějaký feudální pán; na čele měl šmouhy od hlíny. Nervózně kouřil a přecházel z místa na místo.

„Můžeš se obléknout, Dominiko, jestli chceš,“ řekl. „Myslím, že dneska už toho moc neuděláme.“ Neodpověděla. Stála tam a dívala se na Roarka. Mallory došel na konec místnosti, otočil se a usmál se. „Proč jsi nepřišel dřív, Howarde? I když, kdybych byl opravdu zabraný do práce, tak bych tě stejně vyhodil. Co tu vlastně tak pozdě děláš?“

„Chtěl jsem se tu trochu porozhlédnout. A dřív jsem se sem nedostal.“

„Představoval sis to takhle, Steve?“ zeptala se Dominika náhle. Spustila župan a nahá přešla zpátky k podstavci. Mallory se podíval na ni, pak na Roarka, pak znovu na ni. V tu chvíli uviděl to, co se snažil spatřit celý den. Stála před ním, rovná a napjatá, hlavu zakloněnou dozadu, paže spuštěné podél boků, dlaně vytočené ven, tak, jak stála každý den; teď však její tělo žilo, tak nehybné, že se zdálo, jako by se chvělo, a říkalo to, co chtěl slyšet: hrdé, uctivé, racionální odevzdání se vlastní vizi, přesný okamžik, okamžik před tím, než se postava pohne a změní polohu, okamžik poznamenaný odrazem toho, co viděla.

Malloryho cigareta prolétla vzduchem.

„Nehýbej se, Dominiko!“ vykřikl. „Nehýbej se! Nehýbej se!“

Stál u svého podstavce dřív, než cigareta dopadla na zem.

Pracoval a Dominika stála bez hnutí, zatímco ji Roark, opřen o zeď, pozoroval.

V dubnu se nad zemí tyčily v přerušovaných liniích stěny chrámu. Za měsíčních nocí zářily měkkým, neostrým, jakoby podvodním světlem. Střežila je vysoká ohrada.

Po práci zůstávala na stavbě často čtveřice lidí – Roark, Mallory, Dominika a Mike Donnigan. Mike nechyběl na žádné Roarkově stavbě.

Ti čtyři sedávali v Malloryho boudě, když už všichni ostatní odešli. Nehotovou sochu zakrývalo vlhké plátno. Dveře boudy zůstávaly otevřené teplu prvních jarních večerů. V rámu dveří se na pozadí tmavé oblohy rýsovala větev stromu se třemi čerstvými lístky, na jejichž okrajích se jako kapky vody třepetaly hvězdy. V boudě nebyly žádné židle. Mallory postával u litinových kamen a připravoval párky a kávu. Mike sedával na podstavci pro model a potahoval z dýmky. Roark ležel na zemi a opíral se o lokty a Dominika seděla na kuchyňské stoličce, na sobě tenký hedvábný župan, bosé nohy na prkenné podlaze.

Nemluvili o práci. Mallory bavil společnost neuvěřitelnými historkami a Dominika se smála jako dítě. Nemluvili o ničem důležitém, věty měly význam jen ve zvuku jejich hlasů, v hřejivém veselí, v lehkosti dokonalého uvolnění. Prostě čtyři lidé, kteří spolu byli rádi. Stěny čnící ve tmě v průzoru otevřených dveří dodávaly jejich odpočinku příchuť zaslouženosti, jejich nevázanosti náležité ospravedlnění; budova, na níž společně pracovali, budova, jež byla dalším, hlubokým a slyšitelným hlasem v jejich vícehlasu. Roark se smál tak, jak ho Dominika nikdy předtím neslyšela; nahlas a mladě.

Zůstávali dlouho do noci. Mallory doléval kávu do nesourodé směsice oprýskaných hrnků. Vůně kávy se mísila s vůní rašící zeleně venku.

V květnu byly zastaveny práce na hotelu Aquitania.

Dva z majitelů zkrachovali na burze, třetí přesunul všechny své finanční prostředky do soudního sporu o dědictví, čtvrtý zpronevěřil akcie někoho dalšího. Správní rada se rozpadla v motanici soudních procesů, jejíž rozmotávání mělo trvat celá léta. Stavba hotelu musela počkat, nedokončená.

„Já je srovnám, i kdybych jich přitom měl pár zabít,“ řekl Kent Lansing Roarkovi. „Vytřískám jim to z rukou. Jednou to spolu dokončíme – ty a já. Ale bude to chvíli trvat. Možná víc než chvíli. Nebudu ti říkat, abys byl trpělivý. Lidé jako ty a já by se nemohli dožít ani svých patnácti let, kdyby nebyli obdařeni trpělivostí čínského kata. A vyčkávací taktikou bitevní lodi.“

Ellsworth Toohey seděl na kraji Dominičina pracovního stolu a smál se: „Nedokončená symfonie – zaplaťpámbu.“

Opakoval slova, která Dominika použila ve svém článku. „Nedokončená symfonie v Central Park South,“ napsala. „Zaplaťpámbu“ si přidal sám. Ujalo se to jako přezdívka. Když se nezasvěcení, kterým se naskytl zvláštní pohled na nákladnou stavbu na známé ulici, ponechanou se zejícími otvory oken, polozakrytými stěnami a obnaženými ocelovými trámy, divili a ptali se, co to je, lidé, kteří o Roarkovi ani o pozadí celého příběhu nic nevěděli, jim s uchechtnutím odpovídali: „Jó, to je ta nedokončená symfonie.“

Pozdě v noci stával Roark pod stromy na protější straně ulice a pozoroval černou, mrtvou siluetu mezi zářivými stavbami velkoměsta. Jeho ruce se zvedly a pohybovaly se stejně, jako když přejížděly po modelu z hlíny; z té vzdálenosti by bylo možno zničenou stavbu zakrýt dlaní ruky, instinktivní dokončení pohybu se však setkalo jen s prázdným prostorem.

Někdy se donutil vejít na stavbu. Přecházel přes houpající se prkna položená nad černou prázdnotou, procházel místnostmi bez stropů a místnostmi bez podlah až k okrajům bez zakončení, kde ze zdí trčely nosníky jako otevřené zlomeniny. V zadní části přízemí žil v malém kumbálku starý hlídač. Roarka znal a dovolil mu potulovat se po stavbě. Jednou ho při odchodu zastavil a řekl: „Měl jsem kdysi syna – málem. Narodil se mrtvý.“ Něco ho přimělo to říct a vzhlédnout k Roarkovi, aniž by věděl, co tím vlastně chtěl říci. Roark se však usmál, zavřel oči, položil na rozloučenou ruku na mužovo rameno a odešel.

To trvalo jen prvních několik týdnů. Pak se přinutil na Aquitanii zapomenout.

Jednoho říjnového večera se procházel Roark s Dominikou hotovým chrámem. Za týden, přesně den po Stoddardově návratu, měl být otevřen pro veřejnost. Kromě těch, kteří se podíleli na jeho stavbě, ho zatím ještě nikdo neviděl.

Byl jasný, klidný večer. Staveniště kolem chrámu bylo prázdné a tiché. Rudá barva zapadajícího slunce na vápencových stěnách vypadala jako první ranní paprsky.

Stáli a dívali se na chrám, pak vešli dovnitř a zastavili se před mramorovou sochou. Ani jeden z nich nic neříkal. Stíny prostoru vytvarovaného kolem nich vypadaly, jako by je vymodelovala tatáž ruka, která vytvořila stěny. Ustupující sluneční světlo dopadalo dovnitř v přesně odměřených dávkách jako věty nějakého projevu, propůjčujíc hlas měnícím se plochám.

„Roarku…“

„Ano, zlato?“

„Ne… nic…“

Vraceli se zpátky k autu a jeho ruka svírala její zápěstí.

12

Otevření Stoddardova chrámu bylo ohlášeno na odpoledne 1. listopadu.

Propagační manažer odvedl dobrou práci. Nemluvilo se o ničem jiném než o té velké události, o Howardu Roarkovi, o mistrovském díle architektury, které má město zakrátko uzřít.

Ráno 31. října se Hopton Stoddard vrátil z cesty kolem světa. Ellsworth Toohey ho čekal v přístavišti.

Ráno 1. listopadu zveřejnil Hopton Stoddard stručné oznámení, že se otevření nekoná. Nepodal k tomu žádné vysvětlení.

Ráno 2. listopadu vyšel v newyorském Praporu „Nepatrný hlas“ Ellsworthe M. Tooheyho s podtitulem „Svatokrádež“. Stálo v něm:

„Vyčerpat pořad, pravil Mrož,
snad se nám podaří:
střevíce – lodě – a H. R. –
kapusta – vladaři –
proč Roarkové lítají a proč se moře zavaří.

Není naším úkolem – řečeno s filozofem, jenž není naším oblíbencem – býti plácačkou na mouchy, ale když moucha trpí velikášstvím, musí se ti nejlepší z nás snížit k práci vyhlazovatele.

V poslední době jsme často slýchali jméno jakéhosi Howarda Roarka. Protože svoboda projevu je naším posvátným dědictvím a zahrnuje i svobodu mrhat svým časem, nebylo by na takových řečech nic špatného – pomineme-li fakt, že by bylo lepší vynaložit tolik úsilí do něčeho mnohem prospěšnějšího, než jsou řeči o člověku, který se zasloužil jen o jakousi stavbu, která nemůže být dokončena. Nebylo by na tom nic špatného, kdyby se absurdita toho všeho nestala takovou tragédií – a zradou.

Howard Roark – jak se asi k většině z vás zatím nedoneslo a už se zřejmě ani nedonese – je architekt. Před rokem byl pověřen výjimečně zodpovědným úkolem. Byla mu svěřena výstavba velkého monumentu za nepřítomnosti vlastníka, který mu dal plnou důvěru a naprosto volnou ruku. Kdyby se terminologie našeho trestního práva dala uplatnit na uměleckou oblast, museli bychom konstatovat, že to, co pan Howard Roark odevzdal, lze směle přirovnat k duchovní zpronevěře.

Pan Hopton Stoddard, významný filantrop, chtěl New Yorku představit Chrám Víry, necírkevní katedrálu symbolizující ducha lidské víry. To, co pro něho pan Roark postavil, by mohlo sloužit jako skladištní prostor – ačkoli nevypadá zrovna prakticky. Mohlo by to sloužit i jako bordel – což by bylo příhodnější vzhledem k jeho sochařské výzdobě. Rozhodně to však není chrám.

Jako by úmyslná svévolnost obrátila v této budově každou představu o náležité náboženské stavbě naruby. Místo aby byl střízlivě uzavřen do sebe, je tento údajný chrám bezostyšně otevřen jako westernový saloon. Místo aby tato budova navozovala atmosféru uctivé vážnosti, jež patří k místu, kde člověk přemýšlí o věčnosti a uvědomuje si svou bezvýznamnost, působí dojmem uvolněné, orgiastické euforie. Místo vzletných, k výškám směřujících linií, které si žádá sama povaha chrámu coby symbol lidské touhy po něčem vyšším, než je jeho nicotné já, je tato budova okázale horizontální, její břicho se válí v bahně, čímž jen potvrzuje svou loajalitu k živočišnosti a vyzdvihuje oplzlé radosti těla nad ty duchovní. Socha nahé ženy na místě, kam lidé přicházejí, aby se povznesli výše, mluví sama za sebe a nepotřebuje další komentáře.

Člověk vstupující do chrámu se chce osvobodit od sebe samého. Chce pokořit svou pýchu, přiznat svou nedostatečnost, prosit za odpuštění. Nachází naplnění v nejhlubší pokoře. Člověk v božím stánku by měl být na kolenou. Žádný normální člověk by si v chrámu pana Roarka nikdy neklekl. To místo to ani nedovoluje. City, jež vzbuzuje, jsou zcela jiné povahy: arogance, nestoudnost, vyzývavost, velebení sebe sama. To není boží stánek, ale kobka megalomana. To není chrám, ale jeho dokonalý protiklad, drzý výsměch všem náboženstvím. Mohli bychom ho nazvat pohanským, nebýt faktu, že pohané byli obecně dobrými architekty.

Tento sloupek nehájí stanovisko žádné konkrétní víry, ale už jen z prosté slušnosti bychom měli respektovat náboženská vyznání našich bližních. Cítíme povinnost objasnit veřejnosti povahu tohoto úmyslného útoku na náboženství. Nad tak urážlivou svatokrádeží nelze přivírat oči.

Pokud se zdá, že jsme zapomněli ve své kritice zachovat čistě architektonické hledisko, pak můžeme jen říci, že nám to okolnosti nedovolují. Bylo by nesprávné oslavovat průměrnost pokusem o seriózní kritiku. Jako bychom se tu a tam rozpomínali i na jiné věci, pod něž se tento Howard Roark dříve podepsal, a všechny mají v sobě tutéž nemístnost, tutéž přízemnost přehnaně ambiciózního amatéra. Všechny boží děti možná mají křídla, ale totéž bohužel neplatí o božských géniích.

A je to, přátelé. Jsme rádi, že to máme pro dnešek za sebou. Nekrology opravdu píšeme velmi neradi.“

3. listopadu zažaloval Hopton Stoddard Howarda Roarka za nedbalost a nedodržení smluvních podmínek a požadoval náhradu – částku pokrývající náklady na přestavbu chrámu jiným architektem.

Hoptona Stoddarda nebylo těžké přesvědčit. Vrátil se ze své cesty zcela rozložen světovou přehlídkou náboženství, obzvláště pak nejrůznějšími formami, jimiž byl po celém světě konfrontován s příslibem pekla. Dospěl k závěru, že ho čeká ten nejhorší posmrtný život, jaký kterákoli víra nabízí. To otřáslo posledními zbytky jeho rozumu. Stevardi na lodi, jíž se vracel domů, měli za to, že starý pán je dočista senilní.

Odpoledne v den jeho návratu ho Ellsworth Toohey zavezl k chrámu. Nic neříkal. Hopton Stoddard zůstal stát, zíraje na stavbu, a Toohey zaslechl, jak se mu křečovitě rozklepal umělý chrup. To místo ničím nepřipomínalo nic z toho, co Stoddard viděl kdekoli ve světě; a také nic z toho, co očekával. Nevěděl, co si má myslet. Když obrátil svůj zoufalý zrak na Tooheyho, vypadaly jeho oči jako huspenina. Čekal. V tom okamžiku by ho Toohey mohl přesvědčit o čemkoli. Toohey promluvil a řekl to, co později napsal do svého článku.

„Ale tys mě ujistil, že ten Roark je dobrý!“ zakvílel Stoddard v panice.

„Předpokládal jsem, že bude,“ odpověděl Toohey chladně.

„Tak – proč tedy?“

„Já nevím,“ řekl Toohey – a jeho obviňující pohled dal Stoddardovi jasně na srozuměnou, že za tím vším je skryta jedna velká, hrozivá vina, a že ji má hledat u sebe.

Když se vraceli luxusním vozem do Stoddardova bytu, Toohey nepromluvil ani slovo, ač ho o to Stoddard úpěnlivě prosil. To ticho Stoddarda k smrti vyděsilo. Když dorazili, dovedl Toohey Stoddarda ke křeslu a postavil se před něj, zachmuřeně jako nějaký soudce.

„Hoptone, já vím, proč se to stalo.“

„Proč tedy?“

„Napadá tě nějaký důvod, proč bych ti měl lhát?“

„Ne, samozřejmě že ne, jsi ten nejlepší odborník a ten nejčestnější člověk, jakého znám, a já to nechápu, já to prostě vůbec nechápu!“

„Já ano. Když jsem ti doporučoval Roarka, měl jsem všechny důvody být přesvědčen – podle svého nejlepšího úsudku – o tom, že ti postaví mistrovské dílo. On to ale neudělal. Hoptone, víš, jaká moc dokáže zrušit všechny lidské výpočty?“

„Ja-jaká moc?“

„Bůh si zvolil tento způsob, aby odmítl tvůj dar. Nepovažoval tě za hodna toho, abys mu stavěl chrám. Myslím, že mě můžeš obelstít, Hoptone, můžeš obelstít všechny lidi, ale Boha ne. On ví, že tvůj život je černější než cokoli, z čeho jsem tě podezíral.“

Mluvil tak ještě dlouho, klidně, přísně, k hromádce děsu. Nakonec řekl:

„Je jasné, Hoptone, že si nemůžeš vykoupit odpuštění tím, že začneš nahoře. Jen lidé s čistým srdcem mohou stavět chrámy. Musíš podstoupit ještě mnoho pokornějších kroků pro odčinění svých hříchů, než dosáhneš té fáze. Musíš nejprve prosit za odpuštění své blízké, než se pokusíš usmířit s Bohem. Tato budova neměla být chrámem, ale charitativní institucí. Třeba ústavem pro postižené děti.“

K něčemu takovému se Hopton Stoddard nechtěl zavázat. „Později, Ellsworthi, později,“ zasténal. „Dej mi čas.“ Souhlasil však s Tooheyho návrhem, že Roarka zažaluje, bude požadovat uhrazení všech nákladů na přestavbu a později se rozhodne, jak by ta přestavba měla vypadat.

„Nenech se zaskočit ničím, co o tom budu někde říkat nebo psát,“ upozornil ho Toohey, když se loučili. „Budu muset uvést pár věcí, které nejsou tak úplně pravda. Musím chránit svou pověst před ostudou, kterou jsi zavinil ty, ne já. Hlavně nezapomeň, že jsi přísahal, že nikde neřekneš, kdo ti Roarka doporučil.“

Následujícího dne se v Praporu objevil článek „Svatokrádež“ a připravil roznětku. Oznámení o Stoddardově žalobě ji zapálilo.

Nikdo by se nenamáhal vytáhnout do boje kvůli nějaké budově, ale tady byla napadena víra, propagační manažer připravil půdu příliš dobře, pružina zájmu veřejnosti byla natažena, spousta lidí toho mohla skvěle využít.

Vlně rozhořčených, hlasitých protestů, která se proti Roarkovi a jeho stavbě zdvihla, se nedivil jen jediný člověk – Ellsworth Toohey. Církev zatracovala budovu ve svých kázáních. Ženské spolky vydávaly protestní rezoluce. Sdružení matek zaplnilo poslední stránky novin peticí, dovolávající se ochrany jejich dětí. Známá herečka přispěla článkem o zásadní jednotě všech forem umění, vysvětlila, že Stoddardův chrám postrádá jakýkoli smysl pro strukturální dikci, a zavzpomínala na časy, kdy hrála Maří Magdalénu ve slavném biblickém dramatu. Jakási dáma z vyšší společnosti se ve svém článku rozepsala o exotických svatostáncích, jež měla tu možnost vidět při svých nebezpečných cestách džunglí, rozplývala se nad dojemnou vírou barbarských kmenů a odsoudila moderního člověka za jeho cynismus; Stoddardův chrám, řekla, byl příznakem mělkosti a dekadence. Fotografie ji ukazovala v jezdeckých kalhotách s útlou nožkou na krku mrtvého lva. Univerzitní profesor zaslal redakci dopis o svých duchovních zážitcích a prohlásil, že v prostředí, jako je Stoddardův chrám, by je nikdy zažít nemohl. Kiki Holcombová vyjádřila v dopise redakci svůj názor na život a na smrt.

Sdružení amerických architektů vydalo důstojné prohlášení, v němž označilo Stoddardův chrám za duchovní a umělecký podvod. Podobná prohlášení, ne tak důstojná a jazykově vytříbená, vydaly i Rady amerických stavitelů, spisovatelů a výtvarníků. Nikdo o nich nikdy neslyšel, ale byla to kolegia, a to dodávalo jejich hlasu váhu. Lidé si mezi sebou říkali: „Víš, že podle Rady amerických stavitelů je ten chrám architektonický šunt?“ Říkali to tónem důvěrného sblížení se špičkami uměleckého světa. Lidé nechtěli přiznat, že o takové organizaci nikdy neslyšeli, a tak jen přikyvovali: „To jsem od nich čekal. Ty ne?“

Hopton Stoddard obdržel tolik soucitných a podpůrných dopisů, že se začínal cítit docela šťastný. Nikdy předtím nebyl oblíbený. Ellsworth měl pravdu, říkal si; jeho bratři mu odpouštěli. Ellsworth měl vždycky pravdu.

Lepší časopisy se zakrátko přestaly kauzou zaobírat. Prapor se však tématu nevzdával. Pro Prapor to bylo pravé požehnání. Gail Wynand nebyl přítomen, plavil se na své jachtě kdesi v Indickém oceánu, a Alvah Scarret miloval štvavé kampaně. A tato se mu hodila do krámu. Ellsworth Toohey ho nemusel nijak pobízet, Scarret se chopil příležitosti zcela sám a naplno.

Psal o úpadku civilizace a plakal nad ztrátou prosté víry. Zaštítil středoškolskou soutěž slohových prací na téma „Proč chodím do kostela“. Začal otiskovat seriál ilustrovaných článků nazvaný „Kostely našeho dětství“. Otiskl fotografie náboženských soch – sfingy, chrliče, totemy – a poskytl velký prostor pro fotografie Dominičiny sochy opatřené náležitě opovržlivým doprovodným textem, samozřejmě s vynecháním jména modelky. Vyřádil se na karikaturách zobrazujících Roarka jako barbara s medvědí kůží a kyjem. Napsal spoustu chytrých věcí o babylonské věži, která nemohla dosáhnout do nebe, a o Ikarovi na voskových křídlech a jeho pádu.

Ellsworth Toohey se stáhl a jen to pozoroval. Navrhl dvě drobnosti: v archivu Praporu našel Roarkovu fotografii ze dne otevření Enrightova domu, snímek člověka v okamžiku vytržení, nechal ji otisknout a opatřit následujícím textem: „Jste spokojen, pane Supermane?“ Přesvědčil Stoddarda, aby ještě před soudním řízením otevřel chrám pro veřejnost. K chrámu se shlukly davy lidí a zanechaly na podstavci Dominičiny sochy vulgární kresby a nápisy.

Bylo mezi nimi i pár takových, kteří přišli, viděli a tiše obdivovali. Nebyli však z těch, kteří se účastní veřejných afér. Austen Heller napsal plamenný článek na obhajobu Roarka i chrámu. V architektuře ani v náboženství však nebyl žádnou autoritou, a tak se jeho článek v té bouři ztratil.

Howard Roark nedělal nic.

Byl vyzván, aby se k případu vyjádřil, a přijal ve své kanceláři skupinu reportérů. Mluvil bez hněvu. „Nemohu o své stavbě nikomu nic říct. Kdybych si připravil nějakou slátaninu slov, kterými bych nakrmil lidem hlavu, byla by to urážka mne i jich. Ale jsem rád, že jste sem přišli. Přece jen mám co k tomu říct. Rád bych, aby každý, koho to zajímá, šel a tu stavbu si prohlédl a pak použil svá vlastní slova, bude-li mít potřebu něco vyjádřit.“

Prapor otiskl interview v této podobě: „Pan Roark, který se, jak vidno, honí za publicitou, uspořádal s nadutou drzostí ve své kanceláři tiskovou konferenci, na níž označil názor veřejnosti za slátaninu. Víc se k tématu nevyjádřil, chytře však využil propagační příležitosti tohoto setkání. Šlo mu jen o to, jak vysvětlil, aby jeho stavbu vidělo co možná nejvíce lidí.“

Roark si odmítl obstarat obhájce, který by ho u soudu zastupoval. Přes horlivé protesty Austena Hellera prohlásil, že se bude obhajovat sám, a odmítl vysvětlit, jak to hodlá zvládnout.

„Austene, existují pravidla, která jsem ochoten plně respektovat. Jsem ochoten nosit stejné oblečení jako ostatní, jíst stejné jídlo a užívat tytéž dopravní prostředky. Jsou však věci, které jako oni dělat nemůžu – a tohle je jedna z nich.“

„Co ty víš o soudních síních a zákonech? Vždyť ho tím necháš vyhrát.“

„Vyhrát co?“

„Ten případ.“

„A je ten případ tak důležitý? Nemůžu mu nijak zabránit, aby tu stavbu nepředělal. Je jeho. Může ji vyhodit do povětří anebo z ní udělat továrnu na lepidlo. Může s ní udělat cokoli, ať už vyhraju nebo ne.“

„Ale takhle to udělá za tvoje peníze.“

„Ano. To možná udělá.“

Steven Mallory to nijak nekomentoval. Ale v jeho tváři se usadilo totéž, co v ní Roark viděl, když se s ním poprvé setkal.

„Steve, mluv o tom, bude to pro tebe snazší,“ řekl mu Roark jednou večer.

„Není o čem,“ odpověděl Mallory lhostejně. „Říkal jsem ti, že tě nenechají přežít.“

„Nesmysl. Ty nemáš právo se o mě bát.“

„Já se nebojím o tebe. K čemu by to bylo? Bojím se o něco jiného.“

Pár dní nato seděl Mallory na parapetu v Roarkově ateliéru, díval se do ulic a řekl:

„Howarde, pamatuješ si, co jsem ti říkal o té bestii, které se tak bojím? Nevím o Ellsworthi Tooheym nic. Než jsem na něj vystřelil, nikdy jsem ho ani neviděl. Znal jsem jen jeho články. Chtěl jsem ho zastřelit, Howarde, protože si myslím, že on o té bestii ví všechno.“

Dominika přišla za Roarkem do bytu ten večer, kdy Stoddard zveřejnil svůj úmysl Roarka žalovat. Nic neřekla. Odložila si kabelku na stůl a pomalu si stahovala rukavice, jako by chtěla tady, v jeho pokoji, prodloužit intimitu tak rutinního gesta; dívala se přitom na své prsty. Pak zdvihla hlavu. Její tvář vypovídala o tom, že ví o jeho nejhlubších bolestech a že jsou zrovna tak její a že je chce snášet právě takto, chladně, nežádajíc slova útěchy.

„Mýlíš se,“ řekl. Vždycky spolu mohli takto mluvit, pokračujíce v konverzaci, která nikdy nezačala. Hlas měl mírný. „Já se tak necítím.“

„Já to nechci vědět.“

„Ale já chci, abys to věděla. To, co si myslíš, je mnohem horší než pravda. Já tomu příliš nevěřím – že mě hodlají zničit. Možná to bolí tolik, že ani nevím, že mi někdo ubližuje. Ale to asi ne. Jestli to chceš se mnou snášet, nenakládej toho na sebe víc, než nesu já. Nejsem schopen trpět až na dno. Nikdy jsem tak netrpěl. Jde to jen do určitého bodu, a pak se to zastaví. A dokud je ve mně nedotčené místo, tak to není skutečná bolest. Nechci, abys takhle vypadala.“

„Kde se to zastaví?“

„Tam, kde už nedokážu myslet na nic a necítit nic jiného, než že jsem ten chrám vymyslel. Že jsem ho postavil. Nic jiného není už důležité.“

„Neměls ho stavět. Neměls ho odevzdat tomu, co teď dělají.“

„Na tom nezáleží. Je dokonce jedno, jestli ho zničí. Jde jen o to, že někdy existoval.“

Zavrtěla hlavou. „Vidíš teď, čeho jsem tě chtěla uchránit, když jsem ti přetahovala zakázky?… Aby neměli právo ti tohle dělat… Aby nemohli bydlet v tvé budově… Aby se tě nemohli dotýkat… vůbec nijak…“

Když Dominika vstoupila do kanceláře Ellsworthe Tooheyho, usmál se nečekaně upřímnou radostí z jejího příchodu. Zapomněl se ovládnout a jeho obočí se zakabonilo zklamáním; zamračení a úsměv vytvořily proto na okamžik na jeho tváři směšnou grimasu. Zklamalo ho, že Dominika k němu nevstoupila se svou obvyklou dramatičnosti; neviděl žádný hněv, žádný výsměch, vstoupila jako nějaká účetní s běžnou obchodní agendou.

„Čeho tím chceš dosáhnout?“ zeptala se.

Pokusil se navodit zlehčující tón jejich obvyklého sváru.

„Posaď se, má milá, jsem rád, že tě vidím. Zcela upřímně a beznadějně. Dala sis tentokrát vážně dost načas. Čekal jsem tě mnohem dříve. Dostalo se mi za ten článeček docela dost poklon, ale, upřímně řečeno, nebyla to žádná legrace, byl jsem zvědav, co na to řekneš ty.“

„Čeho tím chceš dosáhnout?“ opakovala otázku.

„Ale, miláčku, doufám, že se tě nedotklo, co jsem řekl o té tvé povznášející soše. Myslel jsem, že pochopíš, že jsem to nemohl nechat bez povšimnutí.“

„Co sleduješ tím procesem?“

„Aha, tak ty chceš, abych mluvil já. A já se tak těšil, že si tě vyposlechnu. No dobrá, lepší něco nežli nic. Budu mluvit. Čekal jsem na tebe tak netrpělivě. Ale proč si nesedneš, cítil bych se mnohem lépe… Ne? No, jak je libo, pokud neutečeš. Tím procesem? No, není to snad jasné?“

„Jak ho to má zastavit?“ zeptala se, jako by přeříkávala naučená statistická čísla. „Jestli vyhraje nebo ne, přece nic nedokáže. Celá ta věc je jen nesmyslný flám pro hordy hulvátů. Netušila jsem, že tě baví plýtvat časem na takových špinavostech. Příští Vánoce po tom všem nikdo ani nevzdechne.“

„Můj ty bože, kde jsem jen udělal chybu? Nikdy mě nenapadlo, že jsem tak mizerný učitel. Že sis z těch dvou let našeho spojenectví odnesla tak málo! A protože jsi tak vysoce inteligentní žena, musí být chyba někde ve mně. No co, jedno ses přece jen naučila: že nikdy neplýtvám svým časem. Velmi správně. To tedy ne. Máš pravdu, má milá, že se do příštích Vánoc na všechno zapomene. Boj se odehrává jen v živém případu. Proti mrtvým bojovat nelze. Mrtvé případy, stejně jako všechny mrtvé věci, však jen tak nemizí, ale zanechávají za sebou cosi rozkladného. Je to ta nejnepříjemnější věc, která může postihnout tvé jméno. Pan Hopton Stoddard upadne do naprostého zapomnění. Na chrám se zapomene zrovna tak. I na soudní proces se zapomene. Ale něco přece zůstane: ‚Howard Roark? Jak byste mohl věřit takovému člověku? Je to nepřítel náboženství. Nemá absolutně žádnou morálku. První, co udělá – obere vás o peníze na nákladech.‘ ‚Roark? Toho ne – no, jeden klient ho musel žalovat, protože mu zfušoval celou stavbu.‘ ‚Roark? Roark? Počkejte, není to ten, co se dostal do všech novin kvůli nějakému problému? Co to jen bylo? Nějaký nechutný skandál, majitel budovy – myslím, že šlo o nějaký nevěstinec – no, to je jedno, ten majitel ho musel dokonce zažalovat. Přece byste se nechtěl zaplést s někým tak vyhlášeným. Proč taky, když je všude tolik slušných architektů.‘ Zkus proti tomu bojovat, má milá. Řekni mi, jak by proti tomu bylo možné bojovat. Zvlášť když nemáš jinou zbraň než svou genialitu, což není zbraň, ale obrovská nevýhoda.“

Její oči ho zklamaly; naslouchaly mu trpělivě, nehybným pohledem, který nehodlal přejít v hněv. Stála před jeho stolem, vzpřímená a zcela se ovládající, jako stráž v bouři, která ví, že musí vše snést a že musí zůstat na místě, i když už to déle nebude k vydržení.

„Jistě si přeješ, abych pokračoval,“ řekl Toohey. „Teď tedy víš, jak zvláštní účinnost má mrtvý případ. Nemůžeš se z toho vymluvit, nemůžeš nic vysvětlit, nemůžeš se nijak bránit. Nikdo tě nechce slyšet. Je těžké se proslavit. A je nemožné změnit povahu své slávy, jakmile ji jednou získáš. Ne, nemůžeš zničit architekta tím, že dokážeš, že je špatný architekt. Ale můžeš ho zničit, protože je ateista anebo protože ho někdo zažaloval nebo protože spal s nějakou ženou anebo protože trhá mouchám křídla. Že je to absurdní? Jistěže je to absurdní. Právě proto to funguje. Proti rozumu můžeš bojovat rozumem. Jak ale chceš bojovat proti něčemu, co nedává žádný smysl? Tvůj problém, má milá, a problém většiny lidí spočívá v tom, že nemáš dostatečnou úctu před tím, co je nelogické. Přitom nelogičnost je hlavním faktorem našich životů. Pokud je tvým nepřítelem, pak nemáš šanci. Ale pokud ji přiměješ být tvým spojencem – ach, má milá!… Poslyš, Dominiko, přestanu mluvit, jakmile uvidím jen náznak toho, že tě děsím.“

„Pokračuj,“ řekla.

„Myslím, že bys mi teď měla položit otázku. Anebo nechceš být tak průhledná a máš pocit, že bych si ji měl domyslet sám? Asi máš pravdu. Ta otázka zní: proč jsem si vybral právě Howarda Roarka? Protože – abych citoval ze svého článku – není mým úkolem dělat mucholapku. Cituji to teď v poněkud jiném významu, ale dejme tomu. Navíc to celé mi pomohlo dostat z Hoptona Stoddarda něco, co jsem potřeboval, i když to je jen nepodstatná bokovka, čistě náhodný zisk. Ve skutečnosti byla celá ta věc jen takovým experimentem. Jen taková zkušební potyčka, řekněme. Její výsledky jsou však nečekaně uspokojivé. Kdybys nebyla jednou ze zúčastněných, byla bys první, kdo by tu podívanou ocenil. Vážně, udělal jsem toho jen hrozně málo, když uvážíš rozsah toho, co následovalo. Nepřijde ti zajímavé vidět tak obrovský, složitý stroj, jakým je naše společnost, se všemi páčkami a pásy a vzájemně propojenými součástkami, tak složitý, že při pohledu na něj má člověk pocit, že by potřeboval celou armádu, aby ho mohl obsluhovat – a najednou zjistíš, že stačí zmáčknout jeden knoflík, jediný spouštěcí knoflík, přesný bod, a můžeš tu věc proměnit v hromadu starého železa? Jde to, má milá. Ale trvá to dlouho. Trvá to celá staletí. Mám výhodu, že přede mnou to zkoušelo už mnoho odborníků. Myslím, že budu poslední a nejúspěšnější v řadě, protože – i když nejsem schopnější než oni – vidím jasněji, o co nám jde. Nicméně, to je pouhá teorie. Vrátíme-li se do konkrétní reality, nepřipadá ti na tom mém malém experimentu něco zábavné? Mně ano. Například: všimla sis, že všichni špatní jsou na špatné straně? Pan Alvah Scarret, univerzitní profesoři, vydavatelé novin, důstojné matky a obchodní komora, ti všichni mohli pozvednout hlas na obranu Howarda Roarka – kdyby si vážili svých vlastních životů. Ale oni to neudělali. Postavili se za Hoptona Stoddarda. Na druhé straně jsem ovšem slyšel, že se nějaká partička kavárenských radikálů, kteří si říkají ‚Nová liga proletářského umění‘, snažila angažovat na Roarkovu podporu – tvrdili, že se stal obětí kapitalismu – přitom by měli vědět, že Hopton Stoddard je jejich zastáncem. Roark měl mimochodem dost rozumu na to, aby to odmítl. On ví, o co jde. Ty to víš také. I já to vím. Mnoho dalších to neví. Ale je to tak. Staré železo má také své využití.“

Obrátila se k odchodu.

„Snad neodcházíš, Dominiko?“ Znělo to ublíženě. „To mi na to nic neřekneš? Vůbec nic?“

„Ne.“

„Dominiko, to mě chceš takto opustit? A co jsem se na tebe načekal! Jsem zpravidla zcela soběstačný člověk, ale občas přece jen potřebuji publikum. Jsi jediný člověk, se kterým mohu být sám sebou. Asi je to tím, že mnou tak opovrhuješ, ale to mi nevadí. A také je to asi tím, že metody, které používám na jiné lidi, by na tebe nikdy nefungovaly. Je to dost zvláštní, že s tebou pohne jen moje upřímnost. Sakra, k čemu to je vymyslet něco úžasně chytrého, když nikdo neví, žes něco takového vůbec vymyslel? Dřív bys mi na toto řekla, že to je psychologie vraha, který spáchá dokonalý zločin a pak se jde přiznat, protože nesnese pomyšlení na to, že nikdo neví, že je to dokonalý zločin. A já bych ti řekl, že máš pravdu. Potřebuji publikum. To je ta potíž s oběťmi – že ani nevědí, že se stali něčí obětí, což je úplně v pořádku, ale za chvíli se to člověku omrzí a připraví ho to o polovinu zážitku. Zato ty jsi pro mne zvláštní potěšení – oběť, která dokáže ocenit umělecké mistrovství své vlastní popravy. Proboha, Dominiko, ty odcházíš, když prakticky žebrám o to, abys zůstala?“

Vzala za kliku. Pokrčil rameny a opřel se.

„No dobrá,“ řekl. „Mimochodem, nesnaž se Hoptona Stoddarda podplatit. Zobe mi teď přímo z ruky. Nenechal by se koupit.“ Otevřela dveře, ale zarazila se a znovu je zaklapla. „Jistěže vím, že už jsi to zkoušela. Nemá to smysl. Nejsi tak bohatá. Nemáš tolik, abys mohla ten chrám koupit, a ani bys nemohla tolik sehnat. Hopton by navíc od tebe žádné peníze na přestavbu nevzal. Vím, že i to jsi mu nabízela. Chce je dostat z Roarka. Kromě toho bych řekl, že by se to Roarkovi asi moc nelíbilo, kdyby se dozvěděl, že ses o to pokoušela.“

Usmál se tak, aby vyvolal protest. Její tvář mu však neposkytla žádnou odpověď. Znovu se obrátila ke dveřím.

„Už jen jedinou otázku, Dominiko. Právní zástupce pana Stoddarda by rád věděl, jestli tě může předvolat jako svědka. Coby experta na architekturu. Budeš přece svědčit pro žalující stranu, ne?“

„Ano. Budu svědčit pro žalující stranu.“

Soudní přelíčení případu Hopton Stoddard versus Howard Roark bylo zahájeno v únoru roku 1931.

Soudní síň byla tak plná, že kdykoli publikum zareagovalo, zdálo se, jako by se přes hlavy diváků přelila líná vlna, připomínající záhyb pod pevně napěchovanou kůží lvouna.

Hnědý, místy tlumeným odstínem zabarvený dav připomínal biskupský chlebíček s bohatou, hustou šlehačkou architektů navrch. Byli tu věhlasní muži a dobře oblečené dámy s upjatými rty; každá z žen jako by cítila výhradní vlastnictví vůči umění provozovanému svým doprovodem, monopol střežený jedovatými pohledy, jež vysílaly do svého okolí. Téměř všichni se znali. V místnosti vládla atmosféra shromáždění, premiéry i rodinného pikniku. Byla naplněna pocitem „naše parta“, „naši hoši“, „naše show“.

Steven Mallory, Austen Heller, Roger Enright, Kent Lansing a Mike seděli pohromadě v jednom rohu. Snažili se nedívat kolem sebe. Mike měl starost o Stevena Malloryho. Držel se mu nablízku, trval na tom, že chce sedět vedle něj, a díval se po něm, kdykoli k nim dolehl útržek nějaké obzvláště urážlivé poznámky. Mallory si toho po chvíli všiml a řekl:

„Neboj se, Miku, nebudu křičet. Ani po nikom střílet.“

„Hlídej si žaludek, hochu,“ řekl Mike. „Jen si hlídej žaludek. Člověku se nemůže udělat špatně jenom proto, že je něco na zvracení.“

„Miku, pamatuješ na tu noc, kdy jsme zůstali v boudě tak dlouho, že už se skoro rozednívalo, a Dominika zjistila, že jí došel benzin, autobusy ještě nejezdily, a tak jsme šli domů pěšky, a než první z nás došel ke svýmu domu, objevilo se na vrcholcích střech slunce?“

„Přesně tak. Ty mysli na tohle a já budu myslet na žulový lom.“

„Proč na lom?“

„Protože mi z něj kdysi bylo hodně špatně a pak se ukázalo, že to bylo úplně nepodstatné, z dlouhodobého hlediska.“

Obloha za okny byla bílá a plochá jako matné sklo. Světlo jako by přicházelo od závějí sněhu na střechách a římsách, nepřirozené světlo, díky němuž vypadalo všechno v místnosti obnaženě.

Soudce seděl shrbený na své vyvýšené lavici jako na hřadě. Měl malý obličej, scvrklý do mravní bezúhonnosti. Ruce držel zaklesnuté prsty do sebe a opřené o hruď. Hopton Stoddard nebyl přítomen. Zastupoval ho jeho právník, pohledný a vysoký muž dokonalého zevnějšku, důstojný jako nějaký velvyslanec.

Roark seděl sám u stolu obhajoby. Dav ho probodával pohledem, a když se lidem nedostalo žádného uspokojení, zase se nasupeně odvraceli. Nevypadal zdrceně ani vzdorně. Vypadal nezúčastněně a klidně. Nepůsobil jako veřejná osoba na veřejném místě, ale jako člověk, který sedí sám ve svém pokoji a poslouchá rádio. Nedělal si žádné poznámky, na stole před sebou neměl žádné papíry, jen velkou hnědou obálku. Dav by byl ochoten odpustit cokoli, ale ne člověku, který dokázal zůstat klidný tváří v tvář nesmírnému kolektivnímu posměchu. Někteří dokonce přišli připraveni ho litovat, i ti ho však začali po několika minutách nenávidět.

Zástupce žalující strany předložil svůj případ jednoduchou zahajovací řečí: je pravda, připustil, že Hopton Stoddard poskytl Roarkovi úplnou volnost, pokud jde o návrh a stavbu jeho chrámu, jde však o to, že pan Stoddard jasně specifikoval, že chce chrám. Budovu, která je předmětem sporu, nelze podle žádných běžných kritérií za chrám považovat, jak hodlá žalobce dokázat s pomocí špičkových odborníků.

Roark se svého práva úvodního slova k soudu vzdal.

Ellsworth Monkton Toohey byl prvním svědkem, kterého nechala žalující strana předvolat. Posadil se na kraj svědeckého křesla a opřel se o opěradlo, takže váhou spočíval na kostrči. Zvedl jednu nohu a položil ji vodorovně přes druhou. Tvářil se pobaveně – ale dařilo se mu navozovat dojem, že jeho pobavení je jen způsobná zástěrka znuděnosti.

Právní zástupce prošel dlouhým seznamem otázek ohledně odborné kvalifikace pana Tooheyho, včetně počtu prodaných výtisků jeho knihy Kázání z kamene. Pak přečetl nahlas Tooheyho článek „Svatokrádež“ a zeptal se ho, je-li jeho autorem. Toohey odpověděl, že ano. Poté následoval seznam otázek v erudovaných termínech ohledně architektonické hodnoty chrámu. Toohey potvrdil, že žádnou takovou hodnotu chrám nemá. Pak následoval historický exkurs. Toohey předložil neformální, prostý a stručný přehled všech známých civilizací a jejich nejvýznamnějších náboženských staveb – od Inků přes Féničany až po kmeny Velikonočních ostrovů – včetně dat, bylo-li je možné určit, kdy bylo se stavbou těchto budov započato a kdy byly hotovy, mluvil o počtu dělníků, kteří se na stavbě podíleli, a přibližných cenách v aktuální hodnotě amerického dolaru. Obecenstvo tupě naslouchalo.

Toohey vysvětlil, proč Stoddardův chrám odporuje každému historickému pravidlu. „Chtěl jsem ukázat,“ řekl na závěr, „že dvě základní představy chrámu jsou obsaženy v úctě a pokoře člověka. Mluvili jsme zde o gigantických rozměrech náboženských staveb, vzletných liniích, děsivých groteskních dekoracích v podobě bohů-monster či později chrličů. To vše má člověku připomenout jeho zásadní bezvýznamnost, zdrtit ho pouhou velikostí, naplnit ho posvátnou hrůzou vedoucí ke ctnostné pokoře. Stoddardův chrám je nestoudným popřením celé naší minulosti, drzým ‚ne‘ hozeným do tváře historie. Odvažuji se tvrdit, že znám důvod, proč tento případ vzbudil takový zájem veřejnosti. Všichni z nás totiž instinktivně vytušili, že za jeho právními aspekty jde o otázku morálky. Tato budova je monumentem hluboké nenávisti k lidem. Je to ego jednoho člověka, popírajícího ty nejposvátnější pohnutky veškerého lidstva, každého člověka na ulici, každého člověka v této soudní síni!“

To nebyl svědek před soudem – to byl Ellsworth Toohey promlouvající ke shromážděnému lidu a reakce byla nevyhnutelná; publikum spustilo ohlušující aplaus. Soudce musel zaklepat kladívkem a pohrozit, že nechá vyklidit soudní síň. Pořádek byl nastolen, ne však ve tvářích lidí – ty zůstávaly chlípně pokrytecké. Bylo příjemné být vyvolen a přizván k soudu jako poškozená strana. Tři čtvrtiny z nich Stoddardův chrám nikdy neviděly.

„Děkuji vám, pane Toohey,“ řekl zástupce žalující strany s mírným náznakem poklony. Pak se obrátil na Roarka a pronesl se zdvořilou ohleduplností: „Svědek je váš.“

„Nemám žádné otázky,“ odpověděl Roark.

Ellsworth Toohey pozvedl jedno obočí a s lítostí opustil svědeckou lavici.

„Pan Petr Keating!“ zvolal zástupce obžaloby.

Petr Keating vypadal svěže a přitažlivě, jako by se na ten den dobře vyspal. Vystoupil do svědecké lavice jako nějaký studentík, zbytečně máchaje pažemi a rameny. Učinil místopřísežný slib a první otázky zodpověděl zvesela. Ve svědecké lavici byl podivně usazen – loktem se opíral o opěradlo židle, takže horní část jeho těla byla s frajerskou lehkostí zhroucená k jedné straně, chodidla měl však směšně zapuštěná do země a kolena těsně u sebe. Na Roarka se ani jednou nepodíval.

„Mohl byste laskavě jmenovat některé z významných budov, které jste projektoval, pane Keatingu?“ zeptal se ho zástupce obžaloby.

Keating začal odříkávat působivý seznam budov, první následovaly rychle za sebou, pak se tempo stále více a více zpomalovalo, jako by si přál, aby ho někdo zarazil; poslední jméno zůstalo viset ve vzduchu, nedokončené.

„Nezapomněl jste na tu nejdůležitější, pane Keatingu?“ napověděl mu zástupce obžaloby. „Neprojektoval jste také budovu Cosmo-Slotnicku?“

„Ano,“ hlesl Keating.

„Pane Keatingu, navštěvoval jste Vysokou školu technologickou ve Stantonu ve stejné době jako pan Roark?“

„Ano.“

„Co nám můžete říct o jeho školních výsledcích?“

„Byl vyloučen.“

„Byl vyloučen, protože se nedokázal přizpůsobit vysoké úrovni požadavků školy?“

„Ano. Ano, to byl ten důvod.“

Soudce pohlédl na Roarka. Obhájce by byl v tuto chvíli vznesl námitku, že poslední otázka s případem nijak nesouvisí. Roark nic nenamítal.

„Domníval jste se v té době, že vykazuje nějaké nadání pro profesi architekta?“

„Ne.“

„Mohl byste, prosím, mluvit trochu hlasitěji, pane Keatingu?“

„Nedomníval… jsem se, že má nějaký talent.“

S Keatingovým frázováním se děly podivné věci: některá slova z něj vycházela úsečně, jako by za každé z nich kladl vykřičník, jiná plynula v souvislé řadě, jako by je nechtěl zastavit, jako by je nechtěl slyšet. Na zástupce obžaloby se nedíval. Chvílemi se tvářil jako nějaký malý šibal, kluk, který kdesi v metru právě přimaloval vousy krásné dívce na reklamním plakátu na zubní pastu. Chvílemi vypadal, jako by prosil dav v soudní síni o podporu – jako by stál před jejich soudem.

„Jednou jste pana Roarka zaměstnali ve vašem ateliéru?“

„Ano.“

„A zjistili jste, že ho musíte propustit?“

„Ano… zjistili.“

„Pro neschopnost?“

„Ano.“

„Co nám můžete říct o následné kariéře pana Roarka?“

„No, víte, ‚kariéra‘ je relativní pojem. Co do objemu realizovaných prací toho udělal kterýkoli z našich projektantů víc než pan Roark. Jedné či dvěma stavbám ještě neříkáme kariéra. Tolik jich stavíme asi tak každý měsíc.“

„Mohl byste nám přiblížit svůj profesionální názor na jeho práci?“

„No, myslím, že jeho styl je nevyzrálý. Velmi překvapivý, občas dokonce celkem zajímavý, ale v zásadě – pubertální.“

„Pak tedy podle vás nelze pana Roarka nazvat plně kvalifikovaným architektem?“

„Ne v tom smyslu, v jakém mluvíme o panu Ralstonu Holcombovi, panu Guyi Franconovi, panu Gordonu Prescottovi – v tom smyslu ne. Ale nechci být samozřejmě nespravedlivý. Myslím, že pan Roark má určité schopnosti, obzvláště v oblasti technologie. Mohl by se určitě vypracovat. Snažil jsem se s ním o tom mluvit – chtěl jsem mu pomoci – opravdu. Ale bylo to jako mluvit do kusu těch jeho oblíbených železobetonových kvádrů. Tušil jsem, že to jednou takhle dopadne. Když jsem se dozvěděl, že ho nějaký klient zažaloval, vůbec mě to nepřekvapilo.“

„Jak podle vás pan Roark přistupuje ke klientům?“

„No, o to právě jde. V tom je celý problém. Nezajímá ho, co si klient myslí nebo co chce, co si kdokoli na světě myslí nebo co chce. On dokonce nechápe, jak to může jiné architekty zajímat. Ani to vám nedopřeje, ani pochopení, ani… trochu uznání… Nechápu, co je tak špatného na tom, že chci dělat lidem radost. Nechápu, co je špatného na tom, že chci být přátelský a oblíbený. Proč by to měl být zločin? Proč by měl kvůli tomu někdo nade mnou ohrnovat nos, pořád se pošklebovat, bez přestání, ve dne v noci, nedopřát mi chvilku klidu – jako to čínské mučení, když vám na hlavu nechají pomalu odkapávat vodu, kapku po kapce?“

Lidem v publiku začínalo docházet, že Petr Keating je opilý. Zástupce obžaloby svraštil čelo. Svědecká výpověď byla předem nazkoušena, nyní se začala vymykat z kontroly.

„Dobrá, pane Keatingu, možná byste teď mohl přejít k tomu, jaké má podle vás pan Roark názory na architekturu.“

„Já vám to klidně řeknu, jestli to chcete slyšet. On si myslí, že když mluvíte o architektuře, měl byste si zout boty a kleknout si na zem. Tak se na to dívá. Ale proč bych to měl dělat? No proč? Je to přece práce jako každá jiná, ne? Co je na ní sakra tak svatého? Proč bychom měli kvůli tomu všichni tak vyvádět? Jsme jen lidi. Chceme se nějak uživit. Proč by to nemohlo být tak prosté a snadné? Proč si musíme hrát na nějaké pitomé hrdiny?“

„Jistě, jistě, pane Keatingu, trochu jsme se odchýlili od tématu. Měli bychom…“

„Ne, neodchýlili. Já vím, o čem mluvím. A vy to taky víte. Všichni to tu vědí. Každý z nich. Já mluvím o tom chrámu. Copak to nechápete? Proč si vybírat ke stavbě chrámu posedlého fanatika? Něčím takovým by měl být pověřen jen nesmírně lidský člověk. Člověk, který má porozumění… a umí odpouštět. Člověk, který umí odpouštět… Proto přece chodíme do kostela – aby… nám bylo odpuštěno…“

„Jistě, pane Keatingu, ale pokud jde o pana Roarka…“

„A co je s panem Roarkem? To není žádný architekt. Není k ničemu. Proč bych se měl bát říct, že není k ničemu? Proč se ho všichni tak bojíte?“

„Pane Keatingu, jestli se necítíte dobře a chcete být uvolněn…“

Keating se na něj podíval, jako by se náhle probral. Pokusil se ovládnout. Po chvíli řekl nevýrazně a odevzdaně:

„Nejsem v pořádku. Odpovím, na co chcete. Na co jste se to ptal?“

„Zda byste nám mohl sdělit – z profesionálního hlediska – svůj názor na stavbu známou jako Stoddardův chrám.“

„Ano. Jistě. Stoddardův chrám… Stoddardův chrám má nesprávně členitý půdorys, což vede k prostorovému zmatení. Není vyvážený. Chybí mu smysl pro symetrii. Jeho proporce jsou nepatřičné.“ Mluvil monotónním hlasem. Krk držel strnulý a vynakládal značné úsilí, aby mu hlava nepadala dopředu. „Nedodržuje žádná měřítka. Odporuje základním principům kompozice. Celkově budí dojem…“

„Hlasitěji, pane Keatingu.“

„Celkově budí dojem nehotovosti a architektonického analfabetismu. Nevykazuje… nevykazuje žádné známky konstrukčního plánu, citu pro krásu, tvořivé představivosti, žádnou…“ zavřel oči, „…uměleckou upřímnost…“

„Děkuji vám, pane Keatingu. To je všechno.“

Zástupce obžaloby se obrátil na Roarka a řekl nervózně:

„Svědek je váš.“

„Nemám žádné otázky.“

Tím skončil první den soudního přelíčení.

Toho večera se Mallory, Heller, Mike, Enright a Lansing sešli v Roarkově bytě. Nebyli předem domluveni, ale přišli všichni, poháněni stejným nutkáním. Nemluvili o soudu, ale nemuseli se nijak přemáhat a tématu se vědomě vyhýbat. Roark seděl na kreslicím prkně a mluvil s nimi o budoucnosti výroby plastických hmot. Mallory se náhle bez zjevného důvodu hlasitě rozesmál. „Co je, Steve?“ zeptal se Roark. „Ale nic… Howarde, my jsme sem přišli, abychom ti pomohli, abychom tě povzbudili. A místo toho ty pomáháš nám. Svým vlastním podporovatelům dodáváš sílu, Howarde.“

Toho večera ležel Petr Keating bezvládně na stole kdesi v baru, ruku pohozenou přes stůl, spící hlavu zabořenou do rukávu.

V následujících dvou dnech byli předvoláni další svědkové žaloby. Každá výpověď začínala otázkami týkajícími se profesních úspěchů dotyčného svědka. Zástupce obžaloby udával tón výpovědí jako zkušený novinář. Austen Heller zjistil, že architekti se museli o privilegium být předvolán jako svědek prát, protože to byl gejzír publicity v jinak celkem tiché profesi.

Žádný ze svědků se nedíval na Roarka. On se však na ně díval a poslouchal jejich svědectví. Ke každému z nich nakonec řekl: „Nemám žádné otázky.“

Ralston Holcombe s hladkou vázankou a holí se zlatým kováním vypadal ve svědecké lavici jako velkovévoda, či kabaretní zpěvák. Jeho výpověď byla dlouhá a akademická, ale nakonec dospěla k tomuto závěru:

„Je to celé hloupost. Je to dětinská hloupost. Nemohu říct, že bych s panem Hoptonem Stoddardem nějak zvlášť soucítil. Očekával bych od něj víc zdravého úsudku. Je přece vědecky doloženo, že jediným správným architektonickým stylem pro naši dobu je styl renesanční. Pokud to odmítají pochopit ti nejlepší z nás, jako je pan Stoddard, co pak můžeme čekat od kdejakých povýšených rádoby architektů a chátry všeobecně? Bylo prokázáno, že renesance je jediným přípustným stylem pro všechny kostely, chrámy či katedrály. Co takhle třeba sir Christopher Wren? K smíchu. Nebo si připomeňme největší církevní stavbu všech dob – chrám svatého Petra v Římě. Troufl by si snad někdo vylepšovat chrám svatého Petra? A když pan Stoddard netrval výslovně na renesanci, pak má jen to, co mu patří. Nic jiného si vskutku nezaslouží.“

Gordon L. Prescott předstoupil oblečen v kostkovaném saku, vlněném roláku, tvídových kalhotách a golfových botách.

„Souvztažnost transcendentního a čistě prostorového faktoru v budově, která je předmětem sporu, je naprosto absurdní,“ řekl. „Uvažujeme-li o horizontále jako o jednodimenzionálním, o vertikále jako o dvoudimenzionálním, o diagonále jako o trojdimenzionálním a o vzájemném průniku prostorů jako o čtyřdimenzionálním umění – a architektura je čtyřdimenzionální umění –, můžeme jednoduše vidět, že tato stavba je homoloidní neboli – laicky řečeno – plochá. Proud života, který plyne z řádu v chaosu nebo, chcete-li, z jednoty v různosti, a obráceně, což je odraz uskutečňování rozporu v architektuře přirozeně obsaženého, tu naprosto chybí. Snažím se to opravdu vyjádřit co nejsrozumitelněji, ale nemohu objasnit dialektický stav tím, že ho prostě zakryji starým fíkovým listem logiky, jen abych vyhověl laikům, kteří se nechtějí namáhat přemýšlením.“

John Erik Snyte svědčil skromně a zdrženlivě. Potvrdil, že u něj byl Roark zaměstnán, že se jevil jako nespolehlivý, neloajální a bezohledný zaměstnanec, který se postavil na vlastní nohy tím, že mu přetáhl klienta.

Čtvrtý den přelíčení předvolal zástupce žalující strany svého posledního svědka.

„Slečna Dominika Franconová,“ ohlásil slavnostně.

Mallory zalapal po dechu, ale nikdo to neslyšel; Mike mu sevřel rukou zápěstí a přiměl ho, aby zůstal klidný.

Zástupce žalující strany si nechal Dominiku úplně nakonec jednak proto, že si od ní hodně sliboval, jednak proto, že se její výpovědi obával. Byla jediným svědkem, s nímž výpověď předem nenacvičil; odmítla to. Ve svých článcích se o Stoddardově chrámu nikdy nezmínila, vyhledal si však její dřívější recenze Roarkových prací a jako svědka mu ji doporučil Ellsworth Toohey.

Dominika se na chvíli zastavila na vyvýšeném místě svědecké lavice a pomalu přejela pohledem shromážděný dav. Její krása byla omračující, ale příliš neosobní, jako by jí nepatřila; jako by byla v sále přítomna coby samostatná entita. Lidé čekali něco, co se však nedostavilo. Mysleli na zjevení, na oběť na popravišti, člověka stojícího uprostřed noci na zábradlí zaoceánského parníku.

„Jak se jmenujete?“

„Dominika Franconová.“

„Vaše povolání, slečno Franconová?“

„Novinářka.“

„Jste autorkou oněch vynikajících článků vycházejících pod názvem ‚Váš dům‘ v newyorském Praporu?“

„Jsem autorkou článků ‚Váš dům‘.“

„Vaším otcem je Guy Francon, ten významný architekt?“

„Ano. Můj otec byl požádán, aby zde dnes svědčil. Odmítl to. Řekl, že ho nějaký Stoddardův chrám nezajímá a že mu tento proces nepřipadá gentlemanský.“

„Dobrá, slečno Franconová, mohla byste nyní omezit své odpovědi výlučně na naše otázky? Je opravdu velkým štěstím, že vás tu dnes máme, protože jste mezi svědky jediná žena, a ženy mají zpravidla k náboženské víře ten nejčistší vztah. Vzhledem k tomu, že jste navíc významnou autoritou v oboru architektury, jste tou pravou osobou, která nám může poskytnout, abych tak řekl, a to s veškerou úctou, ženský pohled na tento případ. Mohla byste nám tedy říci svůj názor? Co si myslíte o Stoddardově chrámu?“

„Myslím, že pan Stoddard udělal chybu. O spravedlnosti tohoto procesu by nebylo žádných pochyb, kdyby se dožadoval úhrady nákladů nikoli na přestavbu, ale na demolici.“

Zástupce žalující strany si zjevně oddechl. „Mohla byste uvést důvody svého tvrzení, slečno Franconová?“

„Slyšeli jste je od každého svědka tohoto procesu.“

„Znamená to tedy, že se ztotožňujete s předchozími výpověďmi?“

„Naprosto. Dokonce více než ti, kteří už svědčili. Byli to velice přesvědčiví svědkové.“

„Mohla byste… to ozřejmit, slečno Franconová? Co tím přesně myslíte?“

„To, co řekl pan Toohey: že tento chrám je hrozbou nás všech.“

„Ach tak.“

„Pan Toohey pochopil případ brilantně. Mám to ozřejmit vlastními slovy?“

„Jakkoli chcete.“

„Howard Roark postavil chrám jako oslavu lidského ducha. Viděl člověka jako silného, pyšného, čistého, moudrého a neohroženého. Viděl člověka jako hrdinskou bytost. A takovému postavil chrám. Chrám je místo, kde má člověk prožít povznášející pocity. Myslel si, že lakový povznášející pocit plyne z vědomí vlastní nevinnosti, z uzření pravdy a jejího dosažení, ze snahy dosáhnout svých nejlepších možností, z toho, že člověk nezná pocit studu a nemá se za co stydět, ze schopnosti stát nahý za plného denního světla. Domníval se, že povznesení znamená radost a že radost je vrozené právo člověka. Myslel si, že posvátným místem je místo postavené pro člověka. To si Howard Roark myslel o člověku a povznášejícím pocitu. Ellsworth Toohey však řekl, že tento chrám je stavbou hluboké nenávisti vůči lidstvu. Ellsworth Toohey řekl, že povznášející pocit znamená být k smrti vystrašen, padnout k zemi a plazit se po ní. Ellsworth Toohey řekl, že nejušlechtilejším činem člověka je uvědomění si vlastní bezvýznamnosti a prosba za odpuštění. Ellsworth Toohey nazval zvrhlostí snahu nepovažovat člověka za bytost, která odpuštění potřebuje. Ellsworth Toohey viděl tuto budovu jako stavbu o člověku a zemi – a Ellsworth Toohey řekl, že tato budova leží břichem v bahně. Oslavovat člověka, řekl Ellsworth Toohey, znamená oslavovat živočišné potěšení z těla, protože království duše se nachází mimo hranice lidského chápání. Aby mohl do tohoto království vstoupit, řekl Ellsworth Toohey, musí se člověk připlazit jako žebrák, po kolenou. Ellsworth Toohey má lidstvo rád.“

„Slečno Franconová, o pana Tooheyho zde opravdu nejde, takže kdybyste se mohla omezit na…“

„Neodsuzuji Ellsworthe Tooheyho. Odsuzuji Howarda Roarka. Říká se, že každá budova je součástí místa, na němž je postavena. Do jakého světa však postavil Roark svůj chrám? Pro jaké lidi? Podívejte se kolem sebe. Najdete snad svatyni, která by se stala posvátnou, protože slouží jako prostředí pro pana Hoptona Stoddarda? Pro pana Ralstona Holcomba? Pro pana Petra Keatinga? Když se na ně podíváte, nenávidíte Ellsworthe Tooheyho – anebo toho zatraceného Howarda Roarka za tu nevyslovitelnou nehoráznost, jakou spáchal? Ellsworth Toohey má pravdu, ten chrám je svatokrádež, ačkoli ne v tom smyslu, v jakém to myslel. Myslím si však, že to pan Toohey dobře ví. Když vidíte člověka, jak hází perly sviním a nedostane za to ani vepřovou kost –, nejsou to svině, vůči kterým cítíte odpor. Cítíte ho vůči člověku, který si cení svých perel tak málo, že je klidně předhodí lůze a dovolí, aby se nad nimi strhl celý koncert chrochtání, přepsaný dvorním stenografem.“

„Slečno Franconová, vážně pochybuji o tom, že směr, kterým se ubírá vaše výpověď, je relevantní či přípustný…“

„Svědek má právo vypovídat,“ prohlásil soudce nečekaně. Nudil se a líbila se mu Dominičina postava. Navíc viděl, že obecenstvo se baví, že je vzrušené očekáváním skandálu, ač jejich sympatie byly na straně Hoptona Stoddarda.

„Vaše ctihodnosti, zřejmě zde došlo k jakémusi nedorozumění,“ namítl zástupce žalující strany. „Slečno Franconová, pro kterou stranu svědčíte? Pro pana Roarka, nebo pana Stoddarda?“

„Pro pana Stoddarda, samozřejmě. Uvádím důvody, pro které by měl pan Stoddard tento případ vyhrát. Přísahala jsem, že budu mluvit pravdu.“

„Pokračujte,“ vybídl ji soudce.

„Všichni svědkové mluvili pravdu. Ale neřekli ji celou. Já jen doplňuji, co vynechali. Mluvili o hrozbě a nenávisti. Měli pravdu. Stoddardův chrám je hrozbou pro mnoho věcí. Kdyby tam zůstal stát, nikdo by se neodvážil podívat se sám na sebe do zrcadla. Něco takového lidem udělat je kruté. Žádejte od lidí cokoli. Chtějte po nich, aby usilovali o bohatství, slávu, lásku, žádejte po nich brutalitu, vraždu, sebeobětování. Ale nechtějte po nich, aby si vážili sami sebe. Budou vás z duše nenávidět. Vždyť oni sami to vědí nejlépe. Určitě mají své důvody. Samozřejmě že neřeknou, že vás nenávidí. Řeknou, že vy nenávidíte je. Což je patrně skoro totéž. Vědí, jaké emoce to obnáší. Takoví jsou lidé. Nač být tedy mučedníkem pro něco, co je nemožné? Proč stavět pro svět, který neexistuje?“

„Vaše ctihodnosti, nechápu, jakou může toto mít souvislost s…“

„Dokazuji tady, že máte pravdu. Dokazuji, proč musíte jít s Ellsworthem Tooheym, což stejně uděláte. Stoddardův chrám musí být zničen. Ne aby před ním byli lidé uchráněni, ale aby on byl uchráněn před nimi. Jaký je v tom ostatně rozdíl? Pan Stoddard vyhraje. Naprosto souhlasím se vším, co se tu děje, až na jednu věc. Zničme ten chrám, ale nepředstírejme, že děláme něco chvályhodného. Řekněme, že jsme krtci a že protestujeme proti vrcholkům hor. Anebo možná, že jsme lumíci, hlodavci, kteří musí plavat vstříc své vlastní záhubě. Jsem si plně vědoma toho, že právě teď dělám stejnou hloupost jako Howard Roark. Jenže toto je můj Stoddardův chrám – první a poslední.“ Otočila hlavu k soudci. „To je vše, vaše ctihodnosti.“

„Svědek je váš,“ vyštěkl zástupce žalující strany.

„Nemám žádné otázky,“ řekl Roark.

Dominika opustila svědeckou lavici.

Zástupce žalující strany se uklonil k soudcovské stolici a řekl: „Žalující strana skončila.“

Soudce se obrátil k Roarkovi a pokynul mu rukou, aby se ujal slova.

Roark vstal a přistoupil k soudcovské stolici s hnědou obálkou v ruce. Vytáhl z obálky deset fotografií Stoddardova chrámu a položil je před soudce.

„Obhajoba skončila.“

13

Hopton Stoddard proces vyhrál.

Ellsworth Toohey napsal ve svém článku: „Pan Roark se u soudu choval jako Phryne, a nevyšlo mu to. My jsme té historce stejně nikdy nevěřili.“

Roarkovi bylo nařízeno, aby zaplatil náklady na přestavbu chrámu. Proti rozsudku se neodvolal. Hopton Stoddard prohlásil, že chrám bude přebudován v Ústav Hoptona Stoddarda pro postižené děti.

Následující den po skončení procesu se na stole Alvaha Scarreta objevily korekturní otisky „Vašeho domu“; zalapal po dechu. Článek obsahoval větší část Dominičiny svědecké výpovědi. Její výpověď byla samozřejmě ve zprávách o průběhu procesu, ovšem jen v neškodných útržcích. Alvah Scarret spěchal za Dominikou do její kanceláře.

„Zlatíčko, zlatíčko, zlatíčko,“ spustil, „tohle přece nemůžeme otisknout.“

Podívala se na něj prázdnýma očima a nic na to neřekla.

„Dominiko, drahoušku, buď rozumná. Pomiňme některé výrazy, kterých používáš, i některé tvé naprosto nezveřejnitelné názory, ale moc dobře přece víš, jaký postoj k tomuto případu tyhle noviny zaujaly. Víš přece, jakou kampaň jsme vedli. Určitě jsi dnes ráno četla můj úvodník – ‚Vítězství slušnosti‘. Nemůžeme si dovolit, aby jeden z našich autorů šel proti celé naší politice.“

„Budeš to muset otisknout.“

„Ale, drahoušku…“

„Nebo budu muset odejít.“

„Ale prosím tě, no tak, no tak, nech těch hloupostí. Nedělej si legraci. Sama víš moc dobře, že se bez tebe neobejdeme. Nemůžeme…“

„Budeš si muset vybrat, Alvahu.“

Scarret věděl, že Gail Wynand mu pěkně vynadá, jestliže ten článek otiskne, a že by mu mohl zrovna tak pěkně vynadat, kdyby přišel o Dominiku Franconovou, jejíž články byly tak oblíbené. Wynand se dosud nevrátil ze své plavby. Scarret mu poslal telegram na Bali, v němž ho zpravil o situaci.

Za pár hodin přišla Scarretovi odpověď. Byla napsaná Wynandovými soukromými šiframi. V překladu v ní stálo: Vyraz s tou děvkou dveře. G. W.

Scarret zíral na telegram, zdrcen. Byl to příkaz, který nedával možnost žádné alternativy, i kdyby Dominika ustoupila. Doufal, že odejde sama. Neměl sílu ji vyhodit.

Toohey obdržel dešifrovanou kopii Wynandova telegramu od poslíčka, který pracoval v redakci na jeho doporučení. Strčil ji do kapsy a vydal se za Dominikou do její kanceláře. Od soudu ji neviděl. Našel ji, jak vyklízí zásuvky svého pracovního stolu.

„Ahoj,“ pozdravil slušně. „Co děláš?“

„Čekám na Alvaha Scarreta.“

„Pročpak?“

„Aby mi řekl, jestli mám odejít.“

„Nechceš si promluvit o tom soudu?“

„Ne.“

„Já ano. Myslím, že ti dlužím poklonu a uznání, protože jsi udělala něco, co ještě nikdo před tebou neudělal: dokázala jsi, že nemám pravdu.“ Mluvil chladně; v jeho tváři nebyl žádný výraz, jeho oči nebyly ani trochu laskavé. „Nečekal jsem, že uděláš to, cos předvedla na svědecké lavici. Byl to hnusný podraz. Ačkoli odpovídal tvým způsobům. Prostě jsem špatně odhadl směr tvé zákeřnosti. Aspoň jsi měla tolik rozumu, že jsi připustila, že děláš hloupost. Odkrylas svou barvu. A také mou. Na důkaz ocenění ti nesu dáreček.“

Položil na stůl telegram.

Přečetla si ho a zůstala stát s papírem v ruce.

„Nemůžeš ani dát výpověď, má milá,“ řekl. „Takovou oběť nemůžeš tomu svému hrdinovi, co hází perly sviním, složit k nohám. Vzhledem k tomu, že vím, jak si potrpíš na to, abys nebyla poražena nikým jiným kromě sebe, bych řekl, že ti to udělá radost.“

Složila telegram a vsunula si ho do kabelky.

„Děkuju ti, Ellsworthi.“

„Jestli se mnou chceš bojovat, bude tě to stát víc než jen proslovy.“

„Copak jsem dosud nebojovala?“

„Ano. Ano, jistěže bojovala. Máš úplnou pravdu. Zase jsi mě přistihla. Vždycky jsi proti mně bojovala – jen jedinkrát jsi to vzdala a prosila o slitování, a to bylo na té svědecké lavici.“

„To je pravda.“

„A v tom jsem tě právě neodhadl.“

„Ano.“

Zdvořile se uklonil a odešel.

Sbalila si věci, které si chtěla odnést domů. Pak se odebrala za Scarretem. Ukázala mu telegram, který nesla v ruce, ale nedala mu ho. „Tak jo, Alvahu,“ řekla. „Dominiko, nemohl jsem nic dělat, nemohl jsem nic dělat, bylo to – Jak se ti to sakra dostalo do rukou?“

„To je jedno, Alvahu. Ne, nevrátím ti to. Chci si to nechat.“ Vložila telegram zpátky do kabelky. „Pošli mi šek a cokoli, co bude ještě třeba dořešit.“

„Ty bys… ty bys stejně odešla, viď?“

„Ano, odešla. Ale tohle se mi líbí víc – být vyhozená.“

„Dominiko, kdybys věděla, jak je mi z toho hrozně. Nemůžu tomu uvěřit. Prostě tomu nemůžu uvěřit.“

„Lidé ze mne tedy nakonec stejně udělali mučednici. A přitom to bylo to, čím jsem se celý život snažila nebýt. Postrádá to eleganci, být mučednicí. Příliš to vyzdvihuje tvé protivníky. Ale něco ti řeknu, Alvahu – řeknu to tobě, protože bych sotva našla někoho méně vhodnějšího, kdo by to měl slyšet: nic z toho, co mi uděláte – anebo jemu, nemůže být horší než to, co si udělám sama. Jestli si myslíš, že neunesu Stoddardův chrám, počkej a uvidíš, co unesu.“

Tři dny po skončení procesu seděl Ellsworth Toohey ve svém pokoji a poslouchal rádio. Nic nedělal a oddával se večernímu odpočinku, rozkošnicky rozvalen v křesle, poťukávaje prsty do rytmu složité symfonie. Vtom někdo zaklepal na dveře. „Dá-ále,“ řekl líně.

Dovnitř vstoupila Kateřina. Pohlédla letmo na rádio s výrazem omluvy za to, že ruší.

„Věděla jsem, že zrovna nepracuješ, strýčku Ellsworthi. Potřebuju s tebou mluvit.“

Stála tam shrbená, hubené tělo nevykazující jedinou křivku. Měla na sobě sukni z drahého tvídu, která volala po vyžehlení. Na tvář si nanesla trochu líčidla; pleť se pod nánosy pudru zdála být bez života. Ve svých šestadvaceti vypadala jako žena, která se snaží zakrýt, že je jí přes třicet.

Za posledních několik let se se strýčkovou pomocí stala schopnou sociální pracovnicí. Byla zaměstnána v útulku pro chudé, měla svůj skromný bankovní účet, občas zvala přátele na obědy, obvykle starší kolegyně z práce, a bavily se o problémech svobodných matek, o možnostech sebevyjádření pro děti z chudých rodin a o společenském zlu průmyslových korporací.

V těch posledních letech Toohey skoro zapomněl, že vůbec existuje. Věděl však, že ona na něj nezapomněla ani v nejmenším a že ho tiše a odkudsi z pozadí neustále sleduje. Málokdy s ní začal sám o něčem mluvit. Ona však za ním vytrvale přicházela a žádala ho o drobné rady. Byla jako motorek běžící na jeho pohon, a čas od času se musela zastavit, aby doplnila palivo. Nešla by do divadla, aniž by s ním předem zkonzultovala hru, kterou dávali. Nepřihlásila by se do kursu, aniž by se ho zeptala, co si o tom myslí. Jednou se spřátelila s inteligentní, pracovitou a veselou dívkou, která měla chudou sociální pracovnici velmi ráda. Tooheymu se dívka nelíbila. Kateřina se s ní přestala stýkat.

Když potřebovala s něčím poradit, přednesla svou žádost stručně a jakoby mimochodem, aby ho snad příliš nezdržovala; při večeři mezi jednotlivými chody, u dveří výtahu, když odcházel z domova, v obývacím pokoji, když byl nějaký důležitý pořad v rádiu přerušen staniční znělkou. Dávala mu zřetelně najevo, že by si nedovolila žádat od něj víc než jen nepotřebné zbytky jeho času.

Takže když za ním přišla do jeho pracovny, Toohey udiveně vzhlédl a řekl:

„Jistě, broučku. Nemám zrovna nic na práci. Pro tebe mám ostatně vždycky dost času. Můžeš trochu ztlumit rádio, prosím tě?“

Ztišila rádio a klesla do křesla naproti němu. Její pohyby byly nemotorné a nepřiměřené jejímu věku, jakoby adolescentní; ztratila schopnost pohybovat se sebejistě, a přesto občas nějaké gesto, prudké škubnutí hlavou prozradilo jakousi vyprahlou, vše přehlušující netrpělivost, která v ní narůstala.

Pohlédla na strýčka. Oči za skly brýlí měla klidné a soustředěné, ale neprozrazovaly nic.

„Co pořád děláš, strýčku Ellsworthi? Četla jsem v novinách, že jsi vyhrál nějaký důležitý soudní proces. Byla jsem ráda. Nečetla jsem noviny už celé měsíce. Měla jsem hrozně práce… Vlastně ne tak docela. Měla jsem čas, ale vždycky když jsem přišla domů, nemohla jsem se přinutit nic dělat. Jen jsem upadla do postele a okamžitě usnula. Strýčku Ellsworthi, spí lidé hodně proto, že jsou unavení, anebo proto, že chtějí před něčím uniknout?“

„Ale no tak, má milá, to přece vůbec nejsi ty. Ale ani trochu.“

Zavrtěla bezmocně hlavou: „Já vím.“

„Co se děje?“

Upírala pohled na špičky svých bot a pomalu pohybovala rty.

„Asi nejsem vůbec k ničemu, strýčku Ellsworthi.“ Zvedla k němu oči. „Jsem tak hrozně nešťastná.“

Hleděl na ni mlčky, tvář upřímnou, oči laskavé.

„Rozumíš mi?“ šeptla. Přikývl. „Nezlobíš se na mě? Neopovrhuješ mnou?“

„Má milá, jak bych mohl?“

„Nechtěla jsem o tom mluvit. Ani sama se sebou. To není jen dneska, trvá to už dlouho. Zkus mě vyslechnout, nelekej se, musím ti to všechno říct. Je to, jako když jsem dřív chodívala ke zpovědi – ne, nemysli si, že se k tomu chci vrátit, já vím, že náboženství je jen… nástroj třídního vykořisťování, nemysli si, že bych tě zklamala, vždyť jsi mi to všechno tak důkladně vysvětlil. Návštěvy kostela mi nechybějí. Já jen – jenom potřebuju někoho, kdo by mě občas vyslechl.“

„Káťo, zlatíčko, předně mi pověz, čeho se tak bojíš? To přece nesmíš. Rozhodně se nemusíš bát se mnou mluvit. Jen se uvolni, buď sama sebou a řekni mi, co se stalo.“

Vděčně na něj pohlédla. „Ty jsi tak… chápavý, strýčku Ellsworthi. Právě to jsem chtěla skrýt, ale tys to stejně uhodl. Ano, bojím se. Protože – no, víš, právě jsi řekl, buď sama sebou. A toho se bojím nejvíc – být sama sebou. Protože jsem špatná.“

Rozesmál se, ne výsměšně, ale vlídně. Zvuk jeho smíchu odlehčil líhu toho, co právě řekla. Ona však zůstala vážná.

„Je to tak, strýčku Ellsworthi. Vysvětlím ti to. Víš, vždycky, už od malička, jsem chtěla být dobrá. Kdysi jsem si myslela, že takoví jsou i všichni ostatní, ale teď už si to nemyslím. Někteří lidé se ze všech sil snaží, i když dělají chyby, a jiným je to prostě úplně jedno. Mně to nikdy jedno nebylo. Brala jsem všechno hrozně vážně. Samozřejmě jsem věděla, že nejsem dokonalá a že dobro a zlo jsou složité pojmy. Ale myslela jsem si, že ať už je dobro cokoli – budu-li schopna je pochopit, udělám všechno, co je v mých silách, abych žila v souladu s ním. O což se může pokusit každý, že? Asi ti to musí znít hrozně dětinsky.“

„Ne, Káťo, vůbec ne. Pokračuj, má milá.“

„Takže, za prvé jsem věděla, že je špatné být sobecká. Alespoň tím jsem si byla jistá. Snažila jsem se tedy nikdy nechtít nic sama pro sebe. Když Petr zmizel a neukázal se celé měsíce… Ne, stejně jsi to nikdy neschvaloval.“

„Co, má milá?“

„Mne a Petra. O tom radši mluvit nebudu. To stejně není tak důležité. Však víš, proč jsem byla tak šťastná, když jsem začala žít s tebou. Jsi tak blízko ideálu nesobeckosti, jak jen člověk může být. Snažila jsem se jít ve tvých stopách, jak nejlíp jsem uměla. Proto jsem si taky vybrala práci, kterou dělám. Nikdy jsi doopravdy neřekl, že bych měla dělat právě tohle, ale měla jsem pocit, že si to myslíš. Neptej se mě, jak jsem k tomu pocitu přišla – nebylo to nic konkrétního, vyrozuměla jsem to z útržků tvých slov. Byla jsem si naprosto jistá, když jsem začínala. Věděla jsem, že neštěstí plyne ze sobeckosti a že člověk může dosáhnout úplného štěstí, jen když se obětuje pro jiné. Tvrdils to. Tolik lidí to tvrdilo. Všichni slavní lidé to tvrdili po celá staletí.“

„No a?“

„No a podívej se na mě.“

Jeho tvář zůstala na okamžik bez pohnutí. Pak se zasmál a řekl:

„Co bych měl jako vidět, kotě? Kromě toho, že ti moc neladí barva punčoch a že bys mohla být trochu opatrnější při používání líčidla.“

„Nesměj se, strýčku Ellsworthi. Prosím tě, nesměj se. Já vím, že vždycky říkáš, že se musíme umět zasmát všemu, zvlášť sami sobě. Jenomže – já nemůžu.“

„Nebudu se smát, Káťo. Co tedy s tebou není v pořádku?“

„Jsem nešťastná. Jsem nešťastná tak hrozně, odporně, nedůstojně. Svým způsobem mi to připadá… nečisté. A nečestné. Žiju ze dne na den a bojím se myslet, podívat se na sebe. A to je špatné. Stává se ze mne – pokrytec. Vždycky jsem chtěla být k sobě upřímná. Ale teď nejsem, nejsem, nejsem!“

„Zadrž, má milá. Nekřič. Uslyší tě sousedé.“

Přejela si hřbetem ruky přes čelo. Zavrtěla hlavou. Zašeptala:

„Promiň… neovládla jsem se…“

„Proč jsi nešťastná, má milá?“

„Já nevím. Nerozumím tomu. Tak třeba – podařilo se mi zařídit v cliffordském útulku kursy prenatální péče, byl to můj nápad, já na to sehnala peníze, našla učitelku… Kursy mají velký úspěch. Říkám si, že bych z toho měla mít radost. Ale nemám. Jako by mi to bylo úplně jedno. Sednu si a říkám si: to tobě se podařilo umístit dítě Marie Gonzalesové do dobré rodiny – tak buď přece šťastná. Ale nejsem. Nic necítím. A když opravdu upřímně o sobě přemýšlím, zjišťuji, že jediné, co jsem za poslední roky cítila, byla únava. Ne fyzická únava. Prostě únava. Je to, jako by… jako by tam ve mně nebyl už nikdo, kdo by byl schopen něco cítit.“

Sňala brýle, jako by jí dvojí bariéra jejích a jeho brýlí bránila v tom, aby k němu mohla dosáhnout. Mluvila teď hlubším hlasem a s větší námahou:

„Ale to není všechno. Je tu ještě něco mnohem horšího. Děje se se mnou něco hrozného. Začínám nenávidět lidi, strýčku Ellsworthi. Začínám být krutá a zlomyslná a malicherná takovým způsobem, jako jsem nikdy předtím nebyla. Očekávám od lidí vděk. Já… já vyžaduji vděčnost. Zjišťuji, že mi dělá dobře, když se mi chudí lidé klaní, ohýbají se přede mnou a předcházejí si mě. Zjišťuji, že mám ráda jen ty, kteří jsou servilní. Jednou… jednou jsem řekla jedné ženě, že si neumí vážit toho, co lidé jako my dělají pro takovou sebranku, jako jsou oni. Probrečela jsem pak hodiny, jak jsem se styděla. Najednou nesnáším, když mi lidé odporují. Nabyla jsem dojmu, že nemají nárok na svůj vlastní názor, že já vím všechno nejlíp, že jsem pro ně nejvyšší autorita. Měli jsme tam jednu dívku, která nám dělala starosti, protože se toulala s chlapcem nedobré pověsti; trápila jsem ji celé týdny a hučela do ní, že ji přivede do potíží a že by ho měla nechat. Oni se ale vzali a jsou nejšťastnější pár v celé čtvrti. Myslíš, že jsem ráda? Ne, místo toho zuřím a tu dívku nedokážu skoro ani pozdravit, když se s ní potkám. Nebo k nám přišla dívka, která zoufale sháněla práci – její rodina se ocitla opravdu v hrozné situaci –, a já jí slíbila, že jí nějakou seženu. Než se mi podařilo něco pro ni najít, sehnala si dobrou práci sama. Neměla jsem vůbec radost. Byla jsem nepříčetná, že se někdo dostal z těžké situace bez mé pomoci. Včera jsem mluvila s hochem, který by chtěl studovat na vysoké škole, a já jsem ho od toho odrazovala a místo toho mu radila, aby si našel nějakou dobrou práci. Rozzlobilo mě to. A najednou jsem si uvědomila, že to je proto, že jsem sama kdysi hrozně chtěla studovat – pamatuješ, tys mi to nedovolil – a tak jsem to nepřála ani tomu chlapci… Strýčku Ellsworthi, už chápeš? Začínám být sobecká. Začínám být sobecká mnohem horším způsobem než nějaký ubohý vydřiduch, který okrádá tyhle lidi na výplatách v nějaké malé dílně.“

Tiše promluvil:

„Je to všechno?“

Zavřela oči a pak řekla, hledíc dolů na své ruce:

„Ano… kromě toho, že nejsem jediná, kdo je takový. Jejich spousta, většina žen, s nimiž pracuju… nevím, jak se jim to stalo… nevím, jak se to stalo mně… Bývala jsem šťastná, když jsem mohla někomu pomoct. Pamatuju si – jednou jsem byla s Petrem na obědě, a když jsem se pak vracela domů, šla jsem kolem starého flašinetáře a dala mu pět dolarů, co jsem měla v tašce. Byly to všechny peníze, které jsem měla; šetřila jsem si je na láhev ‚Vánoční noci‘. Chtěla jsem tu ‚Vánoční noc‘ hrozně moc, ale pokaždé když jsem si vzpomněla na toho flašinetáře, byla jsem šťastná… Tehdy jsem se s Petrem vídala často… Vždycky když jsem přišla po schůzce s ním domů, chtělo se mi dát pusu každému ušmudlanému capartovi v naší ulici… Dneska mám pocit, že všechny ty chudáky nenávidím… A myslím, že všechny mé kolegyně to cítí stejně. Ale ti chudáci k nám necítí nenávist, a oni by mohli. Oni námi jen opovrhují. Víš, je to k smíchu; páni jsou přece ti, kdo opovrhují otroky, a otroci jsou ti, kdo nenávidí své pány. Já nevím, kdo z nás je kdo. Možná se sem tohle pravidlo nehodí. Možná ano. Já nevím…“

Zvedla hlavu v posledním výbuchu vzdoru.

„Nevíš, co to je, čemu nerozumím a měla bych rozumět? Jak to že jsem se upřímně pustila do něčeho, co je správné, jak se domnívám, a přitom to ze mě dělá špatného člověka? Asi to bude tím, že jsem zlá ve své podstatě a neschopná vést dobrý život. Jen tak se to dá asi vysvětlit… Ale… ale někdy si říkám, že to přece není možné, aby člověk měl tak upřímnou vůli být dobrý, a přesto mu nebylo dáno, aby toho dosáhl. Nemůžu přece být tak zkažená. Ale… ale vždyť jsem se vzdala všeho, nezbyla mi vůbec žádná vlastní touha, nemám vůbec nic svého – a přesto se cítím hrozně. A stejně tak se cítí i ostatní ženy, s nimiž pracuju. Já vlastně neznám na světě jediného nesobeckého člověka, který by byl šťastný – kromě tebe.“

Sklopila hlavu a už ji nezvedla, vypadala, jak by jí ani nezáleželo na odpovědi, o kterou žádala.

„Káťo,“ řekl jemně, vyčítavě, „Káťo, drahoušku.“

Mlčela.

„Opravdu chceš znát odpověď?“ Přikývla. „Protože, víš, vlastně sis sama odpověděla – těmi slovy, která jsi tu pronesla.“ Pozvedla k němu prázdné oči. „O čem jsi tu mluvila? Na co sis stěžovala? Na to, že jsi nešťastná. Na Káťu Halseyovou, na nic jiného. Byla to ta nejsobečtější řeč, jakou jsem kdy slyšel.“

Pozorně zamrkala, jako školačka vyděšená nějakým obtížným úkolem.

„Copak nevidíš, jak jsi byla sobecká? Ty sis nevybrala ušlechtilé zaměstnání kvůli dobru, které v něm můžeš vykonat, ale kvůli osobnímu štěstí; myslela sis, že je v něm najdeš.“

„Ale já jsem opravdu chtěla lidem pomáhat.“

„Protože sis myslela, že taková práce z každého udělá slušného a dobrého člověka.“

„Ale – jistě. Protože jsem si myslela, že to je správné. Je snad špatné chtít dělat správné věci?“

„Ano, pokud je to tvůj hlavní cíl. Copak sama necítíš, jak je to egoistické? Co je mi do ostatních, hlavně že jsem slušný člověk.“

„Ale když si sám sebe… sám sebe nevážíš, jak můžeš vůbec něčím být?“

„Proč bys musela něčím být?“

Nechápavě rozhodila ruce.

„Pokud je tvým hlavním zájmem to, jaká jsi, nebo co si myslíš, nebo co cítíš, nebo co máš, nebo co nemáš – jsi pořád jen obyčejný sobec.“

„Já ale přece nemůžu vyskočit ze svého vlastního těla.“

„Ne. Ale můžeš vyskočit ze své malé, omezené duše.“

„Chceš snad říct, že musím chtít být nešťastná?“

„Ne. Musíš přestat chtít cokoli. Musíš zapomenout, jak je slečna Kateřina Halseyová hrozně důležitá. Protože ona není, víš? Lidé jsou důležití jen ve vztahu k jiným lidem, ve své užitečnosti, ve službě, kterou prokazují. Pokud toto úplně nepochopíš, nemůžeš čekat nic jiného než trápení, ať už takové či onaké. Proč dělat celosvětovou tragédii z toho, že máš pocit, že jsi k lidem krutá? No a co? Tím jen zvětšuješ svou bolest. Člověk nemůže přeskočit ze stavu živočišné brutality do stavu duchovního života, aniž by prošel jistými vývojovými fázemi. A některé z nich se mohou jevit jako špatné. Každá krásná žena byla jednou neohrabanou puberťačkou. Každý růst vyžaduje destrukci. Nemůžeš udělat omeletu a nerozbít přitom vajíčko. Musíš odhodlaně trpět, být krutá, neupřímná, nečistá – cokoli, má milá, cokoli, abys vymýtila ten nejzatvrzelejší ze všech kořenů, své ego. A jen tehdy, když je skutečně mrtvé, když už ti na něm vůbec nezáleží, když úplně ztratíš svou identitu a zapomeneš jméno své duše – jen tehdy poznáš to štěstí, o kterém jsem mluvil, a brány duchovních výšin se ti otevřou dokořán.“

„Ale, strýčku Ellsworthi,“ hlesla, „až se ty brány otevřou dokořán, kdo bude před nimi stát, aby do nich vstoupil?“

Zasmál se hlasitě a úsečně. Znělo to jako výraz ocenění. „Má milá,“ přiznal, „nikdy bych do tebe neřekl, že mě něčím překvapíš.“

Pak jeho tvář znovu zvážněla.

„To byla vtipná poznámka, Káťo, ale víš, doufám, že to byla jen vtipná poznámka.“

„Ano,“ připustila nejistě. „Asi ano. Ale přesto…“

„Nesmíme brát všechno tak doslovně, když se bavíme o abstraktních věcech. Budeš to samozřejmě ty, kdo do nich vstoupí. Svou identitu neztratíš – jen přijmeš její širší podobu, takovou, která bude součástí všech ostatních a celého světa.“

„Jak? Jak to myslíš? Jakou součástí?“

„Sama vidíš, jak těžké je o těchto věcech mluvit, když jazyk, který používáme, je jazykem individualismu, se všemi svými pojmy a předsudky. ‚Identita‘ – to je jen iluze, víš? Nemůžeš postavit nový dům ze starých, drolících se cihel. Nemůžeš čekat, že mi úplně porozumíš skrze prostředky současného dorozumívání. Jsme nakaženi předsudkem o existenci vlastního já. Nemůžeme vědět, co bude v nesobecké společnosti správné či nesprávné, co budeme cítit, ani jak. Nejdřív musíme zničit vlastní já. Proto nemůžeme spoléhat na svůj rozum. Nesmíme myslet. Musíme věřit. Věřit, Káťo, i když se tomu tvůj rozum vzpírá. Nemysli. Věř. Věř svému srdci, ne svému mozku. Nemysli. Žij citem. Věř.“

Seděla nehybně, klidně, ale přitom vypadala, jako by se přes ni převalil tank. Poslušně špitla:

„Ano, strýčku Ellsworthi… já… to mě nikdy nenapadlo. Tedy, vždycky jsem si myslela, že musím myslet… Ale máš pravdu, tedy jestli pravda je to, co mám na mysli, jestli pro to je nějaké slovo… Ano, budu věřit… Pokusím se to pochopit… Ne, ne pochopit. Ucítit to. Věřit, chci říct… Jen jsem tak slabá… Vždycky si připadám tak malá, když s tebou mluvím… Asi jsem přece jen měla v něčem pravdu – jsem špatná… ale to nevadí… to nevadí…“

Když následujícího večera zazvonil zvonek u dveří, šel Toohey sám otevřít.

Vpustil Petra Keatinga dovnitř a přitom se usmál. Čekal, že za ním Keating po skončení procesu přijde, věděl, že bude cítit potřebu přijít. Čekal ho ale dříve.

Keating vešel nejistě dál. Ruce jako by mu ztěžkly, oči měl naběhlé a kůži na obličeji ochablou.

„Nazdar, Petře,“ pozdravil ho Toohey zvesela. „Přišel jsi za mnou? Jen pojď dál. Máš štěstí. Mám celý večer volný.“

„Ne,“ odvětil Keating, „přišel jsem za Káťou.“

Nedíval se na Tooheyho, a neviděl tedy výraz jeho očí schovaných za skly brýlí.

„Za Káťou? Ale ovšem!“ zvolal Toohey pobaveně. „Víš, nikdy jsi sem nepřišel kvůli Kátě, takže by mě nenapadlo… no, ale… Běž dál, myslím, že je doma. Tudy – ty nevíš, kde má pokoj? – druhé dveře.“

Keating se ztěžka odšoural chodbou, zaklepal na Kateřininy dveře, a když odpověděla, vešel dovnitř. Toohey zůstal stát a díval se za ním, tvář zamyšlenou.

Kateřina vyskočila na nohy, když spatřila návštěvníka. Stála tam na okamžik hloupě a vyděšeně, pak se vrhla zpátky k posteli, popadla podvazky, které tam nechala ležet, a strčila je pod polštář. Potom si strhla z očí brýle, překryla je celou svou dlaní a zasunula si je do kapsy. Nevěděla, co je horší: zůstat tak, jak je, anebo se posadit k toaletnímu stolku a nalíčit se před ním.

Neviděla ho šest měsíců. V posledních třech letech se vídali jen příležitostně, s dlouhými odmlkami, párkrát spolu zašli na oběd, párkrát na večeři, dvakrát byli v kině. Vždycky se scházeli na veřejných místech. Od chvíle, kdy se seznámil s Tooheym, přestal Keating chodit za ní domů. Když se sešli, bavili se, jako by všechno bylo při starém. O svatbě už ale nikdy nemluvili.

„Ahoj, Káťo,“ promluvil Keating tiše. „Nevěděl jsem, že nosíš brýle.“

„To jen… to jen na čtení… já… Ahoj, Petře… Vypadám dneska hrozně… Jsem ráda, že tě vidím, Petře…“

Dosedl ztěžka, v kabátě, s kloboukem v ruce. Stála nad ním a bezradně se usmívala. Pak udělala neurčitý, krouživý pohyb rukama a zeptala se:

„Jsi tu jen na skok, nebo… nebo si chceš sundat kabát?“

„Ne, nejsem tu jen na skok.“ Postavil se, odhodil kabát a klobouk na postel, pak se poprvé od svého příchodu usmál a zeptal se: „Anebo máš moc práce a chceš mě vyhodit?“

Přitiskla si bříška dlaní do očních jamek a pak zas rychle spustila ruce dolů; chtěla ho přivítat, jak ho vždycky vítala, chtěla, aby její hlas zněl přirozeně a normálně: „Ne, ne, nemám vůbec nic na práci.“

Posadil se a natáhl k ní ruku v tichém vybídnutí. Bez váhání k němu přistoupila, vložila mu svou ruku do jeho a on ji přitáhl k sobě do křesla.

Padlo na něj světlo lampy a ona se probrala natolik, že si povšimla jeho tváře.

„Petře,“ vydechla, „cos to se sebou udělal? Vždyť vypadáš hrozně.“

„Pil jsem.“

„To ne… tak moc?“

„Tak moc. Ale právě jsem s tím skončil.“

„Co se ti stalo? Co to bylo?“

„Chtěl jsem tě vidět, Káťo. Chtěl jsem tě vidět.“

„Miláčku… co ti to udělali?“

„Nikdo mi nic neudělal. Už jsem v pořádku. Jsem v pořádku. Když jsem sem přišel… Káťo, slyšela jsi někdy něco o Hoptonu Stoddardovi?“

„Stoddardovi?… Já nevím. Někde jsem to jméno už viděla.“

„No, to je jedno, to nevadí. Jen jsem přemýšlel o tom, jak je to zvláštní. Víš, Stoddard je starý bastard, který už prostě nedokázal snést svou špinavost, takže aby se z toho nějak vykoupil, postavil městu velký dárek. Ale když jsem to… když jsem to už nemohl snést já, věděl jsem, že jediné, čím se mohu vykoupit, je… že musím udělat to, po čem nejvíc toužím – přijít sem.“

„Když jsi nemohl snést – co, Petře?“

„Udělal jsem něco moc ošklivého, Káťo. Jednou ti to povím, ale teď o tom nechci mluvit… Myslíš, že bys mi mohla slíbit, že mi odpustíš, aniž by ses mě ptala, co to bylo? Mohl bych si myslet… budu si myslet, že mi odpustil někdo, kdo mi nikdy odpustit nemůže. Někdo, koho nelze zranit, a tak nemůže odpouštět – ale tím je to pro mě jen horší.“

Nevypadala, že by ji to vyvedlo z míry. Řekla mu upřímně:

„Odpouštím ti, Petře.“

Několikrát pokýval pomalu hlavou a řekl:

„Děkuju ti.“

Pak si opřela hlavu o jeho a zašeptala:

„Prošel sis nějakým peklem, co?“

„Ano. Ale teď už je to dobré.“

Přitáhl si ji k sobě a políbil ji. A pak pustil celý Stoddardův chrám úplně z hlavy a ona přestala myslet na dobro a zlo. Nemuseli si tím lámat hlavu; cítili se příliš čistí.

„Káťo, proč jsme se nevzali?“

„Já nevím,“ odpověděla. A pak spěšně dodala, jen protože jí srdce bušilo, protože nemohla zůstat potichu a protože cítila, že ho nesmí nijak zneužít: „Asi proto, že jsme věděli, že nemusíme spěchat.“

„Ale my musíme. Jestli už teď není příliš pozdě.“

„Petře, ty… snad mě nežádáš znovu o ruku?“

„Netvař se tak překvapeně, Káťo. Jestli se budeš takhle tvářit, budu si myslet, žes o tom celé ty roky pochybovala. A to pomyšlení bych teď rozhodně nesnesl. Proto jsem sem dnes přišel, abych ti tohle řekl. Vezmeme se. Vezmeme se hned.“

„Ano, Petře.“

„Nepotřebujeme žádná oznámení, schůzky, přípravy, hosty, nic takového. Vždycky jsme dovolili, aby nás něco zastavilo. Vážně nechápu, jak se mohlo stát, že jsme to nechali dojít tak daleko… Nikomu nic neřekneme. Prostě jen zmizíme z města a vezmeme se. Oznámíme a vysvětlíme to až potom, pokud vůbec budeme chtít něco vysvětlovat. A to se týká i tvého strýčka, mé matky, všech.“

„Ano, Petře.“

„Zítra skonči s tou svou hroznou prací. Já si to v kanceláři zařídím tak, abych měl aspoň měsíc volna. Guy bude pěkně zuřit – už se na to těším. Sbal si věci na cestu – moc toho potřebovat nebudeš – mimochodem, s nějakým líčením si nemusíš dělat starosti – říkalas, že dneska vypadáš hrozně? – nikdy jsi nevypadala líp než dnes. Vyzvednu tě pozítří v devět ráno. Do té doby musíš být připravená.“

„Ano, Petře.“

Když odešel, položila se na postel a nahlas se rozvzlykala, bez zábran, bez ohledu na důstojnost, bez ohledu na celý svět.

Ellsworth Toohey nechal dveře své pracovny otevřené. Viděl, jak Keating kolem nich prošel a vyšel z bytu. Pak zaslechl Kateřininy vzlyky. Vstal, došel k jejímu pokoji a bez zaklepání vstoupil dovnitř.

„Co se stalo, má milá? Udělal ti Petr něco?“ zeptal se.

Nadzvedla se na posteli, podívala se na něj, odhodila si vlasy z čela, vítězoslavně vzlykajíc. Řekla bezmyšlenkovitě to první, co ji v tu chvíli napadlo. Řekla něco, čemu sama dobře nerozuměla, on však rozuměl:

„Já se tě nebojím, strýčku Ellsworthi!“

14

„Kdo?“ zeptal se Keating konsternovaně.

„Slečna Dominika Franconová,“ zopakovala mu služebná.

„Co jste pila, vy bláznivá ženská!“

„Pane Keatingu!…“

To už stál na nohou, odstrkoval ji stranou a řítil se do obývacího pokoje, kde uviděl Dominiku Franconovou – ve svém vlastním bytě.

„Nazdar, Petře.“

„Dominiko!… Dominiko, jak to že…?“ První myšlenkou, kterou si ve směsi vzteku, zlé předtuchy, zvědavosti a lichotivé radosti uvědomil, byla úleva, že jeho matka není právě doma.

„Volala jsem ti do práce. Řekli, že už jsi šel domů.“

„Jsem tak rád, tak příjemně po… Sakra, Dominiko, co si budu na něco hrát? Vždycky se na tebe snažím zapůsobit, jak nejlíp umím, ale ty do mě vidíš tak dokonale, že to nemá vůbec smysl. Takže nebudu předstírat, že jsem kdovíjak klidný, protože je ti jasné, že jsi mě naprosto odzbrojila, že to, že jsi sem přišla, není normální, a že cokoli teď řeknu, bude pravděpodobně úplně špatně.“

„Ano, tak je to mnohem lepší, Petře.“

Všiml si, že stále ještě drží v ruce klíček, a zastrčil ho do kapsy; balil si věci na zítřejší svatební cestu. Přejel pohledem po místnosti a rozmrzele zaznamenal, že jeho viktoriánský nábytek vypadá ve srovnání s elegancí Dominičiny postavy hromotlucky. Měla na sobě šedý kostým, krátký černý kožíšek s límcem vyhrnutým až na tváře a klobouk posazený šikmo do čela. Nevypadala stejně jako ve svědecké lavici ani tak, jak ji znával z večírků a recepcí. Náhle se mu vybavil ten okamžik před lety, kdy stál na podestě před kanceláří Guye Francona a přál si ji už nikdy nevidět. Byla teď pro něj tímtéž: cizí ženou, která ho děsila křišťálovou prázdnotou svého pohledu.

„No tak se posaď, Dominiko. Odlož si.“

„Ne, nezdržím se dlouho. Když už si dnes nehrajeme na schovávanou, mám ti rovnou říct, proč jsem přišla, anebo by sis přál ještě trochu zdvořilé konverzace?“

„Ne, nepotřebuju žádnou zdvořilou konverzaci.“

„Dobře. Vezmeš si mě, Petře?“

Stál úplně nehybně; pak ztěžka dosedl – protože věděl, že to myslí vážně.

„Jestli si mě chceš vzít,“ pokračovala stejným, jasným, neosobním tónem, „musíš to udělat teď hned. Auto mám před domem. Zajedeme do Connecticutu a vrátíme se okamžitě zpátky. Bude to trvat tak tři hodiny.“

„Dominiko…“ Nechtěl pohnout rty víc, než vyžadovalo vyslovení jejího jména. Chtěl být ochromen. Věděl, že je víc při vědomí než kdykoli jindy a že se úporně snaží vnutit svému svalstvu a mozku chorobnou nehybnost, protože si zoufale přeje uniknout odpovědnosti plného vědomí.

„Říkal jsi, že si nebudeme na nic hrát, Petře. Lidé si obvykle nejprve vysvětlí své důvody a pocity a pak učiní praktické opatření. My dva to můžeme udělat jedině takhle. Kdybych ti to nabídla jakkoli jinak, bylo by to vůči tobě nečestné. Musíme to udělat takhle. Bez otázek, bez podmínek, bez vysvětlování. To, co neřekneme, je odpovědí samo o sobě. Tím, že to nevyslovíme. Nemáš proč nad tím nějak hloubat – buď to udělat chceš, anebo nechceš.“

„Dominiko,“ mluvil soustředěně, jako když přecházel po holém trámu rozestavěné budovy. „Chápu jen jedno: že se musím pokusit udělat přesně to co ty, na nic se neptat, nemluvit, jen odpovědět.“

„Správně.“

„Jen – nemůžu – tak úplně.“

„Tohle je jediný okamžik, Petře, kdy neexistují žádné ochranné bariéry. Nic, za co by se dalo skrýt. Ani za slova ne.“

„Kdybys řekla aspoň jediné…“

„Ne.“

„Kdybys mi dala trochu času…“

„Ne. Buď teď půjdeme spolu dolů, anebo na to zapomeneme.“

„Nemůžeš mi mít za zlé, že… Nikdy jsi mi nedovolila ani doufat, že bych mohl… že bys ty… ne, ne, neřeknu to… ale co si mám podle tebe myslet? Jsem tady, sám, a…“

„A já jsem teď jediná, kdo ti může poradit. Radím ti, abys to odmítl. Chci k tobě být upřímná, Petře. Ale nemůžu ti pomoct, nemůžu svou nabídku vzít zpátky. Vím, že bys byl radši, kdybych ti nikdy nepředložila nabídku k sňatku. Ale já jsem ti ji předložila. Teď. Rozhodnout se musíš sám.“

Pak už se nemohl déle ovládat; hlava mu spadla dolů a on si přitiskl pěst na čelo.

„Dominiko – proč?“

„Ty víš proč. Jednou, kdysi dávno, jsem ti své důvody řekla. Jestli sun nemáš odvahu si je přiznat, nečekej, že ti je budu připomínat.“

Seděl nehybně, hlavu skloněnou. Pak řekl:

„Dominiko, jestli se vezmou dva takoví, jako jsme my, budou toho plné noviny.“

„Ano.“

„Nebylo by tedy lepší to udělat se vším všudy, s oznámením a řádným svatebním obřadem?“

„Jsem silná, Petře, ale ne zas tak silná. Až bude po všem, můžeš si užít večírků a publicity do sytosti.“

„Ty teď ode mě nechceš slyšet nic víc, jen ano, nebo ne?“

„Nic víc.“

Seděl a dlouho se na ni jen díval. Hleděla mu přímo do očí, ale její pohled nebyl o nic živější než pohled nehybného obrazu. Měl pocit, jako by byl v místnosti sám. Stála tam a trpělivě čekala, neposkytujíc mu nic, ani laskavost toho, že by na něj spěchala.

„Tak dobře, Dominiko. Ano,“ řekl konečně.

Přijala jeho odpověď rezignovaným skloněním hlavy.

Vstal. „Vezmu si kabát,“ řekl. „Chceš jet svým autem?“

„Ano.“

„To je kabriolet, že? Mám si vzít radši kožich?“

„Ne. Ale vezmi si teplou šálu. Trochu tam fouká.“

„Nemám si něco sbalit? Vrátíme se hned?“

„Vrátíme se hned.“

Nechal dveře do haly otevřené, takže viděla, jak si obléká kabát, přehazuje si šálu kolem krku, jako by si přehazoval přes ramena pelerínu. Vrátil se ke dveřím obývacího pokoje s kloboukem v ruce a pohybem hlavy ji mlčky vybídl k odchodu. Na chodbě přivolal tlačítkem výtah a ustoupil stranou, aby mohla nastoupit jako první. To všechno dělal bezchybně, sebejistě, bez radosti, bez citu. Vypadal chladněji a mužněji než kdykoli předtím.

Když přecházeli přes ulici k jejímu autu, vzal ji pevně, ochranářsky za loket. Otevřel jí dveře auta, nechal ji vklouznout za volant a sám se beze slova posadil vedle ní. Natáhla se přes něj a upravila sklo bočního okna na jeho straně. „Kdyby na tebe foukalo, tak si to přivři, jak budeš chtít,“ řekla.

„Vyjed na Grand Concourse, je tam míň semaforů,“ poradil jí. Položila mu svou kabelku do klína, uchopila volant a nastartovala. Náhle mezi nimi nebylo nic nepřátelského, jen tichý, beznadějný pocit sounáležitosti, jako by byli oběťmi téže neosobní katastrofy, jako by byli lidmi, kteří si musí pomoci.

Řídila rychle, jak měla ve zvyku, udržovala rovnoměrnou rychlost, nespěchala. Seděli mlčky, nenarušujíce plynulé vrčení motoru, a trpělivě, nereagujíce pohybem těla na občasná zastavení u semaforů. Vypadalo to, jako by byli zachyceni v jediném proudu pohybu, ve směru stejně kategorickém jako let kulky, jejíž dráha nemůže být nijak změněna. Do ulic města se začínal snášet soumrak. Chodníky vypadaly žlutě. Obchody byly ještě otevřené. Nad vchodem do kina trhavě vířily písmena a červené žárovky, vysávajíce ze vzduchu poslední zbytky denního světla a vrhajíce ulici do ještě černější tmy.

Petr Keating nepotřeboval mluvit. Nevypadal už jako Petr Keating. Nežádal hřejivá slova, nežádal lítost. Nežádal nic. Uvědomila si to a pohlédla na něj; uznalýma, téměř laskavýma očima. Klidně se s jejím pohledem střetl; spatřila pochopení, ale bez potřeby komentáře. Jako by svým pohledem říkal: „Samozřejmě,“ a nic víc.

Vyjeli z města a ocitli se na studené, hnědé silnici, uhánějící jim vstříc. Promluvil:

„Tady v těch končinách jsou policajti dost ostří. Máš s sebou pro všechny případy novinářskou kartu?“

„Už nejsem v novinách.“

„Kde že už nejsi?“

„Už nejsem novinářka.“

„Dala jsi výpověď?“

„Ne, vyhodili mě.“

„Jak to myslíš?“

„Kdes byl v posledních dnech? Já jsem myslela, že to ví každý.“

„Promiň. Nějak jsem teď moc nesledoval, co se děje.“

Po několika dalších kilometrech ho požádala: „Podej mi cigaretu. Mám je v kabelce.“

Otevřel kabelku a uviděl v ní pouzdro na cigarety, pudřenku, rtěnku, hřeben a složený kapesník, příliš bělostný, aby se ho mohl někdo dotknout, jemně vonící jejím parfémem. Kdesi hluboko v sobě si pomyslel, že je to, jako by jí rozepjal blůzu. Ale ten pocit byl hluboko zasunutý a za okamžik se ztratil, nebyl si vědom ani té myšlenky, ani intimity vlastnictví, s níž otevřel její kabelku. Vytáhl z pouzdra cigaretu, zapálil ji a vložil jí ji mezi rty. „Díky,“ řekla. Zapálil si také jednu a zavřel kabelku.

Když dojeli do Greenwich, byl to on, kdo se vyptával na cestu, říkal jí, kudy jet, kde odbočit, a kdo konstatoval: „Tady to je,“ když zastavili před soudcovým domem. Vystoupil a pomohl jí z auta. Zazvonil na zvonek u dveří.

Byli oddáni v obývacím pokoji, vybaveném křesly s vybledlým, modrofialovým čalouněním a lampou s třásněmi ze skleněných korálků. Svědky byli soudcova žena a jakýsi člověk ze sousedství jménem Chuck, jehož museli vyrušit z nějaké domácí práce a který byl lehce cítit cloroxem.

Pak se vrátili zpátky k autu a Keating se zeptal: „Nechceš, abych řídil? Nejsi unavená?“

„Ne, budu řídit,“ odpověděla.

Cestou do města projížděli mezi hnědými poli; každý hrbolek půdy byl na západní straně ozdoben nádechem unavené červeně. Horizont polí ukusoval fialový opar a na obloze visela nehybná ohňová šmouha. Několik aut se k nim přiblížilo, jako jakési neurčité, hnědé tvary, dosud viditelné; jiná auta měla už rozsvícená světla, dva zneklidňující žluté body.

Keating sledoval silnici. Připadala mu úzká, jako krátká čára uprostřed předního okna, ohraničená zemí a kopci, to vše zarámované obdélníkem předního okna. Ale spolu s tím, jak se okno řítilo vpřed, silnice se roztahovala. Celé ho zaplnila, přelila se přes jeho okraje, roztrhla se v půli, aby jí mohli proniknout, a plynula dál ve dvou šedých pásech po obou stranách auta. Měl pocit, jako by sledoval závod, a čekal na vítězství okna, až auto najede do té malé čáry před sebou dřív, než se znovu stačí roztáhnout.

„Kde teď budeme bydlet?“ zeptal se. „U tebe, nebo u mne?“

„U tebe, samozřejmě.“

„Radši bych se přestěhoval k tobě.“

„Ne. Já ten byt nechci dál držet.“

„Třeba se ti můj byt nebude líbit.“

„Proč ne?“

„Nevím. Není to tvůj styl.“

„Bude se mi líbit.“

Chvíli mlčeli a pak se zeptal: „Jak to oznámíme lidem?“

„Jak chceš. Nechám to na tobě.“

Stmívalo se a ona rozsvítila světla. Sledoval malé skvrny dopravních značek, posazených nízko po straně silnice, vyskakující náhle ze tmy jako sebevědomé, zlověstné, blikající světelné tečky, hlásající „Zatáčka vlevo“ nebo „Pozor, křižovatka“.

Ujížděli mlčky, ale v jejich tichu teď už nebylo žádné pouto, nekráčeli spolu vstříc pohromě, ta přišla a na odvaze už nezáleželo.

Cítil stejné rozrušení a nejistotu, jaké cítil v přítomnosti Dominiky Franconové pokaždé.

Pootočil se k ní. Upírala oči na silnici před sebou. Její profil působil ve studeném větru tak klidně, vzdáleně a krásně, že to bylo až nesnesitelné. Podíval se na její ruce v rukavicích, spočívající pevně na obou stranách volantu. Pohlédl na její útlou nohu na pedálu plynu a pak jeho oči pomalu sledovaly křivku její nohy nahoru. Nakonec utkvěl pohledem na úzkém trojúhelníku šedé sukně. A náhle mu došlo, že má právo myslet na to, na co právě myslí.

Poprvé si uvědomil v plné míře, že jsou manželé. A věděl, že tuto ženu vždycky chtěl, že to byl podobný pocit, jaký by cítil k prostitutce, jen trvalý, beznadějný a ničemný. Moje manželka, pomyslel si beze stopy úcty k významu toho slova. Pocítil tak prudkou touhu, že nebýt taková zima, byl by jí přikázal, aby zajela na první polní cestu, a byl by se jí zmocnil.

Natáhl ruku na opěradlo jejího sedadla a objal ji kolem ramen, ale téměř se jí nedotýkal. Nepohnula se, neodtáhla se, ani se na něj nepodívala. Stáhl ruku zase zpátky a upřel pohled přímo před sebe.

„Paní Keatingová,“ řekl, aniž by ji chtěl oslovit; bylo to jen konstatování prostého faktu.

„Manželka Petra Keatinga,“ opravila ho.

Když zastavili před jeho domem, vystoupil a přešel na druhou stranu, aby jí přidržel dveře, ona však zůstala sedět v autě.

„Dobrou noc, Petře,“ řekla. „Uvidíme se zítra.“

Než se jeho obličej stačil proměnit v neurvalé zaklení, dodala: „Zítra si sem pošlu své věci a pak všechno probereme. Všechno začne zítra, Petře.“

„Kam jedeš?“

„Musím si něco vyřídit.“

„Ale co mám dneska večer všem říct?“

„Cokoli, jestli musíš něco říkat.“

Zařadila se do proudu vozidel a zmizela mu z dohledu.

Když toho večera vstoupila do Roarkova pokoje, usmál se, ne však svým obvyklým, lehkým úsměvem naplněného očekávání, ale úsměvem vypovídajícím o čekání a strachu.

Od procesu ji neviděl. Po své výpovědi odešla ze soudní síně a od té doby o ní neslyšel. Jednou za ní přišel sám, ale služebná mu řekla, že ho slečna Franconová nemůže přijmout.

Teď se na něj dívala a usmívala se. Bylo v tom poprvé gesto naprostého přijetí, jako by to, že ho vidí, všechno řešilo, bylo odpovědí na všechny otázky, jako by smysl jejího života tkvěl pouze v tom, že je ženou, která se na něj dívá.

Chvíli tak stáli naproti sobě a ona cítila, že spolu mohou mlčet, že to mlčení je více než nejkrásnější slova.

Když se pohnul, řekla: „Neříkej nic o procesu. Potom.“

Když ji objal, vyšla mu svým tělem vstříc, aby na své hrudi ucítila šířku jeho hrudi, na svých nohou jeho dlouhé nohy, jako by na něm ležela; necítila žádnou váhu v nohou a držela se vzpřímeně jen díky tlaku jeho těla.

Leželi tu noc spolu v posteli a nerozeznávali stav bdění a spánku, intervaly vyčerpaného bezvědomí byly stejně silným aktem splynutí jako prudká střetnutí jejich těl.

Ráno, když se oblékli, ho pozorovala, jak se pohybuje po pokoji. Vnímala vysátou ochablost jeho pohybů; myslela na to, co mu vzala, a tíha v jejích zápěstích jí připomínala, že její vlastní síla je teď v jeho nervech, jako by si vyměnili své energie.

Stál k ní zády na opačném konci pokoje, když na něj promluvila. „Roarku,“ řekla tichým, zastřeným hlasem.

Obrátil se, jako by to čekal a možná věděl, co přijde dál.

Stála uprostřed místnosti stejně jako onu noc, kdy za ním přišla poprvé, vážná a soustředěná k vykonání obřadu.

„Miluju tě, Roarku.“

Řekla to poprvé.

Než vyslovila další slova, spatřila jejich odraz na jeho tváři.

„Včera jsem se vdala. Za Petra Keatinga.“

Bylo by pro ni snadnější, kdyby spatřila muže křivícího ústa, aby zadržel svá slova, a zatínajícího pěsti v sebeobraně proti sobě samému. Ale nebylo to snadné, protože se jí takový pohled nenaskytl, ačkoli věděla, že přesně to se v něm odehrává, bez úlevy fyzických gest.

„Roarku…“ zašeptala, jemně, vyděšeně.

Řekl: „To je v pořádku.“ A pak dodal: „Počkej chvilku, prosím tě… Tak dobře. Pokračuj.“

„Roarku, než jsem tě potkala, vždycky jsem se bála, že se s někým takovým setkám, protože mi bylo jasné, že budu muset poznat i to, co jsem poznala při své výpovědi, a že budu muset udělat přesně to, co jsem v té soudní síni udělala. Hnusilo se mi to, protože jsem tě ponížila – tím, že jsem tě bránila… Roarku, dokážu přistoupit na cokoli, kromě jediné věci, té, která je pro většinu lidí tou nejsnadnější: dělat věci napůl, skoro, přibližně, tak trochu. Možná pro to mají lidé své důvody. Nevím, a ani mě to nezajímá. Vím jen, že to je jedna z věcí, které mi není dáno pochopit. Když myslím na tebe, nemohu přijmout jinou realitu, než je tvůj svět. Anebo aspoň takový svět, ve kterém bys měl šanci bojovat. Takový svět neexistuje. A já nemůžu žít rozpolcená vedví mezi světem, který existuje – a tebou. To by znamenalo bojovat proti věcem a lidem, kteří si nezaslouží být tvými protivníky. Vést tvůj boj, ale jejich prostředky – a to by bylo příliš děsivé zneuctění. Znamenalo by to dělat pro tebe totéž co pro Petra Keatinga; lhát, lichotit, naléhat, dělat kompromisy, vyhovět každému hloupému přání – jen abych od nich vyškemrala drobky pro tebe, možnost přežití, možnost fungování; prosit se jich, Roarku, ne se jim vysmívat, ale třást se před nimi, protože mají v rukou moc ti ublížit. Připadám ti příliš slabá, když tohle nedokážu? Nevím, k čemu je potřeba víc sil: k tomu, abych na to kvůli tobě přistoupila, anebo abych tě milovala tolik, že všechno ostatní je naprosto nepřijatelné. Já nevím. Miluju tě příliš.“

Díval se na ni a čekal. Bylo jí jasné, že to všechno věděl dávno předtím, ale že to říct musela.

„Ty je nevnímáš. Já ano. Nemůžu si pomoct. Miluju tě. Ten rozdíl je příliš velký. Roarku, ty nemůžeš vyhrát, oni tě zničí, ale já u toho nebudu, abych se na to dívala. Do té doby zničím samu sebe. To je jediné gesto protestu, jehož jsem schopná. Co víc ti můžu nabídnout? Lidé nejsou schopni velké oběti, pouze malicherného odříkání. Dám ti svůj sňatek s Petrem Keatingem. Odmítnu si dopřát být šťastná v jejich světě. Přijmu utrpení. Tak odpovím jim a to daruji tobě. Asi tě už nikdy neuvidím. Alespoň se o to pokusím. Ale budu pro tebe žít, každou minutou a každým odporným činem, který vykonám, budu pro tebe žít svým vlastním způsobem, tím jediným, kterého jsem schopná.“

Pohnul se, jako by chtěl něco říct, a ona dodala:

„Počkej. Nech mě to dopovědět. Můžeš se ptát, proč se rovnou nezabít. Protože tě miluju. Protože existuješ. Už to samo znamená tolik, že by mi to nedovolilo zemřít, a protože musím žít, abych věděla, že existuješ, budu žít ve světě takovém, jaký je, a tak, jak si to svět žádá. Ne napůl, ale úplně. Nebudu škemrat ani před tím nebudu utíkat, ale půjdu tomu vstříc, překonám to až za hranice bolesti a ošklivosti, budu první, kdo si vybere to nejhorší – co mi to může udělat. Ne jako žena nějakého téměř slušného člověka, ale jako žena Petra Keatinga. A jen ve své duši, hluboko, kde se jí nikdo nemůže dotknout a kde zůstane neposkvrněná ochranným valem mého vlastního ponížení, budu chovat myšlenku na tebe a vědomí tebe a občas si řeknu sama pro sebe ‚Howard Roark‘ a budu mít pocit, že mám právo tvé jméno vyslovit.“

Stála před ním s hlavou vztyčenou; její rty nebyly stisknuté, ale lehce přivřené, a přesto byl tvar jejích úst příliš výrazný; tvar bolesti, něhy a rezignace.

V jeho tváři viděla utrpení, utrpení staré, jako by je v sobě nosil už dlouho, staré, protože bylo přijaté; nebyla to otevřená rána, ale jizva.

„Dominiko, kdybych tě teď požádal, abys ten sňatek okamžitě zrušila – zapomněla na svět a můj boj – necítila zášť, o nic se nestarala, v nic nedoufala – a existovala jen pro mě, proto, že tě potřebuju – jako moje žena – jako moje vlastnictví…?“

Uviděl v její tváři totéž, co ona uviděla v jeho, když mu řekla o svém sňatku; nevyděsilo ho to však a zůstal klidný. Po chvíli odpověděla, ale slova nevycházela z jejích rtů, ale jako by její rty byly přinuceny zformovat slova přicházející zvenčí:

„Poslechla bych tě.“

„Takže také víš, proč to neudělám. Nebudu se tě pokoušet zastavit. Miluju tě, Dominiko.“

Zavřela oči a on řekl:

„Nechtělas to slyšet? Ale já chci, abys to slyšela. Když jsme spolu, nemusíme mluvit. Teď však už spolu nebudeme. Miluju tě, Dominiko. Tak sobecky jako sám fakt, že existuju. Stejně sobecky, jako mé plíce vdechují vzduch. Dýchám pro svou vlastní potřebu, abych měl palivo pro své tělo, pro své přežití. Dal jsem ti – ne svou oběť, ani ne svou lítost, ale své ego a svou nahou potřebu. To je jediný způsob, jakým si můžeš přát být milována. To je jediný způsob, jakým můžu chtít, abys mě milovala. Kdyby sis mě teď vzala, stal bych se veškerou tvou existencí. Ale pak bych tě nechtěl. Ty bys nechtěla samu sebe – takže bys mě nemilovala dlouho. Aby člověk mohl říct ‚miluji tě‘, musí nejdřív umět říct ‚já‘. Takové odevzdání, jaké bych teď od tebe dostal, by pro mne nebylo ničím, jen prázdným vrakem. Kdybych to po tobě chtěl, zničil bych tě. Proto ti nebudu v ničem bránit. Nechám tě jít za svým manželem. Nevím, jak přežiju tuhle noc, ale přežiju ji. Chci tě celou, takovou, jako jsem já, takovou, jakou zůstaneš v bitvě, kterou sis vybrala. Bitva není nikdy nesobecká.“

Z odměřovaného napětí jeho slov cítila, že je pro něj těžké je říkat, že je to pro něj těžší než pro ni naslouchat. A tak naslouchala.

„Musíš se naučit se toho světa nebát. Nenechat ho, aby měl nad tebou svrchovanou moc. Nenechat se jím už nikdy tak zraňovat, jako ses nechala zraňovat v té soudní síni. A já tě musím nechat, aby ses to naučila. Nemůžu ti pomoct. Musíš si najít svou vlastní cestu. Až to dokážeš, vrátíš se ke mně. Nepodaří se jim zničit mě, Dominiko. A nezničí ani tebe. Vyhraješ, protože sis vybrala ten nejtěžší způsob, jak bojovat za svou svobodu proti tomuto světu. Počkám na tebe. Miluju tě. Chci, abys to věděla – po všechny ty roky, které budeme muset čekat. Miluju tě, Dominiko.“

Pak ji políbil a nechal ji odejít.

15

V devět hodin ráno přecházel Petr Keating sem a tam za zamknutými dveřmi svého pokoje. Na to, že je devět hodin a že na něj Kateřina čeká, zapomněl. Přinutil se zapomenout na ni a na všechno, co s ní souviselo.

Dveře zamkl kvůli matce. Předešlého večera, když viděla jeho zuřivý neklid, přinutila ho, aby jí všechno řekl. Vyštěkl na ni, že se oženil s Dominikou Franconovou, a dodal něco v tom smyslu, jako že odjela z města, aby to sdělila nějakému svému dávnému příbuznému. Matka byla natolik zaneprázdněna nadšenými vzdechy a přívalem otázek, že se mu podařilo na žádnou z nich neodpovědět a skrýt před ní svou paniku; nebyl si jist, že má někde manželku a že se k němu ráno vrátí.

Zakázal matce, aby to někomu říkala, ona však ještě večer několikrát telefonovala a ráno znova, takže teď u nich telefon bez ustání drnčel a ozývalo se v něm dychtivé „Je to pravda?“ následované výrazy úžasu a gratulací. Keating přesně věděl, jak se ta zpráva šíří městem, jako kruhy na vodě, podle jmen a společenského postavení volajících. Odmítl zdvíhat telefony. Měl pocit, jako by se na každém rohu New Yorku křepčilo radostí a on jediný, ukrytý ve vodotěsné komoře svého pokoje, byl chladný, ztracený a vyděšený.

Bylo skoro poledne, když zazvonil zvonek u dveří a on si zacpal uši dlaněmi, aby nevěděl, kdo to je a co chce. Pak uslyšel matčin hlas, tak rozechvělý radostí, až to znělo trapně a hloupě: „Petře, zlatíčko, to ani nepřijdeš svou ženu políbit na přivítanou?“ Vyběhl do haly a spatřil Dominiku, jak si svléká jemný norkový kožich, z něhož mu zavál do nosu chladný vzduch ulice s nádechem jejího parfému. Usmála se, jak se na manželku sluší, podívala se mu do očí a pozdravila: „Dobré ráno, Petře.“

Chvíli tam vzpřímeně stál a v tom okamžiku se mu znovu vybavily všechny ty telefonáty a konečně pocítil vítězství, jež mu přisuzovaly. Šel k ní, pohybuje se jako muž v aréně uprostřed přeplněného stadionu, usmál se, jako by ho paprsek obloukového světla polechtal na vráskách úsměvu, a řekl: „Dominiko, drahá, to je jako vyplnění snu!“

Důstojnost jejich porozumění ve zkáze byla pryč a sňatek byl teď tím, čím měl být.

Zdálo se, že je tomu ráda. „Mrzí mě, žes mě nemohl přenést přes práh, Petře.“ Nepolíbil ji na tvář, ale vzal ji za ruku a políbil ji nad zápěstím s familiérně důvěrnou něžností.

Pak si všiml matky a elegantním, triumfálním gestem je představil: „Moje matka – Dominika Franconová.“

Matka políbila Dominiku na tvář, Dominika její polibek slavnostně opětovala. Paní Keatingová zajíkavě drmolila: „Má milá, jsem tak šťastná, tak šťastná, pámbu požehnej, netušila jsem, že jste tak krásná!“

Nevěděl, co dál, ale Dominika se okamžitě ujala své role, snadno a přirozeně, neposkytujíc jim žádný čas k údivu. Vešla do obývacího pokoje a řekla: „Dáme si nejdřív oběd a pak mi to tu ukážeš, Petře. Věci mi přivezou asi za hodinu.“

Paní Keatingová zářila: „Oběd pro tři je už připraven, slečno Fran…“ Zarazila se. „Panebože, jak vám mám říkat, zlatíčko? Paní Keatingová nebo…“

„Dominiko, samozřejmě,“ odpověděla Dominika bez úsměvu.

„Neměli bychom to oznámit, nepozveme někoho, ne…?“ chtěl se zeptat Keating, ale Dominika ho nenechala domluvit:

„Později, Petře. Ono se to oznámí samo.“

Když dorazily její kufry, sledoval ji, jak bez zaváhání vešla do jeho ložnice. Říkala služebné, jak má rozvěsit šaty, požádala ho, aby jí pomohl přerovnat obsah šatníků.

Paní Keatingová se tvářila zaraženě. „To si, děti, neuděláte ani žádný výlet? Je to tak najednou a tak romantické, ale – to nebudete mít žádnou svatební cestu?“

„Ne,“ řekla Dominika, „nechci Petra zdržovat od práce.“

„Tohle je jen dočasné, Dominiko,“ vložil se do toho. „Budeme se muset přestěhovat do jiného bytu, většího. Rád bych, abys ho vybrala sama.“

„Proč,“ namítla. „Já myslím, že to není vůbec třeba. Zůstaneme tady.“

„Já se odstěhuju,“ nabídla se paní Keatingová obětavě, bez rozmýšlení, poháněna značným strachem z Dominiky. „Najdu si někde něco malého.“

„Ne,“ řekla Dominika. „Raději bych nechala všechno při starém. Nechci nic měnit. Chci zapadnout do Petrova života bez větších změn.“

„To je od vás milé!“ usmála se paní Keatingová, zatímco Keating si v duchu otupěle myslel, že to od ní není vůbec milé.

Paní Keatingová věděla, že až se vzpamatuje z prvního šoku, bude svou snachu nenávidět. Snesla by sekýrování. Ale seriózní zdvořilost Dominice odpustit nedokázala.

Zazvonil telefon. Keatingův hlavní projektant volal z kanceláře, aby mu poblahopřál, a sdělil: „Právě jsme se to dozvěděli, Petře, a řeknu ti, že Guy je z toho docela v šoku. Možná bys mu měl zavolat nebo sem přijít, nebo tak něco.“

Keating si pospíšil do kanceláře, šťasten, že může na chvilku uniknout z domova. Vtrhl do kreslírny jako dokonalý prototyp mladého milence zářícího štěstím. Smál se a se všemi si potřásal rukama v záplavě hlučných gratulací, rozverných závistivých výkřiků a několika oplzlých poznámek. Potom spěchal za Franconem.

Když vstoupil a spatřil na Franconově tváři úsměv, úsměv vyjadřující požehnání, cítil se na okamžik zvláštně provinile. Popadl Francona za ramena a srdečně jím zalomcoval, mumlaje: „Jsem tak šťastný, Guyi, jsem tak šťastný…“

„Vždycky jsem věděl, že k tomu jednou dojde,“ řekl Francon tiše, „ale teď mi to připadá jako ta nejvhodnější chvíle. Teď je ta nejvhodnější chvíle, aby to tu bylo celé tvoje, Petře, všechno, tahle místnost, všechno, a brzy.“

„O čem to mluvíš?“

„Ale no tak, nedělej, že mi nerozumíš. Už mě to zmáhá, Petře. Víš, jednou přijde čas, kdy se cítíš unavený tak nějak definitivně, a pak… Ne, tomu nemůžeš rozumět, jsi příliš mladý. Ale sakra, Petře, řekni, k čemu jsem tu ještě dobrý? Nejlepší na tom je, že už mi ani nestojí za to předstírat, že jsem nějak užitečný… Baví mě být občas upřímný. Je to příjemný pocit… No, prostě to možná bude trvat ještě tak rok dva, ale pak odejdu do důchodu. A tohle všechno bude tvoje. Možná se tu pak budu ještě chvíli tak trochu poflakovat – víš, mám to tu vlastně hrozně rád – je tu pořád rušno, všechno tak skvěle funguje, lidé si nás váží – byla to dobrá firma, Francon & Heyer, co říkáš? – Teda co to melu? Francon & Keating. Pak už to bude jen Keating… Petře,“ zeptal se šetrně, „ty nemáš radost?“

„Jistěže mám radost, jsem ti hrozně vděčný, opravdu, ale proč bys proboha měl teď začít uvažovat o odchodu do důchodu?“

„To jsem nemyslel. Myslel jsem – proč se neraduješ, když ti říkám, že ti to tu bude patřit? Já… potěšilo by mě, kdybys z toho měl radost, Petře.“

„Prokristapána, Guyi, co ti to vlezlo do hlavy, ty snad…“

„Petře, je to pro mě hodně důležité – abys měl radost z toho, co ti předávám. Abys na to byl pyšný. Ale to ty jsi, viď, Petře? Jsi?“

„A kdo by nebyl?“ Nedíval se na Francona. Nemohl vystát prosebný tón jeho hlasu.

„Ano, kdo by nebyl? Jistě… A ty jsi, Petře?“

„Co po mně chceš?“ vyštěkl Keating vztekle.

„Chci, abys na mne byl pyšný, Petře,“ řekl Francon stydlivě, prostě, naléhavě. „Chci vědět, že jsem něčeho dosáhl. Chci mít pocit, že to mělo nějaký význam. Při posledním soudu chci mít jistotu, že to všechno nebylo – k ničemu.“

„A ty si tím nejsi jistý? Ty si nejsi jistý?“ V Keatingových očích se objevil smrtelný děs, jako by pro něj Francon byl náhlým nebezpečím.

„Co je ti, Petře?“ zeptal se Francon jemně, skoro lhostejně.

„Proboha, ty nemáš vůbec žádné právo – nebýt si jistý! V tvém věku, s tvým jménem, s tvou slávou, s tvou…“

„Chtěl bych si být jistý, Petře. Tolik jsem se nadřel.“

„Ale nejsi si jistý!“ Byl rozčilený a vyděšený, a tak potřeboval ubližovat, zacílil tedy k místu nejbolestivějšímu. Zapomněl však, že tím ubližuje sám sobě, ne Franconovi, protože Francon tomu nemohl rozumět, nikdy o tom nic nevěděl, nikdy by ho to ani nenapadlo. „Ale já znám někoho, kdo si bude jistý, na konci svého života, kdo si bude tak zatraceně jistý, že bych mu za to nejradši podřízl krk!“

„Kdo?“ zeptal se Francon klidně, bez zájmu.

„Guyi! Guyi, co je to s námi? O čem to tu mluvíme?“

„Já nevím,“ přiznal se Francon. Vypadal unaveně.

Toho večera přišel Francon ke Keatingovým na večeři. Byl ležérně oblečen, a když líbal paní Keatingové ruku, jiskřil svou typickou galantností. Když ale gratuloval Dominice, vypadal vážně a neměl jí toho moc co říci; když vzhlédl k její tváři, v jeho očích byl prosebný výraz. Místo otevřené, uštěpačné ironie, již od ní očekával, spatřil náhle pochopení. Nic neřekla, ale sklonila se, políbila ho na čelo a nechala své rty přitisknuté na jeho hlavě o něco déle, než žádá společenská zdvořilost. Pocítil teplou vlnu vděčnosti – a pak se vyděsil. „Dominiko,“ zašeptal tak, aby ho ostatní neslyšeli, „ty musíš být hrozně nešťastná…“ Zasmála se vesele a vzala ho pod paží. „Ale, tati, prosím tě, jak tě to mohlo napadnout?“

„Odpusť,“ zamumlal, „jsem jenom hloupý… Je to vážně báječné…“

Celý večer se trousili hosté, zvaní i nezvaní, každý, kdo se tu novinu dozvěděl a cítil se dost privilegovaný na to, aby se zastavil. Keating nevěděl, zda z toho má mít radost nebo ne. Zdálo se to být v pořádku, dokud všude vládl veselý zmatek. Dominika se chovala skvěle. V jejím chování nepostřehl ani náznak nějakého sarkasmu.

Bylo už pozdě, když odešli poslední hosté a oni zůstali sami mezi přeplněnými popelníky a prázdnými skleničkami. Seděli každý na opačném konci obývacího pokoje a Keating se snažil oddálit tu chvíli, kdy bude muset pomyslet na to, na co měl teď pomyslet.

„Tak dobře, Petře,“ promluvila Dominika a vstala, „pojďme, ať to máme za sebou.“

Když pak ve tmě ležel vedle ní, fyzicky uspokojen a hladovější než kdy jindy kvůli jejímu nehybnému tělu, které nijak nereagovalo, dokonce ani odtažením ne, s pocitem, že prohrál v tom jediném, čím ji doufal oslnit, vyklouzla mu ze rtů šeptem slova: „Zatracená mrcho!“

Nepohnula se.

Pak si vzpomněl na poznání, jež mu chvíle vášně vymazaly z paměti.

„Kdo to byl?“ zeptal se.

„Howard Roark,“ odpověděla.

„Fajn,“ vyjel na ni, „nemusíš mi to vyprávět, jestli nechceš.“

Rozsvítil světlo. Ležela před ním nehybná, nahá, hlavu zvrácenou dozadu. Její tvář vypadala mírumilovně, nevinně, čistě. Řekla směrem do stropu jemným hlasem: „Petře, jestli jsem dokázala udělat tohle… dokážu teď už cokoli…“

„Jestli si myslíš, že tě budu obtěžovat příliš často, jestli tohle je tvoje představa o…“

„Často anebo jen občas, jak jen si budeš přát, Petře.“

Když příštího rána vešla Dominika do jídelny, kde se podávala snídaně, uviděla na svém talíři položenou dlouhou bílou krabici s květinami.

„Co to je?“ zeptala se služebné.

„To přišlo ráno, paní, že prý to máme položit na stůl k snídani.“

Krabice byla adresovaná paní Keatingové, manželce Petra Keatinga. Dominika ji otevřela. Byly v ní dvě větévky bílých lilií, v tuto roční dobu výstřednější přepych než orchideje. Ležela na nich kartička se jménem napsaným velkými písmeny, z nichž byl ještě patrný spěšně rozmáchlý pohyb ruky, jako by se písmena z kartonu hlasitě smála: „Ellsworth M. Toohey.“

„Jak milé!“ poznamenal Keating. „Jak to že se vlastně včera vůbec neozval?“

„Dejte je, prosím, do vázy, Mary,“ řekla Dominika a podala krabici služebné.

Odpoledne Tooheymu zavolala a pozvala ho na večeři.

Večeře se konala o pár dní později. Keatingova matka se vymluvila na nějakou již dříve domluvenou záležitost a někam ten večer odešla; sama sobě to vysvětlila tím, že jen potřebuje trochu času, aby si na novou situaci zvykla. Takže bylo prostřeno jen pro tři, svíčky v křišťálových svícnech, uprostřed stolu modré květy v skleněných vázách.

Když Toohey vešel, poklonil se oběma hostitelům, jako by předstupoval před královský pár. Dominika vypadala jako dokonalá hostitelka, jako by hostitelkou byla odjakživa, budila dojem, že si ji ani nelze představit v nějaké jiné roli.

„No, Ellsworthi? No?“ zeptal se Keating a jediným gestem obsáhl halu, atmosféru a Dominiku.

„Milý Petře,“ řekl Toohey, „snad nechceš, abych komentoval to, co mluví samo za sebe.“

Dominika je vedla do obývacího pokoje. Byla oblečena ve večerním – bílé saténové blůze pánského střihu a dlouhé černé sukni, rovné a jednoduché jako její lesklé, hladké vlasy. Úzký pás sukně navozoval dojem, že by se dala v pase obepnout dvěma dlaněmi anebo bez výraznější námahy přelomit v půli. Krátké rukávy jí odhalovaly paže; na jedné z nich se houpal jednoduchý zlatý náramek, příliš velký a těžký na její útlé zápěstí. Působila dojmem elegance, jež se zvrtla v perverzi, dojmem moudré, nebezpečné vyzrálosti, jejíž nositelkou však byla velmi mladá dívka.

„Ellsworthi, není to báječné?“ prohodil Keating s pohledem upřeným na Dominiku jako na tučný bankovní účet.

„Ne méně, než jsem očekával,“ řekl Toohey. „A ne více.“

U stolu mluvil převážně Keating. Jako by ho popadl záchvat výřečnosti. Převracel slova se smyslnou bezstarostností jako kočka převalující se rozkošnicky ve spánku.

„To Dominika tě vlastně pozvala, Ellsworthi. Já ji o to nežádal. Jsi náš první oficiální host. Podle mě je to úžasné. Moje žena a můj nejlepší přítel. Vždycky jsem si, nevím proč, myslel, že vy dva se nemáte v lásce. Bůhví jak jsem k tomu přišel. A proto mám teď tak hroznou radost – my tři, společně.“

„Tak to asi nevěříš v matematické zákony, že ne, Petře?“ řekl na to Toohey. „Jinak bys nebyl tak překvapený. Kombinace určitých čísel nutně vede k určitým výsledkům. Vezmeme-li tři takové veličiny, jako je Dominika, ty a já – je výsledný součet předem daný.“

„Tři prý tvoří dav,“ zasmál se Keating. „Ale to je blbost. Dva jsou lepší než jeden a tři jsou někdy lepší než dva, záleží na okolnostech.“

„Jediné, co je na tom starém klišé zavádějícího,“ odpověděl mu Toohey, „je mylná představa ‚davu‘ jako něčeho pejorativního. Přitom je to úplně naopak – jak právě s takovou radostí zjišťuješ. Mohl bych dodat, že tři je mystické klíčové číslo. Třeba svatá Trojice. Nebo trojúhelník, bez něhož by nikdy nevznikl filmový průmysl. Je tolik různých variací na trojúhelník, a ne vždy nutně nešťastných. Jako třeba ta naše – a já sloužím jako přepona, a docela se k té roli hodím, protože nahrazuji svůj pravý opak, co říkáš, Dominiko?“

Už dojídali, když Keating musel odejít k telefonu. Z vedlejšího pokoje k nim doléhal jeho hlas, netrpělivě udílející instrukce nějakému projektantovi, který pracoval do noci na práci, jež spěchala, a potřeboval poradit. Toohey se otočil, podíval se na Dominiku a usmál se. V tom úsměvu bylo řečeno vše, co si doposud nedovolil říci. Její tvář se nijak nepohnula, ale její výraz se změnil, jako by si význam úsměvu uvědomila, místo aby mu odmítla porozumět. Uvítal by spíše uzavřený pohled odmítnutí. V přijetí bylo totiž neskonale více pohrdání.

„Takže ses vrátila zpátky mezi své, Dominiko?“

„Ano, Ellsworthi.“

„Už žádné přímluvy za slitování?“

„Vypadá to snad, že jich bude ještě někdy potřeba?“

„Ne. Obdivuji tě, Dominiko… Jak si to užíváš? Umím si představit, že Petr není špatný, ač určitě ne tak dobrý jako ten, na něhož oba myslíme, ten, který je možná nejlepší, ale ty bohužel nebudeš mít nikdy možnost to posoudit.“

Nevypadala, že by ji to znechutilo; vypadala, že je upřímně zmatena.

„O čem to mluvíš, Ellsworthi?“

„Ale no tak, má milá, teď už si snad nemusíme nic předstírat, ne? Zamilovala ses do Roarka od prvního okamžiku, kdys ho uviděla na večírku Kiki Holcombové – anebo to mám říct jinak? – chtělas s ním spát – ale on by se s tebou nezahazoval – a z toho plynulo všechno tvé následné chování.“

„Tohle sis celou dobu myslel?“ zeptala se potichu.

„Nebylo to snad jasné? Zhrzená žena. Stejně jasné jako to, že Roark musel být tím mužem, jakého bys chtěla. Po jakém bys toužila tím nejprimitivnějším způsobem. A že by o tebe nikdy nezavadil ani pohledem.“

„Já jsem tě přecenila, Ellsworthi,“ řekla. Ztratila veškerý zájem o jeho přítomnost, dokonce i potřebu mít se před ním na pozoru. Vypadala znuděně. Svraštil nechápavě čelo.

Keating se vrátil. Toohey mu poplácal po rameni, když ho míjel cestou zpátky ke své židli.

„Než odejdu, musíme si ještě popovídat o přestavbě Stoddardova chrámu. Doufám, že to zas zmrvíš!“

„Ellsworthi!…“ zalapal Keating po dechu.

Toohey se zasmál. „Nebuď tak háklivý, Petře. Trocha profesionální vulgarity. Dominice to určitě nevadí. Vždyť je to bývalá novinářka.“

„Copak se děje, Ellsworthi?“ zeptala se Dominika. „Snad nejsi v koncích? Tyhle zbraně přece nejsou z tvého arzenálu.“ Zvedla se. „Nedáme si kávu v saloně?“

K částce, kterou u soudu vyhrál nad Howardem Roarkem, přidal Hopton Stoddard štědrou sumu a Stoddardův chrám byl přestavěn pro nové účely skupinou architektů vybraných Ellsworthem Tooheym: Petrem Keatingem, Gordonem L. Prescottem, Johnem Erikem Snytem a nějakým Gusem Webbem, čtyřiadvacetiletým mladíkem, jenž pronášel různé oplzlosti, když míjel dobře vyvinutou ženu, a který dosud nikdy na ničem samostatně nepracoval. Tři z těchto mužů měli určité společenské a profesní postavení; Gus Webb neměl ani jedno, proto ho Toohey také vybral. Z oněch čtyř byl Gus Webb nejhlasitější a nejsebevědomější. Gus Webb tvrdil, že se ničeho nebojí; myslel to vážně. Všichni byli členy Rady amerických stavitelů.

Rada amerických stavitelů se rozrostla. Po Stoddardově procesu se v klubových prostorách Sdružení amerických architektů vedlo mnoho důkladných, neformálních diskusí. Postoj Sdružení amerických architektů k Ellsworthi Tooheymu nebyl zrovna srdečný, zvláště ne po založení jeho Rady. Procesem se však jejich názor maličko pozměnil; mnozí členové poukazovali na to, že Tooheyho článek v „Nepatrném hlasu“ vlastně celou soudní při rozpoutal a že člověk, který dokáže přimět klienty k podání žaloby, je člověk, s nímž je nutno nakládat opatrně. Ellsworth Toohey byl tedy pozván, aby Sdružení amerických architektů oslovil na jednom z jejich společných obědů. Někteří členové byli proti, Guy Francon mezi nimi. Nejvášnivějším odpůrcem byl jakýsi mladý architekt, který pronesl výmluvnou řeč hlasem třesoucím se trémou ze svého prvního vystoupení na veřejnosti. Prohlásil, že Ellsworthe Tooheyho obdivuje a že vždy souhlasil s jeho názory na společnost, ale že když si nějaká skupina lidí myslí, že nad nimi někdo začíná mít moc, je chvíle, kdy by se měli takovému člověku postavit. Byl přehlasován většinou. Ellsworth Toohey byl požádán, aby na obědě promluvil, účast byla obrovská a Toohey pronesl vtipný, vlídný proslov. Mnozí členové Sdružení amerických architektů se přidali k Radě amerických stavitelů. John Erik Snyte byl mezi prvními.

Čtyři architekti, jimž byla svěřena přestavba Stoddardova chrámu, se sešli v Keatingově kanceláři. Rozestoupili se kolem stolu, na němž rozložili kopie plánů chrámu, fotografie Roarkových původních výkresů, které obdrželi od hlavního dodavatele, a model, jejž nechal Keating udělat. Mluvili o hospodářské krizi a jejích hrozivých důsledcích pro architekturu; bavili se o ženách a Gordon L. Prescott přidal k dobrému pár vtipů postelového charakteru. Gus Webb náhle zvedl pěst, rozmáchl se a nechal ji dopadnout na střechu dosud nezaschlého modelu, který se rozpadl v hromádku hlíny.

„No, hoši,“ řekl, „dejme se do práce.“

„Gusi, ty idiote,“ vyjel na něj Keating, „vždyť to stálo peníze.“

„Blbost!“ ušklíbl se Gus. „Platíme to snad ze svého?“

Každý z nich dostal sadu fotografií původních skic v rohu značených podpisem „Howard Roark“. Strávili týdny a měsíce kreslením svých verzí přímo do těchto originálů, předělávajíce a zlepšujíce je. Trvalo jim to déle, než bylo nutné. Provedli více změn, než bylo potřeba. Zdálo se, že v tom nalezli zálibu. Potom dali všechny čtyři verze dohromady a společně je zkombinovali. Nikoho z nich nebavila žádná práce předtím tolik jako tato. Vedli dlouhé, přátelské konzultace. Vyskytlo se jen pár drobných neshod, jako když Gus Webb prohlásil: „Hergot, Gordone, jestli má být kuchyně podle tebe, pak hajzlíky budou podle mýho.“ Ale to byly jen nepodstatné šarvátky. Cítili pospolitost, jednotu a silnou spřízněnost, ten druh pevného svazku, kvůli němuž raději snesou výslech třetího stupně, než by zradili svou partu.

Stoddardův chrám nebyl stržen, ale jeho konstrukce byla rozdělena do čtyř podlaží, na nichž byly vystavěny společné ložnice, školní prostory, ošetřovna, kuchyně, prádelna. Vstupní hala byla vydlážděna různobarevným mramorem, schodiště byla opatřena zábradlím z ručně tepaného hliníku, sprchové kouty byly zaskleny, společenské místnosti byly ozdobeny zlacenými korintskými pilastry. Obrovská okna byla ponechána tak, jak byla, jen byla přetnuta podlažími.

Čtveřice architektů se rozhodla dosáhnout harmonického efektu, a proto se vyhnuli jakémukoli historickému stylu v jeho čisté podobě. Petr Keating navrhl polodórský portikus z bílého mramoru, který se tyčil nad hlavním vchodem, a benátské balkony, pro něž byly vybourány dveře. John Erik Snyte navrhl malou pologotickou věž zakončenou křížem a ozdobné pásy stylizovaných akantových listů vyřezané do žulových obkladů stěn. Gordon L. Prescott navrhl polorenesanční římsu a od třetího patra výše zasklenou terasu. Gus Webb navrhl kubistický ornament na rámy původních oken a moderní neonový poutač na střechu, na němž stálo: „Ústav Hoptona Stoddarda pro postižené děti.“

„Přichází revoluce,“ prohlásil Gus Webb při pohledu na celkovou stavbu, „a každé dítě v téhle zemi bude mít takovýhle domov!“

Původní tvar budovy zůstal stále patrný. Nevypadal jako mrtvé tělo, jehož fragmenty byly milostivě roztroušeny; vypadal jako mrtvé tělo rozsekané na kousky a znovu složené dohromady.

V září se do budovy nastěhovali první nájemníci. Toohey sám vybral nepočetný zkušený personál. Najít děti, jež by měly předpoklady stát se chovanci ústavu, bylo už těžší. Většina z nich sem musela být přemístěna z jiných ústavů. Horlivé dámy překypující dobrotou si daly záležet na tom, aby odmítly léčitelné případy a vybraly jen ty skutečně beznadějné, a tak bylo nakonec vybráno šedesát pět dětí ve věku od tří do patnácti let. Byl mezi nimi patnáctiletý chlapec, který se nikdy nenaučil mluvit, smějící se dítě, které se nemohlo naučit číst ani psát, dívka, která se narodila bez nosu a jejíž otec byl zároveň jejím dědečkem, osoba, které se říkalo „Jackie“ a jejíž věk či pohlaví nebyl nikdo schopen určit. Ti všichni vpochodovali do svého nového domova, oči široce otevřené do prázdna, s výrazem smrti, před níž neexistuje žádný svět.

Za teplých večerů prolézaly děti z okolních chudinských čtvrtí tajně do ústavního parku a toužebně hleděly do velkých oken na herny, tělocvičnu, kuchyni. Stály tam ve špinavém oblečení, tváře ukoptěné, těla drobná a neposedná, úšklebky drzé a oči jasné nevybitou, naléhavou a neodbytnou inteligencí. Pečovatelky je hnaly z parku pryč, spílajíce jim do „malých chuligánů“.

Jednou měsíčně přicházela na prohlídku delegace sponzorů. Byla to skupina vážených osobností, jejichž jména byla zanesena na mnoha významných listinách, ačkoli ne v souvislosti s nějakým jejich osobním počinem. Byla to skupina norkových kožichů a diamantových broží, občas se mezi nimi vyskytl i drahý doutník nebo luxusní buřinka z britského obchodu. Ellsworth Toohey se jejich návštěv pravidelně účastnil, aby je budovou osobně provedl. Po prohlídce vypadaly norkové kožichy hřejivěji a právo jejich majitelů se jimi zahalovat se zdálo být ještě nepopiratelnější, protože prohlídka v nich vzbudila pocit nadřazenosti a zároveň altruistické ctnosti, a to intenzivněji než návštěva márnice. Cestou zpátky přijímal Ellsworth Toohey úslužné komplimenty za skvěle odvedenou práci a bez jakýchkoli rozpaků šeky pro své další humanitární aktivity – vydávání různých tiskovin, pořádání přednáškových kursů, rozhlasových tribun či semináře společenských studií.

Kateřina Halseyová dostala na starost pracovní terapii dětí a nastěhovala se do ústavu jako jedna z jeho obyvatelek. Zhostila se své práce s fanatickým zanícením. Mluvila o ní neustále a s každým, kdo ji byl ochoten poslouchat. Hovořila suše a kategoricky. Když mluvila, pohyby jejích úst zakrývaly dvě vrásky, které se jí nedávno udělaly od nosu k bradě; lidem se nelíbilo, když odložila brýle, protože její oči nebyly na pohled hezké. Mluvila o své práci agresivně, ne jako o charitativní činnosti, ale jako o „zpracování lidského odpadu“.

Nejdůležitější část svého dne věnovala uměleckým činnostem dětí. Říkali tomu „tvořivé chvilky“. Pro tyto účely byla v ústavu zřízena speciální místnost – místnost s výhledem na vzdálený horizont města –, v níž měly děti k dispozici různé materiály, ze kterých měly vytvářet, co je napadlo. Kateřina nad nimi stála jako anděl dohlížející na akt zrození.

Byla naplněna radostí, když se Jackie, té nejbeznadějnější ze všech, podařilo jednoho dne dokončit práci své představivosti. Jackie vzala několik hrstí barevných plstěných odstřižků a plechovku lepidla a odnesla si je do rohu místnosti. V rohu vystupovala ze zdi zkosená římsa – omítnutá a natřená na zeleno, pozůstatek Roarkova projektu chrámového interiéru, jež měla kdysi regulovat úbytek světla při západu slunce. Kateřina přistoupila k Jackie a spatřila na ploše římsy rozeznatelný obrys psa, hnědého s modrými puntíky a pěti nohama. Jackie se tvářila nadmíru pyšně. „Tak vidíte, vidíte to?“ hlásila Kateřina svým kolegyním. „Není to báječné a dojemné? Nedá se předem vůbec odhadnout, jak daleko může to dítě dojít, když je náležitě povzbuzováno! Představte si, jak by těm malým duším bylo, kdyby musely potlačovat své tvořivé instinkty! Je tak důležité neupírat jim šanci na vlastní sebevyjádření. Viděly jste, jak se Jackie při tom tvářila?“

Dominičina socha byla prodána. Komu, to nebylo veřejně známo. Koupil ji Ellsworth Toohey.

Roarkova kancelář se smrskla zpět do jedné místnosti. Po dokončení Cordovy budovy už žádnou další práci nesehnal. Hospodářská krize dopadla i na stavební průmysl, bylo málo práce pro všechny; říkalo se, že mrakodrap jako takový skončil. Architekti zavírali své ateliéry.

Když se čas od času ještě nějaká ta zakázka naskytla, okamžitě ji obkroužila skupina architektů, čekajících na příležitost jako ve frontě na chleba. Byli mezi nimi i takoví jako Ralston Holcombe, člověk, který by se dřív nějaké práce nikdy nedoprošoval, naopak požadoval, aby jeho klienti měli kladné doporučení, jinak je vůbec nevyslechl. Když se pokusil získat zakázku Roark, byl odmítnut se slovy, že když nemá ani tolik rozumu, aby to vůbec nezkoušel, nemůže počítat s nějakou zdvořilostí. „Roark?“ opáčil opatrný obchodník. „Ten hrdina bulvárních plátků? Peníze jsou dneska příliš vzácné na to, abych je utrácel za někoho, kdo se nechal vláčet po soudech!“

Dostal pár drobných zakázek, úpravy nájemních bytů, představující veskrze stavbu několika příček a změnu instalačních rozvodů. „Neber to, Howarde,“ radil mu Austen Heller zlostně. „To je neslýchaná drzost nabízet takovouhle práci tobě! Po takových stavbách jako Cordův mrakodrap. Nebo Enrightův dům.“

„Vezmu cokoli,“ řekl na to Roark.

Pokuta, již musel zaplatit Stoddardovi, byla vyšší než honorář za Cordovu budovu. Měl však něco našetřeno, aby z toho mohl chvíli vyžít. Platil nájem za Malloryho a také většinu společných obědů.

Mallory se proti tomu pokusil něco namítnout. „Nech toho, Steve,“ řekl Roark. „Nedělám to kvůli tobě. V takovouhle dobu si potřebuju dopřát trochu přepychu. Kupuju si prostě to nejcennější, co se dá koupit – tvůj čas. Konkuruju celé zemi – a to je docela přepych, ne? Oni chtějí, abys dělal andělíčky, já to nechci a dělá mi dobře prosazovat svou proti nim.“

„A co chceš, abych dělal, Howarde?“

„Chci, abys dělal cokoli a nemusel se přitom nikoho na nic ptát.“

Austen Heller se to od Malloryho dozvěděl a snažil se Roarkovi domluvit.

„Když ty pomáháš jemu, proč nemůžu pomáhat já tobě?“

„Já ti to nezakazuju,“ řekl na to Roark. „Ale ty mi pomoct nemůžeš. On potřebuje jen čas. K tomu, co dělá, nepotřebuje klienty. Já ano.“

„Je to legrační, Howarde, vidět tě v roli dobrodince.“

„Nemusíš mě urážet. To není obětavost. Ale něco ti řeknu: většina lidí tvrdí, že se jich dotýká, když jiní trpí. Já to netvrdím. A přesto jedné věci nerozumím. Většina z nich by nepřešla na ulici bez povšimnutí kolem krvácejícího člověka sraženého řidičem, který ujel z místa nehody. A za Stevenem Mallorym by se většina z nich ani neohlédla. Copak ale nevědí, že pokud lze vůbec změřit míru utrpení, trpí Steven Mallory mnohem víc než celé pole obětí postřílených tankem – protože on nemůže dělat takovou práci, jakou by dělat chtěl. Jestli má člověk ulevit bolesti tohoto světa, není snad Mallory tím pravým místem, kde začít?… To ovšem není ten důvod, proč to dělám.“

Roark přestavěný Stoddardův chrám nikdy neviděl. Jednoho listopadového večera se na něj šel podívat. Nevěděl, zda tím podlehl bolesti, anebo překonal strach ji vidět.

Bylo už pozdě a zahrada ústavu byla opuštěná. V budově byla tma, jen nahoře v jednom ze zadních oken se svítilo. Roark stál a dlouho se na budovu díval.

Dveře pod řeckým portikem se otevřely a vyšla z nich drobná mužská postava. Muž seběhl bezmyšlenkovitě po schodech dolů – a pak se náhle zastavil.

„Dobrý večer, pane Roarku,“ pozdravil Ellsworth Toohey tiše.

Roark na něj bez zvědavosti pohlédl. „Dobrý večer,“ odpověděl.

„Neutíkejte, prosím.“ V tom hlase nebyl výsměch, ale upřímnost.

„To jsem ani neměl v úmyslu.“

„Myslím, že jsem věděl, že sem jednou přijdete, a myslím, že jsem chtěl u toho být. Hledal jsem stále nějaké výmluvy, abych se tu mohl zdržovat.“ Nebyla v tom žádná škodolibost; jeho hlas zněl prázdně a prostě.

„No a?“

„Nemělo by vám vadit se mnou mluvit. Víte, já rozumím tomu, co děláte. Jak se k tomu stavím, je jiná věc.“

„Můžete se k tomu stavět, jak chcete.“

„Rozumím vaší práci víc než kterýkoli jiný člověk – snad jen s výjimkou Dominiky Franconové. A možná i lépe než ona. To už něco znamená, ne, pane Roarku? Neznáte asi mnoho lidí, kteří by to mohli o sobě říct. Spojuje nás to víc, než kdybych byl váš oddaný, ale slepý přívrženec.“

„Věděl jsem, že tomu rozumíte.“

„Pak vám tedy nebude vadit si se mnou promluvit.“

„O čem?“

Ve tmě se zdálo, jako by si Toohey povzdechl. Po chvíli ukázal na budovu a zeptal se:

„Rozumíte tomuto?“

Roark neodpověděl.

Toohey pokračoval mírným hlasem: „Co vám to připomíná? Nesmyslný zmatek? Náhodnou sbírku naplaveného dřeva? Idiotský chaos? Ale je to opravdu tak, pane Roarku? Nevidíte v tom žádný systém? Vy, který znáte strukturu jazyka a význam formy. Nevidíte v tom žádný význam?“

„Nenacházím žádný smysl v tom se o tom bavit.“

„Pane Roarku, jsme tu sami. Proč mi neřeknete, co si o mně myslíte? Můžete použít jakákoli slova. Nikdo nás neuslyší.“

„Ale já na vás vůbec nemyslím.“

Tooheyho výraz byl pozorný, jako by tiše naslouchal něčemu tak prostému, jako je osud. Mlčel a Roark se tedy zeptal:

„Chtěl jste mi snad něco říct?“

Toohey se na něj podíval, pak na holé stromy kolem nich, na řeku hluboko pod nimi a na obrovskou plochu oblohy klenoucí se nad řekou.

„Ne,“ řekl Toohey.

Odcházel pryč, jeho kroky křupaly do ticha na štěrku, ostře a pravidelně jako údery motorových pístů.

Roark zůstal stát na příjezdové cestě sám a díval se na budovu.

Část třetí

GAIL WYNAND

1

Gail Wynand si přiložil revolver ke spánku.

Ucítil na kůži chlad kovového kroužku – nic víc. Mohl zrovna tak držet v ruce olověnou trubku nebo nějaký šperk; byl to jen malý kroužek bez zvláštního významu. „Zemřu,“ řekl nahlas – a zívl.

Necítil úlevu, zoufalství ani strach. Ani v okamžiku vlastního konce by mu nebylo dopřáno pocítit důstojnost vážnosti. Byl to okamžik jako každý jiný; před několika minutami držel v téže ruce zubní kartáček, teď v ní držel stejně obyčejně a lhostejně revolver.

Takto se přece neumírá, pomyslel si. K tomu je třeba cítit velkou radost, anebo pořádnou hrůzu. Konec je třeba slavnostně pozdravit. Chci cítit, jak mě svírá děs, a pak stisknu spoušť. Necítil nic.

Pokrčil rameny a ruku s revolverem spustil dolů. Stál a poklepával jím do dlaně levé ruky. Lidé vždycky popisují smrt jako červenou nebo černou, přemýšlel, ta tvoje, Gaile Wynande, bude šedá. Proč ještě nikdo nikdy neřekl, že toto je ta největší hrůza? Ne křik a úpěnlivé prosby nebo křeče. Ne lhostejnost čisté prázdnoty, vydezinfikované ohněm nějakého velkého neštěstí. Ale toto – ta škodolibá, sprostá malá hrůza, která ani nedokáže člověka vyděsit. Takto to skončit nemůžeš, řekl si s chladným úsměvem; to by bylo opravdu nevkusné.

Došel ke stěně pokoje. Jeho byt stál ve výšce padesáti sedmi pater na střeše velkého hotelového domu uprostřed Manhattanu; dům mu patřil. Pod sebou viděl celé město. Jeho ložnicí byla skleněná kabina tvořící nejvyšší patro bytu, její stěny i strop byly postaveny ze silných skleněných tabulí. Stěny se daly případně zakrýt matně modrými semišovými závěsy, strop však žádné zakrytí neměl. Z postele tak mohl pozorovat hvězdy, blesky za bouří, anebo sledovat, jak se kapky deště rozstřikují kousek nad ním o neviditelnou bariéru do divokých, třpytivých paprsků. Když s ním v posteli ležela nějaká žena, rád zhasínal světla a roztahoval závěsy. „Předvádíme smilstvo před očima šesti milionů lidí,“ říkával s oblibou.

Teď byl sám. Závěsy měl roztažené. Stál a díval se na město. Bylo pozdě a divoký rej světel pod ním pomalu slábl. Napadlo ho, že by mu nevadilo dívat se na to město ještě mnoho let, a zrovna tak by mu nevadilo, kdyby je už neměl nikdy spatřit.

Opřel se o stěnu a přes tenké pyžamo z tmavého hedvábí ucítil chladné sklo. Na náprsní kapse měl bílý monogram: GW, písmena vyšitá přesně podle jeho rukopisu, nesoucí otisk prosté majestátnosti, s jakou se podepisoval.

O Gailu Wynandovi se říkalo, že jeho největší podvod, z mnoha jiných, je jeho vzhled. Vypadal jako dekadentní, přešlechtěný potomek dlouhé linie nějakého vznešeného rodu – každý však věděl, že vyrostl na ulici. Byl vysoký a příliš hubený na to, aby se dalo mluvit o fyzické kráse; jako by v procesu šlechtění přišel o všechno svalstvo. Nemusel stát vzpřímeně, aby působil dojmem tvrdého člověka. Chodil ohnutý a hrbil se jako nějaký kus vzácné oceli, lidé však nevnímali jeho postoj, ale onu nebezpečnou pružinu, jež ho mohla kdykoli okamžitě narovnat. Zdání této možnosti mu úplně stačilo, málokdy se skutečně narovnal; jeho typickým postojem byl pohodlný pohov. Ať měl na sobě cokoli, oblečení mu vždy dodávalo zdání dokonalé elegance.

Jeho tvář nebyla tváří moderního světa, ale antického Říma; byla to tvář nesmrtelného patricije. Vlasy, místy prošedivělé, nosil sčesané z vysokého čela hladce dozadu. Výrazné lícní kosti mu pevně obepínala pružná kůže, ústa měl dlouhá a tenká, světle modré oči zastíněné řasami vypadaly na fotografiích jako dva bílé, cynické ovály. Jeden malíř ho kdysi požádal, aby mu seděl modelem pro obraz Mefistofela, Wynand to se smíchem odmítl. Malíř ho smutně pozoroval, protože ten smích mu jen potvrdil, jak dokonale se ta tvář k tomu účelu hodí.

Stál volně opřen o skleněnou stěnu své ložnice, ramena svěšená, váhu revolveru cítil ve své dlani. Dnes, řekl si v duchu; co bylo dnes? Stalo se dnes něco, co by mi teď pomohlo a dalo tomuto okamžiku nějaký smysl?

Dnešek se natolik podobal mnoha jiným dnům, že bylo těžké najít v něm něco zvláštního. Bylo mu padesát jedna let, byla polovina října a psal se rok 1932, tím si mohl být jistý, zbytek však vyžadoval usilovné vzpomínání.

Ráno se vzbudil v šest hodin, vstal a hned se oblékl; nikdy nespal více než čtyři hodiny. Sešel dolů do jídelny, kam mu přinesli snídani. Jeho byt byl vlastně malým domem na okraji rozlehlé střechy, jež vypadala jako zahrada. Místnosti byly unikátními uměleckými díly a jejich jednoduchost a krása by určitě vzbuzovaly obdivné výkřiky, kdyby patřily někomu jinému. Takto však lidé obvykle spíš oněměli šokem, když zjistili, že tyto prostory obývá vydavatel newyorského Praporu, nejbulvárnějšího plátku v zemi.

Po snídani se odebral do své pracovny. Na pracovním stole měl připraveny čerstvé noviny, knihy a časopisy ze všech koutů země. Tři hodiny pracoval sám u svého stolu, četl a velikou modrou tužkou čmáral přes potištěné stránky stručné poznámky. Připomínaly špiónské šifry; rozluštit je dokázala jen suchopárná sekretářka středního věku, jež vcházela do Wynandovy pracovny, jakmile on odešel. Její hlas neslyšel dobrých pět let, ale mluvit spolu nepotřebovali. Když se večer vrátil, sekretářka i stohy tiskovin byly pryč. Na stole našel papíry, na nichž bylo úhledným strojopisem přepsáno vše, co chtěl ze své ranní práce zaznamenat.

V deset hodin dorazil do vydavatelství Praporu, strohé, špinavé budovy v nezajímavé části dolního Manhattanu. Na úzkých chodbách potkával své zaměstnance, kteří ho zdravili. Na jejich pozdravu nebylo nic nevhodného a on všem zdvořile odpovídal, a přesto, kudy prošel, zůstávala za ním stopa smrtícího paprsku, zhasínajícího chod živých organismů.

Nejtěžším z mnoha přísných pravidel, jež museli zaměstnanci všech Wynandových podniků dodržovat, bylo pravidlo zakazující pracovníkům všímat si Wynanda, či dokonce přestat pracovat, pokud vstoupil do místnosti. Nedalo se předvídat, kdy se které oddělení rozhodne navštívit. Mohl se objevit kdykoli v kterékoli části budovy – a jeho přítomnost byla stejně nenápadná jako elektrický šok. Zaměstnanci se snažili toto pravidlo dodržovat, jak nejlépe uměli, přesto by každý z nich dal přednost třem hodinám přesčasu před deseti minutami práce pod jeho mlčenlivým pohledem.

Dnes ráno si ve své kanceláři prohlédl otisky nedělních komentářů Praporu. Modrými čarami proškrtal na arších pasáže, jež měly být vypuštěny. Své iniciály pod ně nepřipojil; každému bylo jasné, že takové modré škrtance může udělat jen Gail Wynand, byly to čáry, jež jako by vyškrtávaly autory článků ze života.

Když byl hotov s otisky, požádal, aby ho spojili s šéfredaktorem Wynandova kansaského Heraldu ve Springvillu. Když volal do některého ze svých nakladatelství, nikdy se nepředstavoval. Považoval za samozřejmost, že jeho hlas je každému významnému občanu jeho impéria znám.

„Dobré ráno, pane Cummingsi,“ řekl, když se mu šéfredaktor ozval ve sluchátku.

„Proboha!“ vyhrkl šéfredaktor. „Snad to není…“

„Je,“ řekl Wynand. „Poslyšte, Cummingsi, ještě jedna taková slátanina jako ta včerejší historka o Poslední letní růži a můžete se rovnou vrátit ke psaní středoškolských časopisů.“

„Rozumím, pane Wynande.“

Wynand zavěsil. Požádal, aby ho spojili s vlivným senátorem ve Washingtonu.

„Dobré ráno, pane senátore,“ řekl, když se vážená osoba asi po dvou minutách dostavila k telefonu. „Jste velice laskav, že jste se obtěžoval přijít k telefonu. Vážím si toho a nechci vás dlouho zdržovat. Považuji však za svou povinnost vyjádřit vám svou hlubokou vděčnost. Chtěl bych vám poděkovat za podporu při prosazování Hayes-Langstonova zákona.“

„Ale… pane Wynande!“ senátorův hlas jako by se kroutil. „To je od vás milé, ale… ten zákon ještě nebyl schválen.“

„Aha, máte pravdu. Promiňte. Bude schválen až zítra.“

V půl dvanácté se konalo zasedání rady ředitelů Wynandových podniků. Wynandovy podniky tvořilo dvaadvacet novinových vydavatelství, sedm redakcí časopisů, tři zpravodajské agentury a dva produkční štáby filmových týdeníků. Wynand sám vlastnil sedmdesát pět procent akcií svých podniků. Funkce ani význam ředitelů nebyly zcela jasné. Wynand si potrpěl na to, aby zasedání rady začínala vždy včas, ať se jich účastnil nebo ne. Dnes vstoupil do zasedací místnosti za pět minut půl jedné. Právě mluvil nějaký vážený starší muž. Ředitelé nesměli zasedání přerušit ani si Wynanda všímat. Přešel k prázdnému křeslu v čele dlouhého mahagonového stolu a posadil se. Nikdo se za ním neotočil; vypadalo to, jako by do místnosti vstoupil nějaký duch, jehož přítomnost si ostatní netroufají přiznat. Patnáct minut je mlčky poslouchal. Pak se v půli věty zvedl, a jak přišel, tak odešel.

Na velkém stole v kanceláři si rozložil mapy Stoneridge, svého nově zakoupeného pozemku, a půl hodiny nad nimi diskutoval se dvěma svými obchodními zástupci. Koupil rozsáhlé pozemky na Long Islandu, na nichž chtěl realizovat projekt Stoneridgeského bytového rozvoje, vytvořit novou čtvrť drobných vlastníků nemovitostí, kde každý obrubník, každá ulice či dům měly být postaveny Gailem Wynandem. Těch pár lidí, kteří o jeho aktivitách v oblasti realit věděli, mu říkalo, že se zbláznil. Bylo to v roce, kdy by nikoho stavět ani nenapadlo. Gail Wynand však v minulosti získal majetek především díky rozhodnutím, jež připadala lidem nesmyslná.

O architektovi projektu nebylo dosud rozhodnuto. Zpráva rychle prosákla do vyprahlé půdy ateliérů. Už celé týdny odmítal Wynand číst dopisy či odpovídat na telefonáty nejvyhlášenějších architektů země nebo jejich přátel.

Odmítl i tentokrát – když mu sekretářka ke konci jednání oznámila, že volá pan Ralston Holcombe a velmi naléhavě ho žádá o dvě minuty rozhovoru.

Když obchodní zástupci odešli, stiskl Wynand na svém stole tlačítko a zavolal si Alvaha Scarreta. Scarret vešel s úsměvem od ucha k uchu. Na každé zabzučení vždycky přispěchal s dychtivostí polichoceného kancelářského poslíčka.

„Alvahu, co to prosím tě je ten Chrabrý žlučový kámen?“

Scarret se zasmál. „To? To je název románu Lois Cookové.“

„Co je to za román?“

„Ále, jen hromada plků. Má prý to být něco jako báseň v próze. Je to o žlučovém kamenu, který si myslí, že je samostatnou jednotkou, takový rebelant a individualista v žlučníku, jestli to říkám dost srozumitelně, no a pak ten dotyčný chlápek vypije velkou dávku ricinového oleje – je tam i grafické znázornění následků – nevím sice, jestli to přesně odpovídá lékařské praxi, ale každopádně to je konec Chrabrého žlučového kamene. Básník prý tím chtěl říci, že něco jako svobodná vůle neexistuje.“

„Kolik už se prodalo výtisků?“

„To nevím. Ale řekl bych, že asi moc ne. Jen pár kousků mezi intelektuály. I když jsem slyšel, že teď se obrat trochu zvýšil, myslím v poslední době, takže…“

„No právě. O co tady jde, Alvahu?“

„Co? Jo, ty myslíš těch pár zmínek, co se…“

„V posledních pár týdnech jsou rozstrkané po celém Praporu, kdekoli ho otevřu. Navíc velmi chytře rozstrkané, když mi trvalo tak dlouho, než mě napadlo, že to není náhoda.“

„Co tím chceš říct?“

„Co myslíš, že tím chci asi říct? Proč by se zrovna tenhle titul měl průběžně objevovat na těch nejnevhodnějších místech? Jednou je to v případu z černé kroniky o popravě jakéhosi vraha, jenž ‚zemřel statečně jako Chrabrý žlučový kámen‘. Dva dny nato na straně šestnáct v nějaké vládní historce z Albany. ‚Senátor Hazleton se domnívá, že je samostatnou jednotkou, ale mohlo by se ukázat, že je jen Chrabrým žlučovým kamenem.‘ Pak to najdu ve smutečních oznámeních. Včera na stránce pro ženy. Dnes v kresleném seriálu. Snooxy nazývá svého zámožného bytného Chrabrým žlučovým kamenem.“

Scarret se pobaveně uchichtl. „No jo, to jsou vtípky, co?“

„Taky jsem si myslel, že jsou to vtípky. Ze začátku. Teď už si to nemyslím.“

„Ale co v tom vidíš, Gaile! Kdyby šlo o nějakou důležitou událost, kterou by se někdo snažil propašovat mezi řádky. Ale vždyť to píše jen drobný potěr, takoví ti chudáci za čtyřicet dolarů týdně.“

„O to tu právě jde. A nejen o to. Ta kniha není žádný slavný bestseller. Kdyby byla, chápal bych, že jim ten název vyskakuje v hlavě automaticky. Ale ona není. Takže někdo jim to do té hlavy nalévá. Proč?“

„Ale prosím tě, Gaile! Proč by se tím někdo namáhal? A co je nám do toho? Kdyby šlo o nějakou politiku… Ale co by kdo měl sakra z toho – angažovat se pro svobodnou vůli nebo proti ní?“

„Mluvil s tebou někdo o takovém angažování?“

„Ne, říkám ti, že za tím nikdo není. Je to prostě spontánní. Prostě to spoustě lidem připadalo jako dobrý vtip.“

„Kdo ti o té knize řekl jako první?“

„Já nevím… Počkej… To bylo… jo, nejspíš Ellsworth Toohey.“

„Postarej se, ať to skončí. Rozhodně to nezapomeň vyřídit panu Tooheymu.“

„Jak myslíš. Ale opravdu o nic nejde. Spousta lidí se tím jen baví.“

„Nepřeji si, aby se tím někdo bavil na stránkách mých novin.“

„Jistě, Gaile.“

Ve dvě hodiny dorazil Wynand jako čestný host na slavnostní oběd celostátního sjezdu dámských klubů. Usedl po pravici předsedkyně v hodovní síni plné rozléhající se ozvěny, směsi květinové vůně – gardénií a hrachorů vetknutých za pasem dam – a pachu smaženého kuřete. Po obědě se Wynand ujal slova. Hlavním tématem sjezdu byla obhajoba práva vdaných žen na profesionální kariéru; Wynandovy noviny už léta proti zaměstnávání vdaných žen bojovaly. Wynand mluvil asi dvacet minut a neřekl nic, přesto však vzbudil dojem, že podporuje všechno, co bylo na sjezdu řečeno. Nikdo nedokázal vysvětlit, proč měly Wynandovy proslovy na publikum, zvláště na ženy, takový účinek. Nedělal nic okázalého, mluvil hlubokým, kovově zabarveným, téměř monotónním hlasem, důsledně spisovným jazykem, způsobem, jenž zněl téměř jako jeho úmyslné zesměšňování. A přesto si vždycky dokázal získat každého posluchače. Lidé to přičítali jeho neokázalé, ale zřetelné mužnosti; vlídný hlas vyjadřující se k tématu školství, bydlení či rodiny budil zdání, jako by se dvořil každé z přítomných babizen.

Než se vrátil do kanceláře, zastavil se Wynand v redakci regionálních zpráv. Postavil se k vysokému pultu a velkou modrou tužkou napsal velkými písmeny na obří arch čistého tiskařského papíru brilantní úvodník nemilosrdně pranýřující všechny obhájce práva žen na profesionální kariéru. Výrazné GW se pod textem vyjímalo jako kouř modrého plamene. Článek si po sobě nepřečetl – neměl to zapotřebí – hodil ho na pracovní stůl prvního redaktora, který se mu nachomýtl do cesty, a odešel.

Později odpoledne, když už byl na odchodu z kanceláře, ohlásila mu sekretářka, že venku čeká pan Toohey a žádá o rozhovor. „Ať jde dál,“ řekl Wynand.

Toohey vešel, na tváři opatrný náznak úsměvu, jako by se vysmíval sobě i svému šéfovi, samozřejmě v dobře rozděleném poměru – šedesát procent výsměchu patřilo jeho vlastní osobě. Věděl, že ho Wynand vidět nechce, a to, že ho přijal, rozhodně neudělal kvůli němu.

Wynand seděl za svým stolem, ve tváři zdvořile nicneříkající výraz. Na čele se mu rýsovaly dvě neznatelné šikmé vrásky, rovnoběžné s jeho zešikmeným obočím. Byla to zneklidňující zvláštnost, jež se občas objevila na jeho tváři; působilo to dojmem jakési dvojí expozice, jakéhosi hrozivého zvýraznění.

„Posaďte se, pane Toohey. Co pro vás mohu udělat?“

„Obávám se, že jsem ještě troufalejší, pane Wynande,“ spustil Toohey bodře. „Nepřišel jsem vás požádat o službu, ale nabídnout vám svou.“

„V jaké souvislosti?“

„Stoneridge.“

Šikmé vrásky na Wynandově čele se prohloubily.

„Jak by mi mohl nějaký fejetonista posloužit v případě Stoneridge?“

„Fejetonista ne, pane Wynande. Ale odborník na architekturu…“ Toohey protáhl svůj hlas do jízlivého otazníku.

Kdyby se byl Toohey v tu chvíli nedíval tak sebejistě do Wynandových očí, býval by byl okamžitě vykázán z jeho kanceláře. Tooheyho pohled však Wynandovi sděloval, že dobře ví, jak moc ho lidé otravovali a doporučovali mu kdejaké architekty a jak obtížné bylo se jim vyhýbat. A jak je všechny přelstil, když se vnutil do Wynandovy kanceláře, aniž by Wynand tušil, o čem s ním chce mluvit. Ta drzost Wynanda pobavila, na což Toohey spoléhal.

„Dobrá, pane Toohey. Koho prodáváte?“

„Petra Keatinga.“

„Tak do toho.“

„Prosím?“

„Přesvědčte mě o kvalitě svého zboží.“

Toohey se zarazil, pak ale lehkovážně pokrčil rameny a spustil:

„Doufám, že je vám jasné, že nejsem s panem Keatingem nijak svázán. Jednám pouze jako jeho – a váš přítel.“ Jeho hlas zněl teď mile neformálně, ztratil však něco ze své sebejistoty. „Já vím, že to zní jako otřepaná fráze, ale nic jiného říct nemohu. Je to prostě tak, jak říkám.“ Wynand nejevil známky, že by mu to chtěl nějak ulehčit. „Rozhodl jsem se za vámi zajít, protože jsem měl pocit, že je mou povinností sdělit vám svůj názor. Ne, nemyslím morální povinnost. Řekněme spíše estetickou. Vím, že ve všem, co děláte, vám vždy jde o to nejlepší. Pro stavbu takového rozsahu, jaký plánujete, není architekta, který by se Petru Keatingovi ve výkonnosti, vkusu, originalitě a představivosti mohl rovnat. To je, pane Wynande, můj upřímný názor.“

„To vám docela věřím.“

„Opravdu?“

„Jistě. Ale proč by mě měl, pane Toohey, zajímat váš názor?“

„Zaměstnáváte mě přece jako svého odborníka na architekturu!“ Wynandovi se nepodařilo potlačit zlostný tón.

„Ale pane Toohey, nepleťte si mě s čtenáři.“

Po chvíli se Toohey opřel a s bezradným smíchem rozhodil rukama.

„Upřímně řečeno, pane Wynande, ani jsem nečekal, že by mé slovo mohlo mít pro vás nějakou podstatnou váhu. Takže jsem ani neměl v úmyslu snažit se vám Petra Keatinga prodat.“

„Ne? A co jste tedy měl úmyslu?“

„Chtěl jsem vás jen požádat, abyste věnoval půl hodiny svého času někomu, kdo vás může o kvalitách Petra Keatinga přesvědčit mnohem lépe než já.“

„Kdo to je?“

„Jeho manželka.“

„Proč bych měl chtít probírat takové věci s paní Keatingovou?“

„Protože je to nadmíru krásná a náročná žena.“

Wynand zaklonil prudce hlavu a hlasitě se rozesmál.

„Dobrý bože, Toohey, to jsem tak průhledný?“

Toohey zamrkal, vyveden z míry.

„Ne, vážně, pane Toohey, omlouvám se, jestli jsem vás svými proslule známými zálibami přiměl k tak nevkusnému návrhu. Nenapadlo mě ale, že mezi tolika různými charitativními aktivitami děláte i pasáka.“

Toohey vstal.

„Omlouvám se, jestli jsem vás zklamal, pane Toohey. Nemám ale nejmenší chuť setkat se s manželkou Petra Keatinga.“

„Nečekal jsem, že byste měl. Rozhodně ne na základě mého ničím nepodloženého návrhu. Tušil jsem to už před několika hodinami. Vlastně už dnes ráno. Proto jsem si dovolil – abych tak řekl – využít ještě jedné příležitosti, jak vás v této otázce oslovit. Dovolil jsem si poslat vám dárek. Najdete ho dnes večer, až se vrátíte domů. Pokud pak získáte pocit, že mám určité právo s vámi o daném tématu hovořit, můžete mi zavolat a já za vámi neprodleně přijedu, abyste mi mohl sdělit, chcete-li se s paní Keatingovou sejít, nebo ne.“

„Toohey, nechce se mi tomu věřit, ale je mi jasné, že mi tu nabízíte úplatek.“

„Nabízím.“

„Víte, to je trik, který vám může vyjít – a zrovna tak kvůli němu můžete přijít o práci.“

„Počkám si, jak na vás můj dárek zapůsobí.“

„Dobře, pane Toohey, na ten váš dárek se podívám.“

Toohey se uklonil a obrátil se k odchodu. Když už byl u dveří, Wynand dodal:

„Víte, Toohey, jednou mne přestanete bavit.“

„Pokusím se, aby se tak nestalo dřív, než přijde ten pravý čas,“ odpověděl Toohey, znovu se uklonil a odešel.

Než Wynand dorazil ten večer domů, dávno na Ellsworthe Tooheyho zapomněl.

Večeřel ve svém bytě s ženou s bílou tváří, hebkými hnědými vlasy a třistaletou tradicí otců a bratrů, připravených zabít kohokoli za pouhý náznak toho, co s ní prožil Gail Wynand.

Když zvedla křišťálovou sklenici s vodou ke rtům, byla křivka její paže tak dokonalá jako křivka stříbrného svícnu vyrobeného s mistrovským umem – a Wynand ji sledoval se stejným uznáním. Světlo svící, jež jí poskakovalo po tváři, vytvářelo tak nádherný obraz, že si přál, aby nebyla živá a on se na ni mohl jen dívat, mlčet a přemýšlet o tom, co ho právě napadne.

„Za pár měsíců, Gaile,“ řekla s líným úsměvem, „až bude všude zima a ošklivo, bychom mohli s Ale ano vyplout někam za sluncem, jako loni.“

Ale ano byl název Wynandovy jachty. Původ jejího jména nikdy nikomu nevysvětlil. Mnoho žen se ho na to už ptalo. I tato žena se na to už jednou ptala. Teď, když nic neodpovídal, se zeptala znovu:

„Co to vlastně znamená, miláčku – to jméno té tvé úžasné kocábky?“

„To je otázka, na niž neodpovídám,“ řekl. „Jedna z nich.“

„Aha. Mám si tedy nachystat garderóbu na cestu?“

„Nejvíc ti sluší zelená. A na moři se skvěle vyjímá. Zbožňuji zelenou, když se ti odráží na vlasech a pažích. Odraz zeleného hedvábí na tvých nahých pažích mi bude chybět. Dneska jsme spolu totiž naposled.“

Její prsty spočívaly nehybně na stopce sklenky. Až do této chvíle nic nenasvědčovalo tomu, že by tento večer měl být poslední. Věděla však, že k tomu, aby všechno skončil, víc slov nepotřebuje. Všechny Wynandovy ženy věděly, že je dřív nebo později takový konec čeká a že o tom není radno diskutovat. Po chvíli se zeptala tlumeným hlasem:

„Jaký máš důvod, Gaile?“

„Ten nejprostší.“

Sáhl do kapsy a vytáhl diamantový náramek; ve světle svící zazářil chladným, třpytivým ohněm, jeho těžké články mu ochable visely mezi prsty. Nebyl v žádné krabičce, nebyl nijak zabalen. Hodil ho přes stůl.

„Dárek na památku, drahá,“ řekl. „Mnohem cennější než to, co připomíná.“

Náramek dopadl na skleničku a rozezvonil ji tenkým, pronikavým výkřikem, jako by sklo vykřiklo místo ženy.

Žena nevydala ani hlásku. Věděl, že je to hrozné, protože nebyla z těch žen, kterým se v takové chvíli nabízejí dary – stejně jako jimi nebyly ani ty ostatní před ní –, a protože by to stejně jako ony neodmítla.

„Děkuji, Gaile,“ řekla a připnula si náramek na zápěstí, aniž by se na Wynanda přes světlo svící podívala.

Když ji vyprovázel ke dveřím, zastavila se v salonu a zpod dlouhých řas zvedla pohled ke tmě, v níž tonulo schodiště vedoucí do jeho ložnice.

„Nemohla bych si ten dárek na památku zasloužit, Gaile?“ zeptala se nevýrazným hlasem.

Zavrtěl hlavou.

„Původně jsem to tak myslel,“ řekl. „Ale jsem unavený.“

Když odešla, zůstal stát v hale a říkal si, že teď určitě trpí, že to je skutečné utrpení, ale za čas pro ni z toho nebude už skutečné nic, jen ten náramek. Nepamatoval si, jak je to dávno, kdy měly takové myšlenky sílu naplnit ho pocitem hořkosti. Když si uvědomil, že i jeho se dnešní večer nějak týkal, necítil nic, jenom se divil, proč už to neudělal dávno.

Odešel do své knihovny. Posadil se a několik hodin si četl. Pak knihu odložil. Přestal náhle, uprostřed důležité věty. Neměl chuť číst dál. Neměl chuť k ničemu.

Nestalo se nic zvláštního – kdyby se něco stalo, cokoli, byla by to alespoň pozitivní skutečnost, a před žádnou skutečností se nikdy necítil bezmocný; toto však bylo něco nevýslovně negativního – jako by někdo něco smazal a zůstala jen bezvýznamná prázdnota, tak trochu sprostá, protože byla tak obyčejná, tak nudná, jako nějaký přívětivě se usmívající vrah.

Nic neztratil – jen chuť; ne, víc než to – ztratil kořen, chuť chtít. Napadlo ho, že člověk, který ztratí zrak, si stále uchovává představu vidění. Slyšel však o mnohem děsivější slepotě – když dojde k poškození mozkových center řídících zrakové vjemy, zapomene člověk i to, jak takové vjemy vypadají.

Upustil knihu a vstal. Neměl chuť zůstávat dál na tom místě; neměl chuť se pohnout jinam. Napadlo ho, že by si měl jít lehnout. Bylo ještě dost brzy, ale řekl si, že o to dřív vstane. Šel do ložnice, osprchoval se a oblékl si pyžamo. Pak otevřel zásuvku svého šatníku a spatřil revolver, který tam vždy měl. Jakési náhlé poznání, náhle vzbuzený, silný zájem ho přiměl vzít revolver do ruky.

Skutečnost, že ho myšlenka na sebevraždu nijak nezaskočila, ho přesvědčila, že by to měl udělat. Zdálo se to tak snadné, jako nějaký argument, proti němuž ani nestojí za to protestovat. Jako nějaká otřepaná fráze.

Teď tedy stál opřený o skleněnou stěnu, udiven tou snadností. Člověk si může udělat otřepanou frázi ze života, pomyslel si, ale ne ze smrti.

Přešel k posteli a sedl si na ni, revolver volně svěšený v ruce. Člověku, který se chystá zemřít, by se měl v posledním záblesku vybavit celý jeho život, pomyslel si. Mně se nic nevybavuje. Ale mohu se přimět vybavit si ho. Mohu se pokusit projít tím vším znovu, přinutit se k tomu. Kéž v tom najdu vůli k životu, anebo důvod s ním teď hned skoncovat.

Dvanáctiletý Gail Wynand stál ve tmě pod zbytkem rozpadlé zdi na břehu řeky Hudson, jednu ruku napřaženou, pěst zaťatou, připravenou k úderu. Čekal.

Stál na kamenech navršených v místě, jež bývalo rohem domu; jedna z jeho zdí ho kryla před pohledem z ulice, za druhou nebylo nic, jen příkrý břeh padající do řeky. Před sebou viděl dlouhé, neosvětlené, nedlážděné nábřeží s polorozpadlými domy a prázdnými mezerami nebe, se sklady a jedním zlověstně svítícím oknem s nakřivo zavěšenou konzolou.

Za chvíli ho čeká rvačka – a on věděl, že bude bojovat o život. Nehýbal se. V sevřené pěsti, napřažené dozadu a šikmo dolů, jako by držel neviditelné dráty připevněné ke každému důležitému bodu jeho vytáhlého, kostnatého těla, rýsujícího se pod roztřepenými kalhotami a košilí; k dlouhým, napnutým šlachám nahé paže, k naběhlým žilám na krku. Těmi dráty jako by procházelo nějaké chvění; tělo však zůstávalo nehybné. Vypadal jako nějaký nový druh smrtící zbraně; stačí jen lehký dotek prstem a ozve se výstřel.

Věděl, že ho hledá vůdce klukovského klanu a že nepřijde sám. Dva z chlapců, jež čekal v jeho doprovodu, měli nože; jeden z nich už zabil člověka. Čekal na ně sám, neozbrojen. Byl nejmladší a nejčerstvější člen klanu. Vůdce prohlásil, že potřebuje dostat pořádnou lekci.

Všechno to začalo, když se plánovalo přepadení a vyloupení rybářských bárek kotvících na řece. Vůdce rozhodl, že akci provedou v noci. Všichni s jeho návrhem souhlasili, až na Gaila Wynanda. Gail Wynand pomalu a přezíravě namítl, že minulý týden se klan operující o kousek dál po proudu řeky pokusil o stejnou akci, při níž šest z jeho členů padlo do rukou policajtů a dva skončili na krchově; musí se to provést nad ránem, kdy to nebude nikdo čekat. Ostatní se mu vysmáli. Na věci to nic nezměnilo. Gail Wynand se neuměl podřizovat. Neuznával nic jiného než svůj názor. Takže se vůdce rozhodl udělat ve věci jednou provždy jasno.

Tři chlapci kráčeli tak tiše, že je lidé za tenkými zdmi, které míjeli, nemohli slyšet. Gail Wynand je však slyšel na vzdálenost jednoho bloku. Zůstal stát ve svém rohu bez hnutí, jen pěst se mu sevřela pevněji.

V pravý okamžik se vymrštil. Vrhl se do prázdného prostoru, aniž by pomyslel na to, kde přistane, jako by byl něčím katapultován. Jeho hruď narazila na hlavu jednoho protivníka, jeho břicho na hlavu druhého, jeho chodidla odrazila hruď třetího. To, co ti tři spatřili, když zvedli hlavy, nebyl Gail Wynand; byl to vír točící se ve vzduchu nad nimi, z něhož vystřelovaly palčivé zásahy.

Měl jen dvě pěsti; oni jich měli pět a navíc jeden nůž; to ale zjevně nebylo rozhodující. Slyšeli, jak jejich rány duní, jako by dopadaly do houževnaté gumy, cítili, jak se jejich nůž zarazil v prudkém švihu, což znamenalo, že něco zasáhl a prořízl si zpátky cestu ven. To, proti čemu bojovali, bylo nezranitelné. Wynand byl příliš rychlý, aby něco cítil, bolest ho nemohla dohonit; jako by ji vždy nechal viset nad místem, kde ho zasáhla a kde už v příštím zlomku vteřiny nebyl.

Vypadalo to, jako by měl někde mezi lopatkami motor, který mu roztáčel paže ve dvou kruzích. Viděli jen ty dva kruhy; paže v nich zmizely jako paprsky točícího se kola. Oba kruhy neustále do něčeho narážely a odrážely vše, co jim přišlo do cesty, aniž by se jejich vířivý pohyb přerušil. Chlapec s nožem viděl, jak jeho nůž zmizel ve Wynandově rameni; viděl, jak sebou rameno škublo, nůž sklouzl, zabořil se po straně do Wynandova trupu a vyjel z něho, až když se zarazil o jeho pásek. To bylo poslední, co viděl. Pak se mu něco stalo s bradou, ale ve chvíli, kdy dopadl hlavou na zeď z oprýskaných cihel, už nic necítil.

Zbývající dva ještě dlouho bojovali proti centrifuze, z níž teď cákaly červené kapky a rozstřikovaly se na zdech kolem nich. Nemělo to však smysl. Nebojovali proti člověku. Bojovali proti nehmotné lidské vůli.

Když se nakonec vzdali, sténajíce na zemi mezi cihlami, Gail Wynand řekl, jako by se nic nestalo: „Uděláme to za rozbřesku.“ A odešel. Od té chvíle byl vůdcem klanu.

Dva dny nato vyloupili za rozbřesku několik bárek a vrátili se s obrovskou kořistí.

Gail Wynand žil s otcem v přízemí starého domu přímo v centru Hell’s Kitchen. Jeho otec pracoval v přístavu; byl to vysoký, mlčenlivý, nevzdělaný člověk, který nikdy nechodil do žádné školy. Otcův otec i dědeček na tom nebyli o nic lépe a rodina odjakživa třela bídu. Kdesi ve vzdálené minulosti rodové linie byl však aristokratický původ, sláva jakéhosi urozeného předka a nějaká dávno zapomenutá tragédie, jež uvrhla příští potomky do bahna ulice. Něco na Wynandových – ať byli doma, v hospodě nebo ve vězení – neodpovídalo prostředí, v němž se pohybovali. Gailovu otci u řeky nikdo neřekl jinak než Vévoda.

Gailova matka zemřela na tuberkulózu, když mu byly dva roky. Byl jediným dítětem, které se z manželství narodilo. Věděl matně, že v otcově manželství se odehrálo jakési velké drama; znal matku z fotografie; nevypadala jako ženy ze sousedství, ani nebyla tak oblečená, byla velmi krásná. Po její smrti ztratil otec veškerý zájem o svět. Gaila miloval, ale byla to láska, která si vystačila se dvěma větami týdně.

Gail se nepodobal matce ani otci. Byl reminiscencí čehosi dávného, co už nikdo nedokázal přesně určit; tu vzdálenost bylo nutno měřit ne na generace, ale na století. Na svůj věk byl vždy příliš vysoký a hubený. Chlapci mu říkali Čahoun Wynand. Nikdo nechápal, co měl namísto svalů, ale všichni věděli, že to umí používat.

Od raného dětství střídal různé práce. Dlouhou dobu prodával noviny na nárožích. Jednou přišel za šéfem tiskárny a navrhl mu, že by mohl zavést novou službu – donášku ranních novin do domu čtenářů. Vysvětlil, jak a proč by to zvýšilo obrat. „Nepovídej,“ řekl na to šéf. „Určitě by to fungovalo,“ trval na svém Wynand. „Jenomže ty tomu tady nešéfuješ,“ řekl šéf. „Děláte chybu,“ řekl Wynand a přišel o místo.

Sehnal si práci v koloniálu. Uklízel, zametal provlhlou dřevěnou podlahu, třídil sudy hnijící zeleniny, pomáhal obsluhovat zákazníky, trpělivě odvažoval libry mouky nebo rozléval z obrovských konví mléko do bandasek. Připadal si jako parní válec, který žehlí kapesníky. Ale zatnul zuby a dělal, co mu řekli. Jednoho dne se pokusil vysvětlit kupci, že by se mléko mohlo prodávat v lahvích, jako třeba whisky. „Sklapni a koukej obsloužit támhle paní Sullivanovou,“ odsekl kupec. „A neříkej mi, že nerozumím kšeftu. Ty tomu tady nešéfuješ.“ Wynand obsloužil paní Sullivanovou a nic neříkal.

Pracoval také v kulečníkové herně. Čistil plivátka a myl nádobí po opilcích. Viděl a slyšel tak divné věci, že už se pak po zbytek života nedivil ničemu. Překonal se, naučil se držet jazyk za zuby, dělal takového, za jakého ho ostatní považovali: hloupého – a čekal. Nikdo ho nikdy neslyšel mluvit o tom, co cítí. Lidé kolem v něm vzbuzovali různé emoce, ale úcta mezi nimi nebyla.

Pracoval jako čistič bot na trajektu. Každý nadutý koňský handlíř, každý opilý plavčík, ti všichni si na něj vyskakovali a rozkazovali mu. Když promluvil, dostalo se mu jen tupé odpovědi: „Ty tomu tady nešéfuješ.“ Ale práce na lodi se mu líbila. Když zrovna neměl žádné zákazníky, stával u zábradlí a díval se na Manhattan. Díval se na žlutá prkna nových domů, na prázdné pozemky, na jeřáby a bagry, na několik věží tyčících se v dálce. Přemýšlel o tom, co by se ještě mělo postavit a co naopak zbořit, přemýšlel o prostoru a naději, a co by se s tím dalo podniknout. Jeho myšlenky přerušilo nakřáplé – „Hej, ty tam!“ Vrátil se ke své lavici a poslušně se sehnul na nad něčí zablácenou botou. Zákazník viděl jen malou hlavu se světlehnědými vlasy a dvě útlé, šikovné ruce. Za mlhavých večerů si nikdo nevšímal jeho štíhlé postavy opřené o kandelábr plynové lampy na rohu ulice, postavy středověkého šlechtice, věčného patricije, jemuž přirozený pud velel, aby udílel rozkazy, a jehož svižný mozek mu říkal, proč na to má právo, postavy feudálního barona stvořeného k vládnutí, ale narozeného pro zametání podlah a přijímání cizích rozkazů.

Když mu bylo pět, naučil se sám metodou neustálého vyptávání číst a psát. Hltal všechno, co mu přišlo pod ruku. Nesnesl pocit, že něčemu nerozumí. Musel vědět všechno, co věděli jiní. Symbolem jeho dětství – náhradním erbem, který si vymyslel za onen dávno ztracený – byl otazník. Nikdo mu nemusel nic vysvětlovat dvakrát. Základy matematiky pochytil od techniků, kteří pokládali podzemní potrubí. Zeměpis se naučil od námořníků v přístavu. Všeobecný přehled mu zprostředkovali politikové z místního klubu v gangsterském lokálu. Nechodil do školy ani do kostela. Do kostela vstoupil poprvé, když mu bylo dvanáct. Vyslechl kázání o trpělivosti a pokoře. Už nikdy se tam nevrátil. Když mu bylo třináct, rozhodl se okusit vzdělávací proces na vlastní kůži a přihlásil se do státní školy. Jeho otec na to nic neřekl, stejně jako nic neříkal, když Gail přišel zbitý z nějaké rvačky.

První týden učitelka Gaila Wynanda stále vyvolávala – dělala to z čirého potěšení, protože vždycky znal odpověď. Když věřil svým nadřízeným a smysluplnosti jejich příkazů, dokázal poslouchat jako Sparťan a dodržovat stejnou kázeň, jakou vyžadoval od členů svého klanu. Síla jeho vůle však přicházela nazmar; během týdne zjistil, že být nejlepší ve třídě ho nestojí žádné úsilí. Za měsíc si ho učitelka přestala všímat, nemělo to smysl, protože vždycky všechno věděl, a ona se musela věnovat pomalejším, méně chápavým žákům. Dlouhé hodiny, táhnoucí se jako řetěz, vysedával nečinně v lavici, zatímco učitelka opakovala dokola stále totéž v usilovné snaze vykřesat z prázdných očí a mumlajících úst alespoň jiskřičku intelektu. Při opakování základních historických faktů, která se dva měsíce snažila vtlouci žákům do hlavy, se učitelka zeptala: „A kolik měla Unie původně států?“ Nikdo se nehlásil. Pak se zvedla Wynandova ruka. Učitelka ho kývnutím hlavy vybídla k odpovědi. Vstal. „Proč mám všechno papouškovat desetkrát?“ zeptal se. „Vždyť to všechno vím.“

„Nejsi ale ve třídě sám,“ připomněla mu učitelka. Na to řekl slovo, z něhož nejprve zbělela, a když jí jeho smysl o patnáct vteřin později došel úplně, zrudla. Zamířil ke dveřím. Na prahu se ještě otočil a dodal: „Jo, a těch původních států bylo třináct.“

Tak skončilo jeho oficiální vzdělávání.

V Hell’s Kitchen žili lidé, kteří se nikdy neodvážili překročit hranice svého území, a dokonce takoví, kteří jen zřídkakdy opouštěli střechu, pod níž se narodili. Gail Wynand však často chodíval do nejbohatších ulic města. Necítil vůči světu bohatých žádnou zášť, nezáviděl jim ani se jich nebál. Byl prostě zvědavý a na Páté avenue si připadal stejně doma jako kdekoli jinde. Procházel se kolem majestátních paláců s rukama v kapsách a z ošoupaných bot mu čouhaly palce u nohou. Lidé se za ním otáčeli, ale jemu to nevadilo. Míjel je a nechával za sebou pocit, jako by sem patřil on, a ne oni. Prozatím nechtěl nic, jen pochopit.

Chtěl přijít na to, v čem jsou ti lidé jiní než jeho lidé. Nepřitahovaly ho šaty, kočáry ani banky, přitahovaly ho knihy. Jeho lidé také měli šaty, koňské povozy a peníze, rozdíl v kvalitě a kvantitě nebyl podstatný; ale nečetli knihy. Rozhodl se, že zjistí, co lidé z Páté avenue čtou. Jednou uviděl v kočáře na nároží čekat dámu, věděl, že je to urozená dáma – jeho úsudek byl v tomto směru přesnější než diskriminační kritéria Seznamu společensky významných osob. Žena četla nějakou knihu. Vyskočil na schůdky kočáru, vytrhl jí knihu z ruky a utíkal pryč. Chytit by ho mohl jen někdo podstatně rychlejší a štíhlejší než policisté.

Byl to svazek spisů Herberta Spencera. Tiše trpěl, když se jím snažil prokousat až do konce. Rozuměl zhruba tak čtvrtině toho, co četl. Díky němu však objevil cestu, již pak sledoval systematicky a s umanutým odhodláním. Bez cizí rady či pomoci a bez jakéhokoli plánu začal číst zcela nahodilý výběr knih; v jedné knize nacházel odstavce, jimž nerozuměl, a v druhé narážky na stejné téma. Jeho čtenářský seznam se rozrůstal v nesouvislých skocích a chaotickými směry; nejprve četl odborné publikace a teprve pak středoškolské učebnice z téhož oboru. Jeho četba neměla žádný řád, ale to, co mu z ní zůstávalo v hlavě, řád mělo.

Když objevil čítárnu městské knihovny, nějaký čas tam pravidelně docházel – aby prozkoumal její systém a uspořádání. Pak přišlo jednoho dne do čítárny v různou dobu postupně za sebou několik nápadně ulízaných a přehnaně vymydlených chlapců. Když přišli, byli všichni hubení, při odchodu už ne. Večer měl Gail Wynand v rohu svého koutku vlastní malou knihovnu. Jeho klan vyplnil rozkaz bez protestů. Byl to ostudný úkol – žádný správný gangster by nikdy nekradl něco tak bezvýznamného jako knihy. Ale Čahoun Wynand rozkázal – a co řekl Čahoun Wynand, to bylo svaté.

Když mu bylo patnáct, našli ho jednou ráno ve škarpě. Byl samá krev, nohy zlámané, jak ho zbil nějaký opilý dělník z přístavu. Byl v bezvědomí. Neztratil vědomí hned. V noci zůstal zbitý ležet v opuštěné, tmavé ulici. Za rohem viděl světlo. Nikdo nechápal, jak se mu mohlo podařit doplazit se až k němu, ale podařilo se mu to; na chodníku po něm zůstala krvavá šmouha. Plazil se, i když mohl hýbat jen rukama. Vleže zabouchal na první dveře. Vedly do hospody, kde bylo tou dobou ještě otevřeno. Hospodský vyšel ven. Bylo to jedinkrát, kdy Gail Wynand žádal někoho o pomoc. Hospodský se na něj podíval zakaleným, těžkým pohledem, v němž se zračilo plné vědomí bolesti a bezpráví – a netečná, tupá lhostejnost. Hospodský se otočil a zabouchl dveře. S rvačkami mezi klany nechtěl mít nic společného.

O mnoho let později si Gail Wynand, vydavatel newyorského Praporu, jména dělníka z přístavu i hospodského stále pamatoval a věděl, kde je najít. Tomu prvnímu nikdy nic neudělal. Ale hospodského podnik díky němu zkrachoval, hospodský přišel o střechu nad hlavou i veškeré úspory a nakonec spáchal sebevraždu.

Když bylo Gailu Wynandovi šestnáct, jeho otec zemřel. Zůstal sám, bez práce, s pětašedesáti centy v kapse, s dluhem za činži a útržkovitým vzděláním. Řekl si, že nadešel čas, aby se rozhodl, co se životem. Tu noc vylezl na střechu jejich domu a díval se na světla města, kterému nešéfoval. Jeho pohled se pomalu zvedal od oken rozpadajících se chatrčí pod ním k vzdáleným oknům honosných paláců. Viděl jen čtverce světel vznášející se ve vzduchu, podle nich však dokázal určit kvalitu budov, jimž patřily. Světla kolem něho působila špinavě a chmurně, ta v dálce byla čistá, odhodlaná. Položil si prostou otázku: existuje něco, co mají ty domy, ponuré i vznešené, společného, něco, co pronikne do každého pokoje, ke každému člověku? Třeba chleba. Může člověk ovlivňovat lidi skrze chleba, který si kupují? Nebo skrze boty, kávu… Směr jeho života byl jasný.

Příštího rána se objevil ve vydavatelství Gazetty, podřadných novin, sídlících v polorozpadlé ulici, a požádal o místo v redakci regionálních zpráv. Vydavatel přejel pohledem jeho šaty a nedůvěřivě se zeptal: „A umíš napsat kočka?“

„A umíte napsat antropomorfologie?“ odpověděl Wynand otázkou. „Pro tebe práci nemám,“ prohlásil vydavatel. „Budu se tu potloukat kolem,“ řekl Wynand. „Kdyby bylo něco potřeba, stačí říct. Platit mi nemusíte. Až budete mít pocit, že byste měl, dáte mi normální plat.“

Zůstal v budově a usadil se na schodech před kanceláří redakce regionálních zpráv. Tak tam seděl celý týden. Nikdo si ho nevšímal. V noci spal před vchodem do budovy. Když mu došly peníze, kradl jídlo v obchodech nebo vybíral odpadkové koše a zase se vracel na své místo na schodech.

Jednou se nad ním jeden reportér slitoval, a když šel po schodech dolů, hodil Wynandovi do klína pěticent a řekl: „Kup si něco k jídlu, hochu.“ Wynand měl v kapse schovaný čtvrtdolar. Vyndal ho a hodil ho reportérovi se slovy: „Kup si něco na umytí.“ Muž pronesl nějakou nadávku a odešel. Čtvrťák i pěticent zůstaly ležet na schodech. Wynand se jich ani nedotkl. Incident se záhy donesl do redakce regionálních zpráv. Uhrovitý úředník pokrčil rameny a obě mince sebral.

V nejrušnější době koncem týdne si někdo z redakce Wynanda zavolal a poslal ho, aby vyřídil nějaký vzkaz. Dostal ještě pár dalších drobných úkolů. Provedl je s vojenskou poslušností. Během deseti dnů byl stálým pracovníkem. Během šesti měsíců reportérem. Během dvou let spoluvydavatelem.

Ve dvaceti letech se Gail Wynand zamiloval. O sexu věděl všechno, co bylo třeba vědět, už od třinácti. Měl spoustu dívek. S žádnou nikdy nemluvil o lásce, nedělal si žádné romantické iluze a k celé té záležitosti přistupoval jako k čistě tělesné transakci; v té však vynikal – a ženy to na něm poznaly na první pohled. Dívka, do níž se zamiloval, byla výjimečně krásná, její krása byla určena k zbožňování, ne k uspokojování potřeb. Byla křehká a tichá. Její tvář byla opředena jakýmsi krásným tajemstvím, jež tkvělo kdesi v ní a zůstávalo nevyřčeno.

Stala se Wynandovou milenkou. Dovolil si podlehnout pocitu štěstí. Byl by se s ní bez váhání oženil, kdyby se o tom byla zmínila. Ale moc toho spolu nenamluvili. Měl pocit, že je všechno mezi nimi tak jasné, že si ani nic říkat nemusejí.

Jednoho večera to mlčení prolomil. Seděl jí u nohou s tváří pozvednutou a otevřel jí svou duši. „Miláčku, cokoli si přeješ, čímkoli jsem, čímkoli kdy budu… To všechno bych ti chtěl dát – ne to, co ti opatřím, ale to ve mně, díky čemu ti to dokážu opatřit. To, čeho se nelze vzdát – ale já se toho vzdát chci – chci, aby ti to patřilo – aby ti to sloužilo – jen tobě.“ Dívka se usmála a řekla: „Myslíš, že jsem hezčí než Maggy Kelly?“

Vstal. Neřekl nic a odešel pryč. Tu dívku už pak nikdy nespatřil. Bylo to naposledy, co se Gail Wynand, který si zakládal na tom, že nikdy neudělá tutéž chybu dvakrát, zamiloval.

Když mu bylo jednadvacet, byla jeho kariéra v redakci Gazette poprvé a naposledy něčím ohrožena. Politické a korupční aféry Gaila Wynanda nijak nepřekvapovaly; věděl o nich všechno; jeho klan býval placený za to, že pomáhal zastrašovat voliče při volbách. Když byl ale křivě obviněn Pat Mulligan, policejní náčelník z jeho okrsku, nemohl Gail Wynand zavřít oči a nevidět – Pat Mulligan byl totiž jediný čestný člověk, kterého znal.

Gazettu řídily politické kruhy, které Mulligana obvinily. Wynand se k případu nijak nevyjádřil. Jen si v hlavě poskládal informace, které měl v rukávu a které mohly Gazettu zničit. Přišel by tak o práci, ale to v tu chvíli nebylo podstatné. Jeho rozhodnutí bylo v rozporu se všemi zásadami, na kterých vybudoval svou kariéru. Na to však nemyslel. Byla to jedna z těch vzácných explozí, jež ho občas popadly, aby protrhly stavidla opatrnosti a udělaly z něj bytost posedlou jedinou myšlenkou: prosadit svou pravdu, protože byla tak absolutní, že ho oslepovala. Věděl však, že zničení Gazetty bude jen první krok a že na Mulliganovo očištění to stačit nebude.

Tři roky měl Wynand schovaný malý výstřižek z novin, kritický článek o korupci z pera významného redaktora vyhlášených novin. Schovával si ho, protože to byla nejkrásnější oslava lidské poctivosti, jakou kdy četl. Vzal výstřižek a vypravil se za jeho autorem. Řekne mu o Mulliganovi a společnými silami tu mašinerii porazí.

Do budovy vydavatelství šel pěšky přes celé město. Musel jít pěšky. Potřeboval zchladit vztek, který jím cloumal. Sekretářka ho vpustila do kanceláře redaktora – Wynand věděl, jak obejít pravidla, aby se dostal kamkoli. Za stolem seděl tlustý muž s úzkými štěrbinami místo očí, posazenými blízko u sebe. Wynand se nepředstavil, jen před něho položil výstřižek se slovy. „Vzpomínáte si?“ Redaktor pohlédl letmo na výstřižek a pak na Wynanda. Byl to pohled, který už Wynand jednou viděl: v očích hospodského, který před ním zabouchl dveře. „Jak si mám podle vás pamatovat každou blbost, kterou napíšu?“ zeptal se redaktor.

Wynand mlčel a pak řekl: „Díky.“ Bylo to jedinkrát v životě, kdy cítil k někomu vděčnost. Své poděkování myslel upřímně – platil jím za lekci, kterou už nebude nikdy potřebovat. I redaktor zaslechl v tom strohém „díky“ něco hodně divného a znepokojivého. Že je to rekviem za Gaila Wynanda, to však nevěděl.

Wynand se vracel stejnou cestou zpátky do Gazetty. Necítil vůči redaktorovi ani politické mašinerii žádný hněv. Cítil jen vztek a opovržení nad sebou samým, nad Patem Mulliganem, nad poctivostí jako takovou; bylo mu stydno, když pomyslel, komu mohli on a Mulligan padnout za oběť. Nepovažoval sebe ani Mulligana za „oběti“, ale za „naivní hlupáky“. Když konečně dorazil do své kanceláře, sedl si a napsal proti náčelníku Mulliganovi ostře kritický článek. „Copak, já myslel, že je ti toho chudáka líto,“ divil se jeho spoluvydavatel, zjevně potěšen. „Mně není líto nikoho,“ řekl Wynand.

Drobní prodavači a námořníci Gaila Wynanda v lásce neměli; političtí představitelé ano. Za léta praxe u novin se naučil s lidmi vycházet. V obličeji se mu rozhostil výraz, který tam měl zůstat po zbytek jeho života. Nebyl to přímo úsměv, ale spíš nehybný, ironický pohled namířený proti celému světu. Lidé si ho mohli vysvětlovat i tak, že se vysmívá tomu, co jim samým připadalo směšné. A kromě toho bylo příjemné jednat s člověkem, který nebyl zatížen žádnými city ani svatozáří.

Když mu bylo dvacet tři, rozhodla se konkurenční politická strana vyhrát komunální volby, a protože k tomu potřebovala noviny, které by rozvířily patřičnou aféru, koupila Gazettu. Koupila ji jménem Gaila Wynanda, který měl být důvěryhodnou zástěrkou jejich machinací. Gail Wynand se tedy stal šéfredaktorem. Zveřejnil příslušnou aféru a vyhrál těm, kteří ho platili, volby. O dva roky později jejich stranu zlikvidoval, členy strany poslal za mříže a stal se jediným vlastníkem Gazetty.

Jakmile dosedl do nového křesla, nechal strhnout firemní vývěsku nad vchodem a změnil název novin. Gazetta se stala newyorským Praporem. Přátelé mu to vymlouvali. „Vydavatelé název novin nemění,“ namítali. „Tenhle ano,“ odpověděl jim.

První kampaní Praporu byla veřejná charitativní sbírka. Paralelně byly v Praporu otištěny ve stejném rozsahu dva příběhy: jeden vyprávěl o chudém mladém vědci, který hladoví v jakési podkrovní místnosti a pracuje na nějakém převratném vynálezu, druhý byl o služebné, bývalé dívce popraveného vraha, které se mělo narodit nemanželské dítě. První příběh byl doplněn ilustracemi odborných diagramů, druhý příběh fotografiemi dívky s tlustými rty, tragickým výrazem a neupravenými svršky. Prapor žádal čtenáře, aby oběma těmto nešťastníkům pomohli. Pro mladého vědce se vybralo devět dolarů čtyřicet pět centů, sbírka pro svobodnou matku činila tisíc sedmdesát sedm dolarů. Gail Wynand svolal schůzku redakce. Položil na stůl noviny s oběma příběhy a peníze, které se podařilo vybrat. „Je tu někdo, komu to není jasné?“ zeptal se. Nikdo neodpověděl. „Teď tedy všichni víte, jakým druhem novin by měl Prapor být.“

Všichni vydavatelé si tehdy zakládali na tom, že na stránkách svých novin prosazovali své osobnosti. Gail Wynand věnoval své noviny bezvýhradně, vzhledem i duší, té nejprostší chudině. Za svůj vzhled přijal Prapor podobu cirkusového plakátu a za svou duši program cirkusového představení. I cíl měl stejný – uvádět lidi v úžas, bavit je a vybírat vstupné. Nesl otisk ne jednoho, ale milionu lidí. „Lidé se liší svými ctnostmi, pokud nějaké mají,“ prohlašoval Gail Wynand, když vysvětloval svou politiku, „neřesti však mají všichni stejné.“ A s pohledem upřeným do očí tázajícího dodal: „Sloužím tomu, co se na světě vyskytuje v nejhojnějším množství. Reprezentuji většinu – to je přece záslužná činnost.“

Veřejnost si přála zločiny, skandály a sentiment. Gail Wynand jí toto vše poskytoval. Dával lidem, co chtěli, a přidával jim veřejné ospravedlnění toho, že si libují v choutkách, za které se dosud styděli. Prapor psal o vraždách, žhářství, znásilnění, korupci – s náležitým morálním odsouzením. Ke každému odsuzujícímu názoru byly připojeny tři odstavce nejdetailnějších podrobností. „Když budeš lidi nutit jednat šlechetně, budou se nudit,“ tvrdil Wynand. „Když je necháš, ať si libují ve zvěrstvech, budou se za to stydět. Ale spoj ty dvě věci dohromady – a budou ti zobat z ruky.“ Otiskoval příběhy o dívkách s pochybnou pověstí, rozvodech slavných párů, příběhy z útulků pro nalezené děti, ze čtvrti prostitutek, z nemocnic pro chudé. „Nejdřív sex,“ říkal Wynand, „potom slzy. Stačí v nich vzbudit touhu a rozbrečet je – a máš je v hrsti.“

Prapor vedl velké, odvážné kampaně – ve věcech, které neměly žádné odpůrce. Usvědčoval politiky – o chvilku dřív než velká porota; napadal monopoly – jménem utlačovaných; vysmíval se bohatým a úspěšným – jménem těch, kteří se takovými nemohli nikdy stát. Přehnaně zdůrazňoval půvab vyšší společnosti – a společenské novinky komentoval s lehkou ironií. Člověku z ulice se tak dostávalo dvojího zadostiučinění – jednak měl možnost nahlédnout do salonů slavných, a navíc si nemusel před vstupem čistit boty o rohožku.

Prapor mohl překračovat hranice pravdy, vkusu i věrohodnosti, ne však inteligence svých čtenářů. Velké titulky, výrazné fotografie a co nejjednodušší text působily na čtenářovy smysly a vstupovaly do jeho vědomí, aniž by musely procházet myšlenkovým procesem, jako potrava odcházející konečníkem bez nutnosti trávicího procesu.

„Zprávy,“ vysvětloval Gail Wynand svým podřízeným, „jsou to, co silně zapůsobí na největší počet lidí. To, co je omráčí a otupí. Čím tupější, tím lepší, pokud je jich dost.“

Jednou přivedl do redakce muže z ulice. Byl to obyčejný člověk, ani nastrojený ani ošuntělý, ani vysoký ani malý, vlasy neměl ani tmavé ani světlé; jeho tvář byla z těch, na které si člověk nevzpomene, ani když se na ni dívá. Z jeho nezařaditelnosti šel strach, postrádal i odlišnost idiota. Wynand ho provedl budovou, představil ho všem zaměstnancům redakce a zase ho nechal odejít. Pak všechny svolal a řekl: „Kdykoli budete o své práci pochybovat, vzpomeňte si na tvář toho muže. Píšete pro něj.“

„Ale pane Wynande,“ namítl jeden z mladých redaktorů, „je nemožné zapamatovat si jeho tvář.“

„O to právě jde,“ odpověděl Wynand.

Když se jméno Gaila Wynanda stalo v novinářském světě obávaným, vzala si ho skupina vydavatelů stranou – při jedné benefiční městské akci, jíž se museli všichni zúčastnit – a vyčetli mu, že vulgarizuje veřejný vkus. „Mým úkolem,“ řekl jim na to Wynand, „není pomáhat lidem, aby si uchovali sebeúctu, kterou sami nemají. Vy jim poskytujete to, k čemu se hlásí na veřejnosti. A já zas to, co mají skutečně rádi. Upřímnost je ta nejlepší politika, pánové, ačkoli ne zcela v tom smyslu, jemuž vás učili věřit.“

Pro Wynanda bylo nemyslitelné nedělat svou práci dobře. Každý svůj cíl uskutečňoval s maximálními výsledky. Veškerá energie, síla a vůle, vykázané ze stránek jeho novin, byly vynakládány na jejich výrobu. Výjimečné talenty byly marnotratně využívány k dosažení dokonalé průměrnosti. Z energie, již věnoval shromažďování senzací a jejich rozmazávání na stránkách tisku, mohla vzniknout nová náboženská víra.

Prapor měl vždy nejčerstvější zprávy. Když v jižní Africe propuklo zemětřesení a zasažené oblasti se ocitly mimo veškeré spojení, najal si zaoceánský parník, poslal své lidi na místo katastrofy a zvláštní vydání Praporu bylo v ulicích New Yorku s několikadenním předstihem před ostatními konkurenty. Když se v bouři v Atlantském oceánu začala potápět loď a vysílat volání o pomoc, dorazil Wynand se svými lidmi k místu neštěstí dřív než pobřežní hlídky, osobně vedl záchranné akce a vrátil se s exkluzivním příběhem a fotografiemi, jak s nemluvnětem v náručí šplhá po žebříku nad běsnícími vlnami. Když byla v Kanadě jedna vesnice odříznuta lavinou od světa, byl to Prapor, kdo vyslal do oblasti balon a shodil obyvatelům balíky potravin a biblí. Když byl život obyvatel v jedné uhelné oblasti paralyzován stávkou, vybudoval Prapor v místě polní kuchyni a pak otiskl tragické příběhy o nebezpečí, jemuž byly pod tlakem chudoby vystavovány dcery horníků. Když malé kotě uvízlo na vysokém stožáru, zachránil je fotograf Praporu.

„Když žádné nové zprávy nejsou, je třeba si nějaké vymyslet,“ zněl Wynandův rozkaz. Ze státního ústavu pro choromyslné uprchl nebezpečný šílenec. Po dnech plných hrůzy, která zachvátila široké okolí – hrůzy přikrmované děsivými předpověďmi Praporu a jeho rozhořčením nad neschopností policie –, byl dopaden reportérem Praporu. Dva týdny po svém dopadení se šílenec zázračně uzdravil, byl propuštěn a poskytl Praporu exkluzivní výpověď o nelidském zacházení, jemuž byl v ústavu vystaven. Jeho skandální odhalení vedlo k výrazným reformám v této oblasti. Později se proslýchalo, že šílenec byl před svou hospitalizací zaměstnancem Praporu. Nic takového se však nikdy nepotvrdilo.

V jedné dílně zaměstnávající třicet mladých dívek vypukl požár. Dvě dívky v plamenech zahynuly. Mary Watsonová, jedna z těch, které přežily, poskytla Praporu exkluzivní rozhovor o vykořisťování, kterému byly v dílně vystaveny. Její výpověď rozpoutala kampaň proti podobným dílnám, do jejíhož čela se postavily nejznámější ženy města. Příčina vzniku požáru nebyla nikdy zjištěna. Proslýchalo se, že Mary Watsonová je ve skutečnosti Evelyn Drakeová, externí dopisovatelka Praporu. Nikdy se to však nepotvrdilo.

V prvních letech existence Praporu trávil Gail Wynand víc nocí na pohovce v kanceláři než doma v posteli. Pracovní nasazení, které vyžadoval od svých zaměstnanců, bylo téměř nesplnitelné; to, které vyžadoval sám od sebe, bylo nelidské. Je proháněl jako vojáky, sebe jako otroka. Jim platil dobře, sám pracoval jen za stravu a nocleh. V době, kdy jeho nejlepší reportéři bydleli v luxusních apartmá těch nejdražších hotelů, on sám žil v pronajatém pokoji. Peníze utrácel dřív, než nějaké měl – a všechny pohltil Prapor. Noviny byly jeho milenkou, kterou si vydržoval a jejíž každé přání bylo vyplněno hned a bez ohledu na cenu.

Prapor si vždy opatřoval moderní tiskařské stroje jako první. A nejlepší novináře naopak jako poslední – jako poslední, protože už je nikdy nepustil. Wynand vyprazdňoval židle v redakcích svých konkurentů; nikdo nemohl soupeřit s platy, které nabízel on. Jeho obvyklý postup se časem zredukoval na jednoduché schéma. Když nějaký novinář dostal od Wynanda pozvání, aby ho navštívil, vzal to jako urážku své žurnalistické cti, ale na schůzku přesto přišel. Byl připraven předložit výčet útočných podmínek, za jakých by byl ochoten práci přijmout, pokud by vůbec ochoten byl. Wynand zahajoval interview informací o výši platu. Pak dodal: „Možná byste rád probral i ostatní podmínky…“ A když viděl, jak dotyčný ztěžka polkl, uzavřel celé jednání slovy: „Ne? Tak tedy dobrá. Hlaste se mi v pondělí.“

Když Wynand začal ve Filadelfii vydávat své druhé noviny, přivítali ho místní vydavatelé jako evropští vojevůdci sešikovaní před nájezdem Attilových hord. Válka, jež mezi nimi a jím vzápětí vypukla, byla stejně nelítostná. Wynand se jen smál. Jeho nemusel nikdo učit, jak se najímají gangsteři k únosu vlaku s nákladem papíru nebo k loupežným přepadením prodavačů novin. Dva z jeho konkurentů bitvu nepřežili. Wynandova filadelfská Hvězda ano.

Ty ostatní už se prosadily snadno a rychle jako šířící se epidemie. Když mu bylo pětatřicet, vydával Wynand noviny ve všech klíčových městech Spojených států. Ve čtyřiceti vydával i časopisy, produkoval filmové týdeníky a vlastnil většinu akcií Wynandových podniků.

Své bohatství získal také množstvím neveřejných aktivit. Ze svého dětství nezapomněl nic. Pamatoval si dobře, na co myslel, když stál jako čistič bot u zábradlí trajektové lodi – na možnosti rozrůstajícího se města. Kupoval nemovitosti v místech, kde by nikdo nečekal, že mohou někdy získat nějakou cenu, a přes všechna varování stavěl – a své stovky rozmnožoval na tisíce. Kupoval akcie nejrůznějších podniků. Některé z nich občas ovládly trh a zničily všechny ostatní, kromě Gaila Wynanda. Rozpoutal kampaň proti podezřelému monopolnímu provozovateli tramvajové dopravy a připravil ho o licenci; ta byla posléze udělena ještě podezřelejší skupině, řízené Gailem Wynandem. Odhalil nečistý pokus o vytlačení drobných obchodníků s hovězím masem na středozápadě – a uvolnil tak tuto oblast pro jiný gang, pracující pod jeho dohledem.

Pomáhala mu spousta lidí, kteří brzy přišli na to, že mladý Wynand je chytrá hlava, kterou je dobré využít. Nechával se využívat s okouzlující ochotou. Každý však záhy zjistil, že byl sám využit – podobně jako ti, kteří kdysi jménem Gaila Wynanda koupili Gazettu.

Občas o investované peníze přišel, záměrně a s chladnou hlavou. Postupným sledem nevystopovatelných kroků se mu podařilo zničit mnoho mocných lidí: prezidenta banky, ředitele pojišťovací společnosti, majitele paroplavební společnosti a další. Důvody, které ho k tomu vedly, nebyly nikdy odhaleny. Tito lidé mu v ničem nekonkurovali a jejich odstraněním nemohl nic získat.

„Ať už jde tomu všiváku Wynandovi o cokoli,“ říkalo se, „prachy to nejsou.“

Ti, kteří ho kritizovali příliš vytrvale, ve své profesi skončili; někteří během několika týdnů, jiní o mnoho let později. Někdy přijímal urážky se stoickým klidem, jindy zničil člověka za nevinnou poznámku. Nikdy se nedalo odhadnout, za co se komu krutě pomstí a co komu velkoryse odpustí.

Jednou mu padly do oka skvělé články mladého reportéra z jiných novin. Nechal pro něj poslat. Chlapec přišel, ale Wynandův návrh platu s ním nehnul. „Nemohu pro vás pracovat, pane Wynande,“ řekl se zoufalou upřímností, „protože… protože nemáte žádné ideály.“ Wynandovy úzké rty se protáhly do úsměvu. „Lidské zkaženosti neutečeš, chlapče,“ řekl mírně. „Tvůj šéf možná ideály má, ale musí žebrat o peníze a podřizovat se příliš mnoha lidem, jimiž opovrhuje. Já sice ideály nemám – ale nikde nežebrám. Volba je na tobě. Jiná ostatně ani není.“ Chlapec se vrátil do redakce svých novin. Za rok přišel za Wynandem znovu a zeptal se, zda jeho nabídka ještě platí. Wynand řekl, že ano. Chlapec už v Praporu zůstal. Byl jediným zaměstnancem, který měl Gaila Wynanda opravdu rád.

Alvah Scarret, jediný, který přežil a vytrval ještě z dob bývalé Gazetty, se s Wynandem znal od dětství. Nedalo se říct, že měl svého šéfa rád – spíš se ho držel s instinktivní oddaností jako nějaká rohožka pod jeho nohama. Alvah Scarret nevěděl, co je to nenávist, a proto mu byla cizí i láska. Byl protřelý, schopný a nevinně bezohledný způsobem člověka, který není schopen pochopit pojem výčitky svědomí. Věřil všemu, co napsal a co se psalo v Praporu. Jeho víra mu někdy vydržela i celé dva týdny. Pro Wynanda měl obrovskou cenu – fungoval jako barometr veřejného mínění.

Nikdo nevěděl, jestli má Gail Wynand vůbec nějaký soukromý život. Hodiny, jež trávil mimo svou kancelář, vypadaly stejně jako titulní strana Praporu – a byly ještě viditelnější, jako by Gail Wynand stále vystupoval v cirkusové manéži, určené však pro královskou galerii. Vykoupil všechny lísky na představení slavné opery a seděl pak v prázdném sále sám se svou současnou milenkou. Objevil skvělou divadelní hru neznámého dramatika a zaplatil mu obrovskou sumu, aby se jeho hra hrála jen jednou v životě; jediným divákem tohoto jediného představení byl Wynand. Druhý den ráno musel být text hry spálen. Když ho jedna významná, vysoce postavená dáma požádala o příspěvek na dobročinné účely, podal jí Wynand velkoryse nevyplněný šek a upřímně se rozesmál, když uviděl částku, kterou na něj napsala, protože musel přiznat, že je nižší, než by byl sám daroval. Jednomu švorcovému podvodníkovi, kterého potkal v baru, koupil jakýsi balkánský trůn a už se po něm nikdy nesháněl; často se odvolával na „svého komorníka, šoféra a krále“.

V noci se Wynand v obnošeném obleku za devět dolarů vydával na projížďku metrem a popíjel v putykách chudinských čtvrtí, naslouchaje svému obecenstvu. Jednou zaslechl v jedné pivnici řidiče náklaďáku, jak barvitě přiléhavými výrazy nadává na Gaila Wynanda jako na nejhoršího kapitalistu pod sluncem. Wynand s ním plně souhlasil a přispěl do společné kritiky několika nadávkami ze slovníku Hell’s Kitchen. Pak sebral z pultu výtisk Praporu, vytrhl z třetí strany svou fotografii, připevnil ji ke stodolarové bankovce, podal ji řidiči náklaďáku a odešel dřív, než někdo stačil něco říct.

Milenky střídal tak často, až to přestalo veřejnost zajímat. Říkalo se, že si ženy užije, jen když jí zaplatí – a že to musí být žena, která se koupit nedá.

Podrobnosti svého soukromého života se mu dařilo skrývat tak, že z nich udělal veřejnou věc. Odevzdal se davu, byl vlastnictvím všech, jako nějaký pomník v parku, jako značka na autobusové zastávce, jako stránky Praporu. Jeho fotografie se v jeho novinách objevovaly častěji než fotografie filmových hvězd. Byl fotografován v nejrůznějším oblečení, při každé příležitosti. Nahý se fotografovat nenechal, ale jeho čtenáři měli pocit, jako by ho nahého někdy viděli. Nevystavoval se této publicitě z nějakého vlastního potěšení, byla to jen otázka taktiky, jíž se podřídil. Každé zákoutí jeho bytu se minimálně jednou objevilo v některých jeho novinách nebo časopise. „Každý mizera v téhle zemi zná obsah mé ledničky i vany,“ řekl.

O jedné stránce jeho života se však vědělo jen velmi málo a nikdy se o ní nikde nemluvilo. V nejvyšším patře budovy, na níž se rozkládal jeho byt, měl soukromou galerii. Byla zamknutá a přístup do ní měl povolen jen její správce. Vědělo o ní jen pár lidí. Francouzský velvyslanec ho jednou požádal, zda by ji nemohl vidět. Wynand odmítl. Občas, ne příliš často, sešel do své galerie a zůstal tam zavřený celé hodiny. Obrazy si vybíral podle vlastních kritérií. Byla mezi nimi plátna věhlasných mistrů i plátna neznámých malířů; díla nesmrtelných velikánů, která se mu nelíbila, odmítal. Vysoké ocenění zkušených sběratelů ani slavné podpisy pro něj nic neznamenaly. Obchodníci, u kterých často nakupoval, se o jeho úsudku vyjadřovali jako o znaleckém vkusu.

Jednou večer se komorník pohledem na Wynanda vycházejícího z galerie vyděsil; v jeho tváři byl výraz utrpení, ale zároveň jako by jeho tvář o deset let omládla. „Není vám špatně, pane?“ zeptal se. Wynand k němu zvedl netečně hlavu a řekl: „Jděte už spát.“

„Z té tvé galerie by se dala udělat senzace pro nedělní bulvární přílohu,“ napadlo jednou Alvaha Scarreta. „Ne,“ prohlásil Wynand. „Ale proč ne, Gaile?“

„Podívej, Alvahu. Každý člověk má někde v duši koutek, do kterého mu nikdo nevidí. Dokonce i odsouzenec ve vězení nebo zrůda v cirkuse. Všichni, jen já ne. Moje duše je rozmáznutá na stránkách nedělní bulvární přílohy – dokonce trojbarevně. Takže si to musím něčím vynahrazovat – i kdyby to měla být jen zamknutá místnost a v ní pár věcí, které mi nebude nikdo ohmatávat.“

Byl to dlouhodobý proces, který měl i své úvodní příznaky, a přesto si Scarret jistého nového rysu v šéfově charakteru všiml, až když bylo Wynandovi pětačtyřicet let. V tu chvíli to už však bylo zřejmé i mnohým jiným. Wynanda přestalo bavit likvidovat průmyslníky a finančníky. Našel si novou oběť. Nedalo se říct, jestli je to jen sport, posedlost, anebo systematické pronásledování. Každopádně to všechny pohoršovalo, protože to vypadalo jako bezdůvodná zlomyslnost.

Začalo to případem Dwighta Carsona. Dwight Carson byl nadějný mladý novinář, těšící se pověsti bezúhonného člověka vášnivě oddaného svým zásadám. Podporoval sílu jednotlivce proti lidovým masám. Psal do prestižních časopisů vycházejících v malém nákladu, jež nemohly Wynanda nijak ohrozit. Wynand si Dwighta Carsona koupil. Přiměl ho napsat článek pro Prapor, věnovaný oslavě nadřazenosti mas nad géniem jedince. Byl to špatný článek, nudný a nepřesvědčivý; spoustu lidí jen popudil. Bylo to plýtvání papírem i penězi na tučný honorář. Wynand trval na tom, aby napsal další.

Dokonce i Alvaha Scarreta vyvedla Carsonova zrada vlastních ideálů z míry. „Kdyby to byl kdokoli jiný,“ tvrdil, „ale do Carsona bych to vážně neřekl.“ Wynanda to rozesmálo. Smál se, jako by nemohl přestat, a v jeho smíchu byl náznak hysterie. Scarret se zamračil; nelíbilo se mu, když Wynand neovládal své emoce, odporovalo to všemu, co o Wynandovi věděl, měl divný pocit, jako by se mu tím něco odkrývalo, jako by objevil malou trhlinu v jinak pevné zdi; trhlina zřejmě nemohla zeď v zásadě ohrozit – až na to, že tam neměla co dělat.

Pár měsíců nato přeplatil Wynand jiného mladého novináře z radikálně orientovaného časopisu, člověka známého svou poctivostí, a nechal ho napsat sérii článků vyzdvihujících významné lidi a odsuzujících lidové masy. I to spoustu jeho čtenářů popudilo. Jeho však nemohlo nic zastavit. Jako by ho už jemné signály ovlivňující výši nákladu vůbec nezajímaly.

Najal si lyrického básníka na komentáře o baseballových zápasech. Odborníkovi na výtvarné umění svěřil finanční rubriku. Socialistu získal pro obhajobu továrníků a konzervativce pro propagaci dělnické třídy. Ateistu přiměl psát o slávě náboženství. Zapřisáhlého vědce přinutil propagovat nadřazenost mystické intuice nad vědeckými postupy. Vynikajícímu dirigentovi vyplácel velkorysý roční příjem za plnění jediné podmínky – že se už nikdy nepostaví před žádný orchestr.

Někteří jeho nabídku odmítli, nejprve. Když se však za pár let ocitli díky sérii nevyjasněných okolností na pokraji chudoby, vrátili se. Byli mezi nimi známí lidé i podivíni. Wynanda dřívější společenské postavení jeho kořisti nezajímalo. Nezajímali ho slavní lidé, kteří uměli svou kariéru komerčně prodat a neměli žádnou svou osobní víru. Jeho oběti měly společné jen jedno: bezúhonnou poctivost.

Jakmile se mu podařilo je zlomit, platil jim se svědomitou spolehlivostí. Víc se však o ně nezajímal a nepotřeboval je už nikdy vidět. Dwight Carson propadl alkoholu. Jiní dva se stali závislí na drogách. Jeden člověk spáchal sebevraždu. To už bylo na Alvaha Scarreta příliš. „Nepřeháníš to, Gaile?“ zeptal se. „Vždyť to byla skoro vražda.“

„Vůbec ne,“ řekl Wynand. „Já jsem jen vnější okolnost. Příčina byla v něm. Když blesk zasáhne ztrouchnivělý strom a porazí ho, není to vina blesku.“

„A kdo je podle tebe zdravý strom?“

„Ty neexistují, Alvahu,“ odpověděl Wynand spokojeně, „ty neexistují.“

Alvah Scarret se Wynanda nikdy nezeptal, proč ty lidi pronásleduje. Jakýmsi podvědomým instinktem však tušil, co se za tím asi skrývá. Před lidmi vždy jen krčil rameny, smál se a ujišťoval je, že není třeba se tím znepokojovat, že to je jen „pojistný ventil“. Gailu Wynandovi rozuměli jen dva lidé: Alvah Scarret – trochu, a Ellsworth Toohey – úplně.

Ellsworth Toohey – který se v té době střežil dostat se s Wynandem do křížku – se nemohl ubránit určité rozmrzelosti nad tím, že si Wynand nevybral za oběť jeho. Skoro si přál, aby se ho Wynand také pokusil uplatit, ať už kvůli čemukoli. Ten však skoro nevěděl, že vůbec nějaký Toohey existuje.

Wynand se nikdy nebál smrti. Myšlenkou na sebevraždu se za svého života zabýval mnohokrát, ne jako nějakým svým úmyslem, ale jako jednou z mnoha možností, které život člověku nabízí. Přemýšlel o ní lhostejně, s uctivou zvědavostí, jako o jakékoli jiné možnosti – a pak ji zas nadlouho pustil z hlavy. Zažil už okamžiky naprostého vyčerpání, kdy ztrácel vůli žít dál. Několik hodin strávených v jeho galerii ho však dosud vždy vyléčilo.

Tak dosáhl věku jednapadesáti let a dne, kdy se nestalo nic, co by s tím mohlo mít jakoukoli souvislost, a přesto náhle necítil žádnou chuť udělat ve svém životě další krok.

Gail Wynand seděl na kraji postele, lokty opřené o kolena, revolver v dlani.

Ano, řekl si v duchu, tam někde přede mnou je odpověď. Ale já ji nechci znát. Nechci ji znát.

A protože kdesi u kořene té nechuti zkoumat svůj život dál ucítil strach, věděl, že dnes večer nezemře. A protože existovalo něco, čeho se ještě bál, měl pořád ještě v životě záchytný bod; i kdyby to měl být jen další krok k nějaké neznámé katastrofě. Myšlenka na smrt s ním neudělala nic. Myšlenka na život mu poskytla alespoň ubohou almužnu – náznak strachu.

Pohnul rukou, potěžkávaje zbraň v dlani. Ironicky se pousmál. Ne, řekl si v duchu, to není nic pro tebe. Ještě ne. Ještě pořád máš dost rozumu na to, aby se ti chtělo zemřít bezdůvodně. To tě zastavilo. I to musí být nějaký zbytek – čehosi.

Odhodil revolver na postel. Věděl, že ten okamžik už je pryč a že ta věc už pro něj neznamená žádné nebezpečí. Vstal. Necítil úlevu ani nadšení; cítil se velmi unaven, ale už zase zpátky v běhu svého života. Nebylo už co řešit kromě toho, aby tento den rychle skončil a on mohl jít spát.

Sešel do pracovny a nalil si něco k pití.

Když rozsvítil světlo, spatřil Tooheyho dárek. U jeho stolu byla na výšku postavená rozměrná bedna. Všiml si jí už předtím, ale řekl si jen: „Co to tu sakra je?“, a pak na ni úplně zapomněl.

Nalil si skleničku a začal z ní pomalu upíjet. Bedna byla příliš velká na to, aby ji mohl vytěsnit ze svého zorného úhlu, a tak popíjel a snažil se uhodnout, co by tak mohla obsahovat. Na nějaký kus nábytku byla příliš vysoká a štíhlá. Nedovedl si představit, jakou věc by mu mohl Toohey poslat; očekával něco méně hmatatelného – nenápadnou obálku s náznakem možnosti nějakého vydírání; tolik lidí se ho už pokoušelo tak neúspěšně vydírat; vlastně očekával, že Toohey bude mít víc rozumu.

Když skleničku dopil, stále ještě nepřišel na žádné přijatelné vysvětlení. Rozčilovalo ho to jako nějaká nedoluštěná křížovka. Ve spodní zásuvce stolu měl pár kousků nářadí. Našel je a bednu jimi rozlomil.

Byla to Malloryho socha Dominiky Franconové.

Gail Wynand přešel ke stolu a odložil kleště, které držel v ruce, jako by byly z křehkého křišťálu. Pak se obrátil a znovu se na sochu podíval. Stál tam a hodinu se na ni díval.

Pak odkráčel k telefonu a vytočil Tooheyho číslo.

„Haló?“ ozval se Tooheyho popuzeně chraplavý hlas, svědčící o tom, že byl právě probuzen z hlubokého spánku.

„Tak dobře. Přijeďte sem,“ řekl Wynand a zavěsil.

Toohey dorazil za půl hodiny. Byl ve Wynandově bytě poprvé. Otevřít mu přišel sám Wynand, stále ještě v pyžamu. Neřekl nic a šel rovnou do pracovny. Toohey ho následoval.

Nahé mramorové tělo s hlavou zvrácenou v extatickém vytržení proměnilo místnost v místo, které už neexistovalo: ve Stoddardův chrám. Wynandovy oči probodávaly Tooheyho ztěžklým pohledem čekajícím na vysvětlení a plným potlačovaného hněvu.

„Zřejmě chcete znát jméno ženy, jež stála modelem, že?“ zeptal se Toohey s nepatrným náznakem triumfu v hlase.

„Ne, to nechci,“ odsekl Wynand. „Chci znát jméno sochaře.“

Udivilo ho, proč se Toohey na jeho odpověď zatvářil nelibě; v jeho tváři bylo víc než jen zklamání.

„Sochaře?“ opáčil Toohey. „Počkejte… kdo to jen… vždyť jsem to věděl… nějaký Steven… Stanley… Stanley, nevím jak dál… Vážně si to nepamatuji.“

„Když máte na to, abyste něco takového koupil, určitě máte i na to, abyste se zeptal, kdo tu věc dělal, a už to nikdy nezapomněl.“

„Zjistím vám to, pane Wynande.“

„Kde jste ji sehnal?“

„V jednom uměleckém ateliéru, v jednom z těch na Druhé avenue.“

„Jak se tam dostala?“

„To nevím. Na to jsem se neptal. Koupil jsem ji, protože jsem znal tu, jež pro ni stála modelem.“

„Lžete. Kdybyste ji kupoval jen proto, nebyl byste teď tolik riskoval. Víte dobře, že jsem nikdy nikomu svou galerii neukázal. Myslel jste si snad, že by vám mohla projít taková drzost, abyste do ní něčím přispěl? V životě se mi nikdo neodvážil takový dar nabídnout. Nebyl byste tolik riskoval, kdybyste si nebyl jistý, stoprocentně jistý tím, že jde o skvělé umělecké dílo. Jistý tím, že je budu muset přijmout. Že mě jím dostanete, kam potřebujete. Což se vám podařilo.“

„To rád slyším, pane Wynande.“

„Jestli si to chcete vychutnat se vším všudy, můžu vám prozradit i to, že se mi protiví mít tu věc od vás. Protiví se mi, že jste byl schopen ocenit její kvalitu. Vůbec bych to do vás neřekl. Asi jsem se ve vás mýlil; jste větší znalec umění, než jsem si myslel.“

„Tak či onak, budu to muset vzít jako poklonu a poděkovat vám, pane Wynande.“

„Co že jste to tedy po mně chtěl? Chtěl jste mi naznačit, že si tohle nemůžu ponechat, pokud nesvolím k rozhovoru s manželkou Petra Keatinga?“

„Ale vůbec ne, pane Wynande. Poslal jsem vám to jako dárek. Chtěl jsem vám jen ukázat, jak vypadá paní Keatingová.“

Wynand se podíval na sochu a pak zpátky na Tooheyho.

„Vy blázne jeden!“ vydechl Wynand mírně.

Toohey na něj zmateně zíral.

„Tak vy jste tohle opravdu použil jen jako červené světlo v okně nevěstince?“ Zdálo se, že si Wynand oddechl; teď už nemusel Tooheyho probodávat pohledem. „Tak to není tak hrozné, Toohey. Na chvíli jsem se vyděsil, že jste příliš chytrý.“

„Ale, pane Wynande, jak to…?“

„To vás nenapadlo, že takhle socha je nejzaručenější způsob, jak ve mně udusit jakoukoli chuť se s tou vaší paní Keatingovou někdy vidět?“

„Nikdy jste ji neviděl, pane Wynande.“

„Připouštím, že je zřejmě krásná. Možná je dokonce krásnější než tohle. Ale nemůže mít to, co jí dal ten sochař. A vidět tutéž tvář, bez významu, jako neživou karikaturu – nemyslíte, že by pak člověk musel tu ženu nenávidět?“

„Neviděl jste ji.“

„No dobrá, sejdu se s ní. Řekl jsem vám přece, že můžete tím trikem buď všechno získat, anebo všechno ztratit. Že se s ní vyspím, jsem vám snad neslíbil, ne? Jen že se s ní sejdu.“

„O nic jiného mi nešlo, pane Wynande.“

„Ať mi zavolá do kanceláře a domluví si schůzku.“

„Děkuji, pane Wynande.“

„A ještě jste mi lhal, že neznáte jméno toho sochaře. Ale nechci si teď kazit náladu tím, že to z vás budu tahat. Ona mi to určitě řekne sama.“

„Určitě. Proč bych tedy podle vás lhal?“

„Bůhví. Mimochodem, kdyby byl ten sochař jen o trochu horší, byl byste přišel o práci.“

„Vždyť mám pracovní smlouvu, pane Wynande.“

„To si laskavě nechte pro ty své odbory, Elsie! A teď bych řekl, že byste mi měl popřát dobrou noc a zmizet mi z očí.“

„Jistě, pane Wynande. Přeji vám dobrou noc.“

Wynand ho doprovodil do haly. U dveří mu ještě řekl:

„Jste špatný obchodník, Toohey. Nechápu, proč tak toužíte po tom, abych se sešel s paní Keatingovou. Nevím, jaké čachry se skrývají za vaší snahou dostat tu zakázku pro toho vašeho Keatinga. Ale ať už je to cokoli, nemůže to mít takovou cenu, abyste byl ochoten rozloučit se s takovouhle věcí.“

2

„Proč sis nevzala ten smaragdový náramek?“ zeptal se Petr Keating. „Prescottova snoubenka, nebo jak ji to tituluje, ten svůj hvězdný safír vystavovala celý večer.“

„Promiň, Petře. Vezmu si ho příště,“ řekla Dominika.

„Byl to prima večírek. Bavila ses dobře?“

„Já se vždycky bavím dobře.“

„Já taky… Jenom… Chceš slyšet pravdu?“

„Ne.“

„K smrti jsem se nudil, Dominiko. Ten Vincent Knowlton je příšerně otravný. Je to neuvěřitelný snob. Nemůžu ho ani vystát.“ Opatrně se zeptal: „Nebylo to na mně znát, že ne?“

„Ne. Choval ses skvěle. Smál ses jeho vtipům – dokonce i když se jim nesmál nikdo jiný.“

„Ty sis toho všimla? To vždycky funguje.“

„Ano, všimla.“

„Ty si asi myslíš, že bych to dělat neměl, viď?“

„To jsem neřekla.“

„Myslíš si, že je to… ubohé, co?“

„Mně nepřipadá nic ubohé.“

Zapadl hlouběji do křesla, takže mu brada nepohodlně tlačila na hrudník, ale už se nechtěl znovu hýbat. V krbu obývacího pokoje praskal oheň. Keating předtím zhasl všechna světla a nechal svítit jen lampu se žlutým hedvábným stínítkem. Atmosféru intimního odpočinku tím však rozhodně nenavodil, pokoj vypadal náhle opuštěně jako prázdný byt s odpojenou elektřinou. Dominika seděla v druhém rohu místnosti, štíhlé tělo poslušně přizpůsobené obrysu židle s rovným opěradlem; nepůsobila strnule, jen příliš vzpřímeně, aby se mohla cítit pohodlně. Byli v pokoji sami, ona však seděla jako dáma ve společnosti; jako krásná figurína ve výloze módního salonu – uprostřed rušné křižovatky.

Vrátili se z čajového dýchánku, který pořádal Vincent Knowlton, prominentní mladík z vyšší společnosti a Keatingův nový přítel. Doma pak spolu v klidu povečeřeli a teď měli před sebou volný večer. Až do dalšího dne je už žádné společenské povinnosti nečekaly.

„Neměla ses před paní Marshovou tak vysmívat teozofii,“ řekl. „Ona tomu věří.“

„Omlouvám se. Příště si dám větší pozor.“

Čekal, zda začne o něčem mluvit sama. Mlčela. Najednou si uvědomil, že na něj nikdy nepromluvila jako první – za celých dvacet měsíců manželství. Pomyslel si, že to je nesmysl a že to přece není možné, a snažil se vybavit si situaci, kdy ho oslovila. Ale jistě, vzpomněl si, že se ho třeba zeptala: „Kdy se dnes večer vrátíš?“ nebo „Chceš, abych pozvala v úterý na večeři i Dixonovy?“ a na spoustu podobných věcí.

Podíval se na ni. Nevypadala znuděně, nezdálo se ani, že by ho úmyslně ignorovala. Seděla tam bdělá a připravená, jako by ji jeho přítomnost plně zajímala, nenatáhla se pro nějakou knihu, nebyla ponořená do vlastních myšlenek. Hleděla přímo na něj, ne mimo něj, jako by čekala, až k ní začne hovořit. Uvědomil si, že se vždycky dívá přímo na něj, přesně takto; musel se zeptat sám sebe, jestli je mu to vůbec příjemné. Ano, jistě, alespoň nemá důvod žárlit, dokonce ani na její skryté myšlenky. Vlastně ne, není mu to příjemné, ne tak docela, protože ani jeden z nich tak neměl žádný prostor k úniku.

„Právě jsem dočetl ten Chrabrý žlučový kámen,“ řekl. „Skvělá kniha. Výplod jiskrného mozku. Puk, jemuž stékají slzy po tvářích, rozpustilý klaun se zlatým srdcem, jenž na okamžik dosedl na boží trůn.“

„Taky jsem tu recenzi četla. V nedělním Praporu.“

„Já jsem ale četl i tu knihu. Vždyť to víš.“

„To je od tebe hezké.“

„Myslíš?“ Zaslechl uznání, a to ho potěšilo.

„Myslím, že to je ohleduplné vůči autorce. Určitě je ráda, když lidé její knihy čtou. Takže od tebe bylo laskavé, že sis na to udělal čas – i když jsi předem věděl, jaký na tu knihu budeš mít názor.“

„To jsem nevěděl. Ale náhodou jsem se s tím kritikem shodl.“

„Prapor má nejlepší kritiky.“

„To je pravda. Jistě. Takže přece není nic špatného na tom, když s nimi člověk souhlasí, ne?“

„Vůbec ne. Já vždycky souhlasím.“

„S kým?“

„S každým.“

„Ty se mi posmíváš, Dominiko?“

„Je snad proč?“

„Ne, o ničem nevím. Ne, jistěže není.“

„Pak se ti tedy neposmívám.“

Odmlčel se. Pod okny projelo nákladní auto a jeho rachot vyplnil pár hluchých vteřin. Když burácení doznělo, musel znovu promluvit:

„Dominiko, chtěl jsem se tě zeptat, co si myslíš o…“

„O čem?“

„O… o…“ Snažil se vymyslet něco důležitého, ale nakonec řekl: „…o Vincentu Knowltonovi.“

„Myslím, že ten chlap stojí za to, aby se mu lezlo do zadku.“

„Proboha, Dominiko!“

„Omlouvám se. To nebylo slušné ani zdvořilé. To se samozřejmě nemá říkat. Tak jinak: Vincent Knowlton je člověk, kterého je dobré znát. Potomkům významných rodů je třeba věnovat náležitou pozornost a zároveň je třeba být tolerantní k názorům jiných, protože tolerance je nejvyšší ctností, takže by rozhodně nebylo správné vnucovat Vincentu Knowltonovi své názory, a když ho necháš, aby si myslel, co chce, určitě ti taky rád pomůže, protože je to dobrý člověk.“

„No vidíš, to je rozumná řeč,“ řekl Keating, potěšen, že slyší srozumitelný projev. „Myslím, že tolerance je opravdu důležitá, protože…“ Zarazil se. Pak prázdným hlasem větu dořekl: „Vždyť jsi řekla totéž co předtím.“

„Ty sis toho všiml,“ poznamenala. Nevyslovila to jako otázku, řekla to lhostejně, jako prostý fakt. Nebyla v tom žádná ironie; kéž by byla, říkal si, to by alespoň znamenalo, že v ní cosi vzbuzuje – že mu chce ublížit. V jejím hlase však nikdy nezazněl ani sebemenší náznak jakéhokoli osobního vztahu – za celých dvacet měsíců ani jednou.

Hleděl do ohně. To je něco, co dává člověku pocit štěstí – sedět a zasněně se dívat do ohně, u svého vlastního krbu, u sebe doma; o tom přece vždycky slýchal a četl. Hleděl do plamenů, upřeně, aby se mohl plně ztotožnit s vžitou pravdou. Ještě minutku a budu šťastný, říkal si a soustředil se. Nic se nestalo.

Napadlo ho, jak přesvědčivě by dokázal tento obraz popsat svým přátelům a naplnit je závistí, záviděli by mu dokonalost jeho štěstí. Proč tedy nedokáže přesvědčit sám sebe? Má všechno, po čem kdy toužil. Chtěl být nejlepší – a za poslední rok se opravdu ve svém oboru stal naprostou špičkou. Chtěl být slavný – a má pět tlustých alb novinových výstřižků. Chtěl být bohatý – a má tolik, že může do konce života žít v přepychu. Má všechno, co by si kdo mohl přát. Kolik lidí se snažilo a trpělo, aby dosáhli toho, čeho dosáhl on? Kolik takových o tom snilo, pro to krvácelo a umíralo, aniž by toho dosáhli? „Petr Keating je nejšťastnější člověk pod sluncem.“ Jak často už tuto větu slyšel?

Poslední rok byl nejlepším rokem jeho života. K tomu, co už měl, přibylo nesplnitelné – Dominika Franconová. Tolik ho těšilo, když se ho přátelé pořád dokola ptali: „Petře, jak jen jsi to dokázal?“ Místo odpovědi se jen lehkovážně smál. Bylo tak příjemné představovat ji cizím lidem samozřejmým titulem: „moje manželka“, a sledovat přihlouplou, nepotlačitelnou závist v jejich očích. Když se ho při jedné významné společenské události jakýsi elegantní opilec zeptal s otevřeně jednoznačnými úmysly: „Hele, neznáš náhodou támhletu nádhernou kost?“, Keating s potěšením odpověděl: „Tak trochu, je to moje manželka.“

Často si musel přiznat, že jejich manželství nakonec funguje lépe, než očekával, a byl za to vděčný. Dominika byla ideální žena. Plně se přizpůsobila jeho zájmům – věnovala se jeho klientům, bavila jeho přátele, starala se o domácnost. Jeho životní návyky se jejím příchodem nijak nenarušily, jeho dny, jeho oblíbená jídla, dokonce i rozmístění nábytku, to vše zůstalo při starém. Kromě oblečení si s sebou nepřinesla nic, ani jedinou knihu, ani popelník. Když se k něčemu vyjadřoval, nikdy se nepřela – vždy s ním souhlasila. Taktně a s přirozenou samozřejmostí přijala úlohu druhých houslí a ustoupila do pozadí.

Očekával divoký proud, který ho strhne a vrhne na neznámé útesy. Nenašel však ani potůček, který by se vlil do jeho poklidné řeky. Bylo to spíš, jako by jeho řeka tekla dál a někdo do ní vstoupil a začal plavat za ním; ne, ani ne plavat – to by byl výrazný, energický pohyb – ale jen se nechal unášet proudem v jeho brázdě. Kdyby mu někdo před svatbou nabídl, aby si sám určil, jak se má Dominika po svatbě chovat, byl by si přál, aby se chovala přesně takto.

Jen společné noci ho naplňovaly zoufalou nespokojeností. Odevzdávala se mu, kdykoli po ní zatoužil. Ale pokaždé to bylo jako poprvé; netečné tělo v jeho objetí, bez známky odporu, bez odpovědi. Mohl-li mluvit za sebe, pak byla stále ještě panna: nikdy se mu nepodařilo v ní vzbudit jakýkoli prožitek. Pokaždé, znovu pokořen a ponížen, si umiňoval, že už se jí nikdy nedotkne. Jeho touha se však brzy vrátila, povzbuzovaná neustálou přítomností její krásy. Když už to bylo nesnesitelné, znovu jí podlehl; nebývalo to však často.

Byla to jeho matka, kdo nahlas vyslovil to, co si sám nechtěl připustit. „Tohle se nedá vydržet,“ prohlásila šest měsíců po svatbě. „Kdyby se na mě aspoň naštvala, začala mi nadávat, házet po mně věci, to všechno bych pochopila. Ale tohle se nedá vydržet.“

„Co, mami?“ zeptal se a kdesi uvnitř pocítil, jak se ho zmocňuje panika. „To je jedno, Petře,“ odpověděla. Jeho matka, jejíž argumenty, názory, výčitky byly odjakživa k nezastavení, se k jeho manželství už nevyjádřila ani slovem. Pronajala si menší byt a odstěhovala se. Často je navštěvovala a k Dominice se chovala vždy laskavě, ač s trochou poražené odevzdanosti. Říkal si, že by měl být rád, že se matky zbavil, ale nebyl.

Nechápal, co mu Dominika udělala, že v něm vyvolala tu stupňující se hrůzu. Nedokázal si vybavit jediné slovo, jediné gesto, které by jí mohl vytknout. Už dvacet měsíců to však bylo stejné jako dnes večer; být s ní o samotě bylo pro něj nesnesitelné – a přesto před ní nechtěl utíkat a ona se mu nesnažila vyhýbat.

„Dnes nikoho nečekáme?“ zeptal se bezvýrazně a otočil se od krbu.

„Ne,“ odpověděla a usmála se. Ten úsměv předznamenal její příští slova: „Přeješ si být sám, Petře?“

„Ne!“ Téměř vykřikl. Nesmím se tvářit tak zoufale, pomyslel si a nahlas řekl: „Jistěže ne. Jsem rád, že mám se svou ženou celý večer jen pro sebe.“

Podvědomě cítil, že ten problém musí vyřešit, že se musí naučit jejich společné chvíle trávit snesitelně, že před tím nemůže pořád utíkat, spíš kvůli sobě než kvůli ní.

„Co bys chtěla dnes večer dělat, Dominiko?“

„Cokoli bys chtěl dělat ty.“

„Chtěla bys jít do kina?“

„A ty?“

„Co já vím? Lepší něco než nic.“

„Fajn. Udělejme radši něco než nic.“

„Ne. Proč bychom to dělali? Zní to hrozně.“

„Vážně?“

„Proč bychom měli utíkat z vlastního domova? Zůstaňme tady.“

„Dobře, Petře.“

Čekal. Ticho je ale také únik, pomyslel si, horší forma úniku.

„Nezahrajeme si kanastu?“ zeptal se.

„Ty hraješ rád kanastu?“

„No, lepší něco –“ Zarazil se. Usmála se.

„Dominiko,“ řekl, dívaje se na ni, „jsi tak krásná. Jsi vždycky tak… tak dokonale krásná. Vždycky ti chci říct, co při tom cítím.“

„Já si ráda poslechnu, co při tom cítíš, Petře.“

„Zbožňuju pohled na tebe. Vždycky se mi vybaví, co řekl Gordon Prescott. Řekl, že jsi nadpozemsky dokonalé řešení úlohy ze strukturální matematiky. A Vincent Knowlton o tobě mluví jako o jarním úsvitu. A Ellsworth – Ellsworth o tobě jednou prohlásil, že jsi výčitka všem ostatním ženám na světě.“

„A Ralston Holcombe?“ zeptala se.

„To je přece jedno!“ vyštěkl a obrátil se zpátky k ohni.

Já vím, proč nesnáším to ticho, pomyslel si. Protože jí je úplně jedno, jestli mluvím nebo ne, jako bych neexistoval, jako bych nikdy neexistoval… což je ještě nepředstavitelnější než vlastní smrt – vůbec se nenarodit… Náhle zoufale zatoužil po něčem, co konečně dokázal přesně určit – zatoužil být pro ni skutečný.

„Dominiko, víš o čem jsem přemýšlel?“ zeptal se horlivě.

„Ne. O čem?“

„Myslím na to už nějakou dobu – jen tak sám pro sebe – s nikým jsem o tom nemluvil. Nikdo mi nic takového nenavrhl. Je to čistě můj nápad.“

„Výborně. O co jde?“

„Možná bych se chtěl přestěhovat z města na venkov a postavit si svůj dům. Jak by se ti to líbilo?“

„To by se mi moc líbilo. Když se to líbí tobě. Chtěl by sis ho i sám projektovat?“

„Proboha, to ne. Bennett by mi určitě něco načrtl. Dělá u nás všechny vily. Je v tom přeborník.“

„Nevadilo by ti dojíždět do města?“

„No, to asi bude pěkná otrava. Ale dneska všichni dojíždějí. Připadám si jako nějaký chudý proletář, když musím přiznat, že bydlím ve městě.“

„Bude se ti líbit, že máš kolem sebe stromy, zahradu a výhled do krajiny?“

„Ale, to jsou jen zbytečné nesmysly. Kde bych na to vzal čas? Strom jako strom. Když se podíváš na dokument o lese na jaře, je to totéž.“

„Bavilo by tě pracovat na zahradě? Prý je to hezká práce obdělávat svou vlastní půdu.“

„Proboha, to ne! Co si myslíš, že budeme mít za zahradu? Můžeme si přece dovolit zahradníka, a dobrého – ať se mají sousedé čemu obdivovat.“

„Chtěl bys nějak sportovat?“

„Ano, to ano.“

„Jak?“

„Myslím, že bych si vystačil se svým golfem. Být členem golfového klubu tam, kde jsi zároveň i významným občanem, je totiž něco jiného než občasné víkendové turnaje. V takových klubech jsou i jiní lidé. Mnohem vyšší společnost. A to nemluvím o zakázkách…“ Uvědomil si, co říká, a zlostně dodal: „A taky bych asi začal jezdit na koni.“

„Já jezdím na koni ráda. Ty taky?“

„Nikdy jsem na to neměl moc času. A hrozně to hází vnitřnostmi. Ale nevím, proč by si měl Gordon Prescott myslet, že je jediný na světě, kdo může mít v saloně svou fotku v jezdeckém obleku!“

„Budeš asi rád, že máš taky trochu soukromí, že?“

„No, já na ty pohádky o nedotčené krajině nevěřím. Podle mě by dům měl stát v dohledu hlavní silnice, aby si na něj mohli lidé ukazovat a říkat, to je ten Keatingův dům. Jsem snad něco míň než Claude Stengel, abych musel bydlet v pronajatém bytě, zatímco on se chlubí venkovským sídlem? Začínal stejně jako já a podívej se, kde je on a kde jsem já, pche, ten může mluvit o štěstí, jestli o něm někdy slyšeli víc než dva lidé, tak co se má co roztahovat ve Westchesteru a…“

Zarazil se. Hleděla na něj mlčky, vážně.

„Krucinál!“ zakřičel. „Jestli se nechceš stěhovat na venkov, proč to sakra neřekneš?“

„Ale já vážně chci dělat cokoli, co si přeješ ty, Petře. Každý tvůj nápad ráda uskutečním.“

Dlouho mlčel.

„Co děláme zítra?“ zeptal se, dřív než se stačil zarazit.

Vstala, přešla ke stolu a vzala do ruky kalendář.

„Na večeři přijdou Palmerovi,“ řekla.

„Panebože!“ zaúpěl. „Jsou tak příšerně nudní! Proč jsme je zvali?“

Obrátila kalendář k němu a přidržela ho natažený před sebou v konečcích prstů, jako by byla jen rozmazaným pozadím na fotografii zaostřené na kalendář.

„Pozvali jsme je,“ vysvětlovala, „abychom získali zakázku na jejich nový obchodní dům. Potřebujeme ji získat, abychom mohli v sobotu pozvat na večeři Eddingtonovy. Eddingtonovi sice zrovna nic nestaví, ale jsou v Seznamu společensky významných osob. Palmerovi tě nudí a Eddingtonovi se k tobě chovají přezíravě. Ty ale musíš těm, kterými opovrhuješ, lichotit, abys udělal dojem na ty, kteří opovrhují tebou.“

„Proč to musíš říkat takhle?“

„Chceš se na ten kalendář podívat, Petře?“

„To přece dělá každý. Tak přece žijí všichni.“

„Ano, Petře. Skoro všichni.“

„Jestli s tím nesouhlasíš, proč to neřekneš?“

„Řekla jsem snad, že s tím nesouhlasím?“

Pokusil se honem vzpomenout na něco, co by to potvrzovalo. „Ne,“ připustil. „Neřekla. Ale stavíš se k tomu tak.“

„Byl bys radši, kdybych se k tomu stavěla angažovaněji – jako třeba v případě Vincenta Knowltona?“

„Byl bych radši…“ Pak zakřičel: „Byl bych radši, kdybys vyslovila nějaký názor, krucinál, aspoň jednou!“

Zeptala se stále stejně klidným hlasem: „Čí názor, Petře? Gordona Prescotta? Ralstona Holcomba? Ellsworthe Tooheyho?“

Otočil se k ní, opřel se loktem o opěradlo křesla, mírně se nadzvedl, náhle strnulý. Ta věc mezi nimi začínala nabývat určité podoby. Cítil, že pomalu nachází slova, která to pojmenují.

„Dominiko,“ řekl tiše a klidně, „to je ono. Teď je mi to jasné. Teď vím, o co celou tu dobu šlo.“

„Ono o něco šlo?“

„Počkej. Tohle je opravdu důležité. Dominiko, tys mi nikdy, ani jednou neřekla, co si myslíš. Vůbec o ničem. Nikdy jsi neřekla, co by sis přála. Nikdy.“

„A co je na tom špatného?“

„Ale vždyť to je… to je, jako bys byla mrtvá. Jako bys neexistovala. Jako bys byla jen tělo. Podívej, Dominiko, ty o tom ani nevíš, zkusím ti to vysvětlit. Víš, co je to smrt? Když už se tělo nemůže hýbat, kdy už nemá žádnou… žádnou vůli, žádný význam. Rozumíš? Nic. Absolutní nic. Tvoje tělo se sice pohybuje – ale to je všechno. To ostatní, to, co má člověk uvnitř, tvoje – nechci, abys mi špatně rozuměla, nemám na mysli nějakou náboženskou víru, ale jiné slovo pro to neexistuje, takže ho použiju – tvoje duše neexistuje. Nemá žádnou vůli, žádný význam. Tvoje skutečné já už neexistuje.“

„A co je mé skutečné já?“ zeptala se. Poprvé vypadala zaujatě; ne soucitně, ale aspoň zaujatě.

„Co je skutečné já každého z nás?“ opáčil, povzbuzen. „To přece není jen tělo. To… to je duše.“

„Co je to duše?“

„To jsi – ty. To, co je v tobě.“

„To, co přemýšlí a vytváří si názor a rozhoduje se?“

„Ano! Ano, přesně to. A to, co cítí. Toho – toho ses ty vzdala.“

„Takže člověk se nemůže vzdát dvou věcí: svých myšlenek a svých tužeb?“

„Ano! Vždyť ty to chápeš! Vidíš, a ty jsi ke všem kolem sebe chladná jako mrtvola. Jsi jako chodící smrt. To je snad horší, než kdybys vědomě páchala nějaký zločin. To je…“

„Negace?“

„Ano. Absolutní negace. Jako bys tu nebyla. Jako bys nikdy neexistovala. Kdybys mi řekla, že tyhle závěsy jsou příšerné, a strhla je a pověsila místo nich jiné – bylo by z tebe v tomhle pokoji aspoň něco skutečné. Ale tys nikdy nic takového neudělala. Nikdy jsi neřekla kuchařce, jaký moučník by sis dala k večeři. Ty tady nejsi, Dominiko. Ty nežiješ. Kde je tvoje já?“

„A kde je tvé, Petře?“ zeptala se tiše.

Seděl nehybně s očima rozšířenýma údivem. Věděla, že jeho myšlenky jsou v tuto chvíli čisté a bezprostřední jako zrakový vjem, že jeho myšlenky jsou přímým pohledem na svůj dosavadní život.

„To není pravda,“ řekl konečně dutým hlasem. „To není pravda.“

„Co není pravda?“

„To, cos řekla.“

„Já jsem nic neřekla. Jen jsem se tě na něco zeptala.“

Jeho oči ji úpěnlivě prosily, aby něco řekla, aby to popřela. Vstala, postavila se před něj a pevná vzpřímenost jejího těla byla známkou života, života, který tolik postrádal a o který prosil, pozitivní hodnotou s konkrétním cílem, s cílem soudit.

„Začínáš tomu rozumět, viď, Petře? Mám ti to vysvětlit lépe? Ty jsi nikdy nechtěl, abych byla skutečná. Aby byl kdokoli skutečný. Ale chtěl jsi, abych to nedávala najevo. Přál sis divadlo, které by ti pomáhalo – krásnou, komplikovanou hru plnou triků, dekorací a slov. Samá slova. Nelíbilo se ti, co jsem řekla o Vincentu Knowltonovi. Líbilo se ti, když jsem řekla totéž pod pláštíkem ctnostného sentimentu. Nechtěl jsi, abych tomu věřila. Chtěl jsi jen, abych tě přesvědčila, že tomu věřím. Moje skutečné já, Petře? Moje já je skutečné, jen když je nezávislé – to už jsi snad zjistil, ne? Je skutečné, jen když si samo vybírá závěsy a moučníky – v tom máš pravdu – závěsy, moučníky a víru, Petře, a tvary budov. Ale to tys ode mě nikdy nečekal. Tys chtěl zrcadlo. Lidé chtějí mít kolem sebe jen zrcadla. Aby v nich viděli svůj odraz a sami byli odrazem těch druhých. Je to něco jako nesmyslná nekonečnost dvou zrcadel postavených naproti sobě v úzké chodbě. Většinou je mívají v horších hotelích. Odrazy odrazů a ozvěny ozvěn. Bez konce a začátku. Žádný střed a žádný význam. Dala jsem ti, co sis přál. Stala jsem se tím, čím jsi ty, čím jsou tví přátelé, na čem usilovně pracuje většina lidstva – jen jsem to ničím neozdobila. Nerecitovala jsem recenze na knihy, abych zakryla prázdnotu svého názoru – říkala jsem, že na to nemám žádný názor. Nevykrádala jsem cizí návrhy, abych zakryla svou tvůrčí neschopnost – prostě jsem nic netvořila. Netvrdila jsem, že rovnost je vznešená myšlenka a pospolitost prvořadým úkolem lidstva – jen jsem se všemi souhlasila. Říkáš tomu smrt, Petře? Tuhle smrt jsem uvalila na tebe a na každého kolem nás. Ale ty – tys to neudělal. Lidé se s tebou cítí dobře, mají tě rádi, jsou rádi ve tvé přítomnosti. Ušetřil jsi je té absolutní smrti. Protože jsi ji uvalil – sám na sebe.“

Mlčel. Vrátila se zpátky na své místo, posadila se a čekala.

Vstal. Udělal několik kroků směrem k ní. „Dominiko…“ řekl.

Pak náhle padl na kolena a pevně ji chytil, hlavu zabořenou do jejího klína

„Dominiko, to není pravda – že jsem tě nikdy nemiloval. Miluji tě, vždycky jsem tě miloval, nedělal jsem to… jen proto, abych se s tebou ukazoval – ne jen proto – miloval jsem tě. Ale jen dva lidé – ty a ještě někdo, je to muž, jste ve mně vždycky vyvolávali stejný pocit – není to přesně strach, ale něco jako stěna, strmá stěna, kterou je třeba přelézt – něco jako příkaz se zvednout – nevím kam – ale je to pocit stoupání vzhůru – vždycky jsem toho muže nenáviděl – ale tebe, tebe jsem chtěl – od prvního okamžiku – proto jsem si tě vzal – i když jsem věděl, že mnou opovrhuješ – takže jsi mi měla to manželství odpustit – neměla ses mi mstít tímhle způsobem – ne takhle, Dominiko – Dominiko, já se neumím bránit, já –“

„Kdo je ten muž, kterého jsi nenáviděl, Petře?“

„Na tom nezáleží.“

„Kdo je to?“

„Nikdo. Já…“

„Řekni to jméno.“

„Howard Roark.“

Dlouho nepromluvila. Pak mu položila ruku na vlasy. Bylo to skoro něžné gesto.

„Nikdy jsem se ti nechtěla mstít, Petře,“ řekla tiše.

„Tak – proč tedy?“

„Vzala jsem si tě, protože jsem k tomu měla své důvody. Jednala jsem tak, jak svět nutí člověka jednat. Jen neumím nic dělat napůl. Ti, kteří to umějí, mají v sobě jakousi trhlinu. Většina lidí jich má hodně. Lžou sami sobě – jen aby si to nemuseli přiznat. Já jsem sama sobě nikdy nelhala. Takže jsem musela dělat to, co děláte všichni – jen jsem to musela dělat pořád a důsledně. Možná jsem tě zničila. Kdybych dokázala pocítit lítost, řekla bych ti promiň.“

„Dominiko, já tě miluji. Ale bojím se. Díky tobě se ve mně něco změnilo, už od naší svatby, od chvíle, kdy jsem ti řekl své ano – i kdybych tě teď ztratil, nemohl bych se už vrátit k tomu, čím jsem byl předtím – vzala jsi mi něco, co jsem tehdy ještě měl…“

„Ne. Vzala jsem ti to, cos nikdy neměl. A můžeš si být jist, že to je ještě horší.“

„Co?“

„To nejhorší, co prý můžeš někomu udělat, je vzít mu jeho sebeúctu. Ale není to pravda. Sebeúcta je něco, co nemůžeš nikomu vzít. Nejhorší je, když někomu vezmeš falešnou sebeúctu, tu, kterou si jen namlouvá.“

„Dominiko, já… já už nechci nic slyšet.“

Pohlédla mu do tváře, položené na jejích kolenou, a on spatřil v jejích očích lítost, a na okamžik ucítil, jak je opravdová lítost hrozná, ale ten pocit byl hned pryč, protože před slovy, jimiž by si ho byl mohl uchovat v paměti, svou mysl pevně uzavřel.

Sklonila se a políbila ho na čelo. Bylo to poprvé v životě.

„Já tě nechci trápit, Petře,“ řekla něžně. „Tohle, tady a teď, je skutečné – to jsem opravdu já – to jsou moje vlastní slova – nechci, abys trpěl – víc k tobě cítit nedokážu – ale tohle cítím.“

Přitiskl rty na její ruku.

Když zvedl hlavu, dívala se na něj, v tom krátkém okamžiku, jako na svého manžela. „Kdybys dokázal takhle zůstat – tím, čím jsi teď –“ řekla.

„Miluji tě,“ řekl.

Dlouho tak spolu mlčky seděli. A on v tom tichu poprvé necítil nic zlověstného.

Pak zazvonil telefon.

Nebyl to zvuk telefonu, co ten okamžik narušilo, byla to dychtivost, s jakou Keating vyskočil, aby ho zvedl. Otevřenými dveřmi k ní doléhal jeho hlas, z něhož bezostyšně zaznívala upřímná úleva.

„Haló?… No ne, nazdar Ellsworthi!… Ne, vůbec ne… Jsem volný jak ten pták… Jistě, přijď, už ať jsi tady!… Jasně!“

„To byl Ellsworth,“ řekl, když se vrátil zpátky do obývacího pokoje. V rozjařeném hlase byl náznak drzosti. „Prý se u nás zastaví.“

Nic na to neřekla. Začal rychle sesypávat popelníky, ač v nich ležela třeba jen zápalka nebo jen jeden nedopalek, složil a urovnal rozházené noviny, přiložil do ohně, ač to nebylo třeba, rozsvítil více světel. Přitom si pohvizdoval melodii z nějaké filmové operety.

Když zazvonil zvonek u dveří, rozběhl se otevřít.

„Jak romantické,“ povzdechl Toohey, když vešel do pokoje. „Jen oheň v krbu a vy dva. Dobrý večer, Dominiko. Doufám, že neruším.“

„Dobrý večer, Ellsworthi.“

„Ty jsi u nás přece vždy vítán,“ ujistil ho Keating. „Ani nevíš, jak rád tě vidím.“ Přisunul ke krbu ještě jedno křeslo. „Posaď se, Ellsworthi. Co si dáš? Víš, že když jsem tě uslyšel v tom telefonu… málem jsem vyskočil radostí jako nějaké štěně.“

„Jen aby sis neuvrtěl ocásek,“ řekl na to Toohey. „Ne, nic si nedám, díky. Jak se máš, Dominiko?“

„Stejně jako před rokem,“ odpověděla.

„Ale ne jako před dvěma, co?“

„Ne.“

„Co jsme dělali před dvěma lety touhle dobou?“ zeptal se Keating naprázdno.

„Nebyli jste svoji,“ konstatoval Toohey. „Prehistorické období. A pak – co bylo pak? Myslím, že byl zrovna dokončen Stoddardův chrám.“

„Jo ten,“ řekl Keating.

„Máš nějaké zprávy o tom svém příteli, Petře, o tom Roarkovi…?“

„Ne. Řekl bych, že je už víc než rok bez práce. Tentokrát už asi opravdu skončil.“

„Ano, asi ano… A co ty pořád děláš, Petře?“

„Nic zvláštního… Vlastně, právě jsem dočetl Chrabrý žlučový kámen.“

„A líbilo se ti to?“

„Ano! Víš, řekl bych, že je to velmi významná kniha. Protože je pravda, že něco jako svobodná vůle neexistuje. Za to, čím jsme a co děláme, nemůžeme. Není to naše vina. Není to ničí vina. Je to věc prostředí, ve kterém člověk vyrostl… a jeho žláz. Když někdo v něčem vyniká, není to jeho zásluha – má prostě štěstí na dobré žlázy. Když je to špatný člověk, neměl by ho nikdo trestat – prostě neměl štěstí, nic víc.“ Říkal to vzdorovitě a zlostně, jako by se nebavil o literárním díle. Nedíval se ani na Tooheyho, ani na Dominiku, mluvil k místnosti a k tomu, čeho byla svědkem.

„V zásadě s tebou souhlasím,“ navázal Toohey. „Logicky vzato by nás však myšlenka na nějaké trestání těch, kteří jsou špatní, neměla vůbec napadnout. Jestliže nemohou za to, jací jsou, jestliže neměli štěstí a nebyli obdařeni nadáním, zaslouží si spíš odškodné – dokonce něco jako ocenění.“

„Ale – samozřejmě!“ vykřikl Keating. „To je přece… logické.“

„A spravedlivé,“ dodal Toohey.

„Podařilo se ti dostat Prapor, kam jsi potřeboval, co, Ellsworthi?“ zeptala se Dominika.

„Na co narážíš?“

„Na Chrabrý žlučový kámen.“

„Aha. Ne, ani bych neřekl. Ne tak docela. Vždycky se vyskytnou nějaké – nepředvídatelné okolnosti.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Keating.

„Ale, pracovní pomluvy,“ odvětil Toohey. Natáhl ruce k ohni a rozkošnicky si pohrál s prsty. „Mimochodem, Petře, podnikáš něco ohledně Stoneridge?“

„Ani mi nemluv,“ zavrčel Keating.

„Copak?“

„Že se ptáš. Znáš toho všiváka líp než já. Vytáhnout z rukávu takový projekt, zrovna teď, když je to jako mana v poušti, a zrovna s tím musí přijít ten zatracený Wynand!“

„Ty proti panu Wynandovi něco máš?“

„Prosím tě, Ellsworthi! Moc dobře víš, že kdyby to byl kdokoli jiný, dostal bych tu zakázku takhle“ – luskl prsty – „a ani bych se o ni nemusel ucházet, majitel by za mnou sám přišel. Zvlášť když ví, že takový architekt jako já nemá dnes pomalu do čeho píchnout, ve srovnání s tím, co by náš ateliér dokázal zvládnout. Ale pan Gail Wynand! Dělá, jako by byl nějaký tibetský lama, který nemůže dýchat stejný vzduch jako architekti, protože na něj má alergii!“

„Takže už ses ho pokusil oslovit?“

„Nechme toho. Je mi z toho zle. Utratil jsem už dobré tři stovky za obědy a panáky pro všelijaké vydřiduchy, kteří mi tvrdili, že mě s ním seznámí. Jediné, co jsem z toho vždycky měl, byla kocovina. Sejít se s papežem by snad bylo jednodušší.“

„Takže bys o Stoneridge stál?“

„Jak se můžeš tak ptát, Ellsworthi? Dal bych si za to třeba useknout pravou ruku.“

„To by nebylo zrovna rozumné. Nemohl bys pak nakreslit ten projekt – nebo předstírat, žes ho nakreslil. Když už se máš něčeho vzdát, radil bych ti něco méně hmatatelného.“

„Tak bych za to dal třeba svou duši.“

„Opravdu, Petře?“ zeptala se Dominika.

„Přestaň už chodit kolem horké kaše, Ellsworthi!“ neudržel se Keating.

„Mám jen takový praktický návrh,“ odpověděl Toohey. „Kdo tě v minulosti uměl nejlépe prodat a získat pro tebe některé z tvých nejlepších zakázek?“

„No – nejspíš Dominika.“

„Přesně tak. A nenapadlo tě, že když se k Wynandovi nemůžeš dostat sám, a i kdyby ses dostal, nebylo by ti to nic platné, byla by Dominika tím nejlepším člověkem, který by ho dokázal přesvědčit?“

Keating na něj užasle zíral. „Zbláznil ses, Ellsworthi?“

Dominika se v křesle naklonila trochu dopředu. Zdálo se, že ji ta myšlenka zaujala.

„Pokud vím,“ řekla, „tak Gail Wynand nedělá ženám žádné zvláštní laskavosti, pokud to nejsou krásné ženy. A když jsou krásné, není to z jeho strany laskavost.“

Toohey na ni pohlédl a pravdivost jejích slov potvrdil tím, že je nepopřel.

„To je hloupost,“ vyštěkl Keating vztekle. „Jak by se asi Dominika k němu dostala?“

„Zvedne telefon, zavolá do jeho kanceláře a domluví si s ním schůzku,“ odpověděl Toohey.

„Jak jsi přišel na to, že ji přijme?“

„Řekl mi to.“

„Kdy?“

„Dnes v noci. Nebo lépe řečeno, k ránu.“

„Ellsworthi!“ zalapal Keating po dechu. Pak suše dodal: „Tomu nevěřím.“

„Já ano,“ prohlásila Dominika, „jinak by s tím Ellsworth vůbec nezačínal.“ Usmála se na Tooheyho. „Takže Wynand ti slíbil, že se se mnou sejde?“

„Přesně tak, zlatíčko.“

„Jak se ti to podařilo?“

„No, předložil jsem mu přesvědčivý argument. Přesto bych to raději moc neodkládal. Měla bys mu zavolat zítra – pokud se ovšem tak rozhodneš.“

„Může mu zavolat třeba hned,“ vložil se do toho Keating. „No, vlastně už je asi dost pozdě. Zavoláš mu zítra ráno.“

Pohlédla na něj přivřenýma očima, ale neřekla nic.

„Už jsi pro Petrovu kariéru poměrně dlouho nic aktivně nepodnikla,“ řekl Toohey. „Nechtělo by se ti – kvůli Petrovi – podstoupit takový náročný úkol?“

„Jestli o to Petr stojí.“

„Jestli o to stojím?“ vykřikl Keating. „Vy jste snad oba zešíleli! Vždyť je to moje životní šance, vždyť…“ Všiml si, že se na něj oba zvědavě dívají. „Je to nesmysl!“ vyštěkl.

„Co je na tom nesmyslného, Petře?“ zeptala se Dominika.

„To se necháš odradit nějakými hloupými pomluvami? Vždyť každá jiná manželka architekta by se plazila po čtyřech, jen aby dostala takovou šanci a mohla…“

„Žádná jiná manželka architekta by takovou šanci nikdy nedostala,“ řekl Toohey. „Žádný jiný architekt nemá manželku, jako je Dominika. Vždycky jsi na to byl tak pyšný, Petře.“

„Dominika se o sebe umí postarat v každé situaci.“

„O tom nikdo nepochybuje.“

„Dobře, Ellsworthi,“ řekla Dominika. „Zítra Wynandovi zavolám.“

„Ty jsi úžasný, Ellsworthi!“ zvolal Keating a na Dominiku ani nepohlédl.

„A teď bych si tedy dal něco k pití,“ prohlásil Toohey. „Je třeba to zapít.“

Keating odběhl radostně do kuchyně a Toohey s Dominikou se na sebe podívali. Usmál se. Pohlédl ke dveřím, za nimiž Keating zmizel, a s pobavením na ni mírně kývl hlavou.

„Cos čekal,“ řekla Dominika.

„Samozřejmě.“

„Co tím sleduješ doopravdy, Ellsworthi?“

„Proč se ptáš? Chci ti jen pomoct získat pro Petra Stoneridge. Je to vážně skvělá zakázka.“

„Proč tedy tak prahneš po tom, abych se vyspala s Wynandem?“

„Nebyla by to pro všechny zúčastněné zajímavá zkušenost?“

„Ty nejsi spokojen s tím, jak se zvrtlo mé manželství, viď, Ellsworthi?“

„Moc ne. Tak na padesát procent. No, nic není dokonalé. Člověk se musí spokojit s tím, co zrovna je, a pak se snažit dál.“

„Byl jsi celý žhavý do toho, abych si Petra vzala. Musel jsi vědět, jak to dopadne, líp než já nebo on.“

„Petr nevěděl vůbec nic.“

„Ale vyšlo ti to – na padesát procent. Dostal jsi Petra Keatinga tam, kam jsi ho dostat chtěl – je z něj nejžádanější architekt v zemi, a lepí se teď na tebe jako bláto na galoše.“

„Tvůj styl vyjadřování se mi nikdy nelíbil, ale uznávám, že je výstižný. Já bych to asi řekl jinak: že jeho duše vrtí ocáskem. Jsi přece jen jemnější.“

„A co těch zbylých padesát procent? Zklamání?“

„Dá se říct, že úplné. Moje chyba. Mohlo mě napadnout, že někdo jako Petr Keating, ač v roli tvého manžela, tě zničit nemůže.“

„Aspoň jsi upřímný.“

„Už jednou jsem ti řekl, že to je jediný způsob, s jakým má člověk u tebe šanci. Kromě toho, určitě ti netrvalo celé dva roky, abys zjistila, co jsem si od toho manželství sliboval.“

„A ty si myslíš, že Gail Wynand tvé dílo dokončí?“

„Mohl by. Co myslíš?“

„Já myslím, že v téhle frašce nehraju hlavní roli. Mám pocit, že mi opět nabízíš vedlejší roli. Jednou jsi to nazval ‚omáčkou‘, ne? Co máš proti Wynandovi?“

Zasmál se; jeho smích prozradil, že tu otázku nečekal. Řekla opovržlivě: „Nemusíš mi předvádět, že tě to vyvedlo z míry, Ellsworthi.“

„No dobrá. Budeme mluvit otevřeně. Proti panu Gailu Wynandovi nemám nic zvláštního. Vaše setkání plánuji už dlouho. Zajímají-li tě i nepodstatné detaily, pak mě včera ráno něčím otrávil. Je až příliš všímavý. Takže jsem si řekl, že už je nejvyšší čas.“

„A Stoneridge se hodil.“

„A Stoneridge se hodil. Věděl jsem, že se ti na tom bude něco líbit. Kvůli své zemi, kvůli své duši nebo kvůli muži, kterého miluješ, by ses nikdy neprodávala. Ale abys pro Petra Keatinga získala zakázku, které není hoden, to klidně uděláš. Uvidíme, jak moc nepoznamenána z toho vyjdeš. Nebo Gail Wynand. Sám jsem na to zvědavý.“

„Vystihl jsi to docela přesně, Ellsworthi.“

„Vážně? Myslíš i to s tím mužem, kterého miluješ – kdybys tedy nějakého milovala?“

„Ano.“

„Ty by ses pro Roarka neprodala? I když vlastně nechceš jeho jméno ani slyšet, že?“

„Howard Roark,“ řekla klidně.

„Máš poměrně dost odvahy, Dominiko.“

V tu chvíli se vrátil Keating se sklenkami na podnosu. Oči mu nadšeně plály a rozmáchle gestikuloval.

Toohey pozvedl svou sklenku a řekl:

„Na Gaila Wynanda a newyorský Prapor!“

3

Gail Wynand vstal a přivítal ji na půli cesty mezi pracovním stolem a dveřmi své kanceláře.

„Těší mě, paní Keatingová,“ řekl.

„Těší mě, pane Wynande,“ řekla Dominika.

Přisunul jí židli, když však usedla, nevrátil se zpátky za svůj stůl, ale zůstal stát a zkoumavým okem odborníka si ji prohlížel. Dělal to s rutinní samozřejmostí, jako by byla s jeho záměry plně srozuměna a jako by na jeho chování nebylo nic nevhodného.

„Vypadáte jako stylizovaná verze své vlastní stylizované verze,“ prohlásil. „Při pohledu na předlohu uměleckého díla se z člověka obvykle stává ateista. Tentokrát však zápas mezi sochařem a Bohem skončil těsnou remízou.“

„Jakým sochařem?“

„Který vytvořil vaši sochu.“

Že ta socha v sobě skrývá příběh, tušil hned, ale teď ho v tom utvrdilo cosi v její tváři, jakési napětí, které na okamžik narušilo dokonalou lhostejnost jejího sebeovládání.

„Kdy a kde jste tu sochu viděl, pane Wynande?“

„Dnes ráno, v mé soukromé galerii.“

„Jak jste k ní přišel?“

Teď byl na řadě on, aby odhalil své překvapení. „Copak vy to nevíte?“

„Ne.“

„Poslal mi ji váš přítel Ellsworth Toohey. Daroval mi ji.“

„Aby mi umožnil se s vámi setkat?“

„Nebylo to asi přímo kvůli tomu. Ale v podstatě – ano.“

„To mi neřekl.“

„Vadí vám, že tu sochu mám?“

„Nijak zvlášť.“

„Čekal jsem, že řeknete, že vás to těší.“

„Netěší mě to.“

Opřel se ležérně o hranu stolu, natáhl nohy a překřížil je v kotnících.

„Mám tomu rozumět tak, že jste do této chvíle nevěděla, kde ta socha je, a snažila jste se to zjistit?“ zeptal se.

„Dva roky.“

„Teď už vaše být nemůže.“ A pak dodal, nespouštěje z ní pohled: „Stoneridge ano.“

„Unáhlila jsem se. Těší mě, že vám ji Toohey dal.“

Pocítil lehký záchvěv triumfu – a zároveň zklamání, že dokáže číst její myšlenky, že je přece jen průhledná.

„Protože jste tak získala možnost tohoto rozhovoru?“

„Ne. Protože jste předposlední člověk na světě, jemuž bych tu sochu chtěla svěřit. Toohey je ten poslední.“

Triumfální pocit ho rychle opustil; to nebylo přesně to, co by měla říkat nebo si myslet žena, která chce získat Stoneridge.

„Vy jste nevěděla, že ji má Toohey?“

„Ne.“

„Měli bychom si na našeho společného přítele, pana Ellsworthe Tooheyho, trochu posvítit. Nerad dělám někomu pěšáka a pochybuji, že vy ano nebo že byste se k tomu nechala přinutit. Pan Toohey se rozhodl zamlčet až příliš mnoho věcí. Například jméno toho sochaře.“

„To vám neprozradil?“

„Ne.“

„Steven Mallory.“

„Mallory?… Nemáte snad na mysli toho Malloryho, co se ho pokusil…“ Hlasitě se rozesmál.

„Copak?“

„Toohey mi tvrdil, že si na to jméno nemůže vzpomenout. Zrovna tohle jméno mu vypadlo z paměti.“

„Vás ještě může pan Toohey něčím překvapit?“

„V posledních dnech se mu to párkrát podařilo. Za tou jeho vlezlou drzostí se skrývá jakási pronikavá vnímavost. Něco velmi obtížně postižitelného. Skoro to jeho umění obdivuji.“

„Tak to máme rozdílný vkus.“

„Úplně ve všem? I v sochařství – a architektuře?“

„V architektuře bezesporu.“

„Není to náhodou věc, kterou byste přede mnou říkat neměla?“

„Možná.“

Podíval se na ni. „Jste zajímavá.“

„Proto jsem to neřekla.“

„Tak to už je třetí chyba.“

„Třetí?“

„První byla ta s panem Tooheym. V dané situaci bych předpokládal, že ho budete přede mnou vychvalovat. Že ho budete citovat. Že využijete jeho věhlasu znalce architektury.“

„Předpokládám, že Ellsworthe Tooheyho znáte. V tom případě by jeho citace ztratily veškerý efekt.“

„Právě to jsem chtěl říct – kdybyste mi dala příležitost, kterou mi dát nechcete.“

„Možná by to bylo zábavnější.“

„Čekala jste, že se budete bavit?“

„Já se bavím.“

„I tou záležitostí se sochou?“ To byl jediný bod, v němž objevil její slabé místo.

„Ne,“ řekla tvrdě. „Tím ne.“

„Povězte mi, kdy ta socha vznikla a pro koho?“

„Má to být snad další z věcí, které už pan Toohey zapomněl?“

„Zřejmě ano.“

„Pamatujete si na skandál kolem stavby známé jako Stoddardův chrám? Jsou to dva roky. Byl jste tou dobou někde pryč.“

„Stoddardův chrám… Jak víte, kde jsem byl před dvěma lety?… Počkejte, Stoddardův chrám. Už si vzpomínám – ten bezbožný kostel, nebo co to bylo za objekt, díky němuž se tehdy v církevním sboru rozpoutal hotový záchvat hysterie a zuřivosti.“

„Ano.“

„Měla tam stát…“ Zarazil se. Hlas mu ztěžkl a znejistěl – podobal se teď jejímu. „Šlo tam také o nějaký ženský akt.“

„Ano.“

„Aha.“

Chvíli mlčel. Pak, jako by v sobě potlačoval vztek, jehož příčinu nemohla znát, drsně řekl:

„Byl jsem se svou jachtou na Bali. Mrzí mě, že celý New York viděl tu sochu dřív než já. Když jsem na cestách, tak noviny nečtu. Na mé jachtě platí striktní příkaz vyhodit každého, kdo se objeví s některými Wynandovými novinami v její blízkosti.“

„Viděl jste někdy fotografie Stoddardova chrámu?“

„Ne. Vyrovnal se snad kvalitou té soše?“

„Ta socha se skoro vyrovnala jeho kvalitám.“

„Tuším, že ho pak zbourali, ne?“

„Ano. Za pomoci Wynandových novin.“

Pokrčil rameny. „Vzpomínám si, že Alvah Scarret si to vychutnal. Byla to celkem úspěšná aféra. Škoda že jsem u toho nebyl. Ale Alvah si s tím skvěle poradil. Jak vlastně víte, že jsem byl pryč, a jak si to můžete pamatovat?“

„Ta aféra mě připravila o práci, kterou jsem dělala pro vás.“

„O práci? Pro mne?“

„Vy nevíte, že jsem se dřív jmenovala Dominika Franconová?“

Pod dokonale padnoucím sakem bylo vidět, jak mu poklesla ramena a on se trochu nahrbil; bylo to gesto překvapení – a bezradnosti. Chvíli na ni jen zcela nezakrytě zíral. Pak řekl:

„Ne.“

Netečně se usmála. „Zdá se, že Toohey nám to chtěl oběma ztížit, jak jen to šlo.“

„Čert vem Tooheyho. Tady něco nehraje. Nedává to smysl. Vy jste Dominika Franconová?“

„Za svobodna.“

„A pracovala jste tady, v téhle budově, několik let?“

„Šest.“

„Jak to že jsem vás nikdy předtím nepotkal?“

„Copak se potkáváte se všemi svými zaměstnanci?“

„Řekl bych, že víte, jak to myslím.“

„Mám to říct za vás?“

„Ano.“

„Proč jsem se s vámi nepokusila setkat už dřív?“

„Ano.“

„Nijak jsem po tom netoužila.“

„A právě to nedává žádný smysl.“

„Mám to nechat bez komentáře, anebo si to mám nějak vyložit?“

„Ušetřím vás rozhodování. S vaší krásou a při vědomí toho, co se o mně říká – proč jste se nepokusila udělat v Praporu skutečnou kariéru?“

„Nikdy jsem o skutečnou kariéru v Praporu nestála.“

„Proč ne?“

„Možná ze stejného důvodu, z jakého nechcete mít Wynandovy noviny na své jachtě.“

„To je pádný důvod,“ řekl tiše. Pak se už opět normálním hlasem zeptal: „Co jste asi tak mohla provést, že jsem vás vyhodil? Nebyla jste dost loajální vůči naší politice?“

„Snažila jsem se Stoddardův chrám obhajovat.“

„To vás nenapadlo nic lepšího než se snažit zrovna v Praporu prosazovat upřímnost?“

„Právě jsem vám to chtěla říct – kdybyste mi dal příležitost.“

„Bavíte se?“

„Tehdy mi to zábavné nepřipadalo. Pracovala jsem tu ráda.“

„To jste v téhle budově jediná, kdo něco takového řekl.“

„Určitě ne. Minimálně jedna ze dvou.“

„Kdo je ten druhý?“

„Vy, pane Wynande.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“ Když zvedl hlavu, zachytil v jejích očích náznak pobavení a zeptal se: „Řekla jste to jen proto, abyste ze mě dostala tuhle odpověď?“

„Ano, asi ano,“ odpověděla klidně.

„Dominika Franconová…“ zopakoval si pro sebe. „Vaše články se mi líbily. Skoro bych si přál, abyste tu teď seděla proto, že u nás chcete znovu pracovat.“

„Jsem tu kvůli Stoneridge.“

„Já vím, jistě.“ Znovu se pohodlně opřel o hranu stolu, aby si vychutnal její dlouhou přesvědčovací řeč. Byl zvědav na to, jaké argumenty použije a jak se vypořádá s rolí prosebnice. „Tak spusťte.“

„Byla bych ráda, kdybyste tu zakázku dal mému manželovi. Chápu samozřejmě, že nemáte jediný důvod, proč byste to dělal – pokud bych nepřistoupila na to, že se s vámi vyspím. Je-li to pro vás dostatečný důvod – jsem ochotna to udělat.“

Mlčky ji pozoroval, nedávaje najevo sebemenší známku jakékoli reakce. Seděla vzpřímeně a dívala se mu do očí, mírně udivena jeho zamyšlením, jako by její slova nevyžadovala žádnou zvláštní pozornost. Ať hledal v její tváři jakkoli usilovně, nedařilo se mu v ní spatřit nic jiného než výraz s jejími slovy naprosto neslučitelné, nedotčené čistoty.

Řekl:

„To jsem vám měl navrhnout já. Ale ne tak hrubě a ne hned při prvním setkání.“

„Aspoň nemusíte lhát a ušetříte si čas.“

„Vy svého manžela nemilujete?“

„Pohrdám jím.“

„Vy nevěříte v jeho geniální umělecké schopnosti?“

„Myslím, že je to podprůměrný architekt.“

„Tak proč to děláte?“

„Baví mě to.“

„Myslel jsem, že z takových důvodů dělám věci jen já.“

„Z toho byste si neměl nic dělat. Jsem přesvědčená, že po originalitě jste nikdy nijak neprahl, pane Wynande.“

„Vám je v podstatě jedno, jestli váš manžel tu zakázku dostane nebo ne, že?“

„Ano.“

„A ani netoužíte po tom se mnou vyspat?“

„Vůbec ne.“

„Ženu, která by dokázala něco takového předstírat, bych snad mohl i obdivovat. Až na to, že vy to nepředstíráte.“

„To opravdu ne. Jenom mě prosím nezačněte obdivovat. Snažila jsem se tomu zabránit.“

Usmál se. Jeho obličejové svaly se nemusely nijak zvlášť namáhat; náznak výsměchu byl na jeho tváři patrný neustále, jen se občas na okamžik trochu zvýraznil, aby se zase nenápadně stáhl zpátky. A právě teď se zvýraznil.

„Každopádně,“ řekl, „jsem vaším hlavním motivem stejně já. Chcete se mi přece prodat.“ Zachytil pohled, který se jí nepodařilo skrýt, a dodal: „Ne, neradujte se, že bych snad udělal tak školáckou chybu. Nemyslel jsem to v tom zažitém slova smyslu. Myslel jsem tím přesný opak. Neřekla jste snad, že jsem pro vás předposlední člověk na světě? Vy nechcete získat Stoneridge. Vy se chcete prodat z té nejnižší pohnutky tomu nejnižšímu člověku, kterému se prodat můžete.“

„Nečekala jsem, že na to přijdete,“ řekla prostě.

„Vy mi chcete – muži to někdy dělají, ale ženy ne – dát tím, že se se mnou vyspíte, najevo, jak hluboce mnou pohrdáte.“

„Ne vámi, pane Wynande. Sebou.“

Úzká linka jeho úst se mírně sevřela, jako by se mu na rty tlačila první hrozba nějakého osobního prozrazení – nedobrovolného, a proto slabošského – a on se to snažil zadržet. Řekl:

„Většina lidí je schopna jít třeba do krajnosti, aby si dokázali, že si sami sebe váží.“

„Ano.“

„A potřeba najít úctu k sobě samému je samozřejmě důkazem toho, že si sami sebe neváží.“

„Ano.“

„A chápete význam toho, proč chcete sama sebou opovrhovat?“

„Protože sama sebou neopovrhuji?“

„A protože nikdy nebudete.“

„Nečekala jsem, že přijdete i na tohle.“

„Už mlčím – jinak bych mohl přestat být předposledním člověkem na světě a nemusel bych pak už vyhovovat vašim záměrům.“ Postavil se. „Mohu vám teď oficiálně sdělit, že vaši nabídku přijímám?“

Souhlasně přikývla.

„Ostatně,“ řekl, „je mi upřímně jedno, koho si na stavbu Stoneridge najmu. Na žádnou ze svých staveb jsem si dobrého architekta nenajal. Dávám veřejnosti to, co chce. Tentokrát jsem s výběrem otálel, protože mám už těch břídilú, kteří pro mě kdy pracovali, po krk a je těžké se rozhodnout, když nemáte žádná pevná měřítka nebo pádné důvody. Doufám, že vám nevadí, že jsem tak otevřený. Jsem vám opravdu vděčný, že jste mi poskytla lepší důvod, než v jaký bych mohl doufat.“

„Těší mě, že jste neřekl, že jste se stavbám Petra Keatinga vždycky obdivoval.“

„Neřekla jste mi, jak moc vás těší, že jste se dostala do exkluzivního výběru milenek Gaila Wynanda.“

„Když vám to udělá radost. Ale myslím, že spolu budeme vycházet velmi dobře.“

„Také si myslím. Přinejmenším jste pro mne novou zkušeností: mohu dělat to, co jsem vždycky dělal – ale upřímně. Chcete nyní slyšet mé podmínky? Doufám, že vám nevadí, když budu věci nazývat pravými jmény.“

„Poslouchám.“

„Strávíte se mnou dva měsíce na mé jachtě. Vyplujeme za deset dní. Až se vrátíme, budete opět volná a můžete se vrátit ke svému manželovi – se smlouvou na Stoneridge.“

„Souhlasím.“

„Rád bych se s vaším manželem seznámil. Můžete se mnou v pondělí povečeřet?“

„Je-li to vaše přání.“

Když vstala, zeptal se:

„Chcete vědět, jaký je rozdíl mezi vámi a tou sochou?“

„Ne.“

„Ale já vám to chci říct. Je fascinující vidět stejné prvky použité ve dvou kompozicích s naprosto opačnými tématy. Všechno, co je v té soše z vás, je ztělesněním absolutní euforie. Vy sama jste však ztělesněním utrpení.“

„Utrpení? Nejsem si vědoma, že bych to dala jakkoli najevo.“

„To je pravda. A to jsem měl právě na mysli. Žádný šťastný člověk nemůže být tak odolný vůči bolesti.“

Wynand zavolal svému obchodníkovi s uměním a požádal ho, aby pro něj uspořádal soukromou výstavu prací Stevena Malloryho. Osobní setkání s Mallorym odmítl; nikdy se nescházel s autory děl, která se mu líbila. Obchodník splnil úkol briskně. Wynand koupil pět z vystavených děl – a zaplatil za ně víc, než by byl obchodník doufal za ně získat. „Pan Mallory by rád věděl, jak se mu podařilo upoutat vaši pozornost.“

„Viděl jsem jednu z jeho soch.“

„Kterou?“

„Na tom nezáleží.“

Toohey čekal, že mu Wynand po setkání s Dominikou zavolá. Nezavolal. Když se však pár dní nato náhodou potkali v redakci, zeptal se ho Wynand nahlas:

„To se vás pane Toohey pokusilo zastřelit tolik lidí, že si nepamatujete jejich jména?“

Toohey se usmál a odpověděl: „Určitě jich po tom minimálně tolik touží.“

„V tom případě lidem kolem sebe dost lichotíte,“ prohlásil Wynand na odchodu.

Petr Keating zíral na nádherný interiér restaurace. Bylo to nejexkluzivnější místo v celém New Yorku, a také nejdražší. Keating se kochal pohledem a v duchu se pyšnil myšlenkou, že je tu coby host Gaila Wynanda.

Nad vybranou elegancí Wynandovy postavy, sedící na opačné straně stolu, se snažil nežasnout příliš okatě. V duchu Wynandovi blahořečil za to, že je pozval na večeři na veřejné místo. Za Wynandem se všichni otáčeli – sice diskrétně a s nacvičenou nenápadností, ale otáčeli se – a jejich zájem patřil tedy i dvěma hostům u jeho stolu.

Dominika seděla mezi nimi. Měla na sobě bílé, splývavé šaty s dlouhým rukávem a strohým límcem, jakýsi hábit jeptišky, jemuž dodávala efekt oslnivé večerní róby jen skutečnost, že se tak výrazně vymykal svému účelu. Neměla na sobě žádné šperky. Zlaté vlasy se podobaly kapuci. Matně bílé hedvábí kopírovalo v hranatých plochách pohyby jejího těla, odhalujíc jeho přítomnost chladně nevinným způsobem, jako tělo nějakého posvátného exponátu, přesahujícího hranici touhy či potřebu něco skrývat. Keatingovi připadaly její šaty příliš obyčejné. Všiml si však, že Wynand je pohledem ocenil.

Od vzdáleného stolu se někdo vytrvale díval jejich směrem, někdo vysoký a rozložitý. Pak se jeho objemná hmota nadzvedla – a Keating poznal Ralstona Holcomba, který se k nim hned rozběhl.

„Petře, chlapče, rád tě vidím,“ zahalasil Holcombe, potřásaje mu rukou, ukláněje se Dominice a okatě přezíraje Wynanda. „Kde se pořád schováváte? Jak to že vás není nikde vidět?“ Tři dny předtím byli společně na obědě.

Wynand se zvedl ze židle a zůstal stát v nepatrném, zdvořilém předklonu. Keating na chvíli zaváhal a pak ze sebe se zjevnou neochotou vysoukal:

„Pan Wynand – pan Holcombe.“

„Snad to není pan Gail Wynand?“ zvolal Holcombe s dokonalou nevinností.

„Pane Holcombe, kdybyste potkal jednoho z bratří Smithových, známých z pastilek proti kašli, myslíte, že byste ho poznal?“ zeptal se Wynand.

„No – snad ano,“ odpověděl Holcombe a nechápavě zamrkal.

„Můj obličej je, pane Holcombe, znám stejně jako otřepaná fráze.“

Holcombe zamumlal pár shovívavých povšechností a rychle se vzdálil.

Wynand se chápavě usmál. „Nemusíte se bát mi pana Holcomba představit, pane Keatingu, i když je také architekt.“

„Já že se bojím, pane Wynande?“

„Zcela zbytečně, všechno je přece dohodnuto. Copak vám paní Keatingová neřekla, že Stoneridge je váš?“

„Já… ne, to mi neřekla… to jsem nevěděl…“ Wynand se usmíval, ale jeho úsměv byl nehybný, a Keating si to vysvětlil tak, že má mluvit dál, dokud ho někdo nezastaví. „Netroufal jsem si doufat… alespoň ne hned… samozřejmě jsem si říkal, že tahle večeře by mohla být určitým znamením… že by vám mohla pomoci v rozhodnutí…“ Pak z něj náhle samovolně vypadlo: „To vždycky lidi takhle překvapujete – přesně takhle?“

„Kdykoli mám tu příležitost,“ přiznal Wynand slavnostně.

„Vynasnažím se, abych si tu poctu zasloužil a splnil vaše očekávání, pane Wynande.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Wynand.

S Dominikou toho příliš nenamluvil. Jeho pozornost se zdála být plně soustředěna na Keatinga.

„Mé dřívější práce se vždy těšily přízni veřejnosti,“ prohlásil Keating, „ale Stoneridge chci pojmout jako své nejlepší dílo.“

„To zní jako velký závazek, při tak skvělém seznamu vašich prací.“

„Nikdy bych nedoufal, že by moje práce byly natolik významné, aby upoutaly vaši pozornost, pane Wynande.“

„Ale já je znám docela dobře. Budova Cosmo-Slotnicku, čistý Michelangelo.“ Keatingova tvář se nad tou chválou celá zatetelila. Věděl, že Wynand je velkým znalcem umění a že by ho nepřirovnával k takovému velikánovi jen tak. „Budova Prudential Bank, pravý Palladio. Slotternův obchodní dům, vykradený Christopher Wren.“ Keatingův výraz se rázem změnil. „Vida, jak příkladnou společnost mohu mít za cenu jednoho. No není to skvělý obchod?“

Keating se křečovitě usmál a poznamenal:

„Slyšel jsem, že máte velký smysl pro humor, pane Wynande.“

„A o mém popisném stylu jste neslyšel?“

„Jak to myslíte?“

Wynand se pootočil na židli směrem k Dominice a zahleděl se na ni, jako by zkoumal neživý předmět.

„Vaše žena má nádherné tělo, pane Keatingu. Ramena jsou sice příliš úzká, ale v poměru k ostatním částem těla obdivuhodně vyvážená. Nohy má příliš dlouhé, ale dodávají jí elegantní linii, jakou mívají dobré jachty. Její ňadra jsou nádherná, nemyslíte?“

„Architektura je jen hrubá profese, pane Wynande,“ pokusil se Keating o žertovný tón. „Nedává člověku zrovna dobrou přípravu na vyšší úrovně intelektuálních debat.“

„Vy mi nerozumíte, pane Keatingu?“

„Kdybych o vás nevěděl, že jste dokonalý gentleman, mohl bych si to vykládat různě, ale vy si ze mě přece neutahujete.“

„Přesně tomu se snažím vyhnout.“

„Vaše komplimenty mě samozřejmě těší, pane Wynande, ale nejsem tak ješitný, abych si myslel, že musíme mluvit zrovna o mé ženě.“

„Proč ne, pane Keatingu? Není přece nic špatného na tom, když se lidé baví o něčem, co mají – nebo budou mít – společného.“

„Pane Wynande, já… já vám nerozumím.“

„Mám to říct jasněji?“

„Ne, já…“

„Ne? Můžeme tedy téma Stoneridge uzavřít?“

„Ale ne, o Stoneridge klidně mluvme! Já…“

„To ale právě děláme, pane Keatingu.“

Keating se rozhlédl po místnosti. Říkal si, že takové věci by se přece neměly řešit na takovém místě, jeho distingovaná okázalost jen podtrhovala zrůdnost jejich počínání; raději by byl v nějakém zatuchlém sklepě. V duchu si říkal: krev na dlažebních kostkách – prosím, ale krev na koberci v salonu…

„Je mi jasné, že jste jen žertoval, pane Wynande,“ řekl.

„V tom případě teď musím zase já ocenit váš smysl pro humor, pane Keatingu.“

„Takové věci… takové věci se přece nedělají…“

„Chtěl jste asi říct něco jiného, pane Keatingu. Měl jste na mysli, že se dělají, ale že se o nich nemluví.“

„Nenapadlo mě, že…“

„Napadlo vás to dřív, než jste sem přišel. Ale nevadilo vám to. Uznávám, že se chovám odporně. Překračuji všechna pravidla lásky k bližnímu. Je nanejvýš kruté být upřímný.“

„Prosím vás, pane Wynande… nechme toho. Nevím… jak na to mám reagovat.“

„Ale to je přece jasné. Měl byste mi dát facku.“ Keating se uchechtl. „Ale to jste měl udělat už před několika minutami.“

Keating si všiml, že se mu potí dlaně a že se snaží podepřít tím, že se křečovitě přidržuje ubrousku na svém klíně. Wynand i Dominika byli zabráni do jídla, jedli pomalu a vybraně, jako by seděli u jiného stolu. Keatingovi připadalo, že to ani nejsou lidská těla, ani jeden z nich; něco z té atmosféry zmizelo; světlo křišťálových lustrů v místnosti se změnilo v rentgenové paprsky, jež se mu prokousávaly nejen kostmi, ale ještě mnohem hlouběji; vypadají jako dvě duše, říkal si, sedící u stolu, jako duše, které drží tvar jen díky společenským šatům, duše bez masa a kostí, hrozivé v obnaženosti svého zjevu – o to hrozivější, že očekával muka trýznění, a přitom měl před sebou čistotu a nevinnost. Co asi vidí oni, říkal si, co by asi obsahovaly moje šaty, kdyby moje fyzická schránka náhle zmizela?

„Takže se nedohodneme?“ zeptal se Wynand. „Vy to udělat nechcete, pane Keatingu? Samozřejmě že nemusíte. Stačí, když řeknete, že si nic z toho nepřejete. Mně to vadit nebude. Tamhle sedí pan Ralston Holcombe. Určitě také dokáže Stoneridge postavit.“

„Nevím, o co vám jde, pane Wynande,“ zašeptal Keating. Jeho pohled byl upřený do rajčatového aspiku na salátové míse; aspik byl měkký a třásl se; udělalo se mu špatně.

Wynand se obrátil na Dominiku.

„Pamatujete se na naši rozmluvu o dokazování si různých věcí, paní Keatingová? Řekl jsem vám tehdy, že vaše snaha bude vždy marná. Podívejte se na svého manžela. Ten je v tom přímo přeborník – a nestojí ho to žádnou námahu. Takhle se na to musí jít. Zkuste se mu někdy vyrovnat. A nemusíte mi říkat, že to nedokážete. To já totiž vím. Vy jste pouhý amatér, má milá.“

Keating si v duchu říkal, že by měl něco říct, ale nemohl, ne dokud měl před sebou ten salát. Ta hrůza stoupala z té mísy, nikoli z toho uhlazeného netvora sedícího naproti němu; kdekoli jinde v té místnosti bylo teplo a bezpečí. Naklonil se prudce dopředu a loktem srazil mísu na zem. Vypravil ze sebe zvuk vyjadřující omluvu. Pak se vedle něj objevil obrys něčí postavy, zaslechl vlídné, uklidňující hlasy a za chvíli zmizel obsah mísy z koberce.

Pak zaslechl něčí hlas, jak říká: „Proč to děláte?“ Uviděl dvě tváře dívající se na něj a uvědomil si, že to byl jeho vlastní hlas.

„Pan Wynand to nedělá proto, aby tě nějak trápil, Petře,“ pronesla Dominika klidně. „Dělá to kvůli mně. Aby zjistil, kolik toho snesu.“

„To je pravda, paní Keatingová,“ přiznal Wynand. „Částečně. Zbytek té pravdy je ten, že to dělám, abych se ospravedlnil.“

„Před kým?“

„Před vámi. A snad i sám před sebou.“

„Máte to zapotřebí?“

„Někdy ano. Prapor je opovrženíhodný deník, že? No a já jsem obětoval svou čest, abych získal výsadní postavení, z něhož se můžu bavit pozorováním toho, jak čest ovládá jiné.“

Pod mými šaty teď není vůbec nic, pomyslel si Keating, protože ty dvě tváře si ho přestaly úplně všímat. Byl v bezpečí; jeho místo u stolu bylo prázdné. Z jakési velké, od všeho odpoutané vzdálenosti se jen divil, proč se ti dva na sebe dívají tak přátelsky, vůbec ne jako nepřátelé, ne jako dva kati, ale jako dva kamarádi.

Dva dny před vyplutím, v pozdní noční hodině, zavolal Wynand Dominice.

„Mohla byste teď hned přijet ke mně?“ zeptal se, a když uslyšel krátké ticho, dodal: „Ne, nejde o to, na co zřejmě myslíte. Dané slovo nikdy neporušuji. Budete zcela v bezpečí. Jen bych vás dnes večer rád viděl.“

„Dobře,“ řekla a zarazila se, když uslyšela jeho tiché: „Děkuji.“

Když se dveře výtahu otevřely do soukromé vstupní haly jeho bytu, už na ni čekal, ale nenechal ji vystoupit a naopak přistoupil k ní.

„Nechci, abyste šla ke mně domů,“ řekl. „Pojedeme o patro níž.“

Obsluha výtahu na něj užasle pohlédla.

Kabina se zastavila a otevřela se před zamknutými dveřmi. Wynand je odemkl a ustoupil, aby mohla vejít jako první. Vstoupili do jeho galerie. Uvědomila si, že se ocitla tam, kam ještě nikdy nikdo cizí nevstoupil. Neřekla nic. A on jí nic nevysvětloval.

Čtyři hodiny se procházela obrovskými prostorami a prohlížela si neskutečně krásné poklady. Všude byly husté koberce, dokonale tlumící zvuk kroků, nedoléhaly sem zvuky města, nebyla tu žádná okna. Kráčel za ní, a kdykoli se zastavila, zastavil se také. Jeho oči přejížděly z předmětu na předmět společně s jejími. Občas jí pohlédl do tváře. U sochy ze Stoddardova chrámu se nezastavila.

Nezdržoval ji ani na ni nespěchal, jako by to místo přenechal výhradně jí. Když se rozhodla odejít, vyprovodil ji ke dveřím. Zeptala se ho:

„Proč jste chtěl, abych to viděla? Tím v mých očích stoupnout nemůžete. Spíš naopak.“

„Ano, to bych čekal,“ řekl tiše, „kdybych o tom takhle uvažoval. Já jsem o tom ale takhle nepřemýšlel. Prostě jsem chtěl, abyste to viděla.“

4

Když vystoupili z auta, slunce právě zapadlo. Na okrajích mraků a ocelových částech jachty utkvěly na pozadí oblohy a moře, zelené oblohy nad plochou rozlité rtuti, zbytky ohně. Jachta vypadala jako bílá šmouha, citlivé tělo vzpínající se na uzdě nehybnosti.

Dominika se zahleděla na zlatá písmena – Ale ano – na elegantní bílé přídi.

„Co ten název znamená?“ zeptala se.

„To je odpověď těm, kteří už dávno nežijí. I když jsou to možná jediní, kteří zůstanou nesmrtelní. Víte, v dětství jsem nejčastěji slýchal jednu větu: Ty tady nešéfuješ.“

Věděla z doslechu, že na otázku ohledně jména své jachty ještě nikdy nikomu neodpověděl. Jí odpověděl okamžitě, aniž by se tvářil, že tím činí nějakou výjimku. V jeho chování vycítila jakýsi klid, u něj nezvyklý a nový, pocit tiché konečnosti.

Jakmile vstoupili na palubu, dala se jachta do pohybu, jako by reagovala na impuls jeho kroků. Stál u zábradlí, nedotýkal se jí a díval se na dlouhý, hnědý pás pobřeží, stoupající a klesající proti obloze, jenž se jim pomalu vzdaloval. Pak se obrátil k ní. Neviděla v jeho očích nic nového, žádný začátek něčeho jiného, ale jen pokračování téhož pohledu – jako by se na ni díval pořád.

Když sestoupili do podpalubí, uvedl ji do její kabiny. „Kdybyste cokoli potřebovala, dejte mi prosím vědět,“ řekl a odešel jinými dveřmi. Za nimi spatřila část jeho ložnice. Zavřel za sebou a ona osaměla.

Nečinně bloumala po kabině. Šmouha její postavy se odrážela na naleštěných deskách ze světlého dřeva, jimiž byla kabina obložena, a následovala její pohyby. Natáhla se do nízkého křesla, překřížila nohy v kotnících, ruce hodila za hlavu a v kulatém rámu okna sledovala, jak se zelená mění v temně modrou. Pohnula rukou a rozsvítila lampičku; modrá barva zmizela a zůstal po ní jen zasklený černý kruh.

Stevard jí přišel oznámit, že se podává večeře. Wynand zaklepal na její dveře a doprovodil ji do jídelny. Jeho chování ji zaráželo; vyzařovala z něj radost, ale v klidném odstínu té radosti cítila jakousi zvláštní upřímnost.

Když usedli za stůl, zeptala se ho:

„Proč jste mě nechal samotnou?“

„Myslel jsem, že třeba chcete být sama.“

„Abych si na tu myšlenku zvykla?“

„Chcete-li to tak chápat.“

„Byla jsem na ni zvyklá, než jsem přišla do vaší kanceláře.“

„Ano, ovšem. Odpusťte, že jsem vám neprávem připsal nějakou slabost. Polepším se. Mimochodem, ještě jste se mě nezeptala, kam plujeme.“

„To by přece byla také slabost.“

„Pravda. Jsem rád, že je vám to jedno. Nikdy totiž nemám přesný cíl. Tahle loď nikam nepluje, ale vždy jen odněkud odplouvá. Pokud se zastavím v přístavu, pak jen pro pouhé potěšení z toho, že ho mohu zase opustit. Vždycky si říkám: další místo, které mě nedokázalo zadržet.“

„Také jsem dřív hodně cestovala. Vždycky jsem měla úplně stejný pocit. Prý je to proto, že nemám ráda lidi.“

„Vy ale nejste tak hloupá, abyste tomu věřila, že?“

„Nevím.“

„Určitě jste tu pitomost prohlédla. Myslím tu, která považuje za ztělesnění lásky k lidem vepře – tvora, jenž sežvýká cokoli. Člověk, který nemá rád lidi, je ve skutečnosti ten, který miluje všechny bez rozdílu a všude se cítí jako doma. Od nikoho nic nečeká, takže ho ani nemůže nikdo ničím překvapit.“

„Myslíte lidi, kteří tvrdí, že i v tom nejhorším z nás je něco dobrého?“

„Myslím lidi, kteří mají tu nehoráznou drzost tvrdit, že umělec, který stvořil vaši sochu, je stejně obdivuhodný jako člověk, který vyrábí pouťové balonky s obrázkem Mickey Mouse. Myslím lidi, kteří obdivují ty, jimž se Mickey Mouse líbí víc než vaše socha – a že jich je hodně. Myslím lidi, kteří obdivují Johanku z Arku stejně jako prodavačky v módních salonech na Broadwayi. Myslím lidi, které vaše krása naplňuje vzrušením stejně jako krása žen, jež potkávají v metru – myslím takové ženy, které si neumějí dát nohu přes nohu a veřejně odhalují stehna a podvazky. Myslím lidi, které uchvacují čisté, klidné, odvážné oči muže hledícího dalekohledem do dálek stejně jako pohled imbecila civícího do prázdna. Myslím značně civilizovanou, početnou, ušlechtilou společnost. Stále si myslíte, že nemáte ráda lidi, paní Keatingová?“

„Říkáte věci, které – co se pamatuju – už od dětství, od chvíle, kdy jsem začala vidět a myslet – mě…“ Zarazila se.

„Vás trápily. Jistě. Protože nemůžeme milovat člověka bez pocitu nenávisti vůči většině těch tvorů, kteří se za něho jen vydávají. Buď, anebo. Nemůžeme milovat Boha a zároveň schvalovat bezbožnost. Pokud ovšem můžeme bezbožnost poznat. Protože Boha neznáme.“

„Co mi řeknete, když vám na to odpovím stejnou větou, kterou všude slýchám – že láska znamená odpuštění?“

„Řeknu vám, že je to něco tak neslušně nízkého, že toho ani nejste schopna – ač si myslíte, že v tom vynikáte.“

„Nebo že láska znamená soucit.“

„Prosím vás, nechte toho. Je dost hrozné takové nesmysly vůbec poslouchat. A slyšet je z vašich úst je skoro nechutné – byť to má být jen vtip.“

„Co mi tedy odpovíte?“

„Že láska znamená úctu a obdiv a oslavu a pohled vzhůru. A ne nějakou náplast na špinavé rány. Ale to oni nevědí. Ti, kdo mají lásky plná ústa, ji nikdy skutečně nepocítili. Splácají jakýsi neslaný nemastný odvar ze sympatie, soucitu, pohrdání a obecné lhostejnosti, a říkají tomu láska. Když však člověk jednou pozná lásku jako vy nebo já – tu nejvyšší touhu po těch nejvzdálenějších výškách –, nemůže se už nikdy spokojit s ničím menším.“

„Jako já nebo vy?“

„To je to, co oba cítíme při pohledu na vaši sochu. V tom přece není žádné odpuštění, ani žádný soucit. A člověka, který tvrdí, že by tam měly být, bych nejradši zabil. Protože takový člověk necítí při pohledu na vaši sochu nic. Znamená to pro něj totéž jako pohled na zraněného psa. Dokonce si myslí, že když zaváže psovi tlapu, udělal něco šlechetnějšího, než když se podíval na vaši sochu. Toužíte-li spatřit stopu něčeho opravdu velkého, pocítit dotek euforie, hledáte-li Boha a odmítáte přijmout pouhé olizování ran, musíte být nutně považována za člověka, který nemá rád lidi, paní Keatingová, protože jste se provinila tím, že jste poznala lásku, kterou si lidstvo dosud neumí zasloužit.“

„Četl jste, pane Wynande, někdy, za co jste mě propustil?“

„Ne. Tehdy ne. A dnes bych si netroufal.“

„Proč ne?“

Její otázku přešel mlčením. Pak s úsměvem řekl: „A tak jste přišla za mnou a řekla jste mi: ‚Jste pro mne ten nejhorší člověk na světě – můžete mě mít, abych sebou mohla pohrdat. Postrádám to, z čeho většina lidí žije. Pro ně je život snesitelný, pro mě ne.‘ Už chápete, co jste mi na sebe prozradila?“

„Nečekala jsem, že na to přijdete.“

„Jistě. Od vydavatele newyorského Praporu jste to ani čekat nemohla. To je v pořádku. Já jsem zase čekal luxusní prostitutku, která se kamarádí s Ellsworthem Tooheym.“

Společně se zasmáli. Připadalo jí zvláštní, že se spolu mohou bavit tak nenuceně – jako by zapomněl na to, proč tam spolu jsou. Jeho uvolněnost se postupně změnila v nakažlivý pocit klidu.

Pozorovala, jak nevtíravě a taktně jim servírují večeři, zaujal ji kontrast bílého ubrusu a temně červených mahagonových stěn. Všechno na jachtě ji naplňovalo pocitem, jako by se poprvé v životě ocitla uprostřed skutečného přepychu; ten přepych však nebyl podstatný, tvořil jen pozadí, které sem patřilo natolik přirozeně, že se dalo přehlížet. Ten člověk zastiňoval své vlastní bohatství. Znala bohaté lidi, upjaté a krčící se před tím, co považovali za svůj nejvyšší cíl. Oslnivá nádhera tohoto místa však nebyla cílem ani vrcholným dílem muže, jenž seděl ležérně opřen naproti ní. Co asi tak může být jeho cílem, říkala si.

„Ta loď vám sluší,“ řekla.

V jeho očích zahlédla radost – a vděčnost.

„Díky… A co moje galerie?“

„Ta taky. Ale to se dá hůř omluvit.“

„Nechci, abyste mě za něco omlouvala.“ Řekl to prostě, bez výčitky.

Dojedli. Očekávala nevyhnutelné pozvání. Žádné však nepřicházelo. Seděl, kouřil, vyprávěl jí o jachtě a moři.

Její ruka se v jednu chvíli ocitla na ubruse blízko jeho. Všimla si, že se na ni dívá. Chtěla stáhnout ruku zpátky, ale přiměla se ji tam nechat. Teď to přijde, pomyslela si.

Vstal. „Pojďme chvíli nahoru na palubu.“

Stáli u zábradlí a hleděli do černé prázdnoty. Prostor kolem nich nebylo vidět, jen cítit ve vzduchu, jenž jim proudil kolem tváří. Prázdné obloze dodávalo zdání skutečnosti několik hvězd. Moře oživovalo několik jisker bílé záře na vodě.

Stál u zábradlí přirozeně uvolněný, zvednutou paží se opíral o sloupek. Pozorovala bílé jiskry, jak plují po hladině a tvarují hrany vln v rámu jeho prohnutého těla. I to mu slušelo.

Řekla:

„Chcete slyšet další otřepanou frázi, pocit, který je vám cizí?“

„Ano.“

„Pohled na moře vás nenaplňuje pocitem vlastní bezvýznamnosti.“

Zasmál se. „To tedy ne. Ani pohled na planety. Nebo na vrcholky hor. Nebo na Velký kaňon. Proč taky? Když se dívám na moře, cítím sílu člověka. Myslím na jeho úžasné schopnosti, díky nimž postavil tuhle loď, aby celý ten nekonečný prostor zdolal. Když se dívám na vrcholky hor, představuji si tunely a dynamit. Když se dívám na planety, představuji si letadla.“

„Přesně tak. A onen zvláštní pocit posvátného vytržení, který prý lidé zažívají při pozorování přírody – já ho neznám z přírody, ale…“ Zarazila se.

„Odkud?“

„Z budov,“ řekla téměř neslyšně. „Z mrakodrapů.“

„Proč jste to nechtěla vyslovit?“

„Já… nevím.“

„Klidně bych obětoval ten nejkrásnější západ slunce za jediný pohled na siluetu New Yorku. Zvlášť když člověk nevidí detaily. Jen obrysy. Obrysy a myšlenku, jež je stvořila. Nebe nad New Yorkem a zhmotnělá vůle člověka. Potřebujeme snad nějakou jinou víru? A to mi lidé popisují poutní výpravy do nějakého zapadlého místa v džungli, jež podstupují, aby se poklonili jakémusi polorozpadlému chrámu a poťouchlému kamennému netvorovi s obřím pupkem, stvořenému nějakými malomocnými divochy. Co tam chtějí spatřit, krásu a génia? Zažít pocit velkoleposti? Ať přijedou do New Yorku, postaví se na břehu Hudsonu, dívají se a pokleknou. Když vidím to město ze svého okna – ne, nepřipadám si bezvýznamný – ale říkám si, že kdyby tohle mělo někdy být ohroženo nějakou válkou, vrhl bych se z okna, nad město, abych jeho stavby chránil svým tělem.“

„Gaile, nevím, jestli to, co slyším, jsou vaše, nebo moje slova.“

„Víte, co jste právě řekla?“

Usmála se. „Abych pravdu řekla, tak ne. Ale nechci to brát zpátky, Gaile.“

„Díky, Dominiko.“ Hlas měl něžný a pobavený. „Ale nemluvili jsme o nás dvou. Mluvili jsme o jiných lidech.“ Opřel se oběma lokty o zábradlí a pokračoval, zahleděn do jisker na vodě. „Je zajímavé přemýšlet o důvodech, jež vedou člověka k tomu, aby se ponižoval. Jako třeba v případě, kdy se cítí proti přírodě tak bezvýznamný. To není klišé, to je vlastně dané pravidlo. Všimla jste si, jak to zní pokrytecky, když to o sobě někdo prohlašuje? Jako by říkal: ani nevíte, jak jsem rád, že jsem trpaslík, tak jsem dobrý. Všimla jste si, jak rádi lidé citují nějakého slavného člověka, který se nechává slyšet, že si při pohledu na Niagarské vodopády nepřipadá zdaleka tak slavný? Jako by chrochtali škodolibou radostí, že i ti nejlepší z nich nejsou proti hrozivé síle zemětřesení víc než prach. Jako by se plazili po čtyřech a padali tváří do bahna před velikostí hurikánu. To přece není ta duše, jež ovládla oheň, páru, elektřinu, přeplula v šalupách oceány, postavila letadla, přehrady… a mrakodrapy. Čeho se tak bojí? Co je naplňuje takovou nenávistí, ty, kteří se tak ochotně plazí v bahně? A proč?“

„Až jednou najdu odpověď na tuto otázku,“ řekla, „budu se světem smířena.“

Mluvil dál – o svých cestách, o kontinentech za tmou, jež je obklopovala, za tmou, jež změnila prostor v měkký závěs, tisknoucí se na jejich víčka. Čekala. Přestala odpovídat. Dávala mu příležitost využít těch krátkých okamžiků ticha k tomu, aby to mohl skončit, aby mohl říct slova, která očekávala. On je však neřekl.

„Nejste unavená, má drahá?“ zeptal se.

„Ne.“

„Přinesu vám lehátko, jestli se chcete posadit.“

„Ne. Takhle je mi dobře.“

„Je trochu chladno. Zítra už ale budeme daleko na jihu a večer uvidíte moře v záplavě ohně. Je to nádhera.“

Mlčel. Slyšela rychlost lodi ve zvuku vody, sténající šum vzdoru proti věci, protínající vodní hladinu dlouhou řeznou ranou.

„Kdy půjdeme dolů?“ zeptala se.

„Nepůjdeme.“

Řekl to klidně, s jakousi zvláštní prostotou, jako by stáli zcela bezmocní tváří v tvář skutečnosti, kterou nemohl nijak změnit.

„Vezmeš si mě?“ zeptal se.

Nedokázala zakrýt svůj šok; předvídal ho a klidně, chápavě se usmíval.

„Nejlepší by bylo teď jen mlčet.“ Mluvil opatrně. „Ale já vím, že to chceš slyšet – protože takové mlčení by znamenalo víc, než mám právo očekávat. Nechceš o sobě moc mluvit, ale když už jsem mluvil dnes celý večer za tebe, nech mě říct za tebe ještě tohle. Vybrala sis mě jako symbol svého opovržení vůči mužům. Nemiluješ mě. Rozhodně mi nechceš dát nic zadarmo. Jsem jen tvým prostředkem k vlastnímu sebezničení. To všechno vím, přijímám to a chci, aby sis mě vzala. Jestli ti jde o to udělat něco opravdu odporného, aby ses pomstila světu, není horší si svého nepřítele vzít než se s ním jen vyspat? Spojit to, co je v tobě nejhoršího, s tím, co je v něm naopak nejlepšího? Jednou už ses o to pokusila. Ale tvá oběť nemohla stačit tvým záměrům. Jak vidíš, přesvědčuji tě výhodami, jež by to přineslo tobě. Jaké výhody bych měl z našeho manželství já, o to se nemusíš starat a já to budu respektovat. Nemusíš o nich vůbec vědět. Nemusíš je vůbec brát v potaz. Nechci tě zavazovat žádnými sliby ani povinnostmi. Můžeš odejít, kdykoli se ti zachce. Mimochodem – vzhledem k tomu, že ti na tom nijak nezáleží – miluji tě.“

Stála paží podepřená za zády, konečky prstů přitisknuté k zábradlí. Řekla:

„To jsem nechtěla.“

„Já vím. Ale jestli tě to zajímá, prozradím ti, kde jsi udělala chybu. Nechala jsi mě poznat nejčistšího člověka na světě.“

„Není to absurdní, vzhledem k okolnostem, za jakých jsme se seznámili?“

„Dominiko, celý život tahám za drátky světa. Už jsem všechno viděl. Myslíš, že bych mohl uvěřit v nějakou čistotu, kdyby ke mně přišla v jiné než nějak příšerně překroucené podobě – jakou jsi zvolila ty? Ale já nechci, aby mé pocity ovlivnily tvé rozhodnutí.“

Stála a dívala se na něj, nevěřícně si vybavujíc právě uplynulé hodiny. Její ústa měla nádech vlídnosti. Všiml si toho. Myslela na to, že každé slovo, které dnes večer pronesl, bylo, jako by mluvil jejím jazykem, že i jeho nabídka k sňatku a způsob, jakým ji předložil, byly z jejího světa – že tou nabídkou zrušil svůj původní záměr a ji připravil o motiv, který jí sám navrhl, znemožnil jí, aby hledala ponížení u muže, který říkal takové věci. Náhle se jí chtělo vztáhnout k němu ruce, všechno mu říct, nalézt v jeho pochopení aspoň na chvíli úlevu a potom ho požádat, aby se už nikdy neviděli.

Pak se vzpamatovala.

Všiml si pohybu její ruky. Prsty nebyly pevně sevřené kolem zábradlí, v touze najít oporu, jež by podtrhla vážnost okamžiku; svíraly zábradlí lehce a uvolněně, jako by se právě chopily nějakých otěží, naprosto přirozeně, neboť situace už teď nevyžadovala žádné zvláštní úsilí.

Vzpomněla si na Stoddardův chrám. Pomyslela na muže, který tu před ní stál a mluvil o nekonečné touze po nekonečných výškách a o tom, jak by chtěl chránit mrakodrapy svým tělem, a vybavila se jí fotografie na stránce newyorského Praporu, fotografie Howarda Roarka s tváří zvednutou k Enrightovu domu, a text pod fotografií: „Jste spokojen, pane Supermane?“

Zvedla hlavu a podívala se mu do očí:

„Vzít si tě? Stát se chotí Wynandových novin?“

Všimla si úsilí, s jakým jí odpověděl: „Má-li to pro tebe znamenat tohle – ano.“

„Vezmu si tě.“

„Děkuji ti, Dominiko.“

Čekala bez zájmu, co bude dál.

Když se k ní obrátil, promluvil stejným hlasem, jakým k ní mluvil celý den, klidným a trochu radostným.

„Vrátíme se dřív. Asi za týden – chci si tě tu chvíli užít. Hned druhý den odjedeš do Rena. S tvým manželem vyřídím všechno sám. Může si nechat Stoneridge i všechno, co bude chtít, a ať jde k čertu. Svatba bude v den, kdy se vrátíš.“

„Dobře, Gaile. A teď pojďme dolů.“

„Ty chceš?“

„Ne. Ale nechci, aby naše svatba pro mne znamenala něco důležitého.“

„Já ale chci, aby pro mne znamenala něco důležitého, Dominiko. Proto se tě dnes nedotknu. A neudělám to až do svatby. Vím, že je to zbytečné gesto. Vím, že svatební obřad nemá ani pro jednoho z nás žádný význam. Ale chovat se konvenčně je jediná abnormalita, která je mezi námi dvěma možná. Proto to tak chci. Nemám jinou možnost, jak učinit něco výjimečným.“

„Jak chceš, Gaile.“

Pak ji k sobě přitiskl a políbil ji na ústa. Ten polibek byl jako tečka za jeho slovy, jako poslední věta, sdělení tak silné, že se snažila přimět své tělo, aby neodpovídalo, ale cítila, že ji neposlouchá, protože v tu chvíli zapomnělo na všechno kromě fyzické skutečnosti muže, jenž ji držel v objetí.

Pak ji pustil. Věděla, že si toho všiml. Usmál se a řekl:

„Jsi unavená, Dominiko. Můžu ti teď popřát dobrou noc? Chtěl bych tu ještě chvíli zůstat sám.“

Poslušně se otočila a odešla dolů do své kabiny.

5

„Co se děje? Znamená to snad, že Stoneridge nedostanu?“ vyštěkl Petr Keating.

Dominika prošla do obývacího pokoje. Šel za ní a v otevřených dveřích se zastavil. Obsluha výtahu přinesla její kufry a odešla. Odpověděla, stahujíc si rukavice:

„Stoneridge dostaneš, Petře. Zbytek ti řekne pan Wynand sám. Chce se s tebou sejít ještě dnes večer. V půl deváté. U něj doma.“

„Proč sakra?“

„To ti řekne sám.“

Jemně pleskla rukavicemi o otevřenou dlaň, drobné gesto, jímž mu naznačila, že domluvila; tečka na konci věty. Otočila se a chtěla odejít. Postavil se jí do cesty.

„Mně to nevadí,“ řekl. „Je mi to úplně fuk. Můžu klidně přistoupit na tvou hru. Myslíš si, že jsi skvělá, co? – protože se chováte jako řidiči náklaďáku, ty a ten tvůj pan Gail Wynand? Proč bychom brali na někoho ohledy, co je nám do toho, jak je někomu jinému? To dokážu taky. Využiju jeho i tebe a vyždímám z toho, co se dá – a všechno ostatní je mi úplně fuk. Co ty na to? Ztrácí to trochu pointu, když se červ nechce nechat rozmáčknout? Ztrácí to význam?“

„Myslím, že tak to bude mnohem lepší, Petře. Jsem ráda.“

Když toho večera vstoupil do Wynandovy pracovny, zjistil, že nebude tuto roli schopen dál hrát. Nemohl v sobě potlačit pocit pýchy, že má přístup do soukromí bytu Gaila Wynanda. Než došel k židli připravené před Wynandovým pracovním stolem, cítil už jen obrovskou tíhu; připadalo mu, že za sebou musel zanechat v měkkém koberci stopy jako nějaký potápěč obtěžkaný závažím.

„Bylo by lepší, pane Keatingu, kdyby to, co vám teď řeknu, nemuselo být nikdy vyřčeno a kdyby se to nemuselo nikdy stát,“ řekl Wynand. Keating ještě nikdy neslyšel nikoho, kdo by měl svůj hlas tak pod kontrolou. Napadla ho šílená představa, že ten hlas zní, jako by ho Wynand držel v pěsti a prsty formoval každou jednotlivou slabiku. „Navíc bude každé slovo pro vás ponižující, a proto budu stručný. Ožením se s vaší ženou. Zítra odjede do Rena. Zde je smlouva na Stoneridge. Už jsem ji podepsal. Je k ní přiložen šek na dvě stě padesát tisíc dolarů. To je prémie k tomu, co dostanete za svou práci podle daných smluvních podmínek. Byl bych rád, kdybyste se k tomu v tuto chvíli nijak nevyjadřoval. Vím, že bych váš souhlas mohl získat levněji, ale nechci o tom nijak smlouvat. Bylo by nechutné, kdybychom měli smlouvat o takové věci. Byl byste tedy prosím tak laskav, podepsal smlouvu a považoval celou věc za uzavřenou?“

Natáhl přes stůl ruku, v níž držel smlouvu. Keating si všiml šeku, světle modrého obdélníku, připevněného kancelářskou svorkou k vrchní straně smlouvy. Svorka se ve světle stolní lampy zaleskla.

Keating nepohnul rukou, aby smlouvu převzal. Toporně pohnul bradou, aby ze sebe vypravil slova:

„Já to nechci. Souhlasím s tím i bez šeku.“

Na Wynandově tváři spatřil výraz údivu – a téměř laskavosti.

„Vy to nechcete? Vy nechcete ani Stoneridge?“

„Stoneridge chci!“ Keatingova ruka vystřelila a popadla smlouvu. „Všechno chci! Proč by vás to mělo přijít levně? Proč bych si měl dělat nějaké výčitky?“

Wynand se zvedl. Pak řekl s úlevou a zároveň lítostí v hlase:

„Výborně, pane Keatingu. Chvíli to vypadalo, že dáte svému manželství smysl. Ať tedy zůstane tím, čím bylo. Dobrou noc.“

Keating nešel domů. Vydal se za Neilem Dumontem, svým novým projektantem a nejlepším přítelem. Neil Dumont byl vysoký, hubený, neduživý mladík z vyšší společnosti s rameny pokleslými pod tíhou příliš mnoha slavných předků. Nebyl to dobrý projektant, ale měl dobré známosti; v ateliéru nadbíhal on Keatingovi, mimo ateliér Keating jemu.

Zastihl Dumonta doma. Společně pak vytáhli ještě Gordona Prescotta a Vincenta Knowltona a rozjeli divokou noční jízdu. Keating moc nepil. Za všechny platil. Platil dokonce víc, než musel. Jako by záměrně vyhledával cokoli, za co se dalo zaplatit. Dával přehnané spropitné. Neustále opakoval: „Jsme přece přátelé, nebo snad nejsme? Co?“ Díval se na sklenice kolem sebe a pozoroval odlesky světel tančící v nápojích. Přejel pohledem po třech párech očí před sebou; byly zakalené, ale občas se k němu spokojeně obracely. Připadaly mu vlídné a poskytovaly mu útěchu.

Toho večera si Dominika zabalila věci na cestu a vydala se za Stevenem Mallorym.

Roarka neviděla už dvacet měsíců. Malloryho občas navštěvovala. Mallory věděl, že její návštěvy znamenají krátká selhání v zápase, který sváděla a který by nikdy nepojmenovala; bylo mu jasné, že za ním nechce chodit a že vzácné večery, jež s ním trávila, pro ni znamenají čas vytržený z jejího života. Nikdy se jí na nic neptal a vždycky ji rád viděl. Mluvili spolu klidně, s pocitem jakési samozřejmé sounáležitosti jako staří manželé, jako by mu kdysi patřilo i její tělo, ale jeho zázračnost už dávno vyprchala a zůstala jen přirozená intimita. Nikdy se jejího těla nedotkl, ale kdysi mu patřilo v jakési hlubší formě vlastnictví, když tvořil její sochu, a ten zvláštní vztah, který tím mezi nimi vznikl, nemohli nikdy ztratit.

Když tentokrát otevřel dveře a uviděl ji, usmál se.

„Ahoj, Dominiko.“

„Ahoj, Steve. Neruším?“

„Ne. Pojď dál.“

Bydlel ve svém ateliéru, v rozlehlé, neuspořádané místnosti. Všimla si, že se tu od její poslední návštěvy něco změnilo. V místnosti jako by se vznášel smích, něco jako dlouho zadržovaný dech, po němž přijde úlevné vydechnutí. Všimla si nového nábytku z bazaru, orientální předložky ze vzácné látky smyslných barev, popelníků z jadeitu, torza sochy z archeologických vykopávek, věci, které mu padly do oka a které si teď mohl díky nečekanému příjmu z Wynandovy patronace dopřát. Stěny vypadaly nad tou jásavou změtí tvarů a barev zvláštně holé. Obrazy si žádné nekoupil. V jeho ateliéru visel jen jediný výkres – Roarkův původní návrh Stoddardova chrámu.

Pomalu se kolem sebe rozhlížela, zkoumala každý nový předmět a přemýšlela, proč se tu objevil. Přisunul nohou ke krbu dvě křesla a oba na ně usedli, každý po jedné straně ohniště.

„Clayton, Ohio,“ řekl prostě.

„Co tam staví?“

„Budovu pro nový Janerův obchodní dům. Pět pater. Na hlavní třídě.“

„Jak dlouho už tam je?“

„Asi měsíc.“

To byla první otázka, na kterou jí odpověděl pokaždé, když přišla, aniž by čekal, až se ho na to zeptá. Jeho samozřejmá nenucenost ji zbavovala nutnosti cokoli vysvětlovat nebo předstírat; jeho postoj nic nekomentoval.

„Zítra odjíždím pryč, Steve.“

„Na dlouho?“

„Na šest neděl. Do Rena.“

„To mám radost.“

„Ani se mi nechce ti říkat, co udělám, až se vrátím. Z toho nebudeš mít radost.“

„Zkusím se přemoct – jestli to udělat chceš.“

„Chci to udělat.“

Na hromadě žhavých uhlíků v krbu leželo jedno poleno stále v celistvé podobě. Bylo rozkouskováno do malých čtverečků a žhnulo bez plamene, jako řada rozsvícených oken. Natáhl se pro další kus dřeva a hodil ho na uhlíky. Řada oken se rozlomila v půli a proti začouzeným cihlám se vznesla sprška jisker.

Mluvil o své práci. Poslouchala, jako by byla emigrant, jemuž je na chvíli dopřáno slyšet svůj rodný jazyk.

Když se odmlčel, zeptala se:

„Jak se má, Steve?“

„Jako vždycky. Je pořád stejný, vždyť víš.“

Posunul poleno nohou. Pár uhlíků se skutálelo na zem. Odkopl je zpátky ke krbu. Pak řekl:

„Často si říkám, že on je z nás jediný, kdo dosáhl nesmrtelnosti. Nemyslím slávu ani to, že nikdy neumře. Ale to, že jí žije tady a teď. Já myslím, že on je tím, co se za tím slovem skutečně skrývá. Víš, jak lidi touží po nesmrtelnosti, ale přitom umírají každým dnem, který prožijí. Když je potkáš, už nejsou tím, čím byli, když jsi je viděla naposledy. Každou hodinou zabíjejí kus sebe. Mění se, popírají sami sebe, odporují si – a říkají tomu, že rostou. Na konci už nic nezbývá, nic, co by nebylo překrouceno nebo zrazeno; jako by nikdy neexistovala žádná bytost, jen sled nepodstatných okolností, objevujících se a zase mizejících v beztvaré mase. Jak mohou čekat, že přetrvají, když sami nejsou schopni nic udržet ani chvilku? Ale Howard – jeho si dovedu představit, že bude existovat navždy.“

Dívala se do ohně. Dodával její tváři klamné zdání života. Po chvíli se jí zeptal:

„Jak se ti líbí mé nové věci, co jsem si pořídil?“

„Líbí. Jsem ráda, že je máš.“

„Neřekl jsem ti, co se mi stalo. Něco naprosto neuvěřitelného. Gail Wynand…“

„Ano, já vím.“

„Vážně? Že zrovna Wynand – jak na mě proboha mohl přijít?“

„To taky vím. Až se vrátím, řeknu ti to.“

„Má dobrý vkus. Do něj bych to tedy nikdy neřekl. Koupil si ty nejlepší věci.“

„Tomu věřím.“

Aniž by jakkoli naznačila změnu tématu, zeptala se ho – on však věděl, že nemluví o Wynandovi:

„Zeptal se tě někdy na mne, Steve?“

„Ne.“

„Řekl jsi mu, že za tebou chodím?“

„Ne.“

„To proto – abys mě ušetřil, Steve?“

„Ne. Jeho.“

Věděl, že teď jí řekl všechno, co chtěla slyšet.

Zvedla se a řekla:

„Nedáme si trochu čaje? Kde ho máš? Připravím ho.“

Dominika odjela do Rena brzo ráno. Keating ještě spal a ona ho nevzbudila, aby se s ním rozloučila.

Věděl, že je pryč, jakmile otevřel oči, ani se nemusel dívat na hodiny; poznal to podle ticha v domě. Napadlo ho, že by si měl říct „zaplaťpámbu“, ale neřekl si to a ani to necítil. To, co cítil, byla jen nekonečná, prázdná věta – „Nemá to cenu“, nevztahující se ani na něj, ani na Dominiku. Byl sám, a proto nemusel nic předstírat. Ležel na posteli, natažen na zádech, paže bezmocně rozhozené. Tvář měl pokornou a oči zmatené. Cítil, že to je jeho konec a smrt, ale neměl na mysli ztrátu Dominiky.

Vstal a oblékl se. V koupelně objevil ručník, který použila a odhodila mezi špinavé věci. Zvedl ho, přitiskl si ho k obličeji a dlouho tak zůstal, přemožen ne smutkem, ale nepojmenovatelným citem, který nechápal, věděl jen, že ji miloval dvakrát v životě – ten večer, kdy zavolal Toohey, a teď. Pak uvolnil stisk dlaně a nechal ručník sklouznout na zem, jako by to byla voda, protékající mu mezi prsty.

Odešel do kanceláře a pustil se do své obvyklé práce. O jeho rozvodu nikdo nevěděl a on neměl potřebu to někomu sdělovat. Neil Dumont na něj spiklenecky mrkl a utrousil: „Vypadáš nějak pobledle, Péťo.“ Keating jen pokrčil rameny a obrátil se k němu zády. Pohled na Dumonta mu dnes nedělal dobře.

Odešel z práce brzo. Jako by ho táhl nějaký nedefinovatelný instinkt, nejdřív to pociťoval jako hlad, pak to začínalo nabývat konkrétní podoby. Musí se sejít s Ellsworthem. Musí sehnat Tooheyho. Připadal si jako trosečník plující za světlem v dálce.

Večer se dovlekl k bytu Ellsworthe Tooheyho. Když vstoupil dovnitř, matně si uvědomil, jak je rád, že se umí ještě ovládat, protože Toohey na něm očividně nic nepoznal.

„Nazdar, Petře,“ přivítal ho Toohey rozevlátě. „Ty si teda umíš vybrat chvíli. Zastihl jsi mě v nejnemožnější večer. Mám práce, že nevím, kde mi hlava stojí. Ale nenech se odradit. K čemu jinému má člověk přátele, než aby mu působili nepříjemnosti? Posaď se, posaď se, hned se ti budu věnovat.“

„Promiň, Ellsworthi. Ale… já musel.“

„Jako doma. Jenom mě na chvíli omluv, ano?“

Keating se posadil a čekal. Toohey usedl za stůl a ponořil se do nějaké práce, vpisoval tužkou poznámky do strojopisného textu. Když si ořezával tužku, měl Keating pocit, jako by se mu někdo zakusoval pilou do nervů. Pak se Toohey znovu sklonil nad textem a občas zašustil papírem.

Po půlhodině odsunul papíry stranou a usmál se na Keatinga. „A je to,“ řekl. Keating si poposedl trochu dopředu. „Jen seď,“ řekl Toohey, „už jen jeden telefon a budu ti plně k dispozici.“

Vytočil číslo Guse Webba. „Ahoj, Gusi,“ řekl zvesela. „Jak se vede, ty chodící reklamo na antikoncepci?“ Tak důvěrný tón Keating u Tooheyho neznal, bratrský tón dovolující sentimentální tlachání. Slyšel ze sluchátka, jak mu Webbův pronikavý hlas odpovídá a směje se. Sluchátko dál vyplivovalo rychlý sled zvuků, jako by si někdo odkašlával. Slovům nebylo rozumět, jen jejich tónu; tónu bezuzdné nevázanosti a nestoudnosti, občas se zvýšenými výkřiky veselí.

Toohey seděl pohodlně opřený, poslouchal a usmíval se. „Ano,“ přitakal občas, „hm – hmm… Přesně tak, hochu!… Tos řekl ty!…“ Opřel se ještě hlouběji do křesla a položil si nohu v nablýskané, špičaté botě na stůl. „Poslyš, hochu, chtěl jsem ti hlavně říct, abys teď nechal starého Bassetta chvíli v klidu. Tvoje práce se mu samozřejmě líbí, ale není třeba ho hned vyděsit k smrti. Žádné přehnané experimenty, jasné? Dej si tu svou notně proříznutou dutinu ústní na zip… Dobře víš, že bych ti to neříkal jen tak pro nic za nic… Jistě… Přesně tak, chlapče… To že řekl? No dobře, ty neviňátko… Takže zatím – jo, ještě něco, Gusi, už jsi slyšel ten o té britské lady a instalatérovi?“ Převyprávěl mu vtip. Když skončil, sluchátko divoce zaburácelo. „Tak se opatruj a pořádně jez, ty neviňátko. Sladké sny.“

Toohey položil sluchátko a řekl: „Tak co, Petře?“ Protáhl se, zvedl se ze židle a postavil se před Keatinga, mírně se pohupuje na patách, oči jasné a laskavé.

„Tak co, Petře, copak je? Nastal snad konec světa?“

Keating sáhl do náprsní kapsy a vytáhl žlutý šek, pomačkaný a ohmataný. Byl na něm jeho podpis a částka deseti tisíc dolarů určená k vyplacení Ellsworthi M. Tooheymu. Gesto, jímž šek Tooheymu podával, nebylo gestem dárce, ale prosebníka.

„Prosím tě, Ellsworthi… na… vezmi si to… na něco potřebného – třeba na Seminář společenských studií… nebo na něco, co uznáš za vhodné… sám víš nejlíp… na něco potřebného…“

Toohey vzal šek do konečků prstů jako nějakou špinavou minci, hlavu nachýlil na stranu, sešpulil ústa uznáním a hodil šek na stůl.

„To je od tebe hezké, Petře. Opravdu moc hezké. Co tě k tomu dovedlo?“

„Ellsworthi, pamatuješ, jak jsi mi jednou říkal – že nezáleží na tom, kdo jsme nebo co děláme, když pomáháme druhým? Je to všechno, na čem opravdu záleží? To je přece správné, ne? To je čisté?“

„To jsem neřekl jen jednou, to jsem řekl nesčíslněkrát.“

„A je to skutečně pravda?“

„Jistěže je to pravda. Pokud máš odvahu to přijmout.“

„Ty jsi můj přítel, viď? Jsi jediný přítel, kterého mám. Ani… ani já sám sobě nejsem přítelem, ale ty ano. Myslím, mým přítelem, viď, Ellsworthi?“

„Ale samozřejmě. Což je cennější, než kdybys byl přítelem sám sobě – dost divná představa, ale docela reálná.“

„Ty mi rozumíš. Nikdo jiný mi nerozumí. A máš mě rád.“

„Z celého srdce. Kdykoli mám na tebe čas.“

„Cože?“

„Kde je tvůj smysl pro humor, Petře, kam se poděl tvůj smysl pro humor? Co je to s tebou? Bolí tě břicho? Srdeční problémy?“

„Ellsworthi, já…“

„Ano?“

„Nedokážu to říct. Ani tobě ne.“

„Jsi zbabělec, Petře.“

Keating na něj zůstal bezmocně civět. Tooheyho hlas byl přísný a laskavý; nevěděl, má-li se cítit dotčen, uražen, nebo uklidněn.

„Přijdeš sem a vykládáš mi tu, že nezáleží na tom, co kdo dělá – a pak se mi tu sesypeš kvůli něčemu, cos udělal. Tak buď přece chlap a řekni si, že na tom nezáleží. Řekni si, že nejsi vůbec důležitý. Ale musíš si to opravdu myslet. Projev trochu odvahy. Zapomeň na své nicotné já.“

„Nejsem důležitý, Ellsworthi. Nejsem důležitý. Ach bože, kdyby to každý dokázal říct tak jako ty! Nejsem důležitý. Nechci být důležitý.“

„Odkud jsou ty peníze?“

„Prodal jsem Dominiku.“

„O čem to mluvíš? O tom výletě na jachtě?“

„Jenomže teď to vypadá, že Dominika není to nejdůležitější, co jsem ztratil.“

„Přece by ti nevadilo, kdyby…“

„Odjela do Rena.“

„Cože?“

Nechápal, proč Toohey reaguje tak nepřiměřeně, ale byl příliš unaven, aby nad tím přemýšlel. Řekl mu všechno, co se stalo; zabralo to stejně málo času jako ve skutečnosti.

„Ty zabedněný osle! Na něco takového jsi neměl nikdy přistoupit.“

„Co jsem měl dělat? Proti Wynandovi?“

„Jak jsi mu mohl dovolit, aby si ji vzal!“

„Proč ne, Ellsworthi? Je to lepší než…“

„V životě by mě nenapadlo… ale… Krucinál, jsem větší osel než ty!“

„Ale pro Dominiku je přece lepší, když…“

„Dominika je mi ukradená! Mně jde o Wynanda!“

„Ellsworthi, co je to s tebou? Proč se tak rozčiluješ?“

„Buď laskavě chvíli zticha! Nech mě přemýšlet.“

Za chvíli pokrčil Toohey rameny, dosedl vedle Keatinga a objal ho kolem ramen.

„Promiň, Petře,“ řekl. „Omlouvám se. Choval jsem se nemožně. Je to pro mě šok. Ale chápu, jak ti je. Nesmíš to brát tak vážně. Nic si z toho nedělej.“ Mluvil jako automat. Myšlenkami byl někde úplně jinde. To však Keating nevěděl. Slyšel jen slova. Byla pro něho jako pramen vody na poušti. „Nic si z toho nedělej. Jsi taky jen člověk. Nic jiného ani být nechceš. Je snad někdo lepší než ty? Má snad někdo právo hodit po tobě kamenem? Všichni jsme jen lidé. Nic si z toho nedělej.“

„Cože?“ vyhrkl Alvah Scarret. „To přece neudělá! Ne Dominiku Franconovou!“

„Udělá,“ ujistil ho Toohey. „Hned jak se ona vrátí z Rena.“

Scarreta překvapilo, že ho Toohey pozval na oběd, ale to, co se od něj dověděl, pro něj bylo překvapením mnohem větším a bolestnějším.

„Já mám Dominiku rád,“ řekl Scarret a odstrčil svůj talíř stranou. Přestalo mu chutnat. „Vždycky jsem ji měl moc rád. Ale jako paní Wynandová!“

„Mluvíš mi z duše,“ potvrdil jeho slova Toohey.

„Vždycky jsem mu říkal, ať se ožení. To se vyplatí. Lidi pak vidí člověka hned v jiném světle. Získá tím zdání spolehlivosti a serióznosti, což by mu obojí prospělo. Odjakživa bruslil na pěkně tenkém ledě. Zatím mu to vždycky procházelo. Ale proč zrovna Dominiku!“

„Co se ti na tom nelíbí?“

„No… no to přece není… Hergot, ty přece sám víš, že to není normální!“

„Já to vím. A ty?“

„Je to nebezpečná ženská.“

„To ano. To je vedlejší předpoklad. Ten hlavní ovšem zní, že on je nebezpečný chlap.“

„No… svým způsobem… ano.“

„Vážený pane redaktore, vidím, že mi docela rozumíte. Ale občas je dobré si věci ujasnit. Je to dobré pro budoucí – spolupráci. My dva máme dost společného – ač ses to vždycky trochu zdráhal přiznat. Dalo by se říct, že jsme dvě variace na stejné téma. Anebo opačné konce se stejným středem, je-li ti bližší tvůj literární styl. Ale náš drahý šéf je podstatně jiná tónina. Naprosto odlišný leitmotiv, nemyslíš, Alvahu? Náš drahý šéf je omyl v našich řadách. Omyly jsou nevyzpytatelný fenomén. Ty pana Gaila Wynanda dlouhá léta pozorně sleduješ, ne? Takže dobře víš, o čem mluvím. A že ani slečna Dominika Franconová není naše tónina, víš také. Určitě bys nechtěl, aby právě tento prvek začal ovlivňovat našeho šéfa. Mám to říct ještě jasněji?“

„Tobě to pálí, Ellsworthi,“ přiznal Scarret ztěžka.

„To je zjevné už léta.“

„Já s ním promluvím. Tobě bych to nedoporučoval – nemůže tě ani cítit, promiň. Ale neřekl bych, že s ním nějak pohnu. Jestli už se rozhodl, tak ne.“

„To od tebe ani nečekám. Můžeš to zkusit, jestli chceš, i když je to zbytečné. Tu svatbu už nikdo nezastaví. Jednou z mých předností je, že umím přiznat porážku, když je třeba ji přiznat.“

„Tak proč jsi mi to tedy…“

„Říkal? Abys to mohl zužitkovat, Alvahu. Ber to jako předběžnou informaci.“

„To oceňuji, Ellsworthi. Opravdu.“

„Bylo by dobré, kdybys mě oceňoval i nadále. Wynandovy noviny, Alvahu, se jen tak nevzdají. V jednotě je síla. Také tvůj styl.“

„Jak to myslíš?“

„Chci jen říct, že přijdou těžké časy, příteli. Tak bychom měli držet pěkně pohromadě.“

„Já jsem přece na tvé straně, Ellsworthi. Vždycky jsem byl.“

„To sice není úplně pravda, ale dejme tomu. Teď nám nejde jen o přítomnost, ale i o budoucnost. Co kdybychom naše vzájemné porozumění zpečetili tím, že se při nejbližší příležitosti zbavíš Jimmyho Kearnse?“

„A já si celé měsíce říkám, že po něm jdeš! Co proti Jimmymu Kearnsovi máš? Vždyť je to chytrý kluk. Nejlepší divadelní kritik v celém městě. Pálí mu to. A jazyk břitký jako bič. Má budoucnost.“

„Pálí mu to – ale ne, jak my potřebujeme. Myslím, že nechceš, aby se tu oháněl bičem někdo jiný než ty. Myslím, že chceš být spíš opatrný, pokud jde o budoucnost.“

„Koho ale seženu na jeho místo?“

„Julese Fouglera.“

„No to snad ne, Ellsworthi!“

„Proč ne?“

„Toho starého pitom… Nemůžeme si ho dovolit.“

„Můžeme, pokud budeš chtít. A má dobré jméno.“

„Ale je to nemožný starý…“

„Nemusíš tedy brát jeho. Můžeme si o tom promluvit jindy. Stačí, když se zbavíš Jimmyho Kearnse.“

„Podívej, Ellsworthi, já nemám žádné oblíbence, takže je mi to úplně fuk. Dám Jimmymu padáka, když myslíš. Jenom nechápu, jaký je v tom rozdíl a co to má společného s tím, o čem jsme mluvili.“

„Já vím, že ne,“ řekl Toohey. „Ale brzy to pochopíš.“

„Gaile, ty víš, že myslím jen na tvé štěstí,“ řekl téhož večera Alvah Scarret, pohodlně usazený v křesle ve Wynandově bytě. „To přece víš. O nic jiného mi nejde.“

Wynand ležel natažený na pohovce, jednu nohu pokrčenou, chodidlo opřené o koleno druhé nohy. Kouřil a mlčky poslouchal.

„Znám Dominiku hezkou řádku let,“ pokračoval Scarret. „Znal jsem ji dřív, než tys o ní vůbec slyšel. Mám ji rád. Dalo by se říct, že ji mám rád jako vlastní dceru. Musíš ale uznat, že to není žena, kterou by si veřejnost představovala v roli paní Wynandové.“

Wynand mlčel.

„Tvoje žena bude veřejnou osobou, Gaile. Prostě automaticky. Veřejným majetkem. Tvoji čtenáři mají právo od ní žádat a očekávat určité kvality. Měla by být určitým symbolem, jestli mi rozumíš. Něco jako anglická královna. Jak chceš, aby Dominika něco takového splnila? Jak chceš, aby alespoň vzbudila takové zdání? Je to ten nejnespoutanější člověk, jakého znám. Má otřesnou pověst. Ale co je na tom nejhorší – uvažuj, Gaile – je rozvedená! A to jsme vyplácali tuny papíru na propagaci posvátnosti rodiny a neposkvrněnosti ženského pokolení! Jak chceš, aby tohle veřejnost spolkla? Jak jim podle tebe mám tvou manželku prodat?“

„Nemyslíš, že bychom měli tuhle debatu ukončit, Alvahu?“

„Jistě, Gaile,“ odpověděl Scarret pokorně.

Pak čekal s těžkým pocitem nepříjemných následků, jako po nějaké ostré hádce, a usilovně přemýšlel o možnosti jejich urovnání.

„Už to mám, Gaile!“ vykřikl radostně. „Už vím, jak to uděláme. Přijmeme Dominiku zpátky do redakce a necháme ji napsat článek na téma domov – úplně jiný – otištěný ve všech novinách. Víš, co myslím, tipy do domácnosti, kuchyň, děti a tak. To ji očistí. Zjistí se, že je to i přes svou mladistvou nerozvážnost vlastně dobrá hospodyňka. Přimějeme ženy, aby jí odpustily. Otevřeme zvláštní rubriku – ‚Recepty paní Wynandové‘. Přidáme pár fotek, které tomu pomohou – víš, co myslím, plátěné šaty, zástěrka, trochu usedlejší účes.“

„Sklapni, Alvahu, než ti dám facku,“ řekl Wynand, aniž by zvýšil hlas.

„Jistě, Gaile.“

Scarret se pomalu zvedl.

„Zůstaň sedět. Ještě jsem neskončil.“

Scarret se poslušně posadil zpátky do křesla.

„Zítra ráno,“ řekl Wynand, „pošleš příkaz všem našim novinám. Ať projdou všechny své složky a najdou všechny fotografie Dominiky Franconové, které v souvislosti s její dřívější rubrikou mají. Řekneš jim, aby je zničili. Zdůrazníš, že objevím-li od této chvíle v některých svých novinách sebemenší zmínku o její osobě nebo její fotografii, přijde celá odpovědná redakce o místo. Ve vhodnou dobu necháš ve všech našich novinách otisknout oznámení o mém sňatku. Tomu se nevyhneme. Nejstručnější oznámení, jaké můžeš sestavit. Bez komentáře. Bez průvodního příběhu. Bez fotografií. Dej to všem na vědomí a ujisti se, že to správně pochopili. Za jakékoli porušení ponese zodpovědnost každý, včetně tebe.“

„Bez průvodního příběhu – až si ji budeš brát?“

„Bez průvodního příběhu, Alvahu.“

„Ale proboha! Takový trhák! Ostatní noviny se…“

„Je mi jedno, co z toho udělají ostatní noviny.“

„Ale – proč, Gaile?“

„To bys nepochopil.“

Dominika seděla u okna a poslouchala rytmické klapání kol vlaku pod svýma nohama. Pozorovala krajinu Ohia ubíhající v pomalu se šeřícím světle. Hlavu měla opřenou o opěradlo a ruce volně položené na měkkém polstrování sedadla u svých boků. Jako by splynula se strukturou vagonu a byla unášena vpřed jako rám okna, podlaha nebo stěny kupé. S vkrádající se tmou se obrysy kupé v rozích rozostřovaly; okno však zůstávalo jasné večerním světlem stoupajícím od země. Oddala se tomu matnému světlu; proniklo do kupé a celé je ovládlo, dokud nerozsvítila a nezadusila je.

Nemyslela na to, kam jede a proč. Tato cesta neměla cíl, byla to jen cesta, jen pohyb a kovový zvuk pohybu, který slyšela kolem sebe. Cítila lhostejnost a prázdnotu, jako by v nějakém bezbolestném odlivu ztrácela svou identitu, smířená s tím, že se postupně celá ztratí a nezůstane po ní nic, jen ten určitý výsek krajiny za oknem.

Když se pohyb začal zpomalovat a ona spatřila za oknem vybledlou tabuli s nápisem „Clayton“ pod okapy nádražních budov, uvědomila si, co ji čeká. Uvědomila si, proč se rozhodla jet právě tímto vlakem, a ne rychlíkem, proč tak důkladně zkoumala v jízdním řádu sled jeho zastávek – ač to pro ni byl v tu chvíli jen sloupec nicneříkajících jmen. Popadla příruční kufřík, kabát, klobouk. Rozběhla se. Nezdržovala se oblékáním, bála se, že by ji podlaha pod jejíma nohama odvezla pryč odtud. Proběhla úzkou uličkou vagonu a seskočila ze schůdků na nástupiště, náhle ucítila na odhaleném krku náraz zimního vzduchu. Zastavila se a zadívala se na nádražní budovu. Slyšela, jak se vlak za ní dává znovu do pohybu a s klapáním kol mizí v dálce.

Oblékla si kabát a nasadila si na hlavu klobouk. Přešla nástupiště, prošla po dřevěné podlaze čekárny, poseté žmolky zaschlých žvýkaček, těžkými vlnami horkého vzduchu sálajícího z litinových kamen a ocitla se na prostranství za nádražím.

Nad nízkými střechami uviděla poslední pruh žlutého světla na obloze. Před ní se táhla ulice, dlážděná kostkami, plná výmolů a lemovaná řadou vzájemně se podpírajících domků; strom s pokroucenými, holými větvemi, kostry uschlých květin u vjezdu do opuštěné garáže s vylomenými vraty, temná průčelí obchodů, na rohu jeden otevřený krámek s výlohou, svítící nízko u země matným světlem.

Byla tu poprvé, ale hned cítila, jak si ji město přivlastňuje a vtahuje ji do sebe se znepokojivou důvěrností. Jako by každý jeho objekt měl svou gravitaci připomínající pohyb planet a vnucoval jí svou oběžnou dráhu. Dotkla se rukou požárního hydrantu a přes rukavici ucítila, jak jí chlad prosakuje do dlaně. Tak ji město oslovilo; čistým průnikem, jejž nemohly zastavit ani její šaty, ani mysl. Klid nevyhnutelnosti toho, co ji čekalo, zůstával. Teď už jen zbývalo to udělat, ale všechny jednotlivé kroky byly snadné a předem dané. Zeptala se prvního kolemjdoucího: „Kde se tu staví nová budova Janerova obchodního domu?“

Trpělivě kráčela tmavými ulicemi. Míjela opuštěné zimní trávníky a chátrající verandy, prázdné pozemky, zarostlé plevelem šustícím o plechovky, zavřené koloniály a zamlženou prádelnu, okno, za nímž seděl u krbu muž v košili s krátkými rukávy a četl noviny. Občas zabočila, přešla ulici a pod tenkými podrážkami lodiček cítila dlažební kostky. Cestou potkala jen pár lidí, kteří se s údivem otáčeli za krásnou cizinkou. Všimla si toho, a zároveň ji to překvapilo. Chtělo se jí říct: Copak to nevidíte? – Vždyť já sem patřím víc než vy. Občas se zastavila a zavřela oči, aby se zhluboka nadechla.

Došla na hlavní třídu a zpomalila. Střídmě osvětlená ulice, auta zaparkovaná šikmo u chodníku, kino, výloha s růžovým spodním prádlem mezi kuchyňskými potřebami. Šla dál, hledíc odhodlaně dopředu.

Na boční stěně jakési staré budovy, na slepé stěně žlutých cihel, odhalující začouzené úrovně bývalých pater už neexistující sousední budovy, uviděla zář reflektoru. Světlo vycházelo z výkopové jámy. Věděla, že je na místě. A zároveň doufala, že ne. Jestli se ještě pracuje, určitě tu bude. Dnes ho však ještě vidět nechtěla. Chtěla vidět jen staveniště a budovu; na víc nebyla připravena; chtěla ho vidět až zítra. Teď už však nemohla couvnout. Přistoupila k výkopu. Byl vyhlouben v rohu pozemku, otevřený do ulice, neoplocený. Slyšela klapot a rachot železa, viděla rameno jeřábu, stíny mužů pohybující se po svazích čerstvé hlíny v záplavě žlutého světla. Prkna spojující dno jámy s úrovní země neviděla, ale slyšela kroky stoupající nahoru, a pak se nad hranou výkopu objevil Roark. Byl prostovlasý a měl na sobě volný, rozepnutý kabát.

Zastavil se. Podíval se na ni. Byla přesvědčená, že stojí rovně a vzpřímeně, že se neděje nic zvláštního, viděla tytéž šedé oči a zrzavé vlasy, jaké vídala dřív. Překvapilo ji proto, když k ní spěšně přistoupil, uchopil ji pevně za loket a řekl: „Radši se pojď posadit.“

Pak si uvědomila, že kdyby ji nepodepřel, nevydržela by déle stát. Převedl ji přes setmělou ulici a přinutil ji, aby si sedla na schody opuštěného domu. Opřela se o zavřené dveře. Usedl vedle ní. Stále ji podpíral za loket, ne něžným dotekem, ale neosobním stiskem, jímž kontroloval ji i sebe.

Po chvíli ji pustil. Věděla, že teď už je v pořádku. Mohla promluvit.

„To je tvoje nová budova?“

„Ano. To jsi šla z nádraží pěšky?“

„Ano.“

„Je to daleko.“

„Docela ano.“

Uvědomila si, že se nepozdravili a že to tak mělo být. Nebylo to shledání po dlouhé době, ale jen jedna chvíle čehosi, co nebylo nikdy přerušeno. Napadlo ji, jak divně by znělo, kdyby mu někdy řekla třeba: „Ahoj“; člověk přece nezdraví sám sebe každé ráno.

„V kolik hodin jsi dnes vstával?“ zeptala se ho.

„V sedm.“

„To jsem ještě byla v New Yorku. Seděla jsem v taxíku a jela na hlavní nádraží. Kde jsi snídal?“

„V kantýně.“

„V takové, co má otevřeno celou noc?“

„Jo. Většinou kvůli řidičům kamionů.“

„Chodíváš tam často?“

„Vždycky když mám chuť na kafe.“

„A to si sedneš k pultu? A kolem tebe jsou cizí lidé a dívají se na tebe?“

„Když mám čas, sednu si k pultu. Obvykle kolem mě nějací lidé bývají. Ale neřekl bych, že mě nějak zvlášť pozorují.“

„A potom? Pak jdeš pěšky do práce?“

„Ano.“

„Chodíš každý den pěšky? Všemi těmi ulicemi? Kolem všech těch oken? Takže kdyby se člověk chtěl natáhnout a otevřít okno…“

„Tady se lidé z oken nedívají.“

Z vyvýšeného místa verandy bylo teď dobře vidět na druhou stranu ulice, na výkopy, zem, dělníky, rostoucí ocelové sloupy osvětlené pronikavým světlem reflektorů. Pomyslela si, jak je to zvláštní vidět čerstvou zem uprostřed chodníku a dlažebních kostek; jako by někdo roztrhl městu kus šatů a odhalil jeho nahotu.

„Za ty dva roky jsi postavil jen dvě vily.“

„Ano. Jedna stojí v Pensylvánii a druhá u Bostonu.“

„Nejsou to nijak významné stavby.“

„Nebyly nákladné, jestli to myslíš takhle. Ale byla to velmi zajímavá práce.“

„Jak dlouho tu ještě zůstaneš?“

„Ještě měsíc.“

„Proč pracujete v noci?“

„Spěchá to.“

Jeřáb na druhé straně ulice se dal do pohybu a ve vzduchu se zhoupl dlouhý nosník. Všimla si, že zpozorněl; věděla, že nemyslí na práci, jeho oči však instinktivně zareagovaly; bylo v tom cosi fyzicky osobního, důvěrný vztah ke všemu, co s jeho budovou souviselo.

„Roarku…“

Nikdy se neoslovovali jménem. Vyslovit jeho jméno a vědět, že ho slyšel, byl smyslný požitek dlouho odkládané touhy se mu odevzdat.

„Roarku, vždyť jsi zase zpátky v lomu.“

Usmál se. „Když si to myslíš. Jenže tohle není lom.“

„Po Enrightově domě? Po Cordově budově?“

„Já to tak nevidím.“

„A jak to vidíš?“

„Baví mě to. Každá budova je jako člověk. Jedinečná a neopakovatelná.“

Díval se přes ulici. Nezměnil se. Stále v něm byla ta stará lehkost, uvolněnost pohybu, jednání, myšlení.

„…stavět až do konce života jen pětipatrové domy…“ řekla, aniž by dala větě začátek či konec.

„Když to jinak nepůjde. Ale já si nemyslím, že to takhle zůstane.“

„A na co čekáš?“

„Já na nic nečekám.“

Zavřela oči, ústa ji však prozradila; stáhla se hořkostí, vztekem a bolestí.

„Kdybys byl ve městě, Roarku, nebyla bych za tebou přišla.“

„Já vím.“

„Ale řekli mi, že jsi – někde v pekle – v nějaké bezejmenné díře, jako je tahle. Musela jsem to vidět. Musela jsem to místo vidět.“

„Kdy odjíždíš?“

„Ty víš, že jsem nepřijela, abych tu s tebou zůstala?“

„Vím.“

„Jak to?“

„Protože se ještě pořád bojíš kantýn a cizích oken.“

„Nevracím se do New Yorku. Ne hned.“

„Ne?“

„Ještě ses mě na nic nezeptal, Roarku. Jen jestli jsem šla z nádraží pěšky.“

„Na co chceš, abych se tě zeptal?“

„Vystoupila jsem z vlaku, když jsem uviděla jméno železniční stanice,“ řekla zastřeným hlasem. „Nejela jsem za tebou. Jsem na cestě do Rena.“

„A pak?“

„Pak se budu vdávat.“

„Znám ho?“

„Z doslechu. Jmenuje se Gail Wynand.“

Dívala se mu do očí. Myslela na to, že by jí teď mělo být do smíchu; konečně se jí podařilo něco, v co nikdy nedoufala: šokovat ho. Ale do smíchu jí vůbec nebylo. On myslel na Henryho Camerona a jeho slova: „Nemám, co jim na to říct, Howarde. To nechávám na tobě. Ty jim odpovíš. Všem, Wynandovým novinám, těm, díky nimž mohou existovat, všemu, co za tím vším je.“

„Roarku.“

Neodpověděl.

„To je přece horší než Petr Keating, ne?“ zeptala se.

„Mnohem.“

„Chceš mi v tom zabránit?“

„Ne.“

Za celou dobu se jí kromě toho prvního uchopení za loket ani nedotkl; i to byl jen dotek záchranáře. Zvedla ruku a položila ji na jeho. Neodtáhl se ani nepředstíral, že si toho nevšiml. Sklonila se, nadzvedla mu ruku a přitiskla si ji na rty. Klobouk jí sklouzl z hlavy a světlé vlasy se mu rozprostřely v klíně a on cítil, jak ho znovu a znovu líbá na ruku. Jeho prsty se sevřely kolem jejích, ale to byla jediná jeho reakce.

Zvedla hlavu a rozhlédla se po ulici. V dálce svítilo ve tmě jediné světlo, jakoby zavěšené v mřížoví holých větví. Domky mizely v neznámé tmě a stromy lemovaly úzké chodníky.

Všimla si svého klobouku ležícího o pár schodů níž a natáhla se pro něj. Přitom se opřela holou rukou o schod. Ucítila starý, sešlapaný, hladký, ledově chladný kámen. Byl to příjemný pocit. Zůstala chvíli sedět v předklonu s dlaní přitisknutou na kámen; cítit tyto schody – a je jedno, kolik nohou po nich chodilo – cítit je stejně, jako cítila ten požární hydrant.

„Kde bydlíš, Roarku?“

„Na ubytovně.“

„Jaký máš pokoj?“

„Obyčejný.“

„Co je v něm? Jaké má stěny?“

„Je na nich nějaká tapeta. Vybledlá.“

„Jaký máš nábytek?“

„Stůl, nějaké židle, postel.“

„Ne, popiš to podrobně.“

„Mám vestavěnou skříň, komodu, v rohu pod oknem postel, naproti velký stůl –“

„Podél zdi?“

„Ne, dal jsem ho přes roh, proti oknu – pracuji u něj. Je tam jedna židle, křeslo, stojací lampa a stojan na časopisy, který nepoužívám. To je asi tak všechno.“

„Žádné koberce? Žádné závěsy?“

„Myslím, že na okně něco je a na zemi taky. Podlaha je pěkná – krásné staré dřevo.“

„Budu si tvůj pokoj dnes představovat – až budu ve vlaku.“

Díval se přes ulici.

„Roarku, nech mě dnes u sebe přespat.“

„Ne.“

Stočila pohled směrem, kterým se díval – ke skřípajícím strojům pod nimi. Po chvíli se zeptala:

„Jak ses dostal k téhle zakázce?“

„Majitel viděl mé stavby v New Yorku a líbily se mu.“

Z výkopové jámy vylezl muž v montérkách, zamžoural do tmy jejich směrem a zavolal: „Jste tu někde, šéfe?“

„Ano,“ odpověděl mu Roark.

„Můžete na chvilku?“

Roark k němu přistoupil. Neslyšela, o čem se baví, ale pak zaslechla Roarkův veselý hlas: „To je přece hračka.“ A oba sestoupili po prknech na dno jámy. Muž mu něco říkal, na něco ukazoval, cosi mu vysvětloval. Roark zaklonil hlavu a zahleděl se na ocelovou konstrukci nad sebou, světlo mu ozářilo obličej a ona spatřila jeho soustředěný pohled, nebyl to úsměv, ale výraz, jenž ji naplnil radostným pocitem schopnosti, výraz činnosti disciplinovaného rozumu. Shýbl se pro kus prkna u svých nohou a vytáhl z kapsy tužku. Jednu nohu si zapřel o hromadu dřevěných desek, prkno si položil na koleno a začal po něm rychlými tahy něco kreslit. Muž poslouchal, co mu Roark říká, a spokojeně přikyvoval. Neslyšela, co mu Roark říká, ale vycítila jeho vztah k tomu muži, ke všem mužům v té jámě, jakýsi zvláštní pocit loajality a sounáležitosti, ale jiný, než jaký býval těmito slovy běžně označován. Když dokreslil, podal prkno muži a oba se něčemu zasmáli. Pak se vrátil a posadil se zpátky na schody vedle ní.

„Roarku,“ řekla. „Chci tu s tebou zůstat třeba napořád.“

Podíval se na ni, zvědavě, a čekal.

„Chci tu žít.“ Její hlas zněl jako tlak vody na přehradu. „Chci žít jako ty. Nechci svoje peníze – zbavím se jich, dám je komukoli, Stevenu Mallorymu, jestli chceš, nebo některé z Tooheyho organizací, to je jedno. Seženeme si tu dům – stejný, jako jsou tyhle – a budu se o něj starat – nesměj se, umím to – budu vařit, prát, drhnout podlahu. A ty necháš architektury.“

Nesmál se. Viděla jen jeho nehybnou pozornost, s níž ji poslouchal.

„Roarku, zkus to pochopit, prosím tě, zkus to pochopit. Nemůžu se už dál dívat na to, co ti dělají, co ti ještě kdy udělají. Je to příliš velké – ty a stavění domů a to, co to pro tebe znamená. Nemůžeš to už dlouho vydržet. Takhle to nepůjde pořád. Oni tě nenechají na pokoji. Řítíš se do nějaké šílené katastrofy. Jinak to nemůže dopadnout. Vzdej to. Najdi si nějakou obyčejnou práci – jako třeba tu v lomu. Usadíme se tu. Budeme žít z mála a nepřispějeme ničím. Budeme žít jen pro to, co jsme a co víme.“

Rozesmál se. V jeho smíchu zaslechla překvapivý náznak ohleduplnosti – snažil se nesmát, ale nemohl si pomoci.

„Dominiko,“ způsob, jakým vyslovil její jméno, jí zůstal v uších a zmírnil nesnesitelnost jeho příštích slov, „rád bych ti řekl, že jsi mě málem přesvědčila, aspoň na chvíli.“ Pak pokračoval: „Kdybych byl hodně krutý, přistoupil bych na to. Jen proto, abych viděl, jak brzo bys mě prosila, abych začal znovu stavět.“

„Ano… Snad…“

„Vezmi si Wynanda a zůstaň jeho manželkou. Bude to lepší, než co si způsobuješ teď.“

„Nebude ti vadit… když tu budeme takhle ještě chvilku sedět? A už o tom nebudeme mluvit… jenom si tak povídat, jako by se nic nestalo… takové malé, půlhodinové příměří, po všech těch letech. Řekni mi, co jsi dělal celou tu dobu, všechno, na co si vzpomeneš.“

A tak si povídali, jako by veranda toho prázdného domu byla palubou letadla vznášejícího se ve výšce, z níž není vidět ani na zem, ani na nebe; po celou dobu už na druhou stranu ulice ani jednou nepohlédl.

Pak se podíval na hodinky a řekl:

„Za hodinu jede vlak tvým směrem. Mám tě doprovodit na nádraží?“

„Nebude ti vadit, když půjdeme pěšky?“

„Dobře.“

Zvedla se. Zeptala se:

„Jak dlouho ještě, Roarku?“

Jeho ruka opsala oblouk nad ulicemi. „Až přestaneš tohle nenávidět, až se toho přestaneš bát a naučíš se nevšímat si toho.“

Šli spolu pěšky na nádraží. Naslouchala souzvuku jejich kroků, rozléhajících se prázdnými ulicemi. Upínala pohled na zdi, jež míjeli, jako by se jich chtěla zachytit. Milovala to místo, milovala město a všechno, co bylo jeho součástí.

Míjeli prázdný pozemek. Vítr jí přivál k nohám kus starých novin. Přilepil se na ni s tvrdošíjnou urputností, jako by to dělal vědomě, jako když se kočka panovačně otře o nohu. Sehnula se, zvedla ze země noviny a začala je skládat, aby si je mohla nechat.

„Co to děláš?“ zeptal se jí.

„Něco na čtení do vlaku,“ odpověděla hloupě.

Vytrhl jí noviny z ruky, zmačkal je a odhodil do příkopu. Neřekla na to nic. Pokračovali dál v cestě.

Liduprázdné nástupiště osvětlovala jediná žárovka. Čekali. Díval se po kolejích směrem, odkud měl vlak přijet. Když koleje zazvonily a bílý kužel reflektorů lokomotivy proťal vzdálenost a zapíchl se do nebe, kde zůstal stát, jako by se nepohyboval vpřed, ale jen se nezadržitelnou rychlostí rozšiřoval, Roark se nepohnul ani se k ní neobrátil. Světelný paprsek vrhl jeho stín přes nástupiště, nechal ho přehoupnout přes plot a zmizet. Na okamžik spatřila proti té záři vysokou, rovnou siluetu jeho těla. Lokomotiva projela kolem nich a zpomalující vlak zarachotil. Sledoval míjející okna. Neviděla mu do tváře, viděla jen obrys jeho lícní kosti.

Když se vlak úplně zastavil, otočil se k ní. Nepodali si ruku, nic si neřekli. Stáli proti sobě a chvíli se na sebe dívali, jakoby v pozoru; vypadalo to téměř jako vojenský pozdrav. Pak se shýbla pro kufr a nastoupila do vlaku. O minutu později se vlak rozjel.

6

„Chuck: A proč ne ondatra? Proč by si měl člověk myslet, že je lepší než ondatra? Život tepe ve všech drobných tvorech, polních i lesních. Život zpívá o věčném zármutku, o starém zármutku. Píseň písní. Nerozumíme jí – ale je snad potřeba něčemu rozumět? To potřebují jen účetní a pedikéři. A pošťáci. My jen milujeme. Sladké tajemství lásky. Nic víc v tom není. Stačí, když mám lásku, a všichni ti vaši filozofové se mohou jít vycpat. Když si Mary vzala opuštěnou ondatru, srdce se jí otevřelo a dýchl do něj život a láska. Z ondater jsou pěkné napodobeniny norkových kožichů, ale o to nejde. Jde o život.

Jake: (vtrhne dovnitř) Hej, lidi, nemáte někdo známku s Georgem Washingtonem?

Opona padá.“

Ike sklapl svůj rukopis a zhluboka se nadechl. Hlas měl po dvou hodinách přednesu ochraptělý a vyvrcholení hry přečetl jedním dechem. Pohlédl na své obecenstvo, koutky úst sebeironicky zvednuté, obočí suverénně vyklenuté, ale oči žadonící.

Ellsworth Toohey, jenž seděl na zemi, se poškrábal na zádech a zívl. Gus Webb, natažený na břiše uprostřed místnosti, se převalil na záda. Lancelot Clokey, zahraniční dopisovatel, se natáhl pro svou sklenici s whisky a dopil ji. Jules Fougler, nový divadelní kritik v redakci Praporu, seděl bez hnutí; seděl tak celé dvě hodiny. Hostitelka Lois Cooková zvedla paže nad hlavu, zaklesla prsty do sebe, přetočila dlaně vzhůru, aby se protáhla, a řekla:

„Tedy, Iku, to je ale příšerná hra.“

Lancelot Clokey řekl zpěvavě: „Lois, kočičko, kde máš ten gin? Nebuď sakra takovej žgrt. Horší hostitelku svět neviděl.“

Gus Webb podotkl: „Já literatuře nerozumím. Je to jen neproduktivní záležitost a ztráta času. Spisovatelé budou stejně vyhlazeni.“

Ike se pronikavě rozesmál. „To je ale slátanina, co?“ Zamával rukopisem. „Superkravina na entou. Proč myslíte, že jsem to napsal? Ukažte mi někoho, kdo by dokázal napsat větší propadák. Horší hru už v životě neuslyšíte.“

Nebyla to pravidelná schůzka Rady amerických spisovatelů, ale jen neformální setkání. Ike požádal pár přátel, aby si přišli poslechnout jeho poslední hru. Ve svých šestadvaceti letech měl už na svém kontě jedenáct her, zatím se však žádná nedočkala jevištního zpracování.

„Měl by ses přestat plést do divadla, Iku,“ řekl Lancelot Clokey. „Psaní je vážná věc a rozhodně není pro nějaké zbloudilé pomatence, kteří to chtějí zkusit.“ Clokeyho prvotina – výčet jeho soukromých dobrodružství, která zažil v cizích zemích, se už desátý týden držela na seznamu bestsellerů.

„Proč ne, Lancei?“ opáčil Toohey sladce.

„No dobře,“ vyštěkl Clokey, „už mlčím. Nalejte mi něco k pití.“

„Je to příšerná hra,“ řekla Lois Cooková, unaveně pohupující hlavou ze strany na stranu. „Naprosto příšerná. Je tak příšerná, až je krásná.“

„Kecy,“ utrousil Gus Webb. „Proč já sem vždycky lezu?“

Ike hodil rukopis ke krbu. Desky dopadly na mřížovou zástěnu a sesuly se, rozevřené, lícem dolů, tenké listy pomačkané.

„Když může psát hry Ibsen, proč bych nemohl já?“ zeptal se. „On je sice dobrý dramatik a já jsem obyčejný břídil, ale to pro mě není dostatečný důvod.“

„Z hlediska vesmíru ne,“ potvrdil Lancelot Clokey. „Ale břídil jsi.“

„Nemusíš to po mně opakovat. Řekl jsem to první.“

„Ta hra je skvělá,“ ozval se něčí hlas.

Byl to hlas pomalý, nosový, znuděný. Jules Fougler promluvil ten večer poprvé a všichni se k němu obrátili. V novinách se jednou objevila jeho karikatura, která se stala proslulou: sestávala ze dvou ochablých kruhů, většího a menšího. Ten větší představoval břicho, ten menší – spodní ret. Jules Fougler nosil perfektně střižený oblek barvy, o níž mluvil jako o „merde d’oie“. Nikdy si nesundával rukavice a při chůzi se opíral o hůlku. Byl to vynikající divadelní kritik.

Jules Fougler se natáhl holí pro rukopis a zahnutým koncem si ho přitáhl k sobě. Nezvedl ho a ještě jednou opakoval, dívaje se na něj:

„Je to skvělá hra.“

„Proč?“ zeptal se Lancelot Clokey.

„Protože jsem to řekl,“ odvětil Jules Fougler.

„To má být vtip, Julesi?“ opáčila Lois Cooková.

„Já nikdy nežertuji,“ řekl Jules Fougler. „Žertovat je vulgární.“

„Pošli mi pár lístků na premiéru,“ ušklíbl se Lancelot Clokey.

„Osmdesát osm dolarů za vstupenky pro dva na premiéru,“ sdělil mu Jules Fougler. „Bude to hit sezony.“

Jules Fougler se otočil a střetl se s Tooheyho pohledem. Toohey se usmíval, ale nebyl to bezstarostný, lhostejný úsměv, byl to souhlasný komentář k něčemu, co považoval za velmi závažnou věc. Fouglerův pohled byl opovržlivý, dokud mluvil k ostatním, když se však střetl pohledem s Tooheym a našel u něho porozumění, na chvíli se uvolnil.

„Proč se nepřidáš k Radě amerických spisovatelů, Julesi?“ zeptal se Toohey.

„Jsem individualista,“ prohlásil Fougler. „Nevěřím žádným organizacím. Je to snad nezbytně nutné?“

„Ne, vůbec ne,“ odpověděl Toohey ochotně. „Pro tebe určitě ne, Julesi. Nemám, co bych tě naučil.“

„Víš, co se mi na tobě tak líbí, Ellsworthi? Že ti nikdy nemusím nic vysvětlovat.“

„Proč bychom si tady měli něco vysvětlovat? Je nás tu šest na jedné lodi.“

„Pět,“ opravil ho Fougler. „Gus Webb se mi nelíbí.“

„Proč ne?“ zeptal se Gus, nikterak nedotčen.

„Protože si nemyje uši,“ odpověděl Fougler, jako by se ho zeptal někdo třetí.

„Jo tak,“ řekl na to Gus.

Ike se postavil a zíral na Fouglera, jako by si nebyl jistý, jestli vůbec může dýchat.

„Vám se moje hra líbí, pane Fouglere?“ zeptal se nakonec přidušeně.

„To jsem neřekl,“ opravil ho Fougler chladně. „Myslím, že stojí za starou belu. Proto je tak skvělá.“

„Aha,“ řekl Ike. Zasmál se. Zdálo se, že si oddechl. Rozhlédl se po tvářích v místnosti, s výrazem lišáckého triumfu.

„Jistě,“ řekl Fougler, „přistupuji k její kritice stejně jako vy k jejímu psaní. Naše pohnutky jsou totožné.“

„Jste můj člověk, Julesi.“

„Pane Fouglere, prosím.“

„Jste můj člověk a ten nejnadutější mizera na světě, pane Fouglere.“

Fougler nadzdvihl špičkou hole stránky rukopisu u svých nohou.

„Na stroji píšete jako čuně, Iku,“ prohlásil.

„Nejsem hergot žádná stenografka. Jsem umělec.“

„Po premiéře téhle hry si budete moci dopřát sekretářku. Budu muset na hru psát hodně příznivé kritiky – když už pro nic jiného, pak alespoň proto, abych zabránil dalšímu zneužívání psacího stroje. Psací stroj je úžasný nástroj a nikdo by ho neměl znásilňovat.“

„V pořádku, Julesi,“ vložil se do debaty Lancelot Clokey, „to je všechno náramně vtipné a chytré a vy jste úžasně vzdělaný a geniální – ale co vlastně chcete na té slátanině vychvalovat?“

„To, že to je – jak jste sám řekl – slátanina.“

„Neuvažuješ logicky, Lancei,“ řekl Ike. „Rozhodně ne z hlediska vesmíru, vážně ne. Napsat dobrou hru a sklidit za ni příznivou kritiku, to je hračka. To umí každý. Každý, kdo má talent – a talent není nic víc než vrozená vada. Ale sklidit příznivou kritiku za slátaninu – jen si to zkus!“

„On už to dokázal,“ podotkl Toohey.

„To je otázka názoru,“ ohradil se Lancelot Clokey. Obrátil do sebe prázdnou sklenici a vysrkl z ní poslední kousek ledu.

„Ike chápe věci mnohem lépe než vy, Lancei,“ řekl Jules Fougler. „Právě dokázal, že je skutečný filozof – v tom svém miniproslovu. Který byl mimochodem mnohem lepší než celá jeho hra.“

„Příští hru napíšu o tom,“ slíbil Ike.

„Ike řekl jasně, o co mu jde,“ pokračoval Fougler. „A o co jde mně. A vám také, Lancei. Rozeberme si to na mém příkladu, chcete-li. Co má kritik z toho, když napíše příznivou kritiku na dobrou hru? Nic. Takový kritik není nic víc než jakýsi lepší prostředník mezi autorem a veřejností. A to mě má uspokojit? Toho jsem si užil ažaž. Mám právo chtít zviditelnit svou osobnost. Jinak bych si mohl myslet, že jsem neuspěl – a neúspěch já neuznávám. Když se ale kritikovi podaří prosadit naprosto bezcennou hru – to je přece něco jiného! A proto z té hry – jak že se jmenuje ta vaše hra, Iku? – udělám senzaci!“

„Nevystrkuj na mne prdel,“ řekl Ike.

„Co prosím?“

„Tak se to jmenuje.“

„Ach tak. A proto udělám z Nevystrkuj na mne prdel senzaci!“

Lois Cooková se hlasitě rozesmála.

„Vy toho se vším naděláte,“ prohlásil Gus Webb, rozvalený na zádech na podlaze, s rukama za hlavou.

„A teď, jestli chcete, se na to můžeme podívat z vaší stránky, Lancei,“ nenechal se odradit Fougler. „Jaké uspokojení přináší zahraničnímu dopisovateli informovat veřejnost o světových událostech? Lidé se sice dozvědí o všech možných mezinárodních krizích, ale vy můžete mluvit o štěstí, když si někdo všimne pod článkem vaší značky. Přitom jste zrovna tak dobrý jako kdejaký generál, admirál nebo velvyslanec. Také máte právo, aby se o vás vědělo. A tak jste to udělal chytře. Sepsal jste zajímavou sbírku bezcenných žvástů – no ovšem, nic jiného to není – ale morálně ospravedlněných. Opravdu chytré. Světové katastrofy coby kulisa pro vaše malé odporné já. Jak se nám Lancelot Clokey opil na mezinárodní konferenci. Jaké krásky spaly s Lancelotem Clokeym během vojenské invaze. Jak Lancelot Clokey dostal úplavici v zemi sužované hladomorem. Jistě, proč ne, Lancei? Lidé to přece přijali s nadšením, ne? Ellsworth to prosadil, ne?“

„Dobrou reportáž zaměřenou na člověka veřejnost umí ocenit,“ řekl Lancelot Clokey, dívaje se vztekle do sklenice.

„Prosím tě, Lancei, nech toho!“ zvolala Lois Cooková. „Před kým tu hraješ divadýlko? Ty přece moc dobře víš, že v tom nebylo žádné zaměření na člověka, ale jen a jen Ellsworth Toohey.“

„Vím, za co Tooheymu vděčím,“ přiznal Clokey nevrle. „Ellsworth je můj nejlepší přítel. Ale těžko by mohl něco prosadit, kdyby neměl v ruce kvalitní knihu.“

Před osmi měsíci stál Lancelot Clokey před Ellsworthem Tooheym s rukopisem své knihy v ruce, stejně jako teď Ike před Fouglerem, a nechtěl mu věřit, že se jeho kniha dostane mezi bestsellery. Ale dvě stě tisíc prodaných výtisků uzavřelo Clokeymu možnost rozeznat ještě někdy pravdu od lži.

„Totéž přece udělal s Chrabrým žlučovým kamenem,“ dodala flegmaticky Lois Cooková, „a horší škvár snad nikdy nikdo nenapsal. Kdo jiný by to měl vědět líp než já. Ale on to přesto udělal.“

„Také jsem kvůli tomu málem přišel o práci,“ doplnil ji Toohey lhostejně.

„Tak co bude s tím ginem, Lois?“ vyštěkl Clokey. „Schováváš si ho, aby ses v něm mohla koupat?“

„Už jdu, ty alkoholiku,“ ucedila Lois Cooková a líně vstala.

Odšourala se pokojem do vedlejší místnosti, přičemž se cestou sehnula pro něčí skleničku, dopila zbytek, a vrátila se s několika drahými lahvemi. Clokey a Ike hned přiskočili, aby si posloužili.

„Já myslím, že jsi k Lanceovi nespravedlivá, Lois,“ řekl Toohey. „Proč by nemohl psát autobiografii?“

„Protože jeho život nestál ani za to, aby ho žil, natož aby ho popisoval.“

„Vidíš, a právě to je důvod, proč jsem z toho udělal bestseller.“

„To vykládej někomu jinýmu.“

„Rád přesvědčím kohokoli.“

V pokoji bylo dost pohodlných židlí, Toohey však raději zůstal na zemi. Převalil se na břicho, opřel se o lokty a s požitkem přenášel kolébavě váhu ze strany na stranu, nohy široce roztažené na koberci. Vychutnával si možnost chovat se nenuceně.

„Rád přesvědčím kohokoli. Příští měsíc mám v úmyslu prosadit autobiografii zubaře z malého města, který je skutečně pozoruhodným člověkem – v jeho životě totiž není jediný den a v jeho knize jediná věta, které by byly něčím zvláštní. Bude se ti to líbit, Lois. Umíš si představit toho nejnudnějšího patrona, jak odhaluje svou duši, jako by to byl nějaký světový objev?“

„Ach ti bezvýznamní lidé,“ vzdychl Ike něžně. „Zbožňuju prosté lidi. Prostí lidé celého světa jsou prostě k pomilování.“

„To si nech do své příští hry,“ poradil mu Toohey.

„To nemůžu,“ namítl Ike. „Už jsem to použil v téhle.“

„Co je na tom tak duchaplného, Ellsworthi?“ zeptal se Clokey podrážděně.

„To je úplně prosté, Lancei. Když se skutečnost, že je člověk naprostá nula, která za celý život nedělá nic jiného, než jí, spí a tlachá se sousedy, stane skutečností hodnou chlouby, nadšení a zájmu milionů čtenářů a jež si zaslouží, aby o ní svět věděl – pak se to, že někdo postavil chrám, stane skutečností natolik bezvýznamnou, že nebude třeba ji ani zaznamenávat, ani nikomu oznamovat. Je to věc úhlu pohledu, která je velmi relativní. Přípustná vzdálenost mezi dvěma extrémy dané škály je vždy omezená. Sluchová schopnost mravence neumožňuje zachytit zvuk bouře.“

„Mluvíš jako nějaký dekadentní buržoa, Ellsworthi,“ prohlásil Gus Webb.

„Zmlkni, cukroušku,“ odpověděl mu Ellsworth bez zášti.

„To je všechno vážně skvělé,“ podotkla Lois Cooková, „až na to, že se ti daří až moc, Ellsworthi. Připravíš mě o práci. Jestli mám zůstat trochu v povědomí, to abych hodně rychle napsala něco skutečně hodnotného.“

„V tomhle století ještě ne, Lois,“ uklidnil ji Toohey. „A zřejmě ani v příštím. Tak rychle to nepůjde.“

„Ještě jste ale neřekli…!“ přerušil je Ike zvoláním, náhle znepokojen.

„Co jsme ještě neřekli?“

„Ještě jste neřekli, kdo bude mou hru produkovat!“

„To nechte na mně,“ uklidnil ho Jules Fougler.

„Ani jsem ti nepoděkoval, Ellsworthi,“ pronesl Ike vážným hlasem. „Takže ti tímhle děkuju. Je spousta mizerných her, ale ty sis vybral zrovna tu mou. Ty a pan Fougler.“

„Tu tvoji mizérii je možno dobře využít, Iku.“

„Hm, díky za pochvalu.“

„Je to výhodný obchod.“

„Jak to myslíš?“

„Nějak moc mluvíš, Ellsworthi,“ vložil se do toho Gus Webb. „Máš povídavou, co?“

„Zmlkni, drobku. Já rád mluvím. Jak to myslím, Iku? Tak například dejme tomu, že nemám rád Ibsena –“

„Ibsen je dobrej,“ řekl na to Ike.

„Jistěže je dobrý, ale dejme tomu, že se mi nelíbí. Dejme tomu, že chci, aby lidé přestali chodit na jeho hry. Nijak si ale nepomohu tím, když jim řeknu, aby to nedělali. Ovšem když jim prodám myšlenku, že jsi zrovna tak dobrý jako Ibsen – brzy v tom nenajdou žádný rozdíl.“

„A to bys dokázal?“

„To byl jen příklad, Iku.“

„Ale bylo by to skvělé!“

„Ano. To by bylo skvělé. A pak by vůbec nezáleželo na tom, na co jdou do divadla. Na ničem by nezáleželo – na spisovatelích ani na těch, pro které píšou.“

„Jak to myslíš, Ellsworthi?“

„Podívej, Iku, v tom divadle není dost místa pro Ibsena i pro tebe. To snad chápeš, ne?“

„No, jak se to vezme – ano.“

„No a chceš přece, abych tam místo pro tebe udělal, ne?“

„Celá tahle nesmyslná debata byla už jednou popsána a mnohem líp,“ řekl Gus Webb. „Stručněji. Jsem zastáncem efektivní úspornosti.“

„Kde byla popsána, Gusi?“ zeptala se Lois Cooková.

„Mnozí první budou poslední, a poslední první, sestro.“

„Gus je stručný, ale výstižný,“ podotkl Ike. „To se mi na něm líbí.“

„Nech si ty kecy,“ usadil ho Gus.

Do pokoje vešel sluha Lois Cookové, důstojný postarší pán ve společenském obleku. Přišel ohlásit Petra Keatinga.

„Péťa?“ zahlaholila Lois Cooková. „No, jistě, sem s ním, jen nám ho sem postrčte.“

Keating vstoupil a zůstal stát mezi dveřmi, zaražen přítomností tolika lidí.

„Já… ahoj vespolek,“ vypravil ze sebe poklesle. „Netušil jsem, že máš společnost, Lois.“

„To není žádná společnost. Pojď dál, Péťo, posaď se a dej si něco k pití, znáš tu přece všechny, ne?“

„Ahoj, Ellsworthi,“ pozdravil Keating a jeho oči zapátraly po Tooheyho podpoře.

Toohey zvedl ruku na pozdrav, s námahou se zvedl ze země, posadil se do křesla a přehodil si elegantně nohu přes nohu. Všichni v pokoji se automaticky narovnali, posadili se rovně, stáhli kolena k sobě, zavřeli pootevřená ústa. Jen Gus Webb zůstal rozvalený, jak byl.

Keatingovi to slušelo, působil klidně a do nevětrané místnosti vnesl závan svěží procházky chladnými ulicemi. Byl však pobledlý a pohyboval se pomalu a unaveně.

„Omlouvám se, jestli nějak ruším, Lois,“ řekl. „Neměl jsem co dělat a přepadl mě takový pocit samoty, že mě napadlo se u tebe na chvíli stavit.“ Slovo „samota“ zamumlal a zlehčil sebeironickým úsměvem. „Neila Dumonta a jeho kumpánů mám už plné zuby. Zastesklo se mi po trochu duchaplnější společnosti – zřejmě trpím nedostatkem duševní potravy.“

„Jsem geniální,“ oznámil mu Ike. „Budu mít premiéru na Broadwayi. Já a Ibsen. Říkal to Ellsworth.“

„Ike nám právě přečetl svou novou hru,“ vysvětlil Toohey. „Vynikající kousek.“

„Určitě tě nadchne, Petře,“ ujistil ho Lancelot Clokey. „Je to vážně skvělá hra.“

„Mistrovské dílo,“ prohlásil Jules Fougler. „Doufám, že dokážeš, že jsi jí hoden, Petře. Patří mezi ty hry, u kterých záleží na tom, co si s sebou diváci přinesou do divadla. Pokud jsi jeden z těch realisticky uvažujících sucharů s omezenou fantazií, pak to není nic pro tebe. Ale pokud jsi opravdový člověk s širokým, otevřeným srdcem plným smíchu a uchoval sis z dětství onu ničím nezkaženou schopnost čistého citu – stane se pro tebe nezapomenutelným zážitkem.“

„Jestliže nebudete jako děti, nevejdete do království nebeského,“ zarecitoval Ellsworth Toohey.

„Díky, Ellsworthi,“ řekl Jules Fougler. „Použiji to jako úvod do své recenze.“

Keating hleděl na Ika a na ostatní dychtivýma očima. Připadali mu všichni vzdálení a čistí, kdesi vysoko nad ním v bezpečí svého vědění, z jejich tváří však sálalo úsměvné teplo, shovívavé pozvání pro ty dole.

Keating nasával jejich velikost, onu duševní potravu, kterou mezi nimi hledal, a cítil, jak díky nim i on stoupá nahoru. A oni viděli svou velikost, díky němu zhmotněnou. Vznikl tak zkrat a kruh se uzavřel. Všichni kromě Petra Keatinga si toho byli vědomi.

Ellsworth Toohey vystoupil na podporu moderní architektury.

Zatímco u většiny obytných novostaveb se dál věrně kopírovaly historické vzory, u komerčních budov – továren, kanceláří, mrakodrapů – se v posledních deseti letech začaly prosazovat zásady Henryho Camerona. Bylo to však jen chabé a dosti pokroucené vítězství; jakýsi váhavý kompromis sestávající z toho, že se upustilo od ozdobných sloupů a frontonů, pár zdí bylo ponecháno hladkých, a coby omluva za takto vzniklý – čirou náhodou dobrý – tvar byla budovám nasazena koruna ve formě zjednodušených řeckých volut. Camerona vykrádalo mnoho architektů; jeho způsob myšlení však pochopilo jen pár z nich. Finanční úspornost se stala univerzálním argumentem pro přesvědčování majitelů nových staveb; v tomto ohledu vyhrál Cameron na plné čáře.

V Evropě, především v Německu, se už dlouho formovala nová stavitelská škola. Prosazovala čtyři stěny s několika otvory zakryté rovnou plochou. Říkalo se tomu nová architektura. Osvobození od striktních pravidel, za něž Cameron tolik bojoval a které představovalo pro stavitele svobodu úzce spjatou s velkou, zcela novou odpovědností, vyústilo v rezignaci na vynakládání jakéhokoli úsilí, včetně úsilí osvojit si historické styly. Vznikl závazný soubor nových pravidel – umění záměrné neschopnosti, tvůrčí chudoby povýšené na systém, hrdě přiznané průměrnosti.

„Každá budova má svou vnitřní krásu a její ozdoby musí být podřízeny pravidlům její hlavní myšlenky a struktury,“ tvrdil Cameron. „Budova nemusí být krásná, nepotřebuje žádné ozdoby a žádnou myšlenku,“ tvrdili noví architekti. Na tom se nedalo nic zkazit. Cameron a pár dalších prorazili cestu a vydláždili ji svými životy. Jiní, a bylo jich podstatně více, ti, kteří se drželi v závětří kopírováním Parthenónu, vycítili nebezpečí a našli způsob, jak se nevystavit riziku: vydali se Cameronovou cestou a nechali se po ní dovést k novému Parthenónu, Parthenónu jednoduššímu, Parthenónu ve tvaru krabice ze skla a betonu. Uprostřed cesty vyrostla palmová ratolest, začala se na ní přiživovat plíseň, zdeformovala ji, celou ji pokryla a zatlačila ji zpátky do zaplevelené džungle.

A džungle pro to našla svá slova.

V „Nepatrném hlasu“ napsal Ellsworth Toohey článek s podtitulem „Plavu s proudem“:

„Dlouho jsme otáleli přijmout onen výrazný fenomén naší doby známý pod pojmem moderní architektura. Opatrnost je na straně těch, kdo formují vkus veřejnosti, samozřejmě zcela na místě. Izolované projevy nejrůznějších anomálií mohou být velmi často mylně považovány za masová hnutí a člověk musí být ostražitý a nepřipisovat jim význam, který jim nepřísluší. Moderní architektura však uspěla ve zkoušce času, vyhověla obecným požadavkům, a my jí teď s radostí můžeme vzdát čest.

Je vcelku namístě projevit jisté uznání průkopníkům tohoto hnutí, jakým byl například Henry Cameron ve své pozdější tvorbě. Některé z jeho staveb vykazují prvky nového pojetí krásy. Jako většina průkopníků byl však i on zatížen dědictvím minulých předsudků a sentimentálním přístupem středních vrstev, z nichž pocházel. Podlehl scestným představám o kráse a ornamentu, i když šlo o ornament z jeho dílny, který byl zákonitě horší než ornamenty uznávaných historických forem.

Zůstalo tedy na bedrech širokého, lidového hnutí vtisknout moderní architektuře plný a pravdivý výraz. Dnes už ji nemusíme obdivovat v podobě chaotických výstřelků individuálních jedinců, ale jako celosvětové kompaktní, organizované umění, které klade na umělce přísné požadavky, mimo jiné i požadavek podřízenosti kolektivnímu charakteru svého řemesla.

Pravidla této nové architektury byla zformulována rozsáhlým procesem lidové tvorby. Jsou stejně závazná jako pravidla klasicismu. Vyžadují jednoduchost bez ozdob – upřímnost nezkaženého prostého člověka. Stejně jako se v dobách mezinárodních bankéřů žádná budova neobešla bez nápadné římsy, dnešní doba si žádá na každé budově rovnou střechu. Podobně jako imperialistická éra humanismu vyžadovala u každé budovy rohová okna – symbol sluneční záře náležející rovným dílem všem.

Ti náročnější z vás bezesporu odhalí v jednotlivých podobách nové architektury zjevný společenský význam. Minulý vykořisťovatelský systém nikdy neposkytoval příležitost nejprospěšnějším členům své společnosti – dělnické třídě – uskutečnit svůj význam; jejich praktická funkce byla skrývána a maskována; pán své sluhy oblékal do přepychových, oprýmkovaných livrejí. To se odrazilo i v tehdejší architektuře: funkční prvky budovy – dveře, okna, schodiště – byly maskovány kudrlinkami zbytečných ozdob. Ale u moderní budovy jsou to právě tyto užitné prvky – symboly tvrdé manuální práce, které jsou otevřeně odhalovány. Není to hlas nových zítřků, kdy dělník konečně dojde spravedlivého uznání?

Jako na typický příklad moderní americké architektury bychom rádi upozornili na novou továrnu na výrobu kartáčů značky Bassett, jež má být již brzy dokončena. Není to velká budova, ale v jejích skromných proporcích se skrývá všechna nekompromisní jednoduchost nového umění a nadějný příklad Velikosti v malém. Jejím architektem je Augustus Webb, mladý umělec s velmi slibnou budoucností.“

Když Petr Keating o pár dní později Tooheyho potkal, nejistě se zeptal:

„Tos myslel vážně, Ellsworthi?“

„Co?“

„S tou moderní architekturou.“

„Ovšemže jsem to myslel vážně. Jak se ti můj skromný příspěvek líbil?“

„Podle mne jsi to napsal krásně. A přesvědčivě. Ale prosím tě, Ellsworthi, proč… proč sis vybral zrovna Guse Webba? Já jsem přece v posledních letech taky dělal nějakou tu modernu. Palmerova budova byla v podstatě jen holá stavba a Mowryho budova byla jen střecha a stěny. A ten Sheldonův velkoobchod…“

„Ale, Petře, nebuď takový sobec. Udělal jsem toho pro tebe docela dost, nemyslíš? Nech mě občas pochválit také někoho jiného.“

Při nejbližší příležitosti, kdy se měl veřejně vyjádřit o současné architektuře, pak Petr Keating prohlásil:

„Mám-li zhodnotit svou dosavadní profesionální dráhu, nemohu nedospět k závěru, že jsem se vždy řídil jednou pravdivou zásadou: že neustálá změna je životní nutností. A protože domy jsou neoddělitelnou součástí života, rozumí se samo sebou, že se musí neustále měnit i architektura. Nikdy jsem se nenechal svázat žádnými předsudky, naopak jsem se držel zásady, že musím zůstat neustále otevřený všem hlasům své doby. Fanatici, vykřikující, že všechny stavby musí být moderní, byli stejně omezení jako úzkoprsí konzervativci, prosazující výhradní uplatňování historických stylů. Nechci se omlouvat za své klasicistní budovy. Byly odpovědí na požadavky své doby. A zrovna tak se nechci omlouvat za ty moderní. Jsou předzvěstí lepších zítřků. Jsem přesvědčen, že pokorné uskutečňování těchto zásad je odměnou a radostí architektovy profese.“

Když vešlo ve známost, že byl Petr Keating vybrán jako architekt Stoneridge, dostalo se mu ze strany veřejnosti uspokojivého zájmu a v profesionálních kruzích byl zasypán lichotivě závistivými poznámkami. Snažil se vychutnat si tyto projevy přízně stejně jako dřív. Marně. Cítil sice cosi podobného radosti, ale byla to radost vybledlá a slabá.

Projekt Stoneridge se zdál být nad jeho síly. Nevadily mu okolnosti, za jakých tu zakázku získal; i ty postupně vybledly a ztratily na důležitosti, smířil se s nimi a téměř na ně zapomněl. Ale nedokázal si prostě poradit s projektem tolika budov najednou. Cítil se strašně unavený. Cítil únavu, už když se ráno probudil, a celý den myslel na to, že se nemůže dočkat, až si bude zase moci jít lehnout.

Předal Stoneridge Neilu Dumontovi a Bennettovi. „Pusťte se do toho,“ řekl otráveně, „dělejte s tím, co chcete.“

„V jakém to má být stylu, Petře?“ zeptal se Dumont.

„No, ať je to trochu poplatné době – jinak do toho drobní majitelé nepůjdou. Ale moc to nezdobte – kvůli kritikům. Ať to má historický nádech a moderní atmosféru. Nechám to na vás. Je mi to jedno.“

Dumont a Bennett se do toho pustili. Keating v jejich skicách pozměnil několik střešních linií a okna. Wynandova kancelář předběžný návrh odsouhlasila. Keating nevěděl, zda projekt odsouhlasil Wynand osobně. S Wynandem se už znovu nesetkal.

Měsíc poté, co Dominika odjela z města, oznámil Guy Francon svůj odchod do důchodu. Keating mu sdělil, že se s Dominikou rozvedli, bez jakéhokoli vysvětlení. Francon to přijal klidně. Řekl: „Čekal jsem to. Nic si z toho nedělej, Petře. Nebyla to zřejmě tvoje ani její vina.“ Pak už o tom nikdy nemluvil. Svůj odchod do důchodu nijak nezdůvodnil a řekl jen: „Snažil jsem se tě už dlouho na tuhle chvíli připravit. Jsem unavený. Hodně štěstí, Petře.“

Zodpovědnost za firmu, která teď ležela výhradně na jeho bedrech, a představa, že na dveřích kanceláře teď bude jen jeho jméno, naplnila Keatinga úzkostí. Potřeboval partnera. Vybral si Neila Dumonta. Neil měl šarm a vybrané chování. Byl to druhý Lucius Heyer. Firma se přejmenovala na Petr Keating & Cornelius Dumont. Pár přátel uspořádalo alkoholový večírek na oslavu té události, Keating se ho však nezúčastnil. Slíbil, že přijde, ale pak na to zapomněl, odjel na víkend kamsi do zasněžených končin a na oslavu si vzpomněl, až když se ráno procházel sám po zamrzlé polní cestě. Tou dobou však už všechny oslavy skončily.

Stoneridge byla poslední smlouva podepsaná firmou Francon & Keating.

7

Když Dominika vystoupila v New Yorku na nádraží z vlaku, Wynand ji už čekal. Nepsala mu a ani on se jí za celé týdny, co byla v Renu, neozval; nikomu nedala vědět, že se vrací. Když ho však uviděla stát na nástupišti, klidného a obestřeného jakousi definitivností, bylo jí jasné, že byl celou dobu ve spojení s jejími právníky, že zpovzdálí sledoval každý krok rozvodového řízení, že věděl přesné datum soudního rozhodnutí, čas odjezdu jejího vlaku i číslo jejího kupé.

Nevyšel jí naproti. Byla to ona, kdo překlenul onu krátkou vzdálenost, jež je dělila. Věděla, že chce vidět, jak přichází. Neusmívala se, ale ve tváři se jí zračila půvabná vážnost, jež se mohla kdykoli proměnit v úsměv.

„Ahoj, Gaile.“

„Ahoj, Dominiko.“

Když byla sama, nemyslela na něj, rozhodně ne v jasných obrysech a s pocitem, že někde skutečně existuje, teď však věděla hned, za kým se vrátila, a byl to pocit znovushledání s někým, koho znala a potřebovala.

Řekl: „Dej mi lístky od zavazadel, nechám je vyzvednout později. Venku čeká auto.“

Podala mu lístky a on si je vsunul do kapsy. Oba si uvědomovali, že se teď musí obrátit a zamířit po nástupišti k východu, jejich rozhodnutí se však zhroutilo hned v okamžiku, kdy je učinili, protože se neobrátili, ale zůstali stát, hledíce jeden na druhého.

Byl to on, kdo udělal první krok k nápravě tohoto oboustranného zaváhání. Usmál se a řekl:

„Kdybych na to měl právo, řekl bych, že bych nevydržel tak dlouho čekat, kdybych byl tušil, že budeš vypadat tak, jak vypadáš. Ale vzhledem k tomu, že takové právo nemám, tak to neřeknu.“

Zasmála se. „Máš pravdu, Gaile. I to byla přetvářka – snažit se chovat úplně normálně. Vážnost situace to spíš zvětšuje než snižuje, že? Co kdybychom tedy říkali to, co chceme?“

„Miluji tě,“ řekl bez výrazu, jako by to slovo vyjadřovalo bolest a nebylo určeno jí.

„Jsem ráda, že jsem zase s tebou, Gaile. Nečekala jsem to, ale jsem ráda.“

„Jak se to mohlo stát, Dominiko?“

„Nevím. Zřejmě jsi mě nakazil. Svou neoblomností a klidem.“

Vtom si uvědomili, že stále ještě stojí uprostřed rušného nástupiště mezi spěchajícími lidmi a zavazadlovými vozíky.

Vyšli z nádraží a nastoupili do auta. Neptala se, kam jedou, bylo jí to jedno. Seděla mlčky vedle něj a připadala si rozpolcená; cítila pokušení se mu oddat, ale v skrytu duše ji to udivovalo. Chtěla, aby ji objal – cítila k němu ničím neopodstatněnou důvěru, ne štěstí, ale důvěru. Po chvíli si uvědomila, že se drží za ruce, že se její prsty v rukavici tisknou na jeho prsty a že se ho dotýká kouskem obnaženého zápěstí. Nevěděla, kdy ji vzal za ruku; bylo to zcela přirozené gesto, které přesně odpovídalo tomu, co od okamžiku jejich znovushledání očekávala. Ale nemohla si dovolit podlehnout svým pocitům.

„Kam jedeme, Gaile?“ zeptala se.

„Pro povolení k sňatku. A pak na radnici.“

Pomalu se narovnala a otočila k němu hlavu. Její ruka zůstala v jeho dlani, ale prsty jí ztuhly, vzpamatovaly se a vzdálily se mu.

„To ne,“ řekla.

Usmála se a úsměv jí zůstal na rtech úmyslně dlouho, nehybně přesný. Klidně ji pozoroval.

„Chci mít svatbu se vším všudy, Gaile. Chci se vdávat v tom nejdražším hotelu. Chci, aby hosté dostali pozvánky s reliéfním písmem, chci, aby u toho byli lidé z ulice, slavné osobnosti, chci spoustu květin, blesky fotografů, novináře. Chci mít takovou svatbu, jakou veřejnost od Gaila Wynanda očekává.“

Pustil jí ruku, prostě, aniž by tím chtěl naznačit, že se ho to nějak dotklo. Na chvíli se zamyslel, jako by počítal celkem snadný aritmetický úkol, a řekl:

„Dobře. Bude mi trvat tak týden, než to zařídím. Stihl bych to ještě dnes večer, ale pozvánky se musí rozeslat aspoň týden dopředu, jinak by to nevypadalo normálně, což si nepřeješ. Zavezu tě teď do nějakého hotelu, kde můžeš ten týden bydlet. Nebylo to v plánu, takže jsem nic nerezervoval. Kam bys chtěla jet?“

„K tobě.“

„Ne.“

„Pak tedy do Nordlandu.“

Naklonil se k šoférovi a řekl:

„Do Nordlandu, Johne.“

Ve vstupní hotelové hale jí řekl:

„Uvidíme se přesně za týden, v úterý ve čtyři odpoledne v Noyes-Belmontu. Pozvánky budou psané jménem tvého otce. Dej mu vědět, že se s ním spojím. Ostatní zařídím sám.“

Uklonil se, stále stejně klidný. Jeho klid vypovídal o schopnosti dokonalého ovládání, prezentovaného s takovou sebejistotou, že působila přirozeně, a zároveň o dětské prostotě přijímat události tak, jak jsou, bez potřeby cokoli na nich měnit.

Potom ho celý týden neviděla. Přistihla se, že žije v netrpělivém očekávání.

Znovu se s ním viděla, až když mu stála po boku v světly ozářeném tanečním sále hotelu Noyes-Belmont a oddávající pronášel do ticha davu šesti set hostů slova svatebního obřadu.

Kulisy, jež žádala, byly připraveny tak dokonale, že skoro působily dojmem parodie, ne jako svatba dvou konkrétních příslušníků společenské smetánky, ale jako neosobní prototyp okázalé, nákladné vulgárnosti. Pochopil, oč ho žádala, a vyplnil její přání do posledního puntíku; nedopřál si ani úlevu úmyslné přehnanosti, nepředložil tu událost veřejnosti v křiklavě drsných barvách, ale v příjemných odstínech, přesně tak, jak by se patřilo na vydavatele Gaila Wynanda, kdyby chtěl mít veřejnou svatbu. Až na to, že Gail Wynand veřejnou svatbu mít nechtěl.

Přizpůsobil se kulisám, jako by byl součástí smluvené dohody, ve stejném stylu. Když vešel do sálu, všimla si, že na shromážděné zástupy lidí pohlíží, jako by si ani nebyl vědom toho, že se toto obecenstvo hodí spíš na operní premiéru nebo aukci královského majetku, a ne na tak vážný okamžik jeho života. Vypadal dokonale distingovaně a přiměřeně situaci.

Pak stáli vedle sebe, dav za jejich zády se proměnil v napjaté ticho a hltající pohledy a oni se obrátili k oddávajícímu. Měla na sobě dlouhé černé šaty a k zápěstí měla černou stuhou uvázanou drobnou kytici čerstvých jasmínů, které jí daroval. Tvář, lemovanou kruhem černého krajkového klobouku, měla pozdvihnutou k oddávajícímu a poslouchala jeho rozvážná slova, která jako by zavěšoval do vzduchu.

Pohlédla na Wynanda. Nedíval se ani na ni, ani na oddávajícího. A jí náhle došlo, že je v tom nabitém sále sám. Zastavil tu chvíli a udělal si z ní, z těch civících pohledů, z té vulgarity, své soukromé vítězství. Církevní obřad odmítl, protože k církvi nechoval úctu, a k deklamaci předepsaných frází představitelem státu choval ještě menší – a tak povýšil svůj svatební obřad na akt čisté víry. Hlavou jí bleskla myšlenka, že kdyby se v takovém prostředí vdávala za Roarka, choval by se stejně.

Plytkost a přetvářka následující honosné recepce se ho nijak nedotkla. Pózoval vedle ní pro davy fotoreportérů a s elegancí sobě vlastní naplňoval všechna očekávání novinářů, oné výlučné, hlasitější lůzy mezi lůzami. Elegantně přijímal osobní gratulace, opětoval stisky rukou, které se před nimi několik hodin odvíjely jako na běžícím pásu. Nedotkla se ho světla, stohy velikonočních lilií, zvuky smyčcového orchestru, proud lidí valící se místností k místu, kde se rozlévalo šampaňské; nedotkli se ho hosté, kteří sem přišli z nudy, závistivci, lovci skandálů, ani ti, kdo přišli jen z povinnosti, aby vyhověli pozvánce nesoucí jeho obávané jméno. Vypadal, jako by si neuvědomoval, že považují jeho veřejnou oběť za spravedlivou daň a svou přítomnost za nepostradatelnou pečeť posvěcující tuto událost, že mezi těmi stovkami lidí jsou on a jeho nevěsta jediní, kterým se toto divadlo protiví.

Sledovala ho s napětím. Čekala, že zahlédne aspoň drobný náznak toho, že se baví. Ať na tu hru přistoupí a připojí se k nim, aspoň na okamžik, ať ukáže duši newyorského Praporu ve svém živlu. Nic takového jí však nedopřál. Občas spatřila náznak utrpení, ale ani to si nepustil k tělu. Vybavila si jiného muže a jeho slova o tom, že utrpení se může člověka dotýkat jen do určitého bodu.

Když kolem nich prošli poslední gratulanti, byli volní a podle společenských pravidel mohli odejít. On však nijak nenaznačil, že chce odejít. Věděla, že čeká na její rozhodnutí. Vzdálila se a zmizela mu v davu; korzovala mezi hosty se sklenkou šampaňského v ruce, usmívala se, ukláněla se a poslouchala trapně plytké řeči.

Náhle zahlédla v tlačenici svého otce. Rozplýval se sentimentální pýchou a vypadal nesvůj. Její oznámení o svatbě přijal klidně. „Přeji ti, abys byla šťastná, Dominiko. Moc bych ti to přál. Doufám, že je to ten pravý.“ Jeho tón však prozradil, že si tím není úplně jist.

V davu se mihl Ellsworth Toohey. Všiml si jejího pohledu a rychle se odvrátil. Přišlo jí to k smíchu, ale fakt, že přistihla Ellsworthe Tooheyho ve chvíli, kdy se neovládl, jí nepřipadal natolik důležitý, aby se zasmála doopravdy.

Pak se k ní protlačil Alvah Scarret. Marně se snažil vyloudit na tváři náležitý výraz; stejně vypadal ublíženě a rozmrzele. Zamumlal něco v tom smyslu, že jí přeje hodně štěstí, ale pak si neodpustil zřetelnou a hodně popuzenou otázku:

„Ale proč, Dominiko? Proč?“

Nechtělo se jí věřit, že by si Alvah Scarret dovolil takovou neomalenost, jakou jeho otázka naznačovala. Odměřeně opáčila:

„Na co narážíš, Alvahu?“

„Na to striktní embargo, samozřejmě.“

„Na jaké embargo?“

„Dobře víš, o čem mluvím. Já se jen ptám, jak to že všechny noviny ve městě, včetně toho nejposlednějšího bulvárního plátku, všechny tiskové kanceláře mohou – a Prapor ne! Všichni kromě Wynandových novin! Co mám teď podle tebe lidem říct? Jak jim to mám vysvětlit? Jak jsi mohla bývalému kolegovi z branže něco takového udělat, zrovna ty?“

„Já ti asi špatně rozumím, Alvahu.“

„Nedělej se, žes nevěděla, že sem Gail nepustí ani jednoho z našich reportérů? Že nám zakázal jakékoli články, titulky, fotky, všechno, kromě ubohých dvou řádků na straně osmnáct.“

„Ne,“ řekla. „To jsem nevěděla.“

Překvapilo ho, jak prudce se od něj odvrátila. Podala sklenici s šampaňským prvnímu člověku, který byl po ruce a vypadal jako číšník, a protlačila se davem k Wynandovi.

„Pojďme, Gaile.“

„Jistě, drahá.“

Stála v přijímacím saloně jeho bytu a nechtělo se jí uvěřit, že to je teď její domov a že vypadá přesně tak, jak si představovala, že by měl její domov vypadat.

Sledoval ji. Neprojevil žádnou potřebu jí cokoli říkat nebo se jí dotýkat, stačilo mu, že ji vidí ve svém domě, kam si ji přivedl a vynesl vysoko nad město; jako by se o tu chvíli nechtěl s nikým dělit, ani s ní.

Přešla pomalu místností, sundala si klobouk a opřela se o stůl. Nechápala, proč ji v jeho přítomnosti opouští obvyklá nechuť mluvit, nechávat si věci pro sebe, proč cítí potřebu chovat se tak prostě a otevřeně, jak se nemohla chovat k nikomu jinému.

„Takže nakonec jsi prosadil svou, Gaile. Měl jsi svatbu, jakou sis přál mít.“

„Ano, řekl bych, že ano.“

„Bylo zbytečné snažit se znepříjemnit ti to.“

„V podstatě ano. Ale nijak zvlášť mi to nevadilo.“

„Ne?“

„Ne. Jestli ti šlo jen o to, pak to pro mne byla jen otázka dodržení daného slibu.“

„Vždyť se ti to muselo hnusit, Gaile.“

„Hrozně. A co? Těžké to bylo v první chvíli – když jsi to řekla v autě. Pak jsem ti za to byl spíš vděčný.“ Mluvil klidně, odpovídaje tak na její upřímnost; věděla, že nechává všechno na ní, že je připraven zařídit se podle ní a buď mlčet, anebo otevřeně přiznat, cokoli si bude přát.

„Proč?“

„Ty nevíš, kde jsi udělala chybu – pokud se to dá nazvat chybou? Kdybych ti byl úplně lhostejný, nesnažila by ses mi to znepříjemnit.“

„Máš pravdu. Nebyla to chyba.“

„Umíš prohrávat, Dominiko.“

„I tím jsi mě zřejmě nakazil, Gaile. A také ti musím za něco poděkovat.“

„Za co?“

„Žes zakázal psát o naší svatbě ve všech svých novinách.“

Podíval se na ni, jeho oči na okamžik zvláštně zpozorněly. Pak se usmál.

„To je ovšem výpadek z role – když mi za to děkuješ.“

„To ty jsi vypadl z role, když jsi to udělal.“

„Musel jsem. Ale myslel jsem, že ti to bude vadit.“

„Mělo by mi to vadit. Ale nevadí. Ani teď ne. Děkuju ti.“

„Může být člověk někomu vděčný za jeho vděk? Nevím přesně, jak to vyjádřit, ale přesně to teď cítím, Dominiko.“

Rozhlédla se po měkce osvětlených stěnách pokoje. Osvětlení tvořilo nedílnou součást místnosti a dodávalo stěnám zvláštní strukturu, představující víc než jen materiál a barvy. Představila si, že za těmi stěnami jsou další místnosti, místnosti, které ještě neviděla a které jí teď patřily. A zjistila, že si přeje, aby jí patřily.

„Ani jsem se tě nezeptala, Gaile, co chceš dělat dál? Pojedeme někam pryč? Na svatební cestu? Je to zvláštní, ale vůbec mě nenapadlo o tom přemýšlet. Myslela jsem jen na svatbu a dál už na nic. Jako by se v tom bodě mělo všechno zastavit a jako bys od té chvíle měl převzít vedení ty. Další výpadek z role, Gaile.“

„Tentokrát ovšem ne v můj prospěch. Pasivita není dobré znamení. Ne u tebe.“

„Třeba ano – pokud mě těší.“

„Možná. Ale dlouho ti nevydrží. Ne, nepojedeme nikam. Pokud to ovšem není tvé výslovné přání.“

„Není.“

„Pak tedy zůstaneme doma. Další příležitost udělat něco výjimečného. Výjimečného pro tebe i pro mne. Odjet vždycky znamenalo před něčím utíkat – pro nás oba. Tentokrát utíkat nebudeme.“

„Nebudeme, Gaile.“

Když ji objal a políbil, držela jednu ruku ohnutou v lokti a vtisknutou ve výši ramene mezi své a jeho tělo. Tváří se dotýkala povadlé jasmínové kytice na svém zápěstí a cítila její dosud nevyprchalou vůni, její dosud znatelný, jemný náznak jara.

Když poprvé vstoupila do jeho ložnice, spatřila jinou místnost, než jakou znala z fotografií v časopisech. Tohle nebyla ona skleněná klec, ale pevný trezor bez oken. Místnost byla světlá a vzdušná, ale světlo ani vzduch nepřicházely zvenčí.

Položila se na postel a dlaně přitiskla podél těla k chladnému hladkému prostěradlu, aby nemohla hýbat rukama a dotýkat se ho. Její upjatá lhostejnost v něm však nevzbudila pocit bezmoci a vzteku. Pochopil a rozesmál se. Slyšela ho, jak – bez přemýšlení, upřímně pobaveným hlasem – říká: „To nepůjde, Dominiko.“ A uvědomila si, že tato bariéra mezi nimi nikdy nebyla a nebude a že nemá právo ji stavět. Cítila odpověď svého těla, svého hladu, souhlasu a rozkoše. Cítila, že to není otázka touhy, dokonce ani sexu, ale prostého faktu, že muž je životodárná síla a žena neumí reagovat na nic jiného; že tento muž má vůli k životu, tu nejdůležitější schopnost, a že tento akt je jejím nejprostším vyjádřením a že ona nereaguje na ten akt ani na toho muže, ale na tu sílu v něm.

„Tak co?“ zeptal se Ellsworth Toohey. „Už ti to dochází?“

Opíral se ležérně o opěradlo židle, na níž seděl Scarret, tupě zírající na koš plný došlé pošty vedle svého stolu.

„Tisíce,“ vzdychl Scarret, „tisíce, Ellsworthi. Kdybys věděl, jakými jmény ho častují. Proč neotiskl článek o své svatbě? Za co se stydí? Skrývá snad něco? Proč neměl svatbu v kostele jako každý slušný člověk? Jak si mohl vzít rozvedenou ženu? Na to se ptají všichni. Tisíce dopisů. A on se na ně nechce ani podívat. Gail Wynand, člověk, kterému říkají seismograf veřejného mínění.“

„Přesně tak,“ přitakal Toohey. „Zrovna on.“

„Přečtu ti jeden příklad za všechny.“ Scarret vytáhl ze stolu dopis a začal nahlas předčítat: „‚Jsem poctivá ženská a máma pěti dětí a rozhodně nehodlám vychovávat svoje děti podle vašich novin. Četli jsme je čtrnáct let, ale teď, když jste předvedl, že jste člověk, co nemá kapku slušnosti, vysmívá se posvátné instituci manželství a klidně páchá cizoložství s hříšnou ženskou a taky manželkou jiného muže, která se musí vdávat v černých šatech, protože to by tak hrálo, aby se vdávala v jiných, už vaše noviny číst nebudu, vy totiž nejste člověk, který by mohl jít dětem příkladem, a rozhodně jste mě zklamal. Ve vší úctě paní Parkerová.‘ Když jsem mu to přečetl, jen se tomu smál.“

„Hm – hmm,“ zamručel Toohey.

„Co to do něj vjelo?“

„Nic, Alvahu. To naopak jen vyplulo na povrch, co v něm vždycky bylo.“

„Mimochodem, víš, že spousta novin vyhrabala z archivů staré fotky Dominičiny sochy z toho zatraceného chrámu a otiskla je spolu se zprávou o svatbě – prý aby ukázali, jak se paní Wynandová zajímá o umění, všiváci! Můžou se přetrhnout, aby teď Gailovi vrátili všechno zpátky! Šijí do něj, jak můžou, prevíti! Zajímalo by mě, kdo jim zrovna tohle připomněl.“

„Lepší nevědět.“

„Jistě, já vím, že je to jen jedna z těch rozbouřených hladin ve sklenici vody. Za pár týdnů se na všechno zapomene. Snad to nakonec moc škody nenadělá.“

„Ne. Jeden incident určitě ne. Sám o sobě ne.“

„Co tím myslíš? Ty snad očekáváš nějaké další pohromy?“

„Ty dopisy to jasně naznačují, Alvahu. Ne přímo ty dopisy. Ale to, že je odmítá číst.“

„No, z toho bych taky nedělal žádnou vědu. Gail ví, kdy přestat. Nedělej z komára vel –“ pohlédl na Tooheyho a hlas mu přeskočil. „Proboha! No jo. Máš pravdu, Ellsworthi. Co budeme dělat?“

„Nic, příteli, nic. Zatím ještě dlouho nemusíme dělat nic.“

Toohey se usadil na kraj Scarretova stolu a špičkou boty se přehraboval v koši s dopisy, nadzvedával je a šustil s nimi. V poslední době si osvojil zvyk se v nahodilou denní hodinu objevovat na kus řeči ve Scarretově kanceláři. Scarretovi to bylo příjemné a zvykl si na to tak, že se obvykle skoro nemohl dočkat.

„Poslyš, Ellsworthi,“ zeptal se Scarret zničehonic, „jsi ty k Praporu opravdu loajální?“

„Co je to za nesmyslnou otázku, Alvahu? Kdo by byl tak hloupý?“

„Ne, vážně… Vždyť víš, jak to myslím.“

„To netuším. Proč bych nebyl loajální k tomu, co mě živí?“

„Moje řeč… Ale přesto, víš, Ellsworthi, mám tě rád, jenom si někdy nejsem úplně jistý, kdy mluvíš mým jazykem a kdy sám za sebe.“

„Být tebou, nepouštěl bych se do příliš složitých psychologických úvah. Jen se v tom zamotáš. O co ti vlastně jde?“

„Proč pořád píšeš pro Nové obzory?“

„Pro peníze.“

„Prosím tě, vždyť to je pro tebe směšný přivýdělek.“

„Je to prestižní časopis. Proč bych pro něj nemohl psát? Nemáte na mne výhradní právo.“

„To ne, a taky je mi jedno, pro koho píšeš bokem. Ale zrovna Nové obzory se poslední dobou dost divně vybarvily.“

„V jaké souvislosti?“

„V souvislosti s Gailem Wynandem.“

„Neplácej nesmysly, Alvahu!“

„Kdepak, to nejsou žádné nesmysly. Ty sis toho možná nevšiml, určitě je nečteš nijak dopodrobna, ale já mám na tyhle věci čich a vím své. Moc dobře poznám, kdy jde o neškodné střílení nějakého mazaného začátečníka a kdy jde o redakční záměr.“

„Jsi trochu nervózní, Alvahu, a přeháníš. Nové obzory jsou liberální časopis a na Wynanda měly spadeno odjakživa. Stejně jako všichni ostatní. Nikdy nebyl v branži nijak zvlášť oblíbený, to přece víš. A také mu to nikdy příliš neublížilo, ne?“

„Tohle je něco jiného. Nemám rád, když je v tom nějaký systém, nějaký zvláštní účel, nenápadné narážky, samozřejmě úplně nevinné, a za chvíli je z nich malý potůček, a všechno do sebe skvěle zapadá, a za chvíli…“

„Nejsi z toho trochu paranoidní, Alvahu?“

„Nelíbí se mi to. Bylo v pořádku, když se naváželi do jeho jachet a ženských a do těch několika volebních skandálů – které se ostatně nikdy nepotvrdily,“ dodal spěšně. „Ale nelíbí se mi, když někdo používá hantýrku té nové inteligence, která se zřejmě stala jakousi módou: Gail Wynand, vykořisťovatel, Gail Wynand, kapitalistický pirát, Gail Wynand, nemoc naší doby. Jsou to všechno hloupé pomluvy, Ellsworthi, ale v těch pomluvách je ukrytý dynamit.“

„Jsou to jen nová slova pro staré věci, nic víc. Kromě toho mě nemůžeš obviňovat z politiky nějakého časopisu jen proto, že jim čas od času prodám svůj článek.“

„To ne, ale… Slyšel jsem něco jiného.“

„A cos slyšel?“

„Povídá se, že ten komplot financuješ.“

„Kdo, já? Z čeho asi?“

„No, ne přímo ty. Ale slyšel jsem, žes prý to byl ty, komu se podařilo zpracovat mladého Ronnyho Pickeringa, toho alkoholika, aby jim daroval sto tisíc dolarů, a to zrovna v době, kdy se Nové obzory vydaly hodně daleko za svůj obzor.“

„Proboha, chtěl jsem Ronnymu jen trochu pomoct. S tím klukem to šlo z kopce. Chtěl jsem dát jeho životu trochu vyšší smysl. Ukázat mu, že může těch sto tisíc dolarů použít na lepší účely než na podporu barových tanečnic, které by je z něj určitě vytáhly.“

„Dobře, ale mohl jsi k tomu dárečku přibalit drobnou podmínku a připomenout vydavatelům, že by měli nechat Gaila Wynanda na pokoji.“

„Nové obzory nejsou Prapor, Alvahu. To je časopis, který má své zásady. Jeho vydavatelům se nekladou žádné podmínky a neradí se jim, co by měli nebo neměli dělat.“

„V tak vysoké hře, Ellsworthi? Co se mi to tu snažíš namluvit?“

„Dobrá, pokud tě to uklidní, prozradím ti něco, co se k tobě zatím nedoneslo. Nemělo by se o tom mluvit – udělalo se to velkou oklikou. Věděl jsi, že jsem přesvědčil Mitchella Laytona, aby odkoupil pěkně objemný balík akcií Praporu?“

„To snad ne!“

„Ale ano.“

„Proboha, Ellsworthi, ale to je skvělé! Mitchell Layton? Takovou zásobárnu můžeme využít a… Počkej. Mitchell Layton?“

„Ano. Co máš proti Mitchellu Laytonovi?“

„Není to ten chlapec, co neví, jak by se zbavil dědictví po svém dědovi?“

„Jeho dědeček mu skutečně odkázal poměrně slušnou částku.“

„Jasně, ale vždyť je to nějaký blázen. To je přece ten, co byl původně jogín, pak vegetarián, potom unitář, pak nudista – a teď se snad rozhodl postavit v Moskvě palác proletariátu.“

„No a?“

„No to snad ne! – Komunista v našich řadách?“

„Mitch není žádný komunista. Jak by mohl být komunista, když má čtvrt miliardy dolarů? Je jen trochu orientován doleva. Ale spíš se vznáší někde v oblacích. V jádru je to dobrý chlapec.“

„Ale – v Praporu!“

„Alvahu, ty jsi úplně natvrdlý. Copak to nechápeš? Přesvědčil jsem ho, aby investoval prachy do dobrých, solidních, konzervativních novin. To ho ze všech jeho levičáckých myšlenek může jen vyléčit a přivést na správnou cestu. Ostatně, jak by nám mohl ublížit? Tvůj drahý Gail má své noviny přece plně pod kontrolou, nebo ne?“

„Gail o tom ví?“

„Ne. Drahý Gail nebyl v posledních pěti letech zdaleka tak ostražitý, jak kdysi býval. A radil bych ti, abys mu to neříkal. Vidíš sám, jak teď na tom je. Budeme ho muset trochu přitlačit ke zdi. A na to budeš potřebovat prachy. Tak buď na Mitche Laytona milý. Může se nám hodit.“

„To je pravda.“

„To bych řekl. Tak co? Já mám svědomí čisté. Pomohl jsem sice jednomu titěrnému liberálnímu časopisku, jako jsou Nové obzory, ale do velkého, vlivného a arcikonzervativního proudu, jakým je newyorský Prapor, jsem přiložil mnohem podstatnější polínko.“

„To je fakt. Je to od tebe docela šlechetné, když uvážím, že sám jsi dost velký radikál.“

„Ještě chceš pochybovat o mé loajalitě?“

„Ne. Vypadá to, že zůstaneš starému Praporu věrný.“

„Ovšemže zůstanu. Vždyť Prapor je moje jediná láska. Udělal bych pro něj cokoli. Za newyorský Prapor bych položil i život.“

8

Procházet se po neobydleném ostrově znamená být stále připoután ke zbytku světa; ale ve střešním bytě s odpojeným telefonem Wynand a Dominika těch padesát sedm pater ocelových trámů vklíněných mezi žulu necítili – připadalo jim, že je jejich domov zavěšen ve vzduchu, ne jako ostrov, ale jako planeta. Město pro ně představovalo jen přátelský výhled; něco abstraktního, s čím nebylo možno nijak komunikovat, jako obloha, jako podívaná, kterou mohli obdivovat, aniž by se jejich životů nějak přímo dotýkala.

Zůstali v bytě celé dva týdny po svatbě. Dominika mohla kdykoli přivolat výtah a tuto dobrovolnou izolaci přerušit, ale nechtělo se jí. Neměla potřebu něčemu odporovat, divit se, na něco se ptát. Mělo to své kouzlo a naplňovalo ji to klidem.

Dokázal sedět a dlouhé hodiny jí vyprávět, pokud o to stála. Když nechtěla, stačilo mu jen mlčky sedět a pozorovat ji pohledem, jakým si prohlížel exponáty ve své galerii, vzdáleným a nevtíravým. Odpovídal na všechny její otázky. Sám se nikdy na nic neptal. Nikdy nemluvil o tom, co k ní cítí. Když chtěla být sama, nechal ji být. Jednou večer, když seděla ve svém pokoji a četla si, ho spatřila, jak stojí venku na zamrzlém parapetu setmělé střešní zahrady; byl k ní otočen zády a nedíval se do pokoje, jen tam stál ve světle vycházejícím z jejího pokoje.

Pak se vrátil do práce, do redakce Praporu. Pocit izolace však trval dál, jako vyřčené motto, jež mělo zůstat zachováno po všechny jejich budoucí dny. Když se večer vrátil zpátky, přestalo město znovu existovat. Nikam nechodil, nikoho nezval na návštěvu.

Nikdy to výslovně neřekl, a přesto věděla, že si nepřeje, aby vycházela z bytu, s ním ani sama. Byla to jakási skrytá posedlost, kterou však neměl v úmyslu nijak vynucovat. Když se vrátil domů, zeptal se: „Byla jsi venku?“ – Nikdy se nezeptal: „Kde jsi dnes byla?“ Nebyla to žárlivost – na tom „kde“ nezáleželo. Když si chtěla koupit boty, nechal jí poslat kompletní kolekci ze tří různých obchodů, aby si vybrala – a nemusela chodit ven. Když se zmínila o tom, že by ráda viděla nějaký film, nechal jí na střeše postavit promítací místnost.

Několik měsíců jeho přání respektovala. Když však zjistila, že se jí jejich izolace líbí, učinila jí rázný konec. Přiměla ho, aby začal opět přijímat pozvánky, a sama začala zvát hosty k nim do bytu. Podřídil se jí bez protestu.

Přesto stále udržoval jedno tabu, které se jí prolomit nepodařilo – embargo, jež uvalil mezi svou manželku a své noviny. Její jméno se na stránkách jeho novin nikdy neobjevilo. Jakýkoli pokus vtáhnout paní Wynandovou do veřejného života – návrhy, aby předsedala různým výborům, sponzorovala charitativní akce, podpořila různé kampaně – okamžitě zarazil. Nerozpakoval se jí otevírat poštu – pokud měla obálka oficiální hlavičku, prozrazující její účel, bez odpovědi ji vyhazoval do koše, aby jí později jen sdělil, že ji vyhodil. Ona jen pokrčila rameny a nic na to neřekla.

Přesto její pohrdavý postoj k jeho novinám zjevně nesdílel. Nepřipustil na to téma žádnou diskusi. Nepodařilo se jí zjistit, co si o nich myslí, ani co k nim cítí. Když se jednou vyslovila k jednomu z jeho štvavých úvodníků, chladně ji usadil:

„Nikdy jsem se za Prapor nikomu neomlouval. A nikdy nebudu.“

„Tenhle byl ale opravdu nechutný, Gaile.“

„Myslel jsem, že sis vzala vydavatele Praporu.“

„A já myslela, že si to myslíš nerad.“

„Co si myslím rád nebo nerad, se tě nijak netýká. Nečekej, že Prapor změním nebo že se ho někdy vzdám. To bych neudělal kvůli nikomu na světě.“

Zasmála se. „Já bych to po tobě nikdy nechtěla, Gaile.“

On se však nezasmál.

Ve své kanceláři v budově Praporu pracoval s novou chutí, s jakousi povznesenou, dravou silou, jež překvapovala i ty, kteří ho znali z jeho nejambicióznějších let. Když bylo třeba, zůstával v kanceláři i přes noc, což už dávno nedělal. Své metody ani politiku nijak nezměnil. Alvah Scarret ho sledoval s uspokojením. „Spletli jsme se v něm, Ellsworthi,“ řekl Alvah svému věrnému společníkovi, „je to pořád ten starý Gail, zaplaťpámbu. Dokonce lepší.“

„Můj milý Alvahu,“ odpověděl mu Toohey, „věci nejsou nikdy tak jednoduché, jak je vidíš – a ani tak rychlé.“

„Vždyť je šťastný. Copak nevidíš, že je šťastný?“

„Štěstí je to největší nebezpečí, jaké ho mohlo potkat. A to výjimečně, coby lidumil, myslím na jeho dobro.“

Sally Brentová se rozhodla svého šéfa obejít a jednat na vlastní pěst. Sally Brentová byla chloubou Praporu, statná žena ve středních letech, která se oblékala jako manekýnka příštího století a psala jako pokojská. Mezi čtenáři Praporu měla slušný zástup osobních obdivovatelů a popularita jí stoupla do hlavy.

Rozhodla se, že napíše článek o paní Wynandové. Bylo to přece její téma a leželo zbůhdarma ladem. Vloudila se do Wynandova bytu, uplatnivši taktiku získávání přístupu do nepovolených míst, v níž byla coby zkušená zaměstnankyně Praporu dobře vyškolena. Předvedla své obvyklé dramatické entrée, oděna do černých šatů s čerstvou slunečnicí na rameni – nerozlučným to doplňkem, jenž se stal její obchodní značkou – a bez dechu na Dominiku vychrlila: „Paní Wynandová, přicházím, abych vám pomohla vyzrát na manžela!“

Nad svou neomaleností se nijak nepozastavila a hned začala vysvětlovat: „Postoj našeho milého pana Wynanda je vůči vám hrubě nespravedlivý, má drahá, když vám z jakéhosi nepochopitelného důvodu odpírá slávu, jež vám právem náleží. Ale my už si s ním nějak poradíme, vy a já. Co mužský zmůže, když se my holky dáme dohromady? On vůbec nechápe, jak skvělý materiál ve vás má. Stačí, když mi převyprávíte svůj příběh, a já sednu a napíšu to tak dobře, že nebude mít to srdce, aby to neotiskl.“

Dominika byla doma sama a usmála se úsměvem, jaký Sally Rentová ještě nikdy neviděla, takže se v její obvykle pohotové hlavě nevynořilo žádné přiléhavé adjektivum, kterým by ho popsala. Dominika jí převyprávěla svůj příběh. Dala jí přesně to, o čem Sally snila.

„Ano, samozřejmě že mu chystám snídani,“ řekla Dominika. „Nejraději má slaninu s vejci, jen tak samotnou slaninu s vejci… Ach ano, slečno Brentová, jsem velmi šťastná. Každé ráno, když se probudím, říkám si, že to snad ani nemůže být pravda, jak to že zrovna já, tak bezvýznamná, jsem se stala manželkou slavného Gaila Wynanda, když si mohl vybrat kteroukoli z těch nejkrásnějších žen světa. Víte, byla jsem do něj zamilovaná celá léta. Byl to vždycky můj sen, krásný, neuskutečnitelný sen. A teď se mi ten sen vyplnil. Prosím vás, slečno Brentová, vyřiďte všem americkým ženám: trpělivost přináší růže a láska se často skrývá za nejbližším rohem. Myslím, že je to nádherná myšlenka – a snad pomůže jiným dívkám stejně, jako pomohla mně… Ano, můj jediný životní cíl je učinit Gaila šťastným, sdílet s ním jeho radosti i starosti, být mu dobrou manželkou a matkou jeho dětí.“

Když si Alvah Scarret článek přečetl, nadchl ho natolik, že zapomněl na všechnu opatrnost. „Dej to vysázet, Alvahu,“ přesvědčovala ho Sally Brentová, „nech vyjet jen korekturu a polož mu ji na stůl. Uvidíš, že to schválí.“ Ještě téhož večera byla Sally Brentová propuštěna. Dostala odstupné úměrné tučné částce v její pracovní smlouvě, jež měla vypršet až za tři roky, a bylo jí řečeno, aby se už nikdy neopovažovala vkročit do budovy Praporu.

Scarret zmateně protestoval: „Gaile, nemůžeš přece Sally vyhodit! Sally přece ne!“

„Až nebudu moct ve svých vlastních novinách vyhodit, koho chci, tak je zavřu a celý tenhle zatracený barák vyhodím do povětří,“ prohlásil Wynand klidně.

„Ale co její čtenáři? Vždyť ztratíme její čtenáře!“

„Její čtenáři mě nezajímají.“

U večeře vytáhl Wynand z kapsy zmačkanou kuličku papíru – korekturu článku – a hodil ji beze slova přes stůl Dominice. Zasáhla ji do tváře a spadla na zem. Dominika ji zvedla, rozbalila, a když zjistila, co to je, hlasitě se rozesmála.

Sally Brentová napsala článek o intimním životě Gaila Wynanda. Předkládal veřejnosti živě, chytře a v termínech sociologické studie takový materiál, jaký by neotiskl žádný bulvární plátek. Článek vyšel v Nových obzorech.

Wynand daroval Dominice náhrdelník, který pro ni nechal vyrobit. Byl z diamantů zasazených v nepravidelném vzoru daleko od sebe do neviditelných obrub jako hrst náhodně rozhozených kamenů spojených mikroskopickými, téměř nepostřehnutelnými platinovými kroužky. Když jí ho připjal na krk, vypadal náhrdelník jako nepravidelně rozstříknuté kapky vody.

Stála před zrcadlem. Nechala sklouznout župan z ramen na zem a dešťové kapky jí zazářily na kůži. Pak řekla:

„Ten článek o tom, jak žena z Bronxu zavraždila mladou milenku svého manžela, je přímo odporný, Gaile. Ale podle mě existuje něco ještě horšího – zvědavost těch, kteří to chtějí číst. Ale nejhorší jsou ti, kteří takovou zvědavost v lidech podporují. Tenhle náhrdelník mám díky té ženě – na fotkách má nohy jako kuželky a takový pytlovitý krk. Je to překrásný náhrdelník. Budu na něj hrdá.“

Usmál se a jeho oči se rozjasnily zvláštní pýchou.

„To je jeden pohled na věc,“ řekl. „Existuje i jiný. Líbí se mi představa, že jsem z té nejhorší lidské spodiny – ze způsobu uvažování té ženy a těch, kteří si její příběh s potěšením přečtou – stvořil náhrdelník, který ti teď leží na ramenou. Líbí se mi představa, že se mi jako skvělému alchymistovi podařilo uskutečnit tak dokonalý očistný proces.“

V pohledu, kterým se na ni díval, nebyla ani stopa omluvy, lítosti, dotčenosti. Byl to zvláštní pohled, všimla si ho už dřív; pohled prostého obdivu k božskému dílu. A ona si uvědomila, že existuje stav zbožného obdivu, který povyšuje samého obdivovatele na předmět hodný stejného obdivu.

Druhý den večer ji našel, jak sedí před zrcadlem ve své šatně. Sklonil se, aby ji políbil na krk – a v rohu zrcadlového rámu spatřil vetknutý malý kousek papíru. Byla to dekódovaná kopie telegramu, jenž ukončil její kariéru v Praporu. VYRAZ S TOU DĚVKOU DVEŘE. G. W.

Napřímil se a zůstal stát za jejími zády.

„Odkud to máš?“ zeptal se.

„Od Ellsworthe Tooheyho. Říkala jsem si tehdy, že by byla škoda to vyhodit. Samozřejmě mě nikdy nenapadlo, že to může nabýt takového významu.“

Naklonil hlavu vážně dopředu, aby se ujistil o autorství, a nic neřekl.

Čekala, že ráno telegram nenajde. On se ho však ani nedotkl. Ona sama by ho nikdy neodstranila. Zůstal tedy vystavený v rohu jejího zrcadla. Kdykoli ji později na tom místě objímal, všimla si, že se jeho pohled často k tomu kousku papíru stočil. Nedokázala však odhalit, na co při tom myslí.

Na jaře musel na týden odjet z New Yorku na konferenci vydavatelů. Bylo to jejich první odloučení. Byl překvapen, když mu Dominika přijela naproti na letiště. Byla veselá a milá; v jejím chování cítil příslib, který by u ní nikdy nečekal, jemuž nechtěl uvěřit, ačkoli se přistihl, že mu věří úplně.

Když dorazili domů a on dosedl zvysoka na pohovku v saloně, aby se na ní pohodlně rozvalil, pochopila, že chce jen ležet a vychutnávat si návrat do bezpečí svého světa. Pozorovala jeho oči, otevřené, odevzdané, ničemu se nebránící. Stála nad ním vzpřímená, připravená.

„Měl by ses obléknout, Gaile,“ řekla. „Jdeme dnes do divadla.“

Posadil se. Usmál se a na čele mu vyskočily šikmé vrásky. Pocítila k němu chladný obdiv: ovládal se dokonale, až na ty vrásky. Řekl:

„Výborně. Mám si vzít černou, nebo bílou kravatu?“

„Bílou. Sehnala jsem lístky na Nedělej na mne dlouhej nos. Bylo už skoro vyprodáno.“

To už bylo i na něho příliš; připadalo mu absurdní s ní takto měřit síly. Vybuchl upřímným, znechuceně bezmocným smíchem.

„Proboha, Dominiko, všechno, jen to ne!“

„Ale, Gaile, vždyť je to největší hit ve městě. Tvůj vlastní kritik, Jules Fougler –“ Přestal se smát. Pochopil, o co jí jde – „prohlásil, že to je hra století. Ellsworth Toohey se o ní vyjádřil jako o svěžím hlasu nadcházejícího nového světa. Alvah Scarret se nechal slyšet, že nebyla napsána inkoustem, ale mlékem lidské laskavosti. Sally Brentová – než jsi ji vyhodil – tvrdila, že při ní málem umřela smíchy. Vždyť Prapor je něco jako její kmotr. Myslela jsem, že ji určitě budeš chtít vidět.“

„Ano, jistě,“ řekl.

Zvedl se a šel se obléknout.

Představení Nedělej na mne dlouhej nos se už hrálo několik měsíců. Ellsworth Toohey se ve svém článku zmínil, že titul hry musel být bohužel trochu pozměněn – „…jako ústupek zkostnatělé prudérii maloměšťáctví, která stále ještě ovládá naše divadlo. Je to exemplární příklad omezování umělecké svobody. Ať se nám nikdo neopovažuje předhazovat ty otřepané nesmysly o naší svobodné společnosti. Původní název této překrásné hry byl autentickým záznamem lidového jazyka s odvážně prostou výmluvností jeho výrazu.“

Wynand s Dominikou seděli uprostřed čtvrté řady a sledovali hru. To, co se odehrávalo na jevišti, bylo naprosto trapné a banální; ale to, co se za tím skrývalo, je děsilo. Bylo to v těžkopádných plytkostech, kterými byli herci nakaženi jako nějakou infekcí; bylo to v jejich sladce usměvavých tvářích, v potutelném tónu jejich hlasů, v ležérnosti jejich pohybů. Bylo to v plytkostech vydávajících se za převratné objevy a sebevědomě odmítajících jakýkoli jiný názor; nebyla to nevinná domýšlivost, ale záměrná drzost, jako by si autor byl vědom podřadnosti své hry a holedbal se tím, že hra je přesto schopna působit na diváky povznášejícím dojmem, a tak je zbavovat vlastní schopnosti rozeznat, co je skutečně vznešené. Hra splnila očekávání sponzorů: vyvolávala bouře smíchu, byla zábavná; byl to neslušný žert, který se neodehrával na jevišti, ale v hledišti. Byla jako piedestal, z něhož byl svržen bůh a na jeho místo byl dosazen ne satan s mečem, ale pouliční fracek s lahví coca-coly.

V obecenstvu vládlo zmatené, nesmělé ticho. Když se někdo zasmál, ostatní se k němu s úlevou přidali, vděčni za signál toho, že se všichni dobře baví. Jules Fougler se nesnažil nikoho ovlivňovat; dal jen jednoznačně najevo – s dostatečným předstihem a mnoha prostředky –, že ten, kdo se nebude při této hře bavit, je v podstatě odepsaný. „Nemá smysl ptát se po smyslu té hry,“ prohlásil. „Buď jste dostatečně vybaveni na to, aby se vám líbila, anebo nejste.“

O přestávce zaslechl Wynand statnou ženu, jak říká: „Je to úžasné. Vůbec tomu nerozumím, ale mám pocit, že je to o něčem velmi závažném.“ Dominika se ho zeptala: „Chceš odejít, Gaile?“

„Ne,“ odpověděl. „Zůstaneme tu do konce.“

Cestou domů v autě mlčel. Když vešli do salonu, zastavil se a zůstal stát, připraven vyslechnout cokoli. Na okamžik zaváhala a zatoužila po tom, aby ho toho mohla ušetřit. Připadala si prázdná a hrozně unavená. Nechtěla mu ubližovat, hledala u něj pomoc.

Pak si však znovu připomněla, na co myslela v divadle. Na to, že tato hra je výplodem Praporu, že to je to, čemu Prapor dal život, co živil, podporoval a čemu dal zvítězit. A že to byl Prapor, kdo připravil zkázu Stoddardova chrámu.… Newyorský Prapor, 2. listopadu 1930 – „Nepatrný hlas“ – „Svatokrádež“, podepsán Ellsworth M. Toohey – „Kostely našeho dětství“, podepsán Alvah Scarret – „Jste spokojen, pane Supermane?“… A ta zkáza rozhodně nebyla zapomenutou minulostí – nešlo o srovnání dvou vzájemně nesrovnatelných uměleckých děl, stavby a divadelní hry, nešlo o nějakou shodu okolností či spor několika zúčastněných osob: Ika, Fouglera, Tooheyho, jí… ani Roarka. Byl to boj odehrávající se mimo čas a prostor, zápas dvou abstraktních sil, té, jež dala vzniknout takové stavbě, proti té, jež dala vzniknout takové hře – dvou sil, které náhle viděla obnažené ve té nejjednodušší formě – dvou sil, které spolu sváděly boj odnepaměti – které byly obsaženy v každém náboženství – vždycky existoval nějaký bůh a nějaký ďábel, jenže všechny lidské představy o podobě ďábla byly mylné – nebyl jen jeden velký ďábel, bylo jich mnoho, sprostých a malých. Prapor zničil Stoddardův chrám, aby uvolnil místo pro tuto hru – jinak by nemohla existovat – nebyla žádná střední cesta, žádný nouzový východ, žádná neutrální půda – bylo to buď, anebo – odjakživa, a ten boj se skrýval za nejrůznějšími symboly, ale nikdy neměl jméno ani žádné jasné vyjádření… Roarku, slyšela křičet svůj vnitřní hlas, Roarku… Roarku… Roarku…

„Dominiko… co je ti?“

To byl Wynandův hlas. Tichý a znepokojený. Ještě nikdy na sobě nedal znát žádné znepokojení. Přijala ten zvuk jako odraz své tváře, toho, co v její tváři uviděl.

Stála vzpřímeně, sebejistě, vnitřně klidná.

„Myslím na tebe, Gaile,“ řekla.

Mlčel a čekal.

„Tak co, Gaile? Co tvá touha po vzdálených výškách?“ Zasmála se a zhoupla ledabyle pažemi jako herci, které právě viděli. „Řekni, Gaile, máš dvoucentovou známku s obrázkem George Washingtona?… Kolik je ti let, Gaile? Jak tvrdě jsi pracoval? Máš za sebou víc než půl života, ale dnes jsi viděl výsledek svého snažení. Svůj korunní úspěch. Jistě, žádný člověk se nemůže nikdy rovnat svým největším ideálům. Ale když se budeš hodně snažit, určitě jednou dosáhneš úrovně té hry!“

Stál tiše, poslouchal ji a nijak neodporoval.

„Možná by sis měl opatřit rukopis té hry a vystavit si ho mezi exponáty ve své galerii. Možná bys měl nechat překřtít svou jachtu na Nedělej na mne dlouhej nos. Možná bys měl –“

„Mlč už.“

„– obsadit i mě, abych hrála každý večer roli Marie. Marie, která adoptuje opuštěnou ondatru a…“

„Mlč, Dominiko.“

„Tak mluv ty. Chci slyšet, co mi na to řekneš.“

„Nikdy jsem se nikomu za nic neomlouval.“

„Tak se vychloubej. To mi bude úplně stačit.“

„Jestli to potřebuješ slyšet, bylo mi z toho špatně, z té hry. Jak jsi jistě předpokládala. Bylo to horší než ta žena z Bronxu.“

„Mnohem horší.“

„Ale pro mě existuje něco ještě mnohem horšího. Napsat dobrou hru a předložit ji témuž publiku, aby se jí vysmálo. Obětovat sám sebe těm, kteří se dnes v divadle tak bavili.“

Cítil, že ji něco oslovilo, ale nevěděl, zda ji to překvapilo, nebo rozezlilo. Netušil, jak dobře známá jí byla tato slova.

„Samozřejmě že je mi z toho špatně,“ pokračoval. „Ale zrovna tak mi bylo špatně ze všeho, co kdy Prapor způsobil. Dnes to bylo horší, protože to překročilo obvyklé hranice. Bylo v tom nějaké zvláštní zlo. Ale když se to těm hlupákům líbí, pak to spadá zcela legitimně do rámce Praporu. Prapor vznikl pro hlupáky. Co víc chceš, abych přiznal?“

„Co jsi dnes cítil.“

„Malý očistec. Protože jsi seděla vedle mne. O to ti ale šlo, ne? Abych si uvědomil ten rozdíl. Ale podcenila jsi mě. Když jsem sledoval jeviště, říkal jsem si, takoví jsou lidé, takové jsou jejich duše, ale já – já našel tebe, já mám tebe – a ten kontrast mi za tu bolest stál. Ano, trpěl jsem dnes večer, jak sis přála, ale byla to bolest, která šla jen do určitého bodu – a pak…“

„Dost!“ vykřikla. „Mlč už, sakra!“

Chvíli stáli zaraženi proti sobě. Pohnul se jako první; věděl, že potřebuje jeho pomoc, a objal ji kolem ramen. Vysmekla se mu. Došla k oknu, zastavila se a zadívala se na město, na vysoké budovy, tyčící se pod ní ve tmě a ohni.

Po chvíli řekla bezvýrazným hlasem:

„Promiň, Gaile.“

Neodpověděl.

„Nemám právo ti něco vyčítat.“ Neotočila se; stála k němu zády a pažemi se opírala o horní rám okna. „Jsme si kvit, Gaile. Oplatil jsi mi to, jestli ti to něco ulehčí. Nechala jsem se strhnout jako první.“

„Já ti nechci nic oplácet.“ Mluvil klidně. „Dominiko, co to do tebe vjelo?“

„Nic.“

„Čím jsem se tě dotkl? Nebylo to nic z toho, co jsem řekl. Bylo v tom něco jiného. Co ta slova pro tebe znamenala?“

„Nic.“

„Bolest, která šla jen do určitého bodu. To tě popudilo. Proč?“ Dívala se na město. V dálce viděla špičku Cordovy budovy. „Dominiko, vím, kolik toho dokážeš vydržet. Musí to být něco hrozného, když se tak trápíš. Musíš mi to říct. Nic není nemožné. Můžu ti s tím pomoct, ať je to cokoli.“ Mlčela. „V tom divadle, tam nešlo jen o tu hloupou hru. Bylo v tom něco víc. Viděl jsem to na tobě. A tady to bylo totéž. Co tě trápí?“

„Gaile,“ řekla tiše, „můžeš mi to odpustit?“

Chvíli bylo ticho; zaskočilo ho to.

„Co ti mám odpustit?“

„Všechno. I ten dnešek.“

„Měla jsi na to právo. Proto sis mě vzala. Abys mě trestala za Prapor.“

„Já tě za něj nechci trestat.“

„Proč už nechceš?“

„Protože se to nedá odčinit.“

V nastalém tichu slyšela jeho kroky, jak přecházel po místnosti.

„Dominiko. Co tě popudilo?“

„Bolest, která se zastaví v určitém bodě? Nic. Jen to, že ty nemáš právo něco takového říct. Ti, kdo to právo mají, za ně náležitě platí cenou, jakou ty si nemůžeš dovolit. Ale teď už je to jedno. Klidně to říkej, jestli chceš. Já to právo také nemám.“

„Neřekla jsi všechno.“

„Myslím, že máme hodně společného, ty a já. Oba jsme něco zradili. Ne, to není to pravé slovo… Vlastně ano, je. Je to jediné slovo, kterým mohu vyjádřit to, co teď cítím.“

„Dominiko, to ty nemůžeš cítit.“ Jeho hlas se náhle změnil. Obrátila se k němu.

„Proč ne?“

„Protože to je to, co jsem dnes večer cítil já. Že jsem zradil.“

„Koho?“

„Nevím. Kdybych věřil v Boha, řekl bych, že jeho. Ale já nevěřím.“

„Přesně to jsem měla na mysli, Gaile.“

„Ale proč bys ty měla něco takového cítit? Prapor přece není tvé dítě.“

„Jsou i jiné formy zrady.“

Přešel dlouhou místností k ní, objal ji a řekl:

„Ty asi nevíš, co říkáš. Máme sice hodně společného, ale tohle ne. Bude mi milejší, když na mě budeš dál plivat, než aby ses snažila sdílet moje hříchy.“

Přitiskla mu dlaň na tvář a konečky jejích prstů spočinuly na jeho spánku.

Zeptal se: „Prozradíš mi teď – co to bylo?“

„Nic. Přecenila jsem svoje síly. Musíš být unavený, Gaile. Proč si nejdeš lehnout? Nech mě chvilku o samotě. Chci se ještě dívat na město. Přijdu za tebou a budu zase v pořádku.“

9

Dominika se opírala o zábradlí jachty a pod nízkými sandály cítila vyhřátou palubu, na holých nohách teplé slunce a na těle doteky větru pohrávajícího si v jejích tenkých bílých šatech. Pozorovala Wynanda, který ležel na lehátku před ní.

Přemýšlela o tom, jaká proměna se s ním udála, když se znovu ocitl na palubě své jachty. Byli na cestě už několik měsíců. V hlavě jí utkvěl obraz, jak sbíhá po schůdkách do kajuty; vysoká, bílá postava vržená dopředu v záblesku rychlosti a sebedůvěry; opřel se rukou o zábradlí a s vědomím rizika, že jeho tlaku nemusí odolat, se od něj odrazil. To nebyl zkorumpovaný vydavatel oblíbených bulvárních plátků, ale aristokrat na své jachtě. Dokonalé ztělesnění představy mladých lidí o aristokracii, pomyslela si: bezstarostného veselí nezatíženého žádnými pocity viny.

Dívala se, jak leží na lehátku. Napadlo ji, že odpočinek sluší jen těm, pro něž je nepřirozeným stavem; i nicnedělání má v jejich případě svůj smysl. Přemýšlela o něm, o Gailu Wynandovi, proslulém svými neuvěřitelnými schopnostmi. Nebyla to však jen síla ambiciózního dobrodruha, který vybudoval řetěz tiskových vydavatelství, to – co v něm viděla tady, co se tu vyhřívalo na slunci – bylo něco silnějšího, prvotní příčina, schopnost univerzální hnací síly.

„Gaile,“ oslovila ho náhle, aniž chtěla.

Otevřel oči a podíval se na ni.

„Škoda že jsem si to oslovení nenahrál,“ řekl ospale. „Přál bych ti, abys slyšela, jak to znělo. Tady na palubě to vůbec nevyzní. Kéž bych si to mohl přehrát v ložnici.“

„Ráda ti to tam zopakuji, jestli chceš.“

„Díky, zlato. Slibuji, že to nebudu přehánět a příliš toho zneužívat. Nemiluješ mě. Nikdy jsi nikoho nemilovala.“

„Proč si to myslíš?“

„Kdybys někoho skutečně milovala, nepřipravila bys mu jen cirkusovou svatbu a nechutný divadelní zážitek. Nechala bys ho projít skutečným peklem.“

„Jak to víš, Gaile?“

„Proč mě od chvíle, co jsme se potkali, neustále pozoruješ? Protože nejsem ten Gail Wynand, o kterém jsi do té doby slyšela. Ty víš, že tě miluji. Milovat znamená dělat výjimky. Kdybys někoho milovala, přála by sis, aby tě zlomil, ponížil, podřídil si tě, ovládal tě, protože to je přesně to, co je pro tebe ve vztahu ke komukoli nepřípustné a nepředstavitelné. To by byl ten jediný dar, ta veliká výjimka, kterou bys mohla nabídnout muži, jehož bys milovala. Přestože by to pro tebe nebylo vůbec lehké.“

„Jestli je to pravda, pak…“

„Pak se ze mne stane mírný beránek – k tvému velkému překvapení, protože pro tebe jsem ten nejhorší bídák pod sluncem.“

„To si nemyslím, Gaile.“

„Ne? Copak už pro tebe nejsem ten předposlední ze všech?“

„Už ne.“

„No, zlato, mám-li být upřímný, tak stále jsem.“

„Proč to tak chceš?“

„Nechci. Ale chci být upřímný. To je jediný soukromý luxus, který si mohu dopřát. Neměň na mne svůj názor. Uchovej si ten pohled, jakým jsi mě viděla, než jsme se potkali.“

„Gaile, to přece nechceš.“

„Nezáleží na tom, co já chci. Já nechci nic – jenom tě mít sám pro sebe. Nechci, abys na to nějak odpovídala. Musí to zůstat nezodpovězené. Kdybys mě začala zkoumat příliš důkladně, spatřila bys věci, které by se ti vůbec nelíbily.“

„Jaké věci?“

„Jsi tak krásná, Dominiko. Je to nádherná náhoda, že se bohu podařilo stvořit člověka, který je uvnitř stejný jako na pohled.“

„Jaké věci bych spatřila, Gaile?“

„Víš, co doopravdy miluješ? Poctivost. Nemožné. Čistotu duše, zásadovost, rozumnost, věrnost sama sobě, jednotu stylu, umělecké dílo. Jen tam lze toto najít – v umění. Ale ty to chceš mít z masa a krve. Miluješ to. No a já jsem nikdy poctivý nebyl.“

„Jseš si tím tak jistý, Gaile?“

„A co můj Prapor?“

„Tvůj Prapor mě nezajímá.“

„Dobře, můj Prapor tě nezajímá. Těší mě, že to říkáš. Prapor ostatně není tím nejpodstatnějším důkazem. To, že jsem nikdy k ničemu nepřistupoval poctivě, není až tak důležité. Podstatné je, že jsem nikdy ani necítil žádnou takovou potřebu. Nesnáším ten přístup. Protiví se mi arogance té myšlenky.“

„Dwight Carson…“ řekla a on zaslechl v jejím hlase znechucení.

Zasmál se. „Ano, Dwight Carson. Člověk, kterého jsem si koupil. Individualista, který se stal opěvovatelem lůzy a mimochodem taky alkoholikem. Ano, to jsem udělal. To bylo určitě horší než celý Prapor, ne? Ty nechceš, abych ti to připomínal?“

„Ne.“

„Ale určitě jsi na to konto slyšela spoustu rozohněných protestů, zastávajících se všech těch duchovních velikánů, které jsem zadusil. Myslím, že nikdo netuší, jak jsem se při tom bavil. Je to jako nějaký neovladatelný chtíč. Takoví neškodní červi, jako je Ellsworth Toohey nebo můj přítel Alvah, mě nechávají dokonale chladným a v podstatě jsem ochoten nechat je na pokoji. Ale stačí, abych narazil na člověka, který se pohybuje jen v trochu vyšších sférách – a musím ho okamžitě zlomit do nějaké tooheyovské podoby. Prostě musím. Je to jako sexuální potřeba.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Mimochodem, v Tooheym se pleteš.“

„To je možné. Nebudu ale mrhat svými duševními schopnostmi na to, abych se díval tomu hlemýžďovi pod ulitu; to po mně nechtěj.“

„A navíc si odporuješ.“

„V čem?“

„Proč jsi nezlomil mě?“

„Udělal jsem výjimku, Dominiko. Miluju tě. Nemůžu si pomoct. Ale bůh s tebou, kdybys byla muž.“

„Gaile – proč?“

„Proč to všechno dělám?“

„Ano.“

„Abych měl moc, Dominiko. Jedinou věc, po které jsem kdy toužil. Abych věděl, že neexistuje na světě člověk, kterého bych nedokázal přinutit, aby udělal – cokoli. Cokoli se mi zamane. Člověk, kterého bych nedokázal zlomit, by mě zničil. Celá ta léta jsem pracoval na tom, abych si mohl být jistý, že jsem v naprostém bezpečí. Říká se o mně, že nemám žádnou čest, že jsem díky tomu o něco v životě přišel. Myslím, že o moc ne, co? To, oč jsem přišel – to stejně neexistuje.“

Mluvil normálním hlasem, náhle si však všiml, že ho Dominika poslouchá s velkým úsilím, jako by mluvil šeptem a ona nechtěla, aby jí unikla jediná hláska.

„Co je, Dominiko? Na co myslíš?“

„Poslouchám tě, Gaile.“

Neposlouchala jen jeho slova, ale také jejich skrytý význam. Náhle všechno pochopila. Slyšela skrytý význam v každé jeho větě, ačkoli on sám si neuvědomoval, k čemu se přiznává.

„Na nečestných lidech je nejhorší to, co jim připadá čestné,“ pokračoval. „Znám ženu, která nikdy nevydržela u jedné víry déle než tři dny, ale když jí řeknu, že není poctivá, hrozně se urazí a řekne, že ona si pod poctivostí představuje něco úplně jiného, možná to, že nikdy neukradla žádné peníze. Taková žena se nemusí z mé strany ničeho obávat. Necítím k ní žádnou nenávist. To, co opravdu nenávidím, je ta neuskutečnitelná iluze, kterou ty tak vášnivě miluješ, Dominiko.“

„Opravdu?“

„Výborně jsem se bavil, když jsem to světu dokazoval.“

Přešla k němu a posadila se na prkna paluby vedle jeho lehátka; na nahé kůži cítila, jak jsou hladká a horká. Nechápal, proč se na něj dívá s takovou něhou. Svraštil čelo. Uvědomila si, že něco z toho, co právě pochopila, zůstalo v jejím pohledu – a odvrátila od něj hlavu.

„Gaile, proč mi to všechno říkáš? Ty přece nechceš, abych si tohle o tobě myslela.“

„Ne. Nechci. Proč ti to říkám teď? Chceš slyšet pravdu? Protože to muselo být jednou řečeno. Protože chci být upřímný. Jen vůči tobě a sám před sebou. Ale jinde bych k tomu nenašel odvahu. Doma ne. Ne na pevnině. Jen tady – protože tady se nic nezdá tak úplně skutečné. Že ne?“

„Ne.“

„Možná jsem doufal, že tady budeš schopna to přijmout – a budeš si dál o mně myslet to, co sis myslela, když jsi mě oslovila tak, že bych to navždy chtěl mít zaznamenané.“

Opřela se hlavou o lehátko, obličej přitiskla na jeho kolena, jednu ruku nechala volně ležet dlaní obrácenou vzhůru na lesklých prknech paluby. Nechtěla, aby na ní poznal, kolik jí toho na sebe dnes prozradil.

Na sklonku podzimu spolu jednoho večera stáli u parapetu své střešní zahrady a dívali se na město. Dlouhé, svislé pruhy rozsvícených oken vypadaly jako blesky protínající černou oblohu a stékající po kapkách do velkého žhavého jezera.

„To jsou ony, Dominiko – ty nádherné budovy. Mrakodrapy. Vzpomínáš? To bylo první, co nás spojilo. Co oba obdivujeme.“

Pomyslela si, že by mu měla mít za zlé, že to říká tak sebejistě. Ale neměla.

„Ano, Gaile. Jsou nádherné.“

Dívala se na svislá vlákna světel Cordovy budovy; zvedla prsty z okraje parapetu, aby se dotkla místa jeho neviditelné podoby na vzdálené obloze. Necítila odtamtud žádnou výčitku.

„Líbí se mi obraz člověka stojícího u paty mrakodrapu,“ řekl. „Vypadá prý vedle něj jako mravenec – říká se to tak, ne? Omezení tupci! Byl to přece člověk, kdo ho postavil – tu neskutečnou horu z kamene a oceli. Nedělá z něj trpaslíka, ale obra, který ji mnohonásobně převyšuje. Ukazuje světu jeho pravou velikost. To, čím nás ty stavby fascinují, Dominiko, je schopnost tvořit, to, co dělá z člověka hrdinu.“

„Ty máš rád hrdiny, Gaile?“

„Rád si je představuji. Ale nevěřím, že existují.“

Opřela se o parapet a pozorovala zelená světla, která se pod ní táhla jako dlouhá, rovná čára.

„Kéž bych ti někdy porozuměla,“ řekla.

„Myslel jsem, že se vyjadřuji dost srozumitelně. Nikdy jsem před tebou nic neskrýval.“

Díval se na reklamní nápisy blikající v disciplinovaných intervalech v dálce nad temnou řekou. Pak ukázal směrem na jih na nejasné, slabě modré světlo v dálce.

„To je budova Praporu. Vidíš, tam – to modré světlo. Udělal jsem tolik věcí, ale na jednu, tu nejdůležitější, jsem zapomněl. V New Yorku není žádná Wynandova budova. Jednou postavím Praporu novou budovu. Bude to největší budova ve městě a ponese mé jméno. Začínal jsem kdysi v příšerné díře, v novinách, které se jmenovaly Gazetta. Dělal jsem tam jen poskoka bandě zkorumpovaných podvodníků. Ale už tehdy jsem nosil v hlavě Wynandovu budovu, kterou jednou postavím. A myslím na ni pořád.“

„Proč jsi ji nepostavil?“

„Nebyl jsem na to připraven.“

„Jak to?“

„Ani teď nejsem. Nevím proč. Vím jen, že to pro mne hodně znamená. Bude to poslední symbol. Až přijde ten pravý čas, poznám to.“

Otočil se na západ, kde se táhl pruh matných, roztroušených světel. Ukázal na něj prstem.

„Tam jsem se narodil. V Hell’s Kitchen.“ Zpozorněla; málokdy mluvil o svých začátcích. „Bylo mi šestnáct, stál jsem tam na střeše domu a díval se na město, zrovna jako teď. Tehdy jsem se rozhodl, co budu v životě dělat.“

Jeho hlas podtrhl ten okamžik, jako by upozorňoval: Pozor, tohle je důležité. Nedívala se na něj, ale cítila, že to je to, nač čekala – to, v čem mohla najít odpověď, klíč k pochopení. Když se před lety ptala sama sebe, jak se takový člověk jako Gail Wynand může vyrovnat se svým životem a se svou prací, představovala si, že se tím buď pyšní, aby skryl pocit studu, anebo své hříchy vystavuje s nestydatou okázalostí. Otočila se k němu. Stál tam s hlavou vztyčenou a očima upřenýma na oblohu v dálce a nepotvrzoval nic z toho, co si kdy o něm myslela. Vyzařovalo z něho něco, čemu bylo v jeho případě těžké uvěřit: statečnost.

Věděla, že našla klíč, který hledala, ale hádanka byla o to složitější. Přesto v ní cosi porozumělo, vědělo, jak klíč použít, a přimělo ji říct:

„Gaile, musíš Ellsworthe Tooheyho vyhodit.“

Nechápavě se na ni podíval.

„Proč?“

„Gaile, teď mě poslouchej.“ V jejím hlase byla naléhavost, jakou u ní neznal. „Nikdy jsem se nesnažila Tooheyho zastavit. Dokonce jsem mu pomáhala. Říkala jsem si, že on je přesně tím, co si svět zaslouží. Nijak jsem se nesnažila před ním něco nebo někoho uchránit. Nikdy by mě nenapadlo, že to bude Prapor – Prapor, který si ho nejvíc zaslouží –, koho budu chtít před ním uchránit.“

„O čem to proboha mluvíš?“

„Gaile, když jsem si tě brala, netušila jsem, že k tobě budu chtít být natolik loajální. Odporuje to všemu, co jsem kdy udělala, odporuje to něčemu mnohem důležitějšímu, než ti mohu říct – je to pro mě tak trochu osobní katastrofa, bod zlomu – neptej se proč – mně samotné bude trvat léta, než to pochopím – vím jenom, že tohle ti dlužím. Vyhoď Ellsworthe Tooheyho. Zbav se ho, než bude příliš pozdě. Zničil jsi lidi, kteří nebyli zdaleka tak zákeřní a nebezpeční. Vyhoď Tooheyho, jdi po něm a nenech ho na pokoji, dokud ho nezničíš, myslím úplně.“

„Proč? Proč teď myslíš zrovna na něj?“

„Protože vím, co chce udělat.“

„Co?“

„Ovládnout tvoje noviny.“

Hlasitě se rozesmál; nebyl v tom výsměch ani pobouření, jen radost a úleva z pochopení hloupého žertu.

„Gaile…“ hlesla bezmocně.

„Proboha, Dominiko! A to jsem si vždycky tvého úsudku tolik vážil.“

„Nikdy jsi Tooheymu nerozuměl.“

„A ani nechci. Umíš si představit, že bych šel po Ellsworthi Tooheym? Tank proti štěnici? Proč bych měl Ellsworthe vyhazovat? Vydělává mi peníze. Lidé ty jeho žvásty zbožňují. Takové pastičky na myši já nevyhazuji. Toohey je cenná mucholapka.“

„A v tom je právě nebezpečný. Ale nejen tím.“

„Máš snad na mysli jeho věrné nohsledy? Už jsem živil slavnější a schopnější pisálky sladkobolných románků, než je on. Když jsem je vyhodil, byl to konec celé jejich slávy. Jejich popularita začínala a končila u dveří Praporu. Ale Prapor tu ztrátu vždycky přežil.“

„Nejde o jeho popularitu. Jde o to, že to není normální popularita. Nemůžeš s ním bojovat jeho zbraněmi. Ty jsi jen tank – velmi čistá, nevinná zbraň. Čestná zbraň, která bojuje v první linii, a buď všechno drtí, nebo dostává každý protivníkův zásah. Ale on je žíravina. Plyn, který ti rozleptá plíce. Myslím, že tajemství podstaty všeho zla opravdu existuje, a on je zná. Nevím, co to je. Vím jen, jak je používá a co je jeho cíl.“

„Ovládnout Wynandovy noviny?“

„Ovládnout Wynandovy noviny je jen jeden z prostředků k dosažení jeho nejvyššího cíle.“

„A co je jeho nejvyšší cíl?“

„Ovládnout celý svět.“

„Co to má být, Dominiko?“ řekl už trochu otráveně, ale trpělivě. „Co to tu na mě zkoušíš, a proč?“

„Já to myslím vážně, Gaile. Hrozně vážně.“

„Vláda nad světem, zlato, patří přece mužům, jako jsem já. Tooheyové tohoto světa si o ní nemohou nechat ani zdát.“

„Zkusím ti to vysvětlit. Je to hodně těžké. Nejtěžší je vysvětlovat něco, co přímo bije do očí, ale co se všichni rozhodli nevidět. Ale když mě vyslechneš…“

„Nevyslechnu. Promiň, ale bavit se o Ellsworthi Tooheym jako o nějaké hrozbě je absurdní. Taková debata mě vážně uráží.“

„Gaile, já…“

„Ne. Miláčku, já myslím, že věcem kolem Praporu opravdu moc nerozumíš. A ani nechci, abys jim rozuměla. Nechci, aby ses o tyhle věci nějak starala. Pusť to z hlavy. Prapor nech na mně.“

„Mám to chápat jako příkaz, Gaile?“

„Je to moje poslední slovo.“

„Dobře.“

„Zapomeň na to. Nezačínej spřádat katastrofické scénáře o někom tak bezvýznamném, jako je Ellsworth Toohey. To přece vůbec nejsi ty.“

„Dobře, Gaile. Pojďme dovnitř. Je tu chladno a ty nemáš ani kabát.“

Potlačil smích – takovou starostlivost o něj ještě nikdy neprojevila. Vzal ji za ruku a políbil ji do dlaně, kterou si ještě chvíli přidržel u tváře.

V následujících týdnech spolu mluvili jen málo a nikdy ne o sobě. Ale nebylo to ticho rozmrzelosti, bylo to ticho porozumění natolik důvěrného, že nebylo potřeba rušit je nějakými slovy. Dokázali spolu sedět celý večer v jedné místnosti a mlčet, spokojeni, že cítí blízkost toho druhého. Občas se na sebe náhle podívali – a usmáli se, jako by si stiskli ruce.

A pak jednoho večera náhle cítila, že se jí chystá něco říct. Seděla u svého toaletního stolku. Přišel a opřel se o zeď vedle ní. Pozoroval její ruce, nahá ramena, měla však pocit, jako by ji neviděl, jako by viděl něco podstatnějšího než krásu jejího těla, většího, než byla jeho láska k ní, jako by se díval sám na sebe – a ona věděla, že jí tím skládá největší poctu.

„Dýchám jen pro sebe, jen abych dodal palivo svému tělu, abych přežil… Nikdy jsem ti nic neobětoval, nikdy jsem tě v ničem nelitoval, ale dal jsem ti svou duši, to, po čem jsem kdy opravdu toužil…“ Slyšela Roarkova slova, Roarkův hlas mluvící za Gaila Wynanda – a necítila vůči Roarkovi žádnou zradu, když jeho slova lásky použil jiný muž pro vyjádření té své.

„Gaile,“ řekla tiše, „jednou tě budu prosit o odpuštění za to, že jsem si tě vzala.“

Usmál se a pomalu zavrtěl hlavou.

„Chtěla jsem tě mít jako řetěz, který mě připoutá ke světu,“ řekla. „Ale místo toho ses stal štítem, který mě před ním chrání. A proto je mé manželství nepoctivé.“

„Ne. Říkal jsem ti, že přistoupím na jakýkoli tvůj důvod.“

„Ale ty jsi všechno změnil. Nebo jsem to snad změnila já? Nevím. Způsobili jsme jeden druhému něco zvláštního. Dala jsem ti něco, co jsem chtěla ztratit. Ten zvláštní smysl života, myslela jsem si, že naše manželství ho ve mně konečně zničí. Smysl života, který se podobá posvátnému obdivu. A ty – tys udělal přesně to, co bych na tvém místě udělala já. Uvědomuješ si, jak moc jsme si podobní?“

„To vím od prvního okamžiku.“

„Ale mělo to pro mě být nesnesitelné. Gaile, chci teď s tebou zůstat – ještě z jednoho důvodu. Chci počkat na odpověď. Myslím, že až tě pochopím, pochopím i sama sebe. Nějaká odpověď musí existovat. Neumím pojmenovat slovem to, co nás spojuje. Neznám to. Ale vím, že je to velmi důležité.“

„Snad. Asi bych to také měl chtít pochopit. Ale nechci. Já teď nesmím ničemu přikládat význam. Nesmím dokonce ani mít strach.“

Zvedla k němu hlavu a řekla velmi klidně:

„Já mám strach, Gaile.“

„Z čeho, zlato?“

„Z toho, co ti způsobuji.“

„Proč?“

„Protože tě nemiluji, Gaile.“

„Ani tomu nesmím přikládat žádný význam.“

Sklonila hlavu. Díval se jí na vlasy, připomínající helmu ze světlého, lesklého kovu.

„Dominiko.“

Zvedla poslušně hlavu.

„Miluji tě, Dominiko. Miluji tě natolik, že mi nic nemůže vadit – ani ty ne. Dokážeš to pochopit? Pro mě existuje jen moje láska – ne tvé odpovědi. Ani tvá lhostejnost. Nikdy jsem si od světa příliš nevzal. Nikdy jsem moc nechtěl. Vlastně jsem nikdy po ničem netoužil. Ne tak bezmezně a se vším všudy, touhou, která je zároveň ultimátem: buď ano, nebo ne. A přijmout ‚ne‘ by znamenalo přestat existovat. Přesně to pro mě znamenáš. Jakmile člověk dosáhne tohoto bodu, nezáleží už na tom, po čem touží, ale jen na té touze samé. Nejde o tebe, ale o mě. O schopnost takovou touhu vůbec cítit. Všechno ostatní už je pak nepodstatné. A já jsem nikdy předtím nic takového necítil. Nikdy jsem nedokázal o něčem říct, je to jen ‚moje‘, Dominiko, v tom smyslu, v jakém to mohu říct o tobě. Jsi moje. Je to to, čemu říkáš žít v posvátném obdivu? Tak jsi to řekla. Takže to chápeš. Nesmím mít strach. Miluji tě, Dominiko – miluji tě – vím, že ti nevadí, když to říkám – miluji tě.“

Vytáhla z rámu zrcadla lístek s telegramem a zmačkala ho, pomalu svírajíc prsty v drtivém stisku dlaně. Stál bez hnutí a poslouchal šustění papíru. Naklonila se dopředu, otevřela dlaň a nechala papír sklouznout do odpadkového koše. Její ruka visela chvíli ve vzduchu, prsty natažené, směřující šikmo dolů, tak, jak se otevřely.

Část čtvrtá

HOWARD ROARK

1

Listy stékaly v proudech dolů, chvějíce se v sluneční záři. Nebyly zelené; jen několik z nich vystupovalo z té záplavy jako samostatné, náhodně roztroušené zelené kapky, tak jasné a průzračné, až z toho bolely oči; ostatní byly bez barvy, odrážely jen světlo, jako nějakou substanci žhavého kovu, živé jiskření bez konkrétních obrysů. To celé působilo dojmem, jako by stromy samy byly světlem, pomalu se odpařujícím, aby z něj vznikla tato barva, zeleň, stoupající v malých bublinkách na povrch, jakási zhuštěná esence jara. Stromy se skláněly nad cestou, jejich větve se spojovaly, jako by se spolu mazlily, a svým pohupováním přelévaly sluneční skvrny na zemi. Mladý muž si přál, aby nikdy nemusel zemřít.

Nechci, když zem je tak krásná, říkal si v duchu. Když v listech a kmenech stromů a kamenech slyším hlas naděje a příslibu. Věděl však, že zem je tak krásná jen proto, že už hodiny nenarazil na lidskou stopu. Jel na kole po zapomenuté stezce mezi pensylvánskými kopci, kudy dosud ještě nikdy nejel, byl sám a prožíval čerstvý zázrak nedotčeného světa.

Byl velmi mladý. Bylo jaro, psal se rok 1935, právě dokončil střední školu a ptal se sám sebe, zda stojí za to žít. Nebyl si té otázky vědom. Nemyslel na smrt. Věděl jen, že by rád našel v životě radost, cíl a smysl – a že nic z toho dosud v ničem neobjevil.

To, co ho učili ve škole, ho neuspokojovalo. Spousta pouček o společenské odpovědnosti, o celoživotní službě, o sebeobětování. Všem ostatním to připadalo krásné a motivující. Jeho to však k ničemu nemotivovalo. Nedělalo to s ním vůbec nic.

Nedokázal říct, co od života žádá. Ale tady, v té opuštěné divočině, to cítil. Nevstřebával však přírodu s rozkoší zdravého zvířete – jako to pravé a definitivní prostředí; díval se na ni radostnýma očima zdravého člověka – jako na výzvu, jako na nástroj, prostředek a materiál. A litoval, že ten radostný triumf lze najít jen v divoké přírodě, že se ten úžasný pocit naděje musí ztratit, jakmile se vrátí mezi lidi a k lidské práci. Připadalo mu, že tak by to nemělo být, že lidská práce by měla být vyšším stupněm, zdokonalením přírody, ne krokem zpět. Nechtěl lidmi pohrdat, chtěl je milovat a obdivovat. Ale děsil se pohledu na první dům, hernu či filmový plakát, na který cestou narazí.

Chtěl být skladatelem a nedokázal si to, co hledal, představit v ničem jiném než v hudbě. Pokud chci vědět, co to je, říkal si, stačí mi slyšet první tóny Čajkovského Prvního koncertu – nebo poslední větu Rachmaninova Druhého. Nikdo to nedokázal vyjádřit slovem, činem ani myšlenkou, jen hudbou. Kéž bych mohl totéž spatřit alespoň v jediném lidském činu na zemi. Kéž bych to mohl spatřit ve skutečnosti. Kéž bych mohl spatřit odpověď na příslib, který cítím v hudbě. Ne sluhy a jejich pány; ne oltáře a jejich oběti; ale jeho definitivní, plnou, ničím nedotknutelnou podobu. Nežádám pomoc ani službu, chci to jen jednou v životě vidět, protože to potřebuji. Nepracujte pro mé štěstí, bratři – ukažte mi to své – ukažte mi, že je to možné – ukažte mi své dílo – a já budu mít odvahu uskutečnit to své.

Stezka vedla k vrcholu kopce, kde končila a nad ní se rozprostíralo jen modré prázdno. Modrá působila chladivě a čistě jako tenký vodní film napjatý do zeleného rámu větví. Bylo by zvláštní, pomyslel si, kdybych na konci stezky zjistil, že za ní je jen ta modrá, jen nebe, přede mnou, nahoře i dole. Zavřel oči a šlapal dál, aby tu možnost na chvíli prodloužil a dopřál si ten sen, pár okamžiků, kdy mohl věřit tomu, že dojede k hřebenu, otevře oči a uvidí pod sebou modrou zář oblohy.

Spustil nohu z pedálu, dotkl se země a zastavil. Otevřel oči a zůstal nehybně stát.

V širokém údolí, hluboko pod ním, leželo v záplavě prvních ranních paprsků město. Nebylo to však město. Tak města nevypadají. Musel tu chvíli prodloužit ještě o něco déle, aby nemusel hledat otázky a odpovědi a mohl se jen dívat.

Na skalnatých římsách stály malé domky, sestupující po svahu do údolí. Věděl, že skála je lidskou rukou nedotčená, že krása stupňovitých schodů nebyla změněna žádným promyšleným trikem. A přesto jakási síla dokázala využít pruhy skal tak, aby se domky na nich staly jejich nevyhnutelnou přirozeností a aby už bez nich nemohly ty kopce člověku nikdy připadat tak krásné – jako by tato přírodní scenérie, stvořená v průběhu dlouhých staletí sérií náhod a zápasem mocných přírodních sil, čekala na svou konečnou podobu a představovala jen cestu k cíli – k těmto budovám, srostlým s kopci, které jim daly tvar a kterým přesto dominovaly, neboť jim dávaly smysl.

Domy byly postaveny z přírodního, neopracovaného kamene – jako balvany vystupující ze zelených úbočí – a ze skla, z velkých skleněných desek, které jako by vyzývaly slunce k dokončení stavby, k tomu, aby se také stalo součástí zdiva. Stálo tam mnoho domků, malých, samostatně rozmístěných a nepodobných jeden druhému. A přesto jako by všechny byly variací na stejné téma, jako symfonie zahraná pokaždé jinak a s neomezenou fantazií, a člověk jako by dosud slyšel smích té síly, kterou na ně kdosi vypustil, jako by tudy proběhla, nespoutaná a toužící po vybití, ale zároveň nikdy nevyčerpatelná. Hudba, pomyslel si, příslib hudby, jehož se dovolával, její zhmotnělý význam – byl tady, před jeho očima – neviděl ho – slyšel ho v akordech – myšlení, obraz a zvuk mají společný jazyk, pomyslel si – je to matematika? – intelektuální disciplína – hudba je matematika – a architektura je hudba kamene – cítil se jako omámený, protože to místo pod ním nemohlo být skutečné.

Hleděl na stromy, trávníky, pěšiny vinoucí se mezi domky, schůdky vytesané ve skále, fontány, bazény, tenisové kurty bez jakékoli známky života. To místo bylo neobydlené.

Nepřekvapilo ho to, rozhodně ne tolik jako pohled na to místo samotné. Vlastně mu to tak připadalo v pořádku; to místo nepřipomínalo nic z pozemského světa. Chvíli ani nechtěl vědět, co to je.

Uplynula dlouhá chvíle, než se rozhlédl kolem sebe a zjistil, že není sám. Pár kroků od něj seděl na skále člověk a díval se do údolí. Zdál se natolik zaujat sám sebou, že ho zřejmě ani neslyšel přijet. Byl to vysoký, hubený muž se zrzavými vlasy.

Když k němu zamířil, obrátil k němu neznámý oči: šedé a klidné. Náhle věděl, že cítí oba totéž, a mohl proto mluvit tak, jak by s žádným jiným cizím člověkem nikdy nemluvil.

„To není skutečné, že ne?“ zeptal se chlapec a ukázal do údolí.

„Ale ano, je, teď už ano,“ odpověděl muž.

„Nejsou to filmové kulisy nebo nějaký trik?“

„Ne. Je to rekreační středisko. Právě bylo dokončeno. Za pár týdnů se otevře.“

„A kdo ho postavil?“

„Já.“

„Jak se jmenujete?“

„Howard Roark.“

„Děkuju vám,“ řekl chlapec. Věděl, že ty klidné oči, do kterých hleděl, pochopily všechno, co chtěl těmi dvěma slovy vyjádřit. Howard Roark to potvrdil skloněním hlavy.

Chlapec uchopil kolo za řídítka a vydal se po úzké pěšině dolů do údolí, k domkům. Roark se za ním díval. Neznal toho chlapce a nikdy už se s ním neměl potkat. Netušil, že právě dodal někomu odvahu do života.

Roark nikdy nezjistil, proč na stavbu rekreačního střediska v Monadnockově údolí vybrali právě jeho.

Stalo se to před rokem a půl, na podzim roku 1933. Když se o projektu dozvěděl, navštívil Caleba Bradleyho, ředitele jakési velké společnosti, jež údolí koupila a jeho projekt hlasitě propagovala. Šel za Bradleym ze zvyku, aniž by si dělal jakékoli naděje, jen aby k dlouhému seznamu zamítavých odpovědí připojil jednu další. Od Stoddardova chrámu v New Yorku nic nepostavil.

Jakmile vstoupil do Bradleyho kanceláře, bylo mu jasné, že může na Monadnockovo údolí rovnou zapomenout, protože takový člověk jako Bradley by mu je nemohl nikdy dát. Caleb Bradley byl malý, zavalitý člověk s pohledným obličejem, zapadlým mezi oblými rameny. Jeho tvář působila moudrým a zároveň chlapeckým dojmem, nepříjemně věkově nezařaditelným; mohlo mu být padesát nebo dvacet; modré oči měl prázdné, zlomyslné a znuděné.

Zapomenout na Monadnockovo údolí však bylo těžké. A tak raději zapomněl, že jeho slova jsou zbytečná, a začal mluvit. Bradley mu naslouchal se zjevným zájmem, bylo však znát, že ho to, co Roark říká, nezajímá. Roark měl pocit, jako by byl v místnosti ještě někdo třetí. Bradley toho moc neřekl, omezil se jen na ujištění, že všechno zváží a dá Roarkovi vědět. Pak mu však položil nečekanou otázku. Tónem, neposkytujícím žádný klíč k pochopení a nevyjadřujícím souhlas ani opovržení, se ho zeptal:

„Vy jste ten architekt, co postavil Stoddardův chrám, pane Roarku?“

„Ano,“ odpověděl Roark.

„Zvláštní, že jsem si na vás nevzpomněl,“ řekl pan Bradley. Roark odcházel a v duchu si říkal, proč by si na něho měl Bradley vzpomenout.

Tři dny nato mu Bradley zavolal a pozval ho znovu do své kanceláře. Když se Roark dostavil, seznámil ho s dalšími čtyřmi muži – členy představenstva Společnosti Monadnockova údolí. Všichni byli formálně oblečeni a jejich tváře byly stejně nečitelné jako tvář Bradleyho. „Můžete prosím zopakovat těmto pánům to, co jste řekl mně, pane Roarku?“ vyzval ho Bradley povzbudivým hlasem.

Roark jim předložil svou představu. Pokud to, co chtějí postavit, má sloužit jako rekreační středisko pro lidi s průměrnými příjmy – jak inzerují –, pak je třeba vědět, že nejhorším aspektem chudoby je nedostatek soukromí. Letní dovolenou si mohou plně užít jen nejbohatší nebo naopak nejchudší lidé z města; ti nejbohatší na svých soukromých letních sídlech, ti nejchudší jen proto, že jim nevadí pach a doteky cizích těl na veřejných plážích a v tančírnách. Lidé, kteří mají vybraný vkus, ale nízké příjmy a kterým pobyt uprostřed davu lidí neskýtá klid ani zábavu, nemají kam jít. Proč se stalo samozřejmostí, že chudoba omezuje lidskou touhu na pudy pouhého dobytka? Proč bychom takovým lidem nemohli nabídnout místo, kde si mohou týden za přijatelnou cenu dopřát to, po čem touží a co potřebují? Dobře si Monadnockovo údolí prohlédl. Šlo by to. Svahy by zůstaly tak, jak jsou, nemuselo by se nic odstřelovat ani srovnávat. Žádné hotely připomínající obří mraveniště – jen malé, vzájemně skryté domky, každý by byl malým soukromým sídlem, kde by se lidé mohli, ale nemuseli scházet, podle svého přání. Žádná koupaliště připomínající kádě na rybím trhu, ale dostatečné množství menších soukromých bazénů, tolik, kolik by společnost byla ochotna zaplatit – může jim ukázat, jak by se daly postavit levně. Žádné tenisové kurty připomínající ohrady na odchyt dobytka a určené pro exhibicionisty, ale dostatečné množství menších soukromých kurtů. Nemělo by to být místo, kam se jezdí, aby se člověk dostal do „lepší společnosti“ a opatřil si během dvou týdnů manžela – ale rekreační středisko pro ty, kteří si vystačí sami se sebou a potřebují jen místo, které jim to umožní.

Muži ho mlčky poslouchali. Všiml si, že si občas vyměnili pohledy. Byl si jist, že v nich viděl smích, který ze slušnosti potlačovali. Ale mýlil se – protože dva dny nato byl přizván k podpisu smlouvy na stavbu rekreačního střediska v Monadnockově údolí.

Na všech výkresech, které vycházely z jeho ateliéru, vyžadoval teď důsledně Bradleyho iniciály; poučen zkušeností se Stoddardovým chrámem. Bradley se pod každý ochotně podepisoval, na všechno kýval, se vším souhlasil, všechno schvaloval. Ve všem se podřizoval Roarkovým návrhům a zdálo se dokonce, že to dělá s radostí. Jeho horlivá vstřícnost však měla jakýsi zvláštní podtón – jako by se snažil vyhovět vrtochům malého dítěte.

O Bradleym se toho Roark příliš nedozvěděl. Říkalo se, že zbohatl na floridských nemovitostech v době tamního největšího stavebního rozmachu. Jeho nynější společnost disponovala údajně neomezenými prostředky a na seznamu jejích akcionářů figurovala jména mnoha zámožných příznivců. S nimi se však Roark nikdy nesetkal. Onu čtveřici členů představenstva už také nikdy neviděl, vyjma několika krátkých návštěv na staveništi, kde nejevili o postup prací valný zájem. Všechno zařizoval výhradně Bradley – kromě důsledného dohledu nad rozpočtem však nechával všechno ostatní velmi ochotně na Roarkovi.

V následujících osmnácti měsících neměl Roark na nějaké úvahy o Bradleym čas. Pracoval na svém dosud největším díle.

Poslední rok pak bydlel přímo na stavbě, v narychlo sbité boudě postavené na holém úbočí, v dřevěném přístřešku vybaveném jen postelí, kamny a velkým stolem. Znovu za ním přijeli jeho bývalí projektanti, z nichž někteří dokonce opustili i výhodnější práci ve městě, aby přespávali v chatrčích nebo stanech a pracovali v boudě sbité z holých prken, jež sloužila za hlavní ateliér. Bylo tam tolik práce, že by nikoho z nich ani nenapadlo mrhat svými projektantskými schopnostmi na své vlastní příbytky. Když si pak mnohem později uvědomili, že žili v jistém nepohodlí, nechtěli tomu věřit – protože ten rok strávený v Monadnockově údolí zůstal v jejich paměti uložen jako zvláštní čas, kdy se země přestala otáčet a oni prožili dvanáct měsíců jara. Zapomněli na sníh, na zmrzlé hroudy hlíny, na vítr skučící ve škvírách mezi sbitými prkny, na tenké deky na vojenských lehátkách i na prokřehlé prsty, které si ráno nahřívali nad kamny na uhlí, aby v nich udrželi tužku. Pamatovali si jen pocit, který provází jaro, který bývá odpovědí na rašící stébla trávy, na první poupata na větvích stromů, na první modř oblohy, písní neopěvující trávu, stromy a oblohu, ale ten silný pocit, že něco nového začíná, vítězoslavně roste, a že je jisté, že to nic nezastaví. Nečerpali ten pocit mladosti, pohybu, smysluplnosti a naplnění z listů a květů, ale z dřevěných lešení, parních rypadel, kamenných kvádrů a skleněných tabulí vyrůstajících ze země.

Byli jako armáda ve válečném tažení. Nikdo z nich o tom však takto nepřemýšlel, jen Steven Mallory. Mallory měl v Monadnockově údolí na starost fontány a veškeré sochařské práce. Války, říkal si Steven Mallory, jsou zvrácenost. Války nejsou žádná chlouba a na válečných taženích není nic krásného. Ale tady se opravdu odehrávala bitva a oni byli vojáci ve válce – a pro každého muže, který se jí zúčastnil, představovala největší životní zážitek. Proč? V čem byla jiná než ostatní a v čem spočíval princip, který by to vysvětlil?

S nikým o tom nemluvil. Ale když dorazil Mike s partou elektrikářů, spatřil totéž v jeho očích. Mike nic neřekl, jen se na Malloryho chápavě a s uspokojením díval. „Říkal jsem ti, aby sis nedělal starosti,“ řekl mu pak jednou zničehonic, „tenkrát při procesu, pamatuješ? On nemůže nikdy prohrát, lomy nelomy, soudy nesoudy. Jeho nemůžou zlomit, Steve, prostě nemůžou, i kdyby se celej svět postavil na hlavu.“

Oni ale opravdu na celý svět zapomněli, říkal si Mallory. Byla to nová země, jejich země. Kopce, zvedající se k obloze, vytvářely kolem nich ochranný val. A chránilo je i něco jiného – architekt, který mezi nimi procházel, po zasněžených či travou porostlých úbočích, přes kameny a složené hromady prken, mezi kreslicími prkny, jeřáby, mezi postupně rostoucími zdmi – muž, díky němuž bylo toto všechno možné. Chránilo je jeho myšlení – ne výsledek jeho myšlení, jeho představy, z nichž Monadnockovo údolí vzniklo, a jeho vůle, která jeho představy realizovala – ale způsob jeho myšlení, princip jeho fungování – způsob a princip, jež se tolik odlišovaly od všech způsobů a principů uplatňovaných tam venku za kopci. To ono střežilo údolí a jeho vojáky.

A pokaždé když viděl Bradleyho, který si přišel prohlédnout postup prací, dobromyslně se usmíval a zase odešel, popadl Malloryho bezdůvodný vztek – a strach.

„Howarde,“ řekl Mallory jednou večer, když spolu seděli na svahu nad táborem a přihazovali do ohně suché větve, „tohle bude další Stoddardův chrám.“

„Ano,“ odpověděl Roark. „Asi ano. Jen jsem ještě nepřišel na to, v čem to vězí a o co jim jde.“

Přetočil se na břicho a zadíval se do údolí na skleněné tabule roztroušené ve tmě pod nimi; odráželo se v nich jakési světlo, takže vypadaly jako samostatné fosforeskující zdroje světla vystupující ze země.

„Ale záleží na tom, Steve?“ dodal. „Je přece jedno, co s tím udělají a kdo tu nakonec bude bydlet. Důležité je, že jsme to postavili. Copak by ses o ten zážitek nechal připravit? Myslíš, že je tak důležité, jakou cenu za to budeš muset zaplatit?“

„Ne,“ řekl Mallory.

Roark uvažoval o tom, že si jeden z domků pronajme a stráví tu léto, první léto Monadnockova údolí. Ale než se středisko otevřelo, dostal z New Yorku telegram.

„Měl jsem pravdu, ne? Trvalo mi pět let, než jsem se zbavil všech přátel a bratrů, ale Aquitania teď patří mně – a vám. Přijeďte ji dokončit. Kent Lansing.“

A tak se Roark vrátil do New Yorku – aby byl u toho, když nedokončenou symfonii oprašovali od nánosů štěrkového a cementového prachu, když jeřáby zvedaly nad Central Parkem nosné trámy, když se zející rámy prázdných oken zaplňovaly sklem, když se vysoko nad střechami města rozprostřely široké terasy a hotel Aquitania byl konečně dokončen, aby zazářil do noci na pozadí siluety Parku.

V posledních dvou letech měl spoustu práce. Monadnockovo údolí nebyla jeho jediná zakázka. Dostával nabídky z různých států, z míst, odkud by je byl nikdy nečekal: zakázky na soukromé vily, budovy malých společností, skromné obchody. Přijímal je a stavěl – dopřávaje si pár hodin spánku ve vlaku či letadle na cestě z Monadnockova údolí do vzdálených městeček. Důvody klientů byly vždy stejné: „Byl jsem v New Yorku a líbil se mi Enrightův dům.“

„Viděl jsem Cordovu budovu.“

„Viděl jsem fotografii toho zbořeného chrámu.“ Jako by zemí protékala jakási podzemní řeka a zcela náhodně, na zcela nepředvídatelných místech prorážela na povrch v prudkých gejzírech. Byly to drobné, finančně nenákladné práce – bylo jich však stále dost.

Když bylo v létě Monadnockovo údolí dokončeno, neměl čas dělat si starosti o jeho další osud. Steven Mallory si je však dělal. „Proč tomu nedělají žádnou reklamu, Howarde? Proč je najednou takové ticho po pěšině? Všiml sis toho? To bylo řečí o velkolepém projektu, všude toho byly plné noviny – než se začalo stavět. Během stavby jich postupně ubývalo. A teď? Bradley a jeho společnost zřejmě oněměli. Zrovna teď, když by člověk čekal, že rozjedou obří kampaň. Proč nic nedělají?“

„Nemám tušení,“ řekl Roark. „Jsem přece architekt, ne majitel. Proč tě to tak trápí? My jsme svou práci odvedli, ať teď oni dělají tu svou, jak sami uznají za vhodné.“

„Pak ji ovšem dělají dost divně. Četl jsi jejich inzeráty – těch pár, co utrousili? Opakují jen tvá slova, o odpočinku, klidu a soukromí – ale s jakým podtextem! Víš, co ve skutečnosti propagují? ‚Přijeďte do Monadnockova údolí a unuďte se k smrti.‘ Vypadá to – ano, vypadá to, jako by chtěli lidi odradit.“

„Já žádné inzeráty nečtu, Steve.“

Měsíc po otevření Monadnockova údolí byly však všechny domy pronajaté. Sjela se sem zvláštní směsice lidí: společenská smetánka, která by si mohla dovolit mnohem luxusnější dovolenou, začínající spisovatelé a umělci, inženýři, novináři i dělníci. Najednou se začalo zcela spontánně o Monadnockově údolí mezi lidmi mluvit. Ukázalo se, že lidé takové středisko potřebovali a že jim dřív nikdo podobné nenabídl. Stalo se doslova senzací, ale senzací soukromou; noviny o ní nevěděly. Bradley si nenajal žádné tiskové agenty; Bradley a jeho společnost úplně zmizeli z veřejného života. Jeden časopis otiskl sám od sebe čtyři strany fotografií Monadnockova údolí a vyslal svého redaktora, aby udělal rozhovor s Howardem Roarkem. Koncem léta byly všechny domy pronajaté na celou další sezonu.

Jednoho časného říjnového rána se rozlétly dveře přijímací místnosti Roarkova ateliéru, dovnitř vtrhl Steven Mallory a zamířil rovnou do Roarkovy pracovny. Sekretářka se ho pokusila zastavit; Roark pracoval a nechtěl být nikým rušen. Mallory ji však odstrčil stranou, vpadl do pracovny a přibouchl za sebou dveře. Stačila si jen všimnout, že třímá v ruce nějaké noviny.

Roark zvedl hlavu od kreslicího stolu a upustil tužku. Stejný výraz měl Mallory ve tváři jen jednou – když se pokusil zastřelit Ellsworthe Tooheyho.

„Tak co, Howarde? Už víš, proč jsi dostal Monadnockovo údolí?“

Hodil noviny Roarkovi na stůl. Roark zahlédl titulek na třetí straně: „Caleb Bradley zatčen.“

„Je to tam všechno,“ řekl Mallory. „Ani to nečti. Bude ti z toho jen špatně.“

„Klid, Steve, co se stalo?“

„Prodali dvěstěprocentní podíl.“

„Kdo? Čeho?“

„Bradley a ta jeho partička. Monadnockova údolí.“ Mallory pronášel každé slovo s afektovanou, vzteklou, masochistickou precizností. „Věřili, že to bude fiasko – původně. Získali ten pozemek v podstatě za facku – připadal jim pro rekreaci naprosto nevhodný – je to konec světa, není tam žádné autobusové spojení, kina, nic – mysleli si, že není vhodná doba a že se na to lidi nechytí. Udělali tomu ovšem velkolepou reklamu a rozprodali akcie spoustě prachatých vyžírků – prostě jeden velký podvod. Prodali těch akcií dvě stě procent. Vydělali si dvakrát tolik, než kolik je stála celá stavba. Byli si jistí, že se to místo neuchytí. Ani nechtěli, aby se uchytilo. Počítali s tím, že nebudou muset vyplácet dividendy. Měli skvěle vymyšleno, jak z toho vycouvat, až to všechno krachne. Počítali se vším – jen ne s tím, že to místo bude mít takový úspěch. V tu chvíli se jim celý plán zhroutil – protože teď by měli akcionářům vyplácet ročně dvakrát tolik, kolik na nich vydělali. A že vydělali hodně. A přitom si mysleli, že jdou do jistého krachu. Copak to nechápeš, Howarde? Vybrali si tě, protože si mysleli, že jsi ten nejhorší architekt, kterého mohli najít!“

Roark zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál.

„Krucinál, Howarde! To přece není k smíchu!“

„Posaď se, Steve. Přestaň se tak třást. Vypadáš, jako by ses právě vrátil z krvavého bojiště.“

„Taky že jo. A možná je to mnohem horší. Pochopil jsem kořen toho zla. Pochopil jsem, proč se vůbec bojují krvavé bitvy. V čem vidí všichni ti hlupáci hrůzu a neštěstí světa? Ve válkách, vraždách, požárech, v zemětřesení? Směšné! Tohle je ta pravá hrůza – ten článek v novinách. To, čeho by se lidé měli děsit, proti čemu by měli bojovat, na co by měli hlasitě upozorňovat a co by měli veřejně pranýřovat jako to největší zlo. Howarde, myslím na všechny podoby zla a na všechna opatření, která kdy byla proti němu podniknuta. Žádné z nich nikdy nefungovalo. Žádné z nich nic nevysvětlovalo a nic neřešilo. Ale kořen všeho zla – ta slintající bestie – je právě v tomhle. V tom článku, Howarde. V tomhle – a v duších všech samolibých bastardů, kteří si to přečtou a řeknou si: ‚No jo, génius to nemá nikdy lehký, patří mu to‘ – a pak jdou za prvním vesnickým idiotem, aby ho naučili plést košíky. To je slintající bestie v akci. Howarde, pomysli na Monadnock. Zavři oči a představ si to údolí. A pak si představ, že lidé, kteří si jeho stavbu objednali, věřili, že je to ta nejhorší věc, kterou můžou postavit! Něco tu není v pořádku, Howarde, se světem se děje něco hrozného, když jsi mohl dostat zakázku na své nejlepší dílo – jako nějaký sprostý vtip!“

„Kdy se tím konečně přestaneš zabývat? Mnou a světem? Kdy už to konečně dokážeš pustit z hlavy? Kdy už se Dominika…“

Zarazil se. Nevyslovil to jméno před ním celých pět let. Viděl, jak Malloryho oči zpozorněly a vyděsily se. Mallory si uvědomil, že jeho slova Howarda zasáhla, zasáhla ho natolik, že ho přiměla k nechtěnému doznání. Roark se však k němu obrátil a větu dokončil:

„Vždycky uvažovala stejně jako ty.“

Mallory nikdy nemluvil o tom, co si domýšlel o Roarkově minulosti. Z jejich mlčení bylo vždycky jasné, že Mallory ví, stejně jako Roark, a že o tom není třeba mluvit. Teď se však Mallory zeptal:

„Ty pořád čekáš, že se vrátí? Paní Wynandová – čert ji vem!“

Roark řekl bez zvláštního důrazu:

„Sklapni, Steve.“

Mallory šeptl: „Promiň.“

Roark přešel zpátky ke svému stolu a řekl, už opět normálním hlasem:

„Běž domů, Steve, a zapomeň na Bradleyho. Oni si teď budou mezi sebou vyřizovat účty, ale my s tím nemáme nic společného a Monadnock zničit nemůžou. Zapomeň na to a už zmiz, mám spoustu práce.“

Smetl loktem noviny ze stolu a sklonil se nad archy papíru.

Zveřejnění způsobu financování Monadnockova údolí vyvolalo skandál, v soudním procesu bylo několik ctihodných občanů posláno za mříže a správy Monadnocku se ujalo nové vedení. Roark mezi jeho členy nebyl. Měl hodně práce a zprávy o průběhu soudního procesu zapomněl sledovat. Bradley přiznal – omlouvaje se tak svým partnerům –, že ať se na místě propadne, jestli by ho bylo kdy ve snu napadlo, že by rekreační středisko, vybudované na v podstatě šíleném principu společenské izolovanosti, mohlo někdy prosperovat. „Udělal jsem pro to všechno – dokonce jsem jako architekta vybral toho největšího blázna, jakého jsem mohl sehnat.“

Austen Heller napsal o Howardu Roarkovi a Monadnockově údolí článek. Jmenoval v něm všechny Roarkovy dosavadní stavby a vyjádřil slovy to, co Roark sdělil ve svých stavbách. Nebyl to však onen typicky mírný projev Austena Hellera – byl to divoký výkřik obdivu a hněvu. „Co jsme to zač, když k nám velikost musí promlouvat prostřednictvím podvodů!“

Článek vzbudil v uměleckých kruzích vášnivě kontroverzní debatu.

„Howarde,“ řekl Mallory o pár měsíců později, „vždyť ty jsi slavný.“

„Jo,“ řekl na to Roark. „Vypadá to tak.“

„Tři čtvrtiny z nich sice vůbec netuší, oč jde, ale slyšeli tu zbylou čtvrtinu, jak se o tobě dohadují, a tak si teď myslí, že musí tvé jméno vyslovovat s respektem. Tu zbylou čtvrtinu tvoří ze čtyř desetin lidé, kteří tě nenávidí, ze tří desetin ti, kteří mají pocit, že se musí ke každé diskusi nějak vyjádřit, ze dvou desetin ti, kteří nechtějí nic riskovat, a tak nadšeně vítají každý ‚nový objev‘, a jen z desetiny ti, kdo chápou, o co tu jde. Ale všichni do jednoho najednou zaregistrovali, že existuje jakýsi architekt jménem Howard Roark. Věstník Sdružení amerických architektů o tobě píše jako o velkém, ale vzpurném talentu – a v Muzeu budoucnosti instalovali do nádherných vitrín fotky Monadnocku, Enrightova domu, Cordovy budovy a Aquitanie – hned vedle sálu Gordona L. Prescotta. A přesto – jsem rád.“

Kent Lansing mu řekl: „Heller odvedl skvělou práci. Pamatuješ, Howarde, co jsem ti kdysi říkal o psychologii preclíku? Nepohrdej svým prostředníkem. Potřebuješ ho. Někdo jim to vysvětlit musí. K tomu, aby člověk udělal opravdu velkou kariéru, musí být vždycky dva: génius a ten druhý – který je možná ještě vzácnější a především natolik geniální, že dokáže génia objevit a sdělit to ostatním.“

Ellsworth Toohey napsal: „Paradoxem tohoto absurdního povyku je skutečnost, že pan Caleb Bradley se stal obětí hluboké nespravedlnosti. Jeho morální postoje mohou být kritizovány, jeho estetickým hodnotám lze však sotva něco vytknout. V otázce architektonické kvality prokázal zdravější úsudek než pan Austen Heller, zpátečnický reakcionář, který se přes noc stal kritikem. Pan Caleb Bradley se stal obětí špatného vkusu svých nájemníků. Náš článek zastává jednoznačné stanovisko: jeho trest by měl být zmírněn jako projev uznání jeho umělecké diskriminace. Monadnockovo údolí je podvod – nikoli však pouze finanční.“

Mezi ctihodnými, bohatými občany, kteří tvořili nejstálejší zdroj stavebních zakázek, nezaznamenala Roarkova sláva žádnou výraznou odezvu. Ti, kdo dříve říkali: „Roark? To jméno jsem v životě neslyšel“, teď říkali: „Roark? To jméno slýchám až příliš často.“

Byli však takoví, na něž sám fakt, že Roark postavil něco, co vynášelo majiteli zisk, ač žádný neočekával, silně zapůsobil; byl to pro ně přesvědčivější argument než všechny teoretické diskuse o architektuře. A pak tu ještě byla ona desetina, která věděla, o co jde. Po otevření Monadnockova údolí postavil Roark v průběhu jednoho roku dvě soukromé vily v Connecticutu, kinosál v Chicagu a hotel ve Filadelfii.

Na jaře roku 1936 dokončili radní jednoho města na západním pobřeží plán světového veletrhu, který se měl uskutečnit v následujícím roce, mezinárodní výstavy nazvané „Pochod staletí“. Rada sestavená z řad vážených občanů, jež dostala realizaci projektu na starost, vybrala tým nejlepších architektů v zemi, aby navrhli veletržní palác. Podle přání rady měl být palác postaven v moderně progresivním stylu. Mezi osmi vybranými byl i Howard Roark.

Když Roark obdržel pozvání, dostavil se před radu a řekl, že komplex veletržních budov rád navrhne – ale sám.

„To snad nemyslíte vážně, pane Roarku,“ prohlásil předseda. „Jde-li o počin tak obrovského významu, chceme přece to nejlepší, co lze mít. Chci říct, víc hlav víc ví, chápete, a osm hlav… Vždyť vám to přece musí být jasné – největší talenty naší země, nejslavnější jména – rozumíte, přátelské porady, spolupráce a vzájemná pomoc – víte přece, jak vznikají velká díla.“

„Vím.“

„Pak tedy jistě chápete…“

„Jestli chcete mě, budete mě to muset nechat udělat všechno, samotného. Já nepracuji v týmu.“

„Chcete snad odmítnout takovou příležitost, šanci historického významu, možnost proslavit se ve světě, příležitost stát se v podstatě nesmrtelným…“

„Nepracuji v týmu. Nikdy se s nikým neradím, s nikým nespolupracuji ani si s nikým nepomáhám.“

Roarkovo odmítnutí vzbudilo mezi architekty rozhořčenou nevoli. „Ten namyšlený prevít!“ ozývalo se. Rozhořčení bylo natolik sžíravé a živé, že nešlo jen o profesionální zášť; každý to chápal jako osobní urážku, každý se cítil dost kvalifikovaný na to, aby mohl radit, měnit a vylepšovat práci druhých.

„Tento incident jen dokresluje,“ napsal Ellsworth Toohey, „protispolečenský charakter egoismu pana Roarka, aroganci bezuzdného individualismu, kterou vždy zosobňoval.“

Mezi osmi vyvolenými, kteří měli navrhnout budovy „Pochodu staletí“, byli Petr Keating, Gordon L. Prescott i Ralston Holcombe. „S Howardem Roarkem pracovat nebudu,“ prohlásil Petr Keating, když viděl seznam členů týmu, „budete si muset vybrat. Buď on, nebo já.“ Když se dozvěděl, že Roark odstoupil, zasedl do čela týmu. V průběžných zprávách o postupu stavebních prací na veletržních objektech psaly noviny o „Petru Keatingovi a jeho společnících“.

Keating se v posledních letech stal popudlivým a svéhlavým. Příkazy rozdával štěkavým tónem, a vyskytl-li se sebemenší problém, ztrácel okamžitě trpělivost a začal na všechny kolem sebe ječet. Používal bohatou zásobu nadávek, uštěpačných, zákeřných a téměř žensky škodolibých. Tvář měl zatrpklou.

Na podzim roku 1936 přestěhoval Roark svůj ateliér do nejvyššího patra Cordovy budovy. Už když tu budovu navrhoval, napadlo ho, že by tu jednou mohl být jeho ateliér. Když uviděl na svých nových dveřích štítek s nápisem „Howard Roark, architekt“, na okamžik se zastavil a teprve pak vešel dovnitř. Stěny jeho pracovny, umístěné na konci dlouhé chodby, byly ze tří stran prosklené a skýtaly velkorysý pohled na město. Zastavil se uprostřed místnosti. Široká okna rámovala výhled na Fargův obchodní dům, na Enrightův dům, na hotel Aquitania. Přistoupil k oknům a zahleděl se směrem na jih. V dálce před sebou, na špičce Manhattanu, viděl Cameronovu budovu Dana.

Jednoho listopadového odpoledne se Roark vrátil z prohlídky jedné stavby na Long Islandu do své kanceláře, a když vstoupil do přijímací místnosti, setřepávaje si kapky deště z promáčeného kabátu, spatřil na tváři své sekretářky výraz potlačovaného vzrušení; čekala netrpělivě na jeho návrat.

„Pane Roarku, asi to bude něco hodně důležitého,“ řekla. „Máte se sejít zítra ve tři odpoledne. V jeho kanceláři.“

„V čí kanceláři?“

„Volal vám před půl hodinou. Pan Gail Wynand.“

2

Nad vchodem do budovy visela cedule, reprodukce novinové hlavičky:

NEWYORSKÝ PRAPOR

Byla to jen malá cedule, sdělení o slávě a moci, jež nepotřebovaly žádné zvláštní zdůraznění; působila jako lehce ironická omluva za zjevnou ošklivost budovy, připomínající továrnu pohrdající jakýmikoli ozdobami vyjma té, jež byla vyjádřena na ceduli.

Vstupní hala vypadala jako chřtán obřího kotle; výtahy pohlcovaly proud lidského paliva a vyvážely ho vzhůru, kde ho opět vyplivovaly. Lidé nespěchali, pohybovali se však v jakémsi potlačovaném chvatu, hnáni za daným cílem, nikdo v hale jen tak neokouněl. Dveře výtahů klapaly v pulzujícím rytmu jako nějaké písty. Na signalizačním panelu na zdi blikala červená a zelená světla prozrazující pohyb kabin vysoko v prostoru.

Vypadalo to, jako by všechno v budově bylo řízeno podobnými ovládacími panely, rukou jakési autority, jež věděla o každém pohybu; jako by budova byla nabita energií rozváděnou z jediné ústředny, fungovala hladce a nehlučně jako nějaký úžasný nezničitelný stroj. Muže se zrzavou kšticí, který zůstal na okamžik stát uprostřed haly, si nikdo nevšímal.

Howard Roark zaklonil hlavu a vzhlédl k obkládané klenbě. Ještě nikdy necítil k nikomu nenávist. Kdesi v útrobách této budovy však seděl její majitel, člověk, k němuž cítil něco nenávisti velmi podobného.

Gail Wynand pohlédl na malé hodiny na svém stole. Za pár minut se měl sejít s architektem. Nečekal nijak náročné jednání; vedl už v životě spoustu takových, stačilo jen říct, co chce, a to věděl přesně. Od architekta očekával jen pár zvuků potvrzujících, že jeho slova pochopil.

Sklouzl pohledem zpět k archům korekturních otisků, které mu ležely na stole. Přečetl si úvodník Alvaha Scarreta o veřejném krmení veverek v Central Parku, příspěvek Ellsworthe Tooheyho o úspěšné výstavě obrazů, které malovali dělníci z Městské správy hygienických zařízení. Vtom se rozezněl bzučák na jeho stole a hlas sekretářky mu oznámil: „Je tu pan Howard Roark, pane Wynande.“

„Ať jde dál,“ odpověděl Wynand a rychlým stiskem prstu přepínač zamáčkl. Když stahoval ruku zpátky, zavadil pohledem o řadu tlačítek po straně svého stolu, svítící, barevně odlišená kolečka, z nichž každé představovalo konec jednoho drátu nataženého do některé z částí budovy, jímž ovládal jednoho člověka, který ovládal mnoho jiných pod sebou – každá skupina přispívala svým dílem ke konečné podobě slov na papíře, směřujících do milionů domovů, do milionů lidských mozků – tato malá kolečka z barevného plastu, jež cítil pod svými prsty. Neměl však čas nechat se tou myšlenkou unášet, dveře pracovny se otevřely a on odtáhl ruku od tlačítek.

Wynand si nebyl zcela jist, zda mu neunikl nějaký okamžik; zda se náhodou nestalo, že se hned nezvedl, jak vyžaduje slušnost, ale zůstal sedět s pohledem upřeným na muže, jenž právě vstoupil; možná že se ve skutečnosti zvedl hned a to, že mezitím uplynula dlouhá chvíle, se mu jen zdálo. Ani Roark si nebyl zcela jist, zda se ve chvíli, kdy vstoupil do Wynandovy pracovny, na okamžik nezastavil, zda se náhodou nestalo, že nešel dál, ale zůstal stát s pohledem upřeným na muže sedícího za stolem; možná že jeho kroky byly ve skutečnosti plynulé a to, že se zastavil, se mu jen zdálo. Jako by na zlomek vteřiny oba vypadli z reality. Wynand jako by zapomněl na důvod, kvůli kterému tohoto muže pozval k sobě, a Roark jako by zapomněl, že to je Dominičin manžel; pro oba přestaly na okamžik existovat dveře, stůl i pruh koberce a oni si plně uvědomili existenci toho druhého; jako by se uprostřed místnosti střetly dvě myšlenky – „Toto je Gail Wynand“ – „Toto je Howard Roark.“

Pak se Wynand zvedl, běžným pokynutím ruky vyzval Roarka, aby se posadil na židli vedle jeho stolu, a Roark přistoupil blíž a posadil se, aniž by si uvědomili, že se vůbec nepozdravili.

Wynand se usmál a řekl velmi prostě něco, co vůbec neměl v úmyslu říct:

„Myslím, že pro mne nebudete chtít pracovat.“

„Myslím, že budu,“ odpověděl Roark, který přišel s tím, že jakoukoli jeho nabídku odmítne.

„Viděl jste domy, které jsem nechal postavit?“

„Viděl.“

Wynand se znovu usmál. „Tohle má být něco jiného. Nebude to pro mé čtenáře. Bude to pro mne.“

„Vy jste si nikdy předtím nestavěl nic pro sebe?“

„Ne – pokud nepočítám tu svou klec na střeše a tuto starou tiskárnu. Víte, proč jsem si nikdy nepostavil nic pro sebe, ačkoli jsem měl dost prostředků na to, abych si nechal postavit třeba celé město, kdybych chtěl? Já to nevím. Ale řekl bych, že vy byste to vědět mohl.“ Zapomněl, že lidi, které zaměstnává, si nikdy nepouští tak k tělu, aby mohli spekulovat o jeho soukromí.

„Protože jste byl nešťastný,“ řekl Roark.

Řekl to prostě a nebyla v tom žádná troufalost; jako by nic jiného než naprostá upřímnost mezi nimi nepřicházelo v úvahu. To nebyl úvod k nějakému pohovoru, ale jeho prostředek, pokračování něčeho, co začalo už kdysi mnohem dřív. Wynand řekl:

„To mi vysvětlete.“

„Myslím, že mi rozumíte.“

„Chci, abyste mi to vysvětlil sám.“

„Většina lidí staví domy tak, jak žije – rutinně, bezúčelně a náhodně. Ale existuje pár takových, pro které postavit dům znamená něco symbolického. Žijeme svými myšlenkami a naše existence je pokusem přenést tento vnitřní život do vnější reality, vyjádřit ho nějakým gestem a formou. Pro člověka, který si to uvědomuje, je jeho dům vyjádřením jeho života. Když ho nestaví, ačkoli na to má prostředky, je to proto, že jeho život není takový, jaký by měl být.“

„Nemyslíte, že je od vás dost troufalé říct něco takového zrovna mně?“

„Ne.“

„Já také ne.“ Roark se usmál a Wynand dodal: „Vy a já jsme ovšem jediní, kdo si to troufnou říct: že jsem neměl, co jsem chtěl mít, i to, že bych mohl patřit mezi těch několik, od nichž se očekává, že jsou schopni porozumět velkým symbolům. Nebo byste snad rád vzal ta poslední slova zpět?“

„Ne.“

„Kolik je vám let?“

„Třicet šest.“

„To mi už patřila většina novin, které teď vlastním – když mi bylo tolik co vám.“ A dodal: „To jsem nemyslel nijak osobně. Ani nevím, proč jsem to řekl. Nějak mě to v tu chvíli napadlo.“

„Co chcete, abych vám postavil?“

„Dům, který se mi stane domovem.“

Wynand měl dojem, že ta slova zapůsobila na Roarka poněkud jinak, než by normálně zapůsobit měla; vycítil to bez zjevné příčiny. Rád by se zeptal: „Co se stalo?“, ale nemohl, protože Roark na sobě nedal nic znát.

„Vaše diagnóza byla správná,“ řekl Wynand, „protože, jak vidíte, teď si chci nechat postavit dům jen sám pro sebe. Teď se nebojím dát svému životu hmatatelnou podobu. Chcete-li, abych použil přímo vaše slova, pak mohu říct, že teď jsem šťastný.“

„Jak by měl vypadat?“

„Nebude to dům ve městě. Pozemek už jsem koupil. Pět set akrů v Connecticutu. Jak by měl vypadat? To nechám na vás.“

„Vybrala mě pro tu práci paní Wynandová?“

„Ne. Paní Wynandová zatím o ničem neví. Chtěl jsem se odstěhovat z města a ona souhlasila. Nabízel jsem jí, aby architekta vybrala ona – psala dřív do novin články o architektuře, za svobodna se jmenovala Dominika Franconová. Tuhle volbu však přenechala mně. Víte, proč jsem si vás vybral? Rozhodoval jsem se dost dlouho. Nejdřív jsem dost tápal. O vás jsem nikdy neslyšel. V architektech se nevyznám. To myslím vážně – nehledě na to, že jsem strávil léta obchodováním s nemovitostmi, nechal postavit spoustu budov a zaměstnal přitom spoustu tupců. Tohle ale nemá být Stoneridge, ale – jak jste to říkal? – vyjádření mého života? A pak jsem viděl Monadnock. To byl první impuls k tomu, abych si vybavil vaše jméno. Podrobil jsem ho však ještě časově náročnému testu. Rozjel jsem se po zemi a rozhlížel se po domech, hotelích, všech možných budovách. Když jsem uviděl nějakou, která se mi líbila, zeptal jsem se na jméno jejího architekta a vždycky jsem dostal stejnou odpověď. Tak jsem vám zavolal.“ Pak ještě dodal: „Mám vám říct, jak moc vaše stavby obdivuji?“

„Děkuji,“ řekl Roark. Na okamžik zavřel oči.

„Víte, vlastně jsem se s vámi sejít nechtěl.“

„Proč ne?“

„Slyšel jste někdy něco o mé soukromé galerii?“

„Ano.“

„Nikdy jsem se s těmi, jejichž díla jsem si zamiloval, osobně nesetkal. Jejich díla pro mne znamenají příliš mnoho. Nechtěl jsem, aby je někdo znesvětil. Obvykle to totiž tak bývá. Autoři bývají pravým opakem svého umění. Vy ne. Nevadí mi s vámi mluvit. Říkám vám to jen proto, že chci, abyste věděl, že si v životě vážím jen mála věcí, ale těch ve své galerii si vážím, vážím si vašich budov a lidské schopnosti taková díla vytvořit. Možná je to to jediné, čemu v životě opravdu věřím.“ Pokrčil rameny. „Myslím, že jsem zničil, zneuctil a znehodnotil skoro všechno, co se dá. Ale tohoto jsem se nikdy nedotkl. Proč se na mě tak díváte?“

„Promiňte. Řekněte mi prosím něco víc o tom domě, který vám mám postavit.“

„Chci, aby to byl palác – i když si nemyslím, že paláce jsou příliš přepychové. Jsou příliš velké a příliš veřejné. Malý dům – to je skutečný přepych. Sídlo jen pro dva – pro mne a mou ženu. Není třeba počítat s místem pro početnou rodinu, nemáme v plánu mít děti. Ani pro hosty, nehodláme nikomu skýtat zábavu. Stačí jedna ložnice navíc – pro případ nutnosti – ale nic víc. Obývací pokoj, jídelna, knihovna, dvě pracovny, jedna ložnice. Pokoje pro služebnictvo, garáž. To je asi tak v hrubých obrysech všechno. Podrobnosti vám sdělím později. Náklady – kolik bude třeba. Vzhled –“ usmál se a pokrčil rameny. „Vaše budovy jsem viděl. Člověk, který by vám chtěl mluvit do toho, jak má jeho dům vypadat, ho buď musí umět navrhnout lépe – anebo mlčet. Můj požadavek je jediný – chci, aby můj dům byl dílem Howarda Roarka.“

„Co to znamená?“

„Myslím, že mi rozumíte.“

„Chci, abyste mi to vysvětlil sám.“

„Některé domy jsou podle mne jen laciní vejtahové, samá fasáda a nic víc, jiné jsou jako zbabělci, omlouvající se každou svou cihlou za to, že vůbec stojí, a některé jsou jako věční mrzáci, zfušované, zlé a falešné. Vaše domy mají v sobě především jedno: radost. Ne klidnou, tichou radost, ale složitou a náročnou. Takovou, která dává člověku pocit, že když ji prožívá, dosahuje něčeho velkého. Když se člověk dívá na vaše stavby, říká si: Jsem lepší člověk, když dokážu něco takového cítit.“

Roark řekl velmi pomalu, tónem, který neznamenal odpověď:

„Asi se to muselo stát.“

„Co?“

„Že to dokážete cítit.“

„Říkáte to, jako byste… toho litoval?“

„Nelituju toho.“

„Nemusíte mi to připomínat – to, co jsem postavil dřív.“

„Já vám to nechci připomínat.“

„Díky všem těm Stoneridgeům a Noyes-Belmontům – a díky Wynandovým novinám – si teď mohu nechat postavit dům od vás. Takový luxus za to přece stojí, ne? Záleží snad na tom, jak jsem se k tomu luxusu dopracoval? Byly to jen prostředky. Vy jste účel.“

„Nemusíte se mi za nic omlouvat.“

„Já se ne… Máte pravdu, asi jsem se potřeboval za něco omluvit.“

„To není třeba. Neměl jsem tím na mysli vaše dřívější stavby.“

„Co jste tedy měl na mysli?“

„Že jsem vůči každému, kdo v mých stavbách vidí to co vy, zcela bezmocný.“

„Měl jste snad pocit, že proti mně budete potřebovat nějaké zbraně?“

„Ne. Jenom se bezmocný obvykle necítím.“

„Ani já obvykle necítím potřebu se někomu za něco omlouvat. Pak je ale všechno v pořádku, ne?“

„Ano.“

„Budu vám muset o svém budoucím domě říct mnohem víc. Architekt je vlastně něco jako zpovědník – měl by o lidech, kteří mají v jeho domě žít, vědět úplně všechno, protože jim poskytuje něco mnohem osobnějšího, než jsou šaty nebo jídlo. Rád bych, abyste to bral tak, jak to říkám – a promiňte, jestli na mně bude znát, že se mi o tom mluví těžko – nikdy jsem u zpovědi nebyl. Víte, chci ten dům postavit, protože nesmírně miluji svou ženu… Co je? Připadá vám to nepodstatné?“

„Ne. Pokračujte.“

„Je pro mě nesnesitelné vidět ji ve společnosti lidí. Není to žárlivost. Je to mnohem horší. Vadí mi vidět ji v ulicích města. Nedokážu se o ni s nikým dělit, dokonce ani s obchody, divadly, taxíky nebo chodníky. Proto ji musím odvézt pryč. Pryč z dosahu toho všeho – někam, kde se jí nic nemůže nijak dotknout. Ten dům musí být nedobytná pevnost. A můj architekt mým osobním strážcem.“

Roark ho upřeně sledoval. Musel se na něj stále dívat, aby ho vůbec byl schopen vnímat. Wynand jeho upřený pohled cítil; nevěděl však, že to Roarka stojí značné úsilí, vnímal ho jen jako sílu. Cítil se tím pohledem podpořen a připadalo mu snadné svěřit se mu s čímkoli.

„Ten dům musí být jako vězení. Ne, to není přesné. Jako trezor – sejf k ukrytí toho, co je nám příliš vzácné, aby to bylo vystaveno cizím pohledům. Ale nejen to. Musí to být svět sám o sobě, tak krásný, že svět, který opustíme, nám nebude nikdy chybět. Musí nás věznit jen silou své dokonalosti. Ne závorami ani hradbami – ale vaším uměním, které bude zdí mezi námi a ostatním světem. To je to, co od vás chci. A ještě něco. Postavil jste někdy nějaký chrám?“

Roark nemohl na okamžik sebrat sílu k odpovědi. Viděl však, že jeho otázka je zcela bezelstná; Wynand zjevně nic netušil.

„Ano,“ přikývl.

„Pak tedy berte tuto zakázku jako stavbu chrámu. Chrámu pro Dominiku Wynandovou… Musíte ji poznat, než začnete pracovat.“

„Už jsem se kdysi s paní Wynandovou setkal.“

„Opravdu? Pak mi jistě rozumíte.“

„Rozumím.“

Wynand si všiml Roarkovy ruky spočívající na okraji stolu; dlouhé prsty měl přitisknuté ke sklu těsně vedle archů Praporu. Archy byly nedbale poskládané, na jedné straně se vyjímal titulek „Nepatrný hlas“. Znovu pohlédl na Roarkovu ruku. Napadlo ho, že by se podle ní dalo udělat nádherné těžítko, a představil si, jak by se na jeho stole vyjímalo.

„Teď tedy znáte mou představu. Pusťte se do práce. Začněte hned. Všechno, na čem právě pracujete, odložte. Zaplatím, kolik budete chtít. Chci, aby byl dům v létě hotový… Promiňte. Jsem až příliš poznamenán zkušenostmi se špatnými architekty. Ani jsem se vás nezeptal, jestli ho vůbec chcete stavět.“

Roarkova ruka se pohnula a zmizela ze stolu.

„Chci,“ řekl Roark. „Postavím ho.“

Wynand si všiml otisků prstů na skle; byly zřetelné, jako by jeho kůže vyhloubila ve skle drážky a ty drážky byly mokré.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Wynand.

„V červenci budete mít dům hotov.“

„Jistě musíte nejprve vidět pozemek. Rád bych vám ho ukázat osobně. Hodilo by se vám to zítra ráno?“

„Samozřejmě.“

„Pak tedy v devět tady.“

„Dobře.“

„Mám připravit nějakou smlouvu? Nemám představu, jak pracujete. Mám takovou zásadu, že než s někým uzavřu jakýkoli obchod, zjistím si všechno o jeho minulosti. Vás jsem si ovšem neprověřoval. Prostě jsem na to zapomněl. Asi mi to nepřipadalo důležité.“

„Ptejte se, na co chcete.“

Wynand se usmál a zavrtěl hlavou:

„Ne. Nepotřebuji se vás na nic ptát. Kromě podmínek naší smlouvy.“

„Nikdy si nekladu žádné podmínky, kromě jediné: pokud schválíte předběžné výkresy, bude dům postaven tak, jak byl navržen, bez jakýchkoli změn či úprav.“

„Jistě. To je samozřejmé. Slyšel jsem, že jinak zakázky ani nepřijímáte. Nebude vám vadit, když nebudu této stavbě dělat žádnou reklamu? Vím, že by vám to pomohlo, ale já nechci, aby se o mém domě psalo v tisku.“

„To mi vadit nebude.“

„Můžete mi slíbit, že své výkresy nikde nezveřejníte?“

„Slibuji.“

„Děkuji. Vynahradím vám to. Od této chvíle můžete Wynandovy noviny považovat za svou osobní tiskovou agenturu. Mohu vám udělat reklamu v jakémkoli rozsahu na kteroukoli jinou stavbu.“

„Žádnou reklamu nepotřebuji.“

Wynand se hlasitě zasmál. „Říct něco takového na takovém místě! Myslím, že nemáte ponětí o tom, jak by si při tomto pohovoru počínali vaši kolegové. Možná jste si ani neuvědomil, že mluvíte s Gailem Wynandem.“

„Uvědomil,“ řekl Roark.

„To je pro mne lichotka. Ne vždycky jsem Gailem Wynandem rád.“

„Já vím.“

„Ale přece jen bych se vás rád zeptal na něco osobního. Říkal jste, že mohu.“

„Ano.“

„Vy jste byl Howardem Roarkem vždycky rád?“

Roark se usmál. Byl to pobavený, udivený a bezděčně opovržlivý úsměv.

„Díky za odpověď,“ řekl Wynand.

Pak se zvedl a řekl: „Tak tedy zítra v devět ráno,“ a podal Roarkovi ruku.

Když Roark odešel, zůstal Wynand sedět za stolem s úsměvem na rtech. Pohnul rukou k jednomu z plastových tlačítek – a zarazil se. Uvědomil si, že se musí přeladit do jiného tónu, svého obvyklého tónu, že nemůže mluvit stejně jako v uplynulé půlhodině. V tu chvíli si uvědomil, co bylo na tom rozhovoru tak zvláštního: poprvé v životě mluvil s jiným mužem bez pocitu znechucení, nátlaku a bez potřeby něco skrývat. Nemusel vynakládat žádné úsilí, protože nebylo žádného třeba; jako by mluvil sám se sebou.

Stiskl tlačítko a řekl sekretářce:

„Ať mi pošlou z archivu všechno, co mají o Howardu Roarkovi.“

„Hádej, co je nového,“ řekl Alvah Scarret tónem, očekávajícím nedočkavé dožadování se cenné informace.

Ellsworth Toohey však ani nezvedl oči od svého pracovního stolu a jen mávl netrpělivě rukou, čímž naznačil, ať mu dají všichni pokoj.

„Dej mi pokoj, Alvahu. Mám spoustu práce.“

„Ne, počkej, tohle tě bude zajímat, Ellsworthi. Vážně, moc zajímat. Já vím, že to chceš vědět.“

Toohey zvedl hlavu, podíval se na Scarreta a jeho oči, ve vnějších koutcích mírně stažené nudou, daly Scarretovi na srozuměnou, že mu svou pozorností prokazuje velkou poctu. Přehnaně trpělivým tónem utrousil:

„Fajn. O co jde?“

Scarret si Tooheyho nevraživosti vůbec nevšiml. Toohey se tak k němu choval už celý rok, možná i déle. Scarret tu změnu nezaznamenal a teď bylo příliš pozdě se proti ní nějak ohrazovat – oba si na to zvykli.

Scarret nasadil úsměv pilného žáka, který čeká, že ho učitel pochválí za odhalení chyby v učebnici, kterou sám napsal.

„Tvoje soukromá FBI trochu selhala, Ellsworthi.“

„O čem to mluvíš?“

„Vsadím se, že nevíš, co právě teď Gail podniká – a to sis vždycky zakládal na tom, jak dobře jsi informovaný.“

„Mohl bys mluvit jasněji?“

„Hádej, kdo byl dnes v jeho kanceláři?“

„Prosím tě, Alvahu, já nemám čas luštit tvoje hádanky.“

„Tohle bys neuhodl ani za tisíc let.“

„Dobře, vidím, že se tě nezbavím, dokud nezahraji udiveného klauna. Takže se ptám: Kdo byl dnes v Gailově kanceláři?“

„Howard Roark.“

Toohey se napřímil, zapomínaje skrýt prudké zvýšení svého zájmu, a nevěřícně vydechl:

„Ne!“

„Ano!“ potvrdil Scarret, pyšný na to, jaký se mu podařilo vzbudit dojem.

„No tohle!“ řekl Toohey a vybuchl smíchy.

Scarret se nejistě usmál, poněkud vyveden z míry; byl by se rád k Tooheymu přidal, ale nebyl si zcela jist tím, co ho na tom tak pobavilo.

„Ano, asi je to k smíchu. Ale – co konkrétně tě na tom pobavilo, Ellsworthi?“

„Ach, Alvahu, to než bych ti vysvětlil!“

„Napadlo mě, že by to mohlo…“

„Copak ty nemáš rád okázalé estrády? Ohňostroje a tak? Pokud tě zajímá, co se teď bude dít, stačí, když si uvědomíš, že nejhorší války v historii byly války náboženské, vedené mezi sektami stejného vyznání, nebo války občanské mezi bratry stejné rasy.“

„Co to s tím má společného?“

„Z toho si nic nedělej, že mi nerozumíš, mám na to spoustu jiných. Lepí se na mne jako štěnice.“

„Těší mě, že z toho máš takovou radost, ale podle mě to nic dobrýho nevěstí.“

„Jistěže to nic dobrého nevěstí. Ale ne pro nás.“

„Dobře, ale nezapomínej, jak jsme riskovali, zvlášť ty, když jsme vydávali Roarka za nejhoršího architekta ve městě, a když si ho teď najal přímo náš šéf – nebude to trochu trapné?“

„Takhle ty to myslíš!… No, snad…“

„To jsem rád, že na to máš stejný názor.“

„Co dělal u Wynanda v kanceláři? Jde snad o nějakou zakázku?“

„To právě nevím. Nemůžu to nikde zjistit. Nikdo nic neví.“

„Víš něco o tom, že by se Wynand chystal něco stavět?“

„Ne. Ty snad ano?“

„Ne. Moje FBI zřejmě nepracuje, jak by měla. No, člověk nemůže vědět všechno.“

„Ale něco mě napadlo, Ellsworthi. Napadlo mě, že by to vlastně nemuselo být pro nás tak špatné.“

„Jak to?“

„Gail je poslední dobou úplně nemožný, Ellsworthi.“

Řekl to důležitě, jako by mu oznamoval nějaký závažný objev.

„Tys to ostatně předpovídal, Ellsworthi. Měl jsi pravdu. Jako vždycky. Vůbec nechápu, co se to s ním děje, jestli za to může Dominika, nebo je to věkem či co, ale změnil se. Proč čte tak podrobně všechny otisky, každý řádek každého vydání a kvůli kdejaké hlouposti vyvádí jako blázen? Tuhle mi odmítl otisknout tři nejlepší úvodníky – to se ještě v životě nestalo. Nikdy. A víš, čím to zdůvodnil? Řekl mi: ‚Mateřství je skvělá věc, Alvahu, ale nemusíš to proboha omílat takovými žvásty. I duševní omezenost má své hranice.‘ Jaká omezenost? Byl to ten nejdojemnější úvodník ke Dni matek, jaký jsem kdy sesmolil. Vážně, dokonce i mě dojal. Odkdy mi on přednáší o omezenosti? A tuhle zas řekl Julesi Fouglerovi, že přemýšlí v suterénních rovinách, a přímo před očima mu jeho nedělní příspěvek vyhodil do koše. Taky to byl skvělý článek – o Dělnickém divadle. Julesi Fouglerovi, našemu nejlepšímu redaktorovi! Vůbec se nedivím, že Gail už nemá v redakci nikoho, kdo by za ním stál. Jestli lezl už dřív všem krkem, přál bych ti slyšet, jak se o něm vyjadřují teď!“

„Já jsem je slyšel.“

„Už není zdaleka tak silný jako dřív, Ellsworthi. Nevím, co bych si počal, nebýt tebe a těch skvělých lidí, které jsi sem přivedl. To oni jsou teď vlastně naší výkonnou redakcí, ta tvoje omladina, a ne ty staré posvátné dojnice, které už stejně melou z posledního. Ty tvoje mazané hlavičky drží Prapor nad vodou. Ale Gail… Představ si, že minulý týden vyhodil Dwighta Carsona. To už mi připadalo jako dost silné kafe. Jasně že Dwight byl jen na obtíž a hroznej otrava, ale byl to jeden z Gailových prvních miláčků, kluk, který mu upsal duši. Takže svým způsobem, rozumíš, jsem byl rád, že tu Dwighta máme, bylo to tak v pořádku a mělo to svůj význam, byl to pozůstatek Gailových zlatých časů. Vždycky jsem říkal, že to je takový Gailův pojistný ventil. A on najednou nechá Carsona jen tak jít – to se mi nechce líbit, Ellsworthi. To se mi vůbec nechce líbit.“

„O co ti vlastně jde, Alvahu? Snažíš se mi něco naznačit, anebo sis jen potřeboval ulevit – promiň, že to tak říkám – vybrečet se někomu na rameni?“

„Asi jo. Nechci Gaila kritizovat, ale dřu se kvůli němu už tak dlouho, že jsem zralý na stávku. A jsme zase u toho, o čem jsem chtěl mluvit: ten Howard Roark, nenapadá tě nic?“

„Napadá mě toho tolik, že bych o tom mohl psát romány, Alvahu. Teď ale zrovna nemám čas se do něčeho takového pouštět.“

„Ne, já myslím, co o něm víme? Že je to blázen, šílenec a divný patron, dobře, ale co dál? Že je to jeden z těch bláznů, které si nekoupíš láskyplnými řečmi, penězi ani šestnáctipalcovou bouchačkou. Je horší než Dwight Carson, horší než všechny Gailovy oběti dohromady. Takže co? Už mi rozumíš? Co asi Gail udělá, když narazí na takového člověka?“

„Jednu z několika možných věcí.“

„Jen jedinou, pokud ho znám, a já ho znám dobře. Proto bych to neviděl tak černě. Něco takového už totiž dlouho potřeboval. Pořádný hlt své oblíbené medicíny. Pojistný ventil. Půjde tomu chlápkovi po krku, dokud mu nezlomí vaz – a to ho znovu postaví na nohy. To je ten nejlepší lék. Zase se vzchopí… To je můj názor, Ellsworthi.“ Chvíli čekal, a když na Ellsworthově tváři neviděl žádné nadšení, nejistě dodal: „No, třeba se pletu… nevím… třeba to nic neznamená… jen jsem si říkal, že psychologicky…“

„To sis říkal správně, Alvahu.“

„Takže si taky myslíš, že by to tak mohlo dopadnout?“

„Mohlo. Anebo mnohem hůř, než si umíš představit. Ale nám to teď už může být úplně jedno. Protože, víš, Alvahu, pokud jde o Prapor, kdyby někdy mělo dojít k závěrečnému zúčtování mezi námi a naším panem šéfem, nemusíme se už Gaila Wynanda vůbec bát.“

Když dorazil poslíček z archivu s tlustou obálkou novinových výstřižků, vzhlédl Wynand od svého stolu a překvapeně řekl:

„Tolik? Netušil jsem, že je tak slavný.“

„To ten soud se Stoddardem, pane Wynande.“

Chlapec se zarazil. Nezdálo se, že by něco bylo v nepořádku – jen na Wynandově čele se objevily zvláštní vrásky, a on neznal Wynanda tak dobře, aby věděl, co znamenají. Nechápal proč, ale náhle měl pocit, že by se ho měl bát. Po chvíli Wynand řekl:

„V pořádku. Děkuji vám.“

Chlapec položil papíry na skleněnou desku stolu a odešel.

Wynand zůstal sedět a díval se na objemnou žlutou obálku. Viděl její odraz ve skle, jako by se skrze něj prokousávala a zapouštěla kořeny do stolu. Rozhlédl se po stěnách své pracovny a zvažoval, zda mají takovou moc, aby ho před otevřením té obálky uchránily. Pak se napřímil, opřel se lokty o stůl, napjal prsty, zaklesl je do sebe, a aniž by sklonil hlavu, pohlédl dolů na desku stolu. Chvíli tak seděl, vážný, pyšný a soustředěný jako mumie nějakého faraona, pak si jednou rukou přisunul obálku k sobě, otevřel ji a začal číst.

„Svatokrádež“ Ellsworthe M. Tooheyho – „Kostely našeho dětství“ Alvaha Scarreta – úvodníky, dopisy čtenářů, Prapor ve vší slávě své bezuzdnosti, fotografie, karikatury, rozhovory, protestní rezoluce, dopisy čtenářů.

Četl vše, slovo od slova, důsledně, ruce opřené o hranu stolu, prsty spojené; výstřižky si nepřidržoval, nedotýkal se jich, četl je tak, jak byly seřazeny na hromadě za sebou, rukou pohyboval jen tehdy, když potřeboval jeden odložit, aby si přečetl další, ležící pod ním, pohyboval jí s mechanicky přesným načasováním: v okamžiku, kdy očima došel k poslednímu slovu, ruka se nadzvedla, aby před ním výstřižek nezůstal ležet ani o vteřinu déle, než bylo nutné. U fotografií Stoddardova chrámu se však jeho oči na dlouhou dobu zastavily. A ještě delší dobu spočinuly na jedné z fotografií Roarka, na fotografii komentované slovy: „Jste šťastný, pane Supermane?“ Vytrhl ji z článku, u kterého byla otištěna, a vložil ji do zásuvky svého stolu. Pak pokračoval ve čtení.

Soudní proces – výpověď svědka Ellsworthe M. Tooheyho – Petra Keatinga – Ralstona Holcomba – Gordona L. Prescotta – žádné přímé citace z výpovědi Dominiky Franconové, jen stručná zpráva. „Obhajoba skončila.“ Pár dalších zmínek v „Nepatrném hlasu“ – pak dlouho nic – další výstřižek až s datem tři roky starým – Monadnockovo údolí.

Bylo už pozdě večer, když dočetl. Jeho sekretářky dávno odešly. Cítil, jak ho obklopuje prázdnota místností a přilehlých chodeb. Slyšel však zvuk tiskařských strojů: hluboké, dunivé vibrace, prostupující všechny zdi. Míval to rád – zvuk samého srdce budovy, jeho tep. Zaposlouchal se. Právě se tisklo zítřejší vydání Praporu. Zůstal dlouho nehybně sedět.

3

Roark a Wynand stáli na kopci a dívali se do krajiny pod sebou, která se svažovala do údolí v dlouhém, pozvolném oblouku. Úbočí kopce pokrývaly až k břehu jezera holé stromy, jejich větve byly jako geometrické obrazce vetknuté do vzduchu. Vzduch ochlazovala barva oblohy, jasná, křehká a modrozelená. Chlad smýval barvy země a odhaloval, že to nejsou skutečné barvy, ale pouhé zárodky, z nichž barva měla teprve vzniknout; zimou vyčerpaná hnědá nebyla ve skutečnosti hnědá, ale budoucí zelená, unavená fialová byla jen předehrou k oranžové, šedá předehrou zlaté. Země byla jen pouhá osnova napínavého příběhu, jako ocelová konstrukce budovy – čekající na naplnění a dokončení, nesoucí v sobě oslnivou nádheru budoucnosti v obnažené jednoduchosti.

„Kde by podle vás měl dům stát?“ zeptal se Wynand.

„Tady,“ odpověděl Roark.

„Doufal jsem, že to řeknete.“

Wynand dovezl Roarka autem ke svému pozemku, kde se dvě hodiny procházeli po pěšinách, po opuštěných cestách, lesem, podél jezera, až vyšli na kopec. Zatímco si Roark prohlížel krajinu, která se mu rozprostřela u nohou, Wynand čekal a přemýšlel o tom, jaké otěže, sebrané ze všech bodů krajiny, třímá tento muž ve svých rukou.

Když se k němu Roark obrátil, zeptal se ho:

„Už na vás mohu promluvit?“

„Samozřejmě,“ usmál se Roark, pobaven projevem úcty, o kterou nežádal.

Wynandův hlas byl čistý a průzračný jako obloha nad jejich hlavami, měl v sobě stejný, ledově zelený třpyt.

„Proč jste mou zakázku přijal?“

„Protože jsem architekt k pronajmutí.“

„Vy víte, jak to myslím.“

„Tím si nejsem tak docela jist.“

„Vy ke mně necítíte nenávist?“

„Ne. Proč bych měl?“

„Chcete, abych o tom začal mluvit jako první?“

„O čem?“

„O Stoddardově chrámu.“

Roark se usmál. „Takže jste si mě přece jenom prověřil.“

„Přečetl jsem si naše archivní výstřižky.“ Čekal, Roark však mlčel. „Všechny.“ Jeho hlas zněl tvrdě, napůl jako výzva, napůl jako prosba. „Všechno, co jsme o vás kdy napsali.“ Klid Roarkovy tváře ho rozčiloval. Pokračoval a každému slovu dával pomalu jeho plný význam. „Nazvali jsme vás neschopným hlupákem, začátečníkem, šarlatánem, švindlířem, egomaniakem…“

„Nebuďte masochista.“

Wynand zavřel oči, jako by ho Roark udeřil do tváře. Vzápětí však řekl:

„Pane Roarku, ještě mě neznáte dost dobře. Jedno byste ale vědět mohl: nikdy se nikomu za nic neomlouvám. Nikdy se neomlouvám za své činy.“

„Proč byste měl? Já jsem vás o omluvu nežádal.“

„Za každým tím přívlastkem, kterým jsme vás označili, stojím. Stojím za každým slovem, které kdy Prapor otiskl.“

„Já jsem vás nežádal, abyste se jich zříkal.“

„Vím, co si myslíte. Poznal jste včera, že o Stoddardově chrámu nic nevím. Zapomněl jsem jméno architekta, o kterého tehdy šlo. Usoudil jste, že jsem tu kampaň proti vám nerozpoutal já. Máte pravdu, nebyl jsem to já, protože jsem tehdy nebyl ve městě. Přesto ta kampaň plně odpovídala duchu Praporu. Byla v naprostém souladu s jeho posláním. A za to nesu odpovědnost já a nikdo jiný. Alvah Scarret dělal jen to, co jsem ho naučil. Kdybych tu tehdy byl, byl bych udělal totéž.“

„To je vaše právo.“

„Vy mi nevěříte, že bych to udělal?“

„Ne.“

„Já se vás neprosím o komplimenty ani o soucit.“

„Já ale nemohu udělat to, co byste si přál.“

„A co bych si podle vás přál?“

„Abych vám dal facku.“

„Proč to nemůžete udělat?“

„Nemohu předstírat hněv, který necítím,“ řekl Roark. „Není v tom žádný soucit. Je v tom něco mnohem krutějšího než cokoli, co bych vám mohl udělat. Ale nedělám to proto, že bych chtěl být krutý. Kdybych vás uhodil, mohl byste mi Stoddardův chrám odpustit.“

„Copak jste to vy, kdo by měl žádat o odpuštění?“

„Ne. Ale byl byste rád, kdyby to tak bylo. Vy víte, že tu jde o otázku odpuštění. Ale nemáte jasno v rolích. Přál byste si, abych vám odpustil – anebo vám to chtěl oplatit, což je totéž – a věříte, že tím by to skončilo. Jenže, víte, ve skutečnosti se mě to vůbec netýká. Já v té hře vůbec neúčinkuji. Nezáleží na tom, co udělám nebo co si o tom myslím. Vám totiž nejde o mě. Proto vám nemohu nijak pomoct. Já nejsem ten, z koho máte strach.“

„A z koho tedy?“

„Sám ze sebe.“

„Jakým právem se odvažujete mi něco takového tvrdit?“

„Právem, které jste mi sám dal.“

„Tak pokračujte.“

„Chcete opravdu slyšet všechno?“

„Pokračujte.“

„Myslím, že si vyčítáte, že jsem kvůli vám trpěl. Litujete toho. A přesto je něco, co vás na tom děsí ještě víc. Vědomí, že jsem vůbec netrpěl.“

„Pokračujte.“

„Vědomí, že to, co dělám, nedělám z laskavosti ani šlechetnosti, ale protože je mi to prostě jedno. To vás děsí, protože víte, že za takové věci jako Stoddardův chrám je třeba vždycky platit – a přitom vidíte, že já za něj neplatím. Překvapuje vás, že jsem přijal vaši zakázku. Myslíte, že jsem se musel nějak přemáhat? Vy jste se musel přemáhat mnohem víc, abyste si mě najal. Teď tedy znáte můj názor na Stoddardův chrám. Pro mě je to uzavřená kapitola. Pro vás však ne.“

Wynand povolil stisk prstů a rozevřel dlaně. Ramena mu trochu poklesla, jako by se mu ulevilo. Řekl zcela prostě:

„Dobrá. Máte pravdu. Ve všem.“

Pak se narovnal, ale s jakousi klidnou rezignací, jako by své tělo vědomě vystavoval nějakému útoku.

„Doufám, že víte, že jste mi svým způsobem tu facku dal,“ řekl.

„Ano. A vy jste ji přijal. Takže jste dosáhl, čeho jste dosáhnout chtěl. Můžeme teď říct, že jsme si kvit, a na Stoddardův chrám zapomenout?“

„Buď jste tak moudrý, anebo jsem já příliš průhledný. Obojí můžete považovat za své vítězství. Nikomu se zatím nikdy nepodařilo mě přimět, abych se choval průhledně.“

„Mám ještě stále dělat to, co chcete?“

„Co myslíte, že po vás chci teď?“

„Abych vám projevil uznání. Teď je řada na mně, abych do té hry také něco vložil, ne?“

„Jste nemožně čestný, viďte?“

„Proč bych nebyl? Nemohu vám dopřát to potěšení, že jsem kvůli vám trpěl. Ale možná by vám mohlo stačit, když přiznám, že jste mě potěšil, ne? Pak tedy přiznávám. Těší mě, že ke mně cítíte sympatie. Myslím, že víte, že přiznat něco takového je pro mě stejně výjimečné jako pro vás nechat si dát facku. Obvykle mi nezáleží na tom, jestli jsem nebo nejsem někomu sympatický. Ve vašem případě ano. A těší mě to.“

Wynand se hlasitě rozesmál. „Vy jste nevinný a domýšlivý jako císař. Když udělujete pocty, vyzdvihujete sám sebe. Jak jste přišel na to, že jste mi sympatický?“

„Přece nechcete, abych vám to vysvětloval. Už jednou jste mi vytkl, že vás nutím jednat příliš průhledně.“

Wynand usedl na kmen vyvráceného stromu. Nic na to neřekl, ale tím pohybem vyjádřil výzvu a žádost. Roark usedl vedle něj; jeho tvář byla vážná, zůstávala v ní však stopa úsměvu, pobaveného a pozorného, jako by každé slovo, které mezi nimi padlo, pro něj nebylo ničím novým, ale jen potvrzovalo to, co už věděl.

„Vy jste začínal s prázdnýma rukama, viďte?“ zeptal se Wynand. „Jste z chudé rodiny.“

„Ano. Jak jste na to přišel?“

„Protože vzbuzujete v člověku pocit, že by vás mohlo urazit, kdyby vám chtěl složit nějaký kompliment, předat nějakou myšlenku, nabídnout bohatství. Také jsem začínal z ničeho. Čím byl váš otec?“

„Tavič v ocelárně.“

„Můj otec byl přístavní dělník. Také jste jako dítě vystřídal nejrůznější povolání?“

„Snad všechna. Většinou jsem pracoval na stavbách.“

„Já to měl ještě horší. Dělal jsem cokoli. Co vás bavilo nejvíc?“

„Chytat nýty na ocelových konstrukcích.“

„Já jsem nejraději čistil boty na trajektu. Někdo by takovou práci možná nenáviděl, ale mně se líbila. Nepamatuji si zákazníky. Pamatuji si jen pohled na město. Město – vždycky přítomné, tam na břehu, rostoucí, čekající, jako bych k němu byl připoután na gumě. Guma se natahovala a já jsem se vzdaloval k druhému břehu, ale vždycky se smrštila a přitáhla mě zpátky. Měl jsem pocit, že tomu městu nemůžu nikdy uniknout – a ono nikdy nemůže uniknout mně.“

Roark poznal, že Wynand o svém dětství nemluví často; bylo to patrné z jeho slov; čistých a váhavých, neopotřebovaných častým používáním, podobných novým mincím, které ještě neprošly mnoha dlaněmi.

„Stalo se vám někdy, že jste neměl střechu nad hlavou a trpěl hladem?“

„Párkrát ano.“

„Vadilo vám to?“

„Ne.“

„Ani mně ne. Vadily mi jiné věci. Taky se vám chtělo křičet, když jste jako dítě viděl kolem sebe jen nadutou neschopnost, a přitom jste věděl, jak by se spousta věcí dala udělat mnohem lépe, ale neměl jste žádnou moc, abyste to dokázal? Žádnou moc vyhodit ty tupé hlavy kolem sebe do vzduchu? Musel jsem jen plnit jejich příkazy – což už samo o sobě stačí – ale když vám je uděluje někdo, kdo je neschopnější než vy! Také jste to tak cítil?“

„Ano.“

„A také jste v sobě potlačoval vztek, který se ve vás střádal, a vy jste byl rozhodnutý, že i kdyby vás to mělo zničit, dosáhnete jednou toho, že budete těm lidem rozkazovat vy, všem a všemu kolem vás?“

„Ne.“

„Ne? To jste na to dokázal zapomenout?“

„Ne. Lidská neschopnost se mi protiví. Možná je to jediná věc, kterou skutečně nesnáším. Ale nikdy se mi nechtělo lidem rozkazovat. Nebo je něčemu učit. Chtěl jsem jen dělat svou práci a dělat ji po svém, i kdyby mě to mělo zničit.“

„A zničilo vás to?“

„Ne. Ne natolik, aby to stálo za řeč.“

„Vám vaše minulost nevadí? Nemáte žádnou nepříjemnou vzpomínku?“

„Ne.“

„Já ano. Bylo to jednou v noci. Někdo mě zbil a já se doplazil k jedněm dveřím – pamatuji si jen dlažební kostky – měl jsem je přímo u nosu – vidím je dodnes – žilky a bílé skvrny v kameni – musel jsem pořád kontrolovat, jestli se jejich vzorek pode mnou pohybuje – vlastní pohyb jsem totiž vůbec necítil – ale podle těch dlažebních kostek jsem mohl poznat, jestli se pohybuji nebo ne – ty žilky a skvrny se musely pořád měnit – vždycky jsem se upjal k dalšímu vzoru nebo trhlině o pár centimetrů dál. – Trvalo mi to dlouho a celou dobu jsem si uvědomoval, že ta voda pode mnou je moje krev…“

Nelitoval se, mluvil prostě, neosobně, trochu udiveně.

Roark řekl: „Potřeboval jste pomoc…“

Wynand se pomalu, nevesele usmál. „Potřeboval. Dokonce si myslím, že bych si ji byl zasloužil. Ještě před dvěma dny bych zabil každého, kdo by se opovážil ve mně vidět člověka, který někdy potřeboval pomoc… Vy jste samozřejmě pochopil, že ta noc není to, co mi z mé minulosti vadí nejvíc, na co bych se bál vzpomínat. Ale je to ta nejméně ponižující vzpomínka. O jiných bych mluvit nedokázal.“

„Já vím. Ale právě ty jsem měl na mysli.“

„Které? Řekněte je.“

„Stoddardův chrám.“

„S tím byste mi chtěl pomoct?“

„Ano.“

„Vy zatracený blázne. Copak nechápete…“

„Copak nechápete, že už to dělám?“

„Jak?“

„Tím, že pro vás stavím dům.“

Wynandovi naskočily na čele šikmé vrásky. Jeho oči byly bělejší než obvykle, jako by mu zmizela modrá barva z duhovek, dva bílé ovály, svítící v jeho obličeji.

„A že za něj dostanete tučný honorář.“

Všiml si Roarkova úsměvu, který však byl potlačen dřív, než se objevil na jeho rtech. Ten úsměv říkal, že Wynandův nečekaný pokus o urážku byl projevem jeho kapitulace, projevem výmluvnějším než slova doznání; to, že ho však potlačil, znamenalo, že v tom mu Roark nepomůže.

„Ovšem,“ řekl klidně.

Wynand se zvedl. „Pojďme. Ztrácíme čas. Mám v kanceláři důležitější věci na práci.“

Cestou zpátky do města nemluvili. Wynand jel celou dobu stočtyřicítkou. Vysoká rychlost postavila podél silnice neprostupné stěny rozmazaného pohybu; jako by letěli dlouhou, tichou, uzavřenou chodbou.

Wynand zastavil Roarkovi před vchodem do Cordovy budovy a počkal, až vystoupí. Pak řekl:

„Můžete si na to místo zajet, kdykoli budete chtít, pane Roarku. Mne k tomu nepotřebujete. Plány, mapy a veškeré materiály si můžete vyžádat v mé kanceláři. Pokud to nebude nezbytně nutné, nevolejte mi. Budu teď mít hodně práce. Až budou první výkresy hotové, dejte mi vědět.“

Když byly výkresy hotové, zavolal Roark do Wynandovy kanceláře. Od jejich posledního setkání uplynul celý měsíc. „Okamžik, prosím, pane Roarku,“ řekla Wynandova sekretářka. Čekal. Po chvíli se sekretářka ozvala znovu a sdělila mu, že pan Wynand si přeje vidět výkresy ještě dnes odpoledne a že má pan Roark přijít do jeho kanceláře; udala mu přesnou hodinu. Wynand sám se do telefonu neozval.

Když Roark vstoupil do jeho pracovny, přivítal ho Wynand slovy: „Jak se daří, pane Roarku?“ Tvářil se přívětivě, ale formálně. V jeho bezvýrazné, zdvořilé tváři nebyla ani známka po nějaké vzájemné důvěrnosti.

Roark mu podal půdorysy domu a velký výkres s perspektivním vyobrazením. Wynand prostudoval jednotlivé půdorysy a u výkresu se dlouho zastavil. Pak vzhlédl.

„Jsem velmi mile překvapen,“ řekl nepříjemně korektním hlasem. „Překvapujete mě ostatně od samého začátku. Všechno jsem důkladně rozvážil a rád bych s vámi uzavřel zvláštní dohodu.“

Upíral na Roarka jemně důrazný, téměř něžný pohled; jako by mu chtěl dát najevo, že s ním chce z nějakých osobních důvodů jednat ohleduplně a šetrně.

Zvedl výkres ze stolu, podržel ho mezi dvěma prsty a nechal na něj dopadnout přímé světlo. Bílý arch papíru na okamžik zasvítil jako reflektor a čáry kreslené černou tužkou na jeho povrchu výrazně vystoupily.

„Chcete ten dům vidět postavený?“ zeptal se Wynand mírně. „Hodně vám na tom záleží?“

„Ano,“ řekl Roark.

Wynand nepohnul rukou, jen rozevřel prsty a čtvrtka dopadla na stůl lícem dolů.

„Uvidíte ho, pane Roarku. Přesně tak, jak jste ho navrhl. Přesně tak, jak je nakreslen na tomto papíře. Pod jednou podmínkou.“

Roark seděl opřený o opěradlo židle s rukama v kapsách a pozorně čekal.

„Nezeptáte se mě pod jakou podmínkou, pane Roarku? Výborně, pak vám to tedy řeknu sám. Přijmu váš návrh jen pod podmínkou, že přistoupíte na dohodu, kterou vám chci nabídnout. Podepíšeme spolu smlouvu, jež vás ustanoví výhradním architektem všech dalších staveb, které se kdy rozhodnu postavit. Jistě si uvědomujete, že jde o celkem velkou zakázku. Troufám si tvrdit, že objem stavebních prací, které mám pod svou kontrolou, přesahuje možnosti kohokoli jiného v této zemi. Výhradním architektem mých staveb by se jistě chtěl stát každý váš kolega. Já to však nabízím vám. Vy se na oplátku podřídíte jistým podmínkám. Než je vyjmenuji, rád bych zdůraznil možné důsledky vašeho případného odmítnutí. Jak jistě víte, nemám rád, když někdo odmítá mé nabídky. Moc, kterou v takovém případě mohu uplatnit, funguje dvěma způsoby. Není pro mě problém zařídit věci tak, abyste v téhle zemi už žádnou nabídku nikdy nedostal. Máte sice pár svých obdivovatelů, žádný z vašich potenciálních klientů však rozhodně nemůže odolat tlaku, který na něj mohu ze své pozice vyvinout. S nucenými pracovními přestávkami máte už jisté zkušenosti. Upozorňuji vás, že vůči embargu, které mohu proti vám vyhlásit, byly směšně bezvýznamné. Mohl byste se dokonce vrátit k práci v lomu – jistě, i to je mi známo, léto 1928, Franconův lom v Connecticutu – jak jsem to zjistil? – soukromí detektivové, pane Roarku – mohl byste se vrátit zpátky do lomu, pokud bych ovšem nedohlédl na to, aby vás nepřijali ani do lomu. Teď tedy můžeme přistoupit k mým podmínkám.“

V záplavě zpráv všeho druhu, které byly o Gailu Wynandovi známy, se nikdy nikdo nezmínil o výrazu, který měl právě v tuto chvíli ve tváři. Těch několik málo lidí, kteří měli tu příležitost ho na něm spatřit, o něm nikdy nemluvilo. Jako první ho kdysi spatřil Dwight Carson. Wynandovy rty byly mírně pootevřené, oči mu svítily. Byl to výraz smyslného požitku z pohledu na těžce týranou oběť – na její nebo své utrpení, nebo utrpení obou.

„Chci, aby všechny vaše návrhy na mé příští komerční stavby byly podřízeny – vkusu veřejnosti. Budete navrhovat koloniální domy, rokokové hotely a pseudoantické kancelářské budovy. Svou jedinečnou vynalézavost budete uplatňovat v rámci obecného vkusu – a budete mi vydělávat peníze. Originalita a podřízenost v jednom. Říká se tomu harmonická vyváženost. Vytvoříte ve svém oboru to, čím je Prapor v mém. Myslíte, že jsem vytvořil Prapor bez zvláštního nadání? Taková bude vaše příští kariéra. Ale dům, který jste navrhl pro mne, bude postaven tak, jako jste ho navrhl. Bude to poslední Roarkova stavba. Po mně už nikdo jiný takovou mít nebude. Jistě jste četl o antických vladařích, kteří nechávali architekty svých paláců popravovat, aby se nikdo jiný nemohl pyšnit stejnou nádherou, jakou poskytli jim. Buď je popravili, anebo jim nechali vypíchnout oči. Dnes máme o něco modernější metody. Po zbytek svého života se podřídíte vůli většiny. Nebudu vám to nijak zdůvodňovat. Máte prostě na vybranou. Jste člověk, kterému není třeba něco vysvětlovat dvakrát. Vaše volba je prostá: když odmítnete, už nikdy nic nepostavíte, když na to přistoupíte, postavíte tento dům, na kterém vám tolik záleží, a po něm ještě mnoho dalších, které se vám sice nebudou líbit, ale vydělají nám oběma spoustu peněz. Po zbytek života budete navrhovat stavby, jako je Stoneridge. To je vše.“

Naklonil se dopředu a očekával obvyklou reakci, kterou si rád vychutnával: výbuch vzteku, pobouření a uražené pýchy.

„Beze všeho,“ řekl Roark povzbudivě. „Bude mi ctí. To není žádný problém.“

Natáhl se a sebral z Wynandova stolu tužku a první kus papíru, který mu ležel po ruce – dopis s efektní hlavičkou. Začal rychlými tahy kreslit na jeho zadní stranu. Ruka se pohybovala hladce a sebevědomě. Wynand pozoroval tvář skloněnou nad papírem; viděl čelo bez vrásek, rovné čáry obočí, soustředěné, ale nestažené žádným úsilím.

Roark zvedl hlavu a hodil papír přes stůl Wynandovi.

„Představujete si to asi takhle?“

Na papíře byla kresba Wynandova domu – s koloniálními verandami, mansardovou střechou, dvěma masivními komíny, několika malými pilastry a světlíkovými okny. Nebyla to parodie, ale seriózní adaptace provedená s vkusem, nad kterým by zajásal každý profesor architektury.

„Proboha, to ne!“ Byla to okamžitá, bezmyšlenkovitá reakce.

„Tak mlčte,“ řekl Roark, „a už mi nikdy neraďte, jak mám co stavět.“

Wynand klesl do opěradla a rozesmál se. Smál se dlouho a nemohl přestat. Nebyl to však šťastný smích.

Roark unaveně zakroutil hlavou. „Vy přece máte na víc. A ještě ke všemu použijete tu nejotřepanější metodu. Moje protispolečenská zatvrzelost je tak proslulá, že by mě nikdy nenapadlo, že se mě někdo pokusí znovu uplatit.“

„Howarde. Já to myslel vážně. Než jsi mi tohle ukázal.“

„Já vím, žes to myslel vážně. Jen mě nenapadlo, že bys mohl být tak naivní.“

„Víš, že jsi riskoval všechno?“

„Neriskoval jsem vůbec nic. Měl jsem spolehlivou zbraň.“

„Jakou? Svou poctivost?“

„Tvou, Gaile.“

Wynand sklonil hlavu. Po chvíli řekl:

„V tom se mýlíš.“

„Neřekl bych.“

Wynand zvedl hlavu; vypadal unaveně a jeho hlas zněl lhostejně.

„To byla stejná zbraň, jakou jsi použil v procesu se Stoddardem, viď? ‚Obhajoba skončila.‘… Přál bych si tehdy v té soudní síni být, abych to slyšel… Teď jsi mi ten proces vrátil, co?“

„Chceš-li to tak nazvat.“

„Tentokrát jsi ovšem vyhrál. Doufám, že víš, že mě to nijak netěší.“

„Vím.“

„Nemysli si, že to byl ten případ, kdy svou oběť pokoušíš jen proto, abys vyzkoušel její odolnost, a jsi rád, když se ti to nepodaří, usmíváš se a říkáš si, tak přece jen je to ten pravý člověk, kterého jsem hledal. Tak to není. Tím mě neomlouvej.“

„Já tě neomlouvám. Věděl jsem, co chceš.“

„Dřív bych to nevzdal tak snadno. Tohle by byl jen začátek. Vím, že bych to mohl zkoušet dál. Ale nechci. Ne proto, že bys zřejmě odolával až do konce. Ale proto, že bych to tak dlouho nevydržel já. Ne, nejsem rád a nejsem ti za to vděčný… Ale to nevadí.“

„Gaile, jak moc jsi vlastně ochoten si stále něco nalhávat?“

„Já si nic nenalhávám. Všechno, co jsem ti řekl, je pravda. Myslel jsem, že to chápeš.“

„Všechno, cos mi tu řekl – ano, to chápu. Ale to jsem na mysli neměl.“

„Mýlíš se ve mně. Mýlíš se, když tu stále ještě zůstáváš.“

„Chceš mě vyhodit?“

„Dobře víš, že nemůžu.“

Wynandův pohled sklouzl z Roarka na výkres domu ležící lícem dolů na stole. Chvíli váhal, pak čistě bílou čtvrtku otočil. Tiše se zeptal:

„Chceš slyšet, co si o tom opravdu myslím?“

„Už jsi mi to řekl.“

„Říkal jsi, Howarde, že dům je vyjádřením lidského života. Myslíš si, že můj život je hoden takového vyjádření?“

„Ano.“

„Myslíš to upřímně?“

„Myslím to upřímně, Gaile. Jak nejupřímněji mohu. A vždycky si to myslet budu. Co se mezi námi v budoucnu stane, na tom nemůže nic změnit.“

Wynand položil výkres zpátky na stůl a dlouho studoval půdorysy domu. Když znovu vzhlédl, vypadal klidně a normálně.

„Proč ses tu vůbec neukázal?“ zeptal se.

„Abych dal příležitost tvým soukromým detektivům.“

Wynand se zasmál. „Tak proto! Neodolal jsem starému zlozvyku a byl jsem hrozně zvědavý. Teď o tobě vím opravdu všechno – až na ženy v tvém životě. Buď jsi velmi diskrétní, anebo jich moc nebylo. V tomto ohledu o tobě žádné informace nejsou.“

„Nebylo jich mnoho.“

„Zřejmě jsi mi chyběl. A tak jsem si našel náhražku – sbíral jsem podrobnosti o tvé minulosti. Ale teď vážně, proč ses tu vůbec neukázal?“

„Sám jsi mi to nařídil.“

„To vždycky přijímáš rozkazy tak poslušně?“

„Když je považuji za rozumné.“

„Pak mám pro tebe další rozkaz – doufám, že ho zařadíš mezi ty rozumné: zvu tě dnes večer k nám na večeři. Vezmu ten výkres a ukážu ho manželce. Stále ještě nic neví.“

„Tys jí to ještě neřekl?“

„Ne. Chtěl jsem jí rovnou ukázat tohle. A také jsem chtěl, abys ji poznal. Vím, že k tobě v minulosti nebyla zrovna vlídná – četl jsem, co o tobě napsala. Ale to už je dávno. Doufám, že teď už to nevadí.“

„Ne, nevadí.“

„Takže přijdeš?“

„Ano.“

4

Dominika stála u prosklených dveří ve svém pokoji. Wynand ji pozoroval na pozadí ledové pokrývky střešní zahrady osvětlené svitem hvězd. Jeho odraz zvýrazňoval siluetu jejího profilu a ulpíval jí něžně na víčkách a tvářích. Myslel na to, jak nádherně se hodí k její tváři. Pomalu se k němu otočila a světlo dokreslilo siluetu záplavy jejích světlých, rovných vlasů. Usmála se na něj v obvyklém pozdravu vzájemného porozumění.

„Co se děje, Gaile?“

„Dobrý večer, drahá. Proč se ptáš?“

„Vypadáš šťastně. Ne, to není to pravé slovo, ale jiné mě nenapadá.“

„Možná lehce. Připadám si tak lehký, o třicet let lehčí. Ne že bych chtěl být tím, čím jsem byl před třiceti lety. To člověk nikdy nechce. Ale mám pocit, jako bych se nedotčen, takový, jaký jsem teď, vrátil zpátky na začátek. Je to absurdní, nemožné, ale úžasné.“

„Ten pocit obvykle znamená, že člověk někoho potkal. Zpravidla nějakou ženu.“

„To je pravda. Ale není to žena. Je to muž. Hrozně ti to dnes sluší, Dominiko. Ale to říkám vždycky. To jsem říct nechtěl. Chtěl jsem říct, že jsem hrozně šťastný, že ti to dnes tak sluší.“

„Co se děje, Gaile?“

„Nic. Jen mi najednou připadá většina věcí nedůležitá a život tak lehký.“

Vzal ji za ruku a přitiskl si ji ke rtům.

„Nikdy jsem nepřestal považovat za zázrak, že nám naše manželství vydrželo, Dominiko. Dnes věřím, že ho nic nerozbije. Nic a nikdo.“ Opřela se o skleněnou výplň dveří. „Mám pro tebe dárek – a nepřipomínej mi, že to je věta, kterou říkám častěji než kteroukoli jinou. Dostaneš ho koncem léta. Náš nový domov.“

„Dům? Dlouho jsi o něm nemluvil, myslela jsem, žes to pustil z hlavy.“

„Posledních šest měsíců jsem nemyslel na nic jiného. Nerozmyslela sis to? Pořád se chceš odstěhovat z města?“

„Ano, Gaile, když po tom toužíš. Už jsi vybral architekta?“

„Už dávno. Mám tu pro tebe skicu našeho domu.“

„To se ráda podívám.“

„Je v mé pracovně. Pojď. Chci ti ji ukázat.“

Usmála se a její prsty obemkly jeho zápěstí v krátkém stisku něžného pobídnutí. Pak ho následovala do jeho pracovny. Otevřel dveře dokořán a nechal ji vejít první. Bylo rozsvíceno a výkres stál opřený na jeho stole, čelem ke dveřím.

Zarazila se a ruce se zpozdily za tělem, dlaně zůstaly položené na zárubních. Výkres byl příliš daleko, aby mohla rozeznat podpis, ale kresbu člověka, který jako jediný mohl takový dům navrhnout, poznala okamžitě.

Pohnula rameny a opsala jimi pomalý kruh, jako by byla přivázána k nějakému kůlu, a ačkoli ona sama se už vzdala jakékoli naděje na útěk, její tělo se stále pokoušelo o poslední, instinktivní protest.

Napadlo ji, že kdyby ji Wynand přistihl s Roarkem v posteli, nebylo by to zdaleka tak strašné zneuctění jako tato kresba, která byla mnohem osobnější než Roarkovo tělo, která vznikla jako rovnocenná odpověď na sílu Gaila Wynanda a která znesvěcovala ji, Roarka, Wynanda – a přesto jí bylo náhle jasné, že se to muselo jednou stát.

„Ne,“ hlesla, „takové věci se nedějí náhodou.“

„Co?“

Zvedla ruku v mírném gestu odmítajícím jakoukoli konverzaci a pomalými kroky, tlumenými měkkým kobercem, vykročila k výkresu. V rohu výkresu teď viděla ostrý podpis – Howard Roark. Nebyl tak děsivý jako obraz toho domu; byl to chabý náznak podpory, téměř pozdrav.

„Dominiko?“

Obrátila se k němu. Z její tváře vyčetl odpověď a řekl:

„Věděl jsem, že se ti bude líbit. Promiň, že to říkám tak hloupě. Nějak se nám dnes nedostává slov.“

Přešla k pohovce a posadila se. Ucítila na zádech dotek polštářů, pomáhaly jí držet se zpříma. Dívala se upřeně na Wynanda. Stál před ní, natočen trochu bokem, opíral se o krbovou římsu a díval se na výkres. Nemohla výkresu nikam uniknout; Wynandova tvář byla jako jeho zrcadlo.

„Ty ses s ním setkal, Gaile?“

„S kým?“

„S tím architektem.“

„Jistěže jsem se s ním setkal. Ani ne před hodinou.“

„Kdy ses s ním sešel poprvé?“

„Před měsícem.“

„To ho znáš celou tu dobu?… Každý večer… když jsi přišel domů… u stolu při večeři…“

„Chceš se zeptat, proč jsem ti to neřekl? Chtěl jsem mít nejdřív tu skicu, abych ti ji mohl ukázat. Viděl jsem ten dům před očima, ale neuměl jsem to popsat. Nepředpokládal jsem, že by někdo mohl pochopit, co chci, a nakreslit to. On to dokázal.“

„Kdo?“

„Howard Roark.“

Chtěla slyšet to jméno vyslovené Gailem Wynandem.

„Jak jsi ho objevil, Gaile?“

„Rozhlížel jsem se po celé zemi. Všechny budovy, které se mi líbily, navrhl on.“

Pomalu přikývla.

„Dominiko, nepochybuji o tom, že už ti na tom teď nezáleží, ale chci ti říct, že jsem si vědom toho, že jsem vybral architekta, kterého jsi coby redaktorka Praporu ostře kritizovala.“

„Tys to četl?“

„Četl. Dělala jsi to dost zvláštním způsobem. Je z toho cítit obdiv k jeho práci, ale nenávist k jeho osobě. V procesu se Stoddardem jsi ho však hájila.“

„Ano.“

„Dokonce jsi pro něj jednou pracovala. Ta socha, Dominiko, byla určená pro jeho chrám.“

„Ano.“

„Není to absurdní? Přišla jsi o práci v Praporu, protože jsi ho hájila. To jsem v době, kdy jsem si ho vybral, netušil. Vůbec jsem si ho s tím procesem nespojoval. Zapomněl jsem jeho jméno. Svým způsobem jsem tě získal díky němu, Dominiko. Díky té soše – z jeho chrámu. A teď mi dá ještě dům. Proč jsi ho nenáviděla, Dominiko?“

„To nebyla nenávist… Je to už tak dávno…“

„Teď už ale snad na ničem z toho nezáleží, ne?“ Ukázal na výkres.

„Neviděla jsem ho léta.“

„Uvidíš ho asi za hodinu. Pozval jsem ho dnes na večeři.“

Pohnula rukou a přejela jí po spirále na opěradle pohovky, aby se přesvědčila, že je vůbec schopna pohybu.

„K nám?“

„Ano.“

„Tys ho pozval na večeři?“

Usmál se; vzpomněl si, jak odmítal zvát hosty do jejich domu. „Tohle je něco jiného,“ řekl. „Chci ho tu mít. Myslím, že si ho nepamatuješ dobře – jinak by tě to tak nepřekvapilo.“

Vstala.

„Dobře, Gaile. Řeknu služebnictvu, že čekáme hosta. Jdu se převléknout.“

Dívali se na sebe přes salon Gaila Wynanda. Jak je to prosté, pomyslela. Jeho přítomnost tu nebyla ničím novým. Byl motivem každého kroku, který kdy v těchto místnostech udělala. Poslal ji sem a teď přišel, aby se přihlásil o své místo. Dívala se na něj. Byl stejný jako to ráno, kdy se naposledy probudila v jeho posteli. Věděla, že všechny ty roky ani to, že je teď oblečen, je nemůže oddělit od živé nedotčenosti té vzpomínky. Došlo jí, že od okamžiku, kdy ho poprvé uviděla, jak stojí na římse žulového lomu, spělo všechno k tomuto bodu a muselo skončit právě tady, v domě Gaila Wynanda – zaplnil ji pocit klidu a naplnění a věděla, že doba jejího rozhodování právě skončila, že dosud to byla ona, kdo jednal, ale teď už bude jednat jen on.

Stála zpříma, s hlavou vztyčenou, ve tváři čistotu vojenské přesnosti a ženské křehkosti, ruce nehybně spuštěné podél těla, zvýrazněného dlouhou, rovnou linií černých šatů.

„Vítám vás, pane Roarku.“

„Je mi ctí, paní Wynandová.“

„Smím vám poděkovat za dům, který jste pro nás navrhl? Je nejkrásnější z vašich staveb.“

„Jiný ani být nemohl, vzhledem k povaze zakázky, paní Wynandová.“

Pomalu otočila hlavu.

„Jak jsi panu Roarkovi vysvětlil svou představu, Gaile?“

„Stejně jako tobě.“

Představila si, co asi Roark od Wynanda slyšel. Pohnula se a posadila, oba muži ji následovali. Roark řekl:

„Jestli se vám ten dům opravdu líbí, pak byste měla poděkovat v první řadě panu Wynandovi za jeho představu.“

„Chcete se snad dělit o ocenění své práce s klientem?“ zeptala se.

„Svým způsobem ano.“

„To je ovšem v naprostém rozporu s vaším profesním přesvědčením, pokud si dobře pamatuji.“

„Ale ne s mým osobním.“

„Tomu jsem zřejmě nikdy zcela neporozuměla.“

„Věřím v konflikt, paní Wynandová.“

„Představoval snad pro vás návrh tohoto domu nějaký konflikt?“

„Nenechat se ovlivnit svým klientem.“

„Jak to myslíte?“

„Pro některé lidi jsem pracoval rád a pro jiné nerad. Ale nikdy mi na tom nezáleželo. Tentokrát jsem věděl, že ten dům bude takový, jaký nakonec je, protože ho navrhuji pro pana Wynanda. To jsem musel překonat. Nebo spíš, pracovat s tím a zároveň proti tomu. Byl to ten nejlepší způsob práce. Ten dům musel předčit svého architekta, klienta i budoucího obyvatele. A to se podařilo.“

„Ale ten dům – jsi ty, Howarde,“ namítl Wynand. „To jsi pořád ty.“

Při slově „Howarde“ se v její tváři objevil na okamžik náznak citového pohnutí, tichého šoku. Wynand si ničeho nevšiml. Roark ano. Pohlédl na ni – první pohled osobního kontaktu. Nedokázala z něj nic vyčíst – jen potvrzení toho, co ji tak vyděsilo.

„Díky, že to tak vidíš, Gaile,“ odpověděl.

Nebyla si jistá, zda to důvěrné oslovení zdůraznil, nebo ne.

„Není to zvláštní?“ řekl Wynand. „Jsem ten nejvíce majetnicky člověk na světě. Jako bych tím na věci nějak působil. Stačí, abych vzal v nějakém vetešnictví do ruky popelník, zaplatil za něj, strčil si ho do kapsy – a v tu chvíli se stává jedinečným a nepodobá se žádnému jinému na světě, protože je to můj popelník. Jako by získal další kvalitu, něco jako svatozář. Cítím to ke všemu, co mi patří. Ke svému kabátu, k nejstaršímu linotypu v sazárně, ke každému výtisku Praporu na stojanu u kiosku, k tomuhle bytu, ke své manželce. Nikdy jsem po ničem netoužil tak jako po tom domě, který pro mě postavíš, Howarde. Možná budu žárlit i na Dominiku, že v něm bydlí – dokážu být ve věcech svého vlastnictví dost nepříčetný. A přesto mám pocit, že mi nepatří, protože ať říkám nebo dělám cokoli, pořád je tvůj. A vždycky bude.“

„Musí být můj,“ řekl Roark. „Ale zároveň je ten dům tvůj, Gaile, stejně jako všechno, co jsem kdy postavil. Patří ti každá budova, před kterou ses zastavil a odpověděl na ni.“

„Jakou odpověď máš na mysli?“

„Tvou soukromou odpověď. Při pohledu na něco, co obdivujeme, slyšíme uvnitř sebe jedinou odpověď – ‚ano‘. Potvrzení, přijetí, znamení otevřených dveří. A to ‚ano‘ není jen odpovědí na onu konkrétní věc, ale jakési požehnání životu, zemi, na které ta věc stojí, myšlence, která ji stvořila, sobě samému, své schopnosti ji vidět. Umění říct ‚ano‘ nebo ‚ne‘ je základem veškerého vlastnictví. Vlastnictví svého vlastního já. Své duše, chceš-li. Lidská duše má jednu základní funkci – určovat hodnotu. ‚Ano‘ nebo ‚ne‘, ‚chci‘ nebo ‚nechci‘. Nelze říct něčemu ‚ano‘ a neříct zároveň ‚já‘. Není možné něco potvrdit bez účasti toho, kdo to potvrzuje. V tomto smyslu nám patří všechno, do čeho vkládáme svou lásku.“

„V tomto smyslu jsi tedy schopen se o věci dělit s ostatními?“

„Ne. To neznamená dělit se. Když poslouchám svou oblíbenou symfonii, necítím totéž co její skladatel. Jeho ‚ano‘ je jiné než moje. On na to mé nemusel brát vůbec žádný ohled ani o něm nemusel mít žádnou konkrétní představu. Ta odpověď je pro každého člověka příliš osobní. Ale tím, že sám sobě daroval to, po čem toužil, mi poskytl skvělý zážitek. Když navrhuji nějaký dům, jsem u toho sám, Gaile, a ty nemůžeš nikdy pochopit, jakým způsobem mi patří. Když mu ale řekneš, své ‚ano‘ – patří i tobě. A já jsem rád, že ti patří.“

Wynand se usmál a řekl:

„Ta myšlenka se mi líbí. Že mi patří Monadnock, Enrightův dům i Cordova budova…“

„A Stoddardův chrám,“ dodala Dominika.

Poslouchala je a připadala si jako ochromená. S žádným jejich hostem Wynand nikdy tak nemluvil a Roark tak nemluvil nikdy s žádným klientem. Věděla, že to ochromení se později změní ve vztek, v odmítnutí, v rozhořčení; zatím se však projevilo jen ironickým tónem v jejím hlase, jímž chtěla zničit to, co slyšela.

Myslela si, že se jí to podařilo. Wynand odpověděl jediným slovem, které mezi ně ztěžka dopadlo:

„Ano.“

„Na Stoddardův chrám zapomeň, Gaile,“ řekl Roark. V jeho hlase byla tak prostá, bezstarostná veselost, že sebedůstojnější slova odpuštění by nemohla být účinnější.

„Díky, Howarde,“ řekl Wynand s úsměvem.

Střetla se s Roarkovýma očima, které se teď obrátily k ní.

„Ještě jsem vám ani nepoděkoval, paní Wynandová, že jste mě přijala za svého architekta. Vím, že mě vybral pan Wynand a že jste mohla mé služby odmítnout. Chtěl jsem říct, že jsem rád, že jste to neudělala.“

Věřím tomu, protože je to všechno tak neuvěřitelné, pomyslela si; dnes přijmu cokoli; dívám se na něj.

Odpověděla mu se zdvořilou lhostejností: „Tím byste znevážil můj úsudek, kdybyste si myslel, že bych snad mohla odmítnout dům, který jste navrhl, pane Roarku.“ Pomyslela si, že na ničem z toho, co dnes večer řekne, nezáleží.

Wynand se zeptal:

„Howarde, to ‚ano‘ – když ho člověk jednou něčemu přizná, může ho pak někdy vzít zpět?“

Cítila tak nepříčetný vztek, že by se nejraději rozesmála. Hlas, který tu otázku vyslovil, patřil Wynandovi, měl to však být její hlas. Teď se přece musí podívat na mne, říkala si v duchu; musí se podívat na mne.

„Nikdy,“ odpověděl Roark a díval se na Wynanda.

„Pořád se mluví o lidské nestálosti a pomíjivosti citů,“ řekl Wynand. „Mně vždycky připadalo, že city, které člověk mění, jako by nikdy skutečně neexistovaly. Knihy, které jsem měl rád, když mi bylo šestnáct, mám rád i dnes.“

Do pokoje vstoupil komorník se skleničkami na podnose. Vzala si svou sklenici a pozorovala, jak si Roark bere svou. Říkala si: Teď ucítil skleněnou nožku mezi prsty stejně jako já; to nás spojuje… Wynand stál se sklenicí v ruce a díval se na Roarka s výrazem zvláštního, neskutečného obdivu, ne jako hostitel, ale jako vlastník, který nemůže uvěřit, že mu skutečně patří tak cenná věc… Říkala si: Nezbláznila jsem se. Je to jen hysterie, ale jinak je všechno docela v pořádku, nevím sice, co říkám, ale určitě je to v pořádku, když mě oba poslouchají a odpovídají mi. Gail se dokonce usmívá, určitě jsem neřekla nic nevhodného…

Když byla ohlášena večeře, poslušně vstala a vedla je do jídelny, podobná půvabnému zvířeti, které jedná na základě podmíněných reflexů. Usedla do čela stolu a oba muži se posadili proti sobě po její pravé a levé ruce. Sledovala Roarka, jak bere do prstů stříbrný příbor, leštěný kov s iniciálami D. W. Pomyslela si: zažila jsem to už tolikrát – jsem přece ta společenská paní Wynandová – sedávali tu senátoři, soudci, prezidenti pojišťovacích společností, u tohoto stolu, po mé pravici – a to všechno byla jen příprava na tento večer, kvůli tomu musel Gail vytrpět všechny ty roky, kdy u večeře bavil senátory a soudce – aby dosáhl večera, kdy hostem sedícím proti němu bude Howard Roark.

Wynand se rozpovídal o své práci; vůbec mu nevadilo se o tom s Roarkem bavit, a ona k tomu občas podotkla pár slov, když se to zdálo nutné. Její hlas byl průzračně prostý; nechal se unášet konverzací, bez odporu, jakékoli osobní reakce, dokonce i bolest nebo strach by byly zbytečné. Napadlo ji, že kdyby Wynand náhle řekl: „Ty jsi s ním spala“, odpověděla by mu zcela prostě: „Ano, Gaile, samozřejmě.“ Ale Wynand se na ni téměř nedíval, a když to náhodou udělal, z jeho výrazu vyčetla, že na ní nic nepoznal.

Po večeři se přesunuli zpátky do salonu. Pozorovala Roarka, stojícího u okna, za nímž zářila světla města. Pomyslela si: Gail nechal tento byt postavit na důkaz svého vítězství – aby měl město stále před sebou – město, kterému nakonec šéfuje. Ale teprve nyní se naplnil jeho pravý účel, důvod, proč byl postaven – aby jednou u tohoto okna stál Roark – a Gail to jistě také cítí. Roarkova postava zakrývala velkou část výhledu a ponechávala kolem své siluety je pár zářících teček a svítících skleněných krychlí. Kouřil cigaretu a ona pozorovala její pomalé pohyby proti černé obloze, když ji přibližoval ke svým rtům a zase oddaloval, vetknutou mezi prsty, a říkala si: ty tečky zářící ve tmě za ním jsou jen jiskry odletující z cigarety.

Řekla tiše: „Gail se vždycky rád díval v noci na město. Miloval mrakodrapy.“

Vtom si uvědomila, že mluví v minulém čase, aniž by věděla proč.

Nepamatovala si, co říkala, když se začali bavit o jejich novém domě. Wynand přinesl ze své pracovny výkresy, rozložil je na stůl a všichni tři se nad nimi společně sklonili. Roarkova tužka se pohybovala po papíře, obtahujíc tenké černé obrysy strohých geometrických tvarů. Slyšela jeho hlas, hmatatelně blízký, vysvětlující. Neujišťovali se o kráse domu, mluvili o vestavěných skříních, schodištích, komorách, koupelnách. Roark se jí zeptal, zda jí takové uspořádání vyhovuje. Připadalo jí zvláštní, že všichni mluví, jako by skutečně věřili tomu, že ona v tom domě bude někdy žít.

Když Roark odešel, dolehl k ní jakoby z dálky Wynandův hlas:

„Tak co mu říkáš?“

Cítila v sobě něco zlého a nebezpečného, jako by se v ní náhle cosi vzepřelo, a odpověděla mu napůl ze strachu, napůl vyzývavě:

„Nepřipomíná ti Dwighta Carsona?“

„Prosím tě, na Dwighta Carsona zapomeň!“

Wynandův hlas, odmítající mluvit v tu chvíli vážně, odmítající vinu, zněl úplně stejně jako hlas, který řekl: „Na Stoddardův chrám zapomeň.“

Sekretářka v přijímací místnosti hleděla užasle na muže s aristokratickými rysy a notoricky známou tváří.

„Gail Wynand,“ mírně se uklonil a představil se. „Rád bych mluvil s panem Roarkem. Pokud nemá moc práce. Jestli ano, tak ho prosím nerušte. Nejsem ohlášen.“

Nikdy by si nepomyslela, že by Wynand mohl přijít někam neohlášen a žádat o přijetí tak hluboce uctivým tónem.

Ohlásila Roarkovi návštěvu. Roark vyšel do přijímací místnosti s úsměvem, jako by ve Wynandově přítomnosti neshledával nic neobvyklého.

„Ahoj, Gaile. Pojď dál.“

„Ahoj, Howarde.“

Následoval Roarka do jeho pracovny. Za širokými okny se ve tmě pozdního odpoledne ztrácelo město; sněžilo a černé tečky zuřivě poletovaly v jeho světlech.

„Nechci tě rušit, Howarde. Není to nic důležitého.“ Od jejich společné večeře uplynulo pět dní.

„Nemám moc práce. Odlož si kabát. Mám nechat přinést výkresy?“

„Ne. Nepřišel jsem kvůli domu. Vlastně jsem přišel jen tak. Byl jsem celý den zavřený v kanceláři a už mi to trochu lezlo krkem, tak jsem si řekl, že se u tebe zastavím. Čemu se směješ?“

„Ničemu. Jen tomu, že to není nic důležitého.“

Wynand se na něj podíval, usmál se a přikývl.

Seděl na kraji Roarkova stolu, s lehkostí, jakou ve své vlastní kanceláři nikdy necítil, ruce měl zabořené v kapsách a pohupoval jednou nohou.

„Tobě skoro nemá smysl něco říkat, Howarde. Vždycky mám dojem, jako bych ti četl kopii něčeho, co už jsi dávno četl v originále. Jako bys všechno, co ti říkám, slyšel o minutu dřív. Jsme špatně sladěni.“

„Tomu ty říkáš špatné sladění?“

„No dobrá. Tak až příliš sladěni.“ Jeho oči pomalu putovaly po místnosti. „Když nám patří všechno, čemu říkáme ‚ano‘, pak mi patří i tahle kancelář, ne?“

„Pak ti patří.“

„Víš, co tady cítím? Ne, není to pocit domova – ten myslím ani neznám. Ani to není stejný pocit, jaký jsem měl v palácích, které jsem kdy navštívil, nebo v slavných evropských katedrálách. Je to stejný pocit, jako když jsem ještě žil v Hell’s Kitchen – v těch nejlepších dobách, které jsem tam zažil – moc dlouho netrvaly. Ale občas – když jsem seděl jako teď tady – jen s tím rozdílem, že to byl kus rozvalené zdi u přístaviště – a nad haldami odpadků se třpytily hvězdy a řeka páchla po hnijících škeblích… Když se ohlížíš zpátky, Howarde, máš pocit, že se všechny tvé dny odvíjely rovnoměrně, jako nějaké cvičení v psaní na stroji, všechny stejně rychle? Anebo v nich byly určité zastávky – kdy jsi dosáhl určitého bodu – po kterém se klapky psacího stroje znovu rozběhly?“

„Byly zastávky.“

„Uvědomoval sis je tehdy – věděl jsi tehdy, co znamenají?“

„Ano.“

„Já ne. Já jsem to vždycky věděl až později. Jejich příčinu jsem nikdy neznal. Vzpomínám si na jeden okamžik – bylo mi dvanáct, stál jsem přitisknutý ke zdi a čekal, až mě přijdou zabít. Ale věděl jsem, že se jim to nepodaří. Není podstatné to, co se pak odehrálo, nešlo o tu rvačku, ale o ten okamžik čekání. Nevím, proč právě tohle byla zastávka, kterou jsem si měl zapamatovat, ani proč jsem na ni tak pyšný. Ani nevím, proč jsem si na to vzpomněl zrovna tady.“

„Nehledej příčinu.“

„Ty ji znáš?“

„Říkám jen, abys ji nehledal.“

„Přemýšlím teď často o své minulosti – od chvíle, kdy jsem tě potkal. A to jsem žil celá léta, aniž bych si na ni vzpomněl. Nehledej v tom žádné skryté tajemství. Nepůsobí mi to bolest ani potěšení. Prostě se jen ohlížím. Není to pro mne žádná výzva ani cesta. Jsou to jen náhodné toulky, jako když se navečer procházíš krajinou a jsi už trochu unavený… Pokud to s tebou vůbec nějak souvisí, pak jedině myšlenkou, která se mi neustále vrací. Že jsme oba začínali stejně. Ze stejného bodu. Z ničeho. Prostě si to pořád opakuji. Aniž bych k tomu musel cokoli dodávat. Nevidím v tom žádný zvláštní význam. Jen to, že ‚jsme začínali stejně‘… Víš snad, co to znamená?“

„Ne.“

Wynand se rozhlédl po místnosti – a všiml si novin položených na registrační skříňce.

„Kdo tady proboha čte Prapor?“

„Já.“

„Odkdy?“

„Asi tak měsíc.“

„To je nějaký sadismus?“

„Ne. Zvědavost.“

Wynand vstal, vzal noviny do rukou a začal jimi listovat. U jedné stránky se zastavil a uchechtl se. Zvedl noviny: na stránce byly otištěny fotografie návrhů na budovy veletrhu „Pochod staletí“.

„Hrůza, co?“ řekl Wynand. „Je mi z toho špatně, když musíme tisknout takové věci. Ale když si vzpomenu, jak jsi to natřel té veledůležité radě občanů, hned je mi líp.“ Znovu se šťastně uchechtl. „Prý jsi jim řekl, že s nikým nespolupracuješ a s nikým se neradíš.“

„To ale nebylo gesto, Gaile. Jen zdravý rozum. Člověk se nemůže s někým radit o své práci. Můžu spolupracovat s dělníky, kteří staví mé budovy, pokud mají na mysli takovou formu spolupráce. Ale nemůžu jim radit s pokládáním cihel, zrovna tak jako mi oni nemohou radit s navrhováním domu.“

„To je přesně to gesto, které bych rád udělal. Já musím ve svých novinách poskytnout radě občanů neomezený prostor. Ale to je v pořádku. Tys jim to nandal i za mne.“ Odhodil noviny stranou, bez vzteku. „Totéž jsem cítil dnes u oběda, kterého jsem se musel zúčastnit. Celostátní sjezd inzerentů. Musím jim všem dělat reklamu – a oni se přede mnou třesou, kroutí a slintají. Bylo mi z nich tak špatně, že jsem myslel, že se na ně vrhnu a rozrazím někomu z nich lebku. A pak jsem si vzpomněl na tebe. Uvědomil jsem si, že tebe se to přece netýká. Vůbec ne. Že pro tebe žádný celostátní sjezd inzerentů neexistuje. Odehrává se v nějaké čtvrté dimenzi, která s tebou nemůže nikdy navázat žádné spojení. To jsem si uvědomil – a pocítil jsem neuvěřitelnou úlevu.“

Opřel se zády o registrační skříňku, špičky bot nechal sklouznout trochu dopředu, ruce si založil na prsou a tiše pokračoval:

„Měl jsem kdysi kotě, Howarde. To pitomé zvíře se na mě přilepilo – zablešená malá bestie z ulice, jen chlupy, bláto a hromádka kostí – a táhlo se za mnou až domů. Dal jsem mu nažrat a vykopl ho ven, ale druhý den tam bylo zas, a tak jsem si ho nakonec nechal. Bylo mi tehdy sedmnáct, pracoval jsem v Gazettě, abych se naučil praktikám, které budu jednou v životě potřebovat. Snášel jsem to docela dobře, ale ne vždycky. Byly chvíle, kdy mi z toho bylo hodně zle. Nejhorší byly večery. A jednou jsem chtěl dokonce skoncovat se životem. Ne ze vzteku – vztek mě jen poháněl k usilovnější práci. Ani ne ze strachu. Ale z celkového odporu, Howarde. Cítil jsem takový odpor, že jsem měl pocit, jako by celý svět byl pod vodou a ta voda se nehýbala, jako by se vyřinula voda z kanálů a všechno zatopila, dokonce i nebe, i mou hlavu. V tu chvíli jsem se podíval na to kotě. A uvědomil jsem si, že neví nic o tom, co se mi tak hnusí, že o tom nemá ani ponětí. Bylo čisté – absolutně čisté, protože nebylo vůbec v jeho schopnostech pochopit ošklivost světa. Nedokážu ti popsat, jaká to byla úleva, když jsem se pokusil vžít do toho stavu vědomí ukrytého v tom malém mozečku, když jsem ucítil to živé vědomí, ale čisté a svobodné. Lehl jsem si na zem, položil si hlavu na břicho té kočky a slyšel ji příst. A bylo mi mnohem líp… Tak vidíš, Howarde. Přirovnal jsem tvou pracovnu k páchnoucímu přístavu a tebe k pouliční kočce. Takhle já vzdávám někomu čest.“

Roark se usmál. Wynand viděl, že v tom úsměvu je vděčnost.

„Mlč,“ zarazil ho Wynand příkře. „Nic neříkej.“ Přešel k oknu a zahleděl se ven. „Nechápu, co mě nutí tohle vykládat. Prožívám první šťastné roky v mém životě. Potkal jsem tě, abych mohl postavit svému štěstí pomník. Přišel jsem sem, abych tu našel klid, a našel jsem ho, a přitom vykládám takové věci… No nic… Venku je pěkná plískanice. Už jsi dnes s prací hotov? Můžeš to pro dnešek zabalit?“

„Ano. Právě jsem chtěl skončit.“

„Nechtěl bys zajít někam na večeři?“

„Dobře.“

„Můžu si od tebe zavolat? Řeknu jen Dominice, aby na mě s večeří nečekala.“

Vytočil číslo. Roark se přesunul ke dveřím kreslírny – musel před odchodem vydat svým projektantům pár instrukcí. U dveří se však zastavil. Musel se zastavit a slyšet to.

„Haló, Dominiko?… Ano… Unavená?… Ne, jen ses mi tak zdála… Nepřijdu dnes na večeři domů, omluvíš mě, zlato?… Nevím, možná pozdě… Najím se ve městě… Ne. Půjdu na večeři s Howardem Roarkem… Haló, Dominiko?… Ano… Cože?… Volám z jeho kanceláře… Tak zatím, drahá.“ Zavěsil.

Dominika stála v knihovně Wynandova bytu s rukou na telefonu, jako by s ním byla stále ještě spojena.

Pět dní a pět nocí bojovala s jedinou touhou – jít za ním. Vidět ho o samotě – kdekoli – v jeho bytě, v jeho kanceláři, na ulici – promluvit s ním jen jediné slovo, vyměnit si s ním jen jediný pohled – ale o samotě. Nemohla však za ním jít. Její aktivní role skončila. Až bude chtít, přijde za ní sám. Věděla, že přijde a že chce, aby čekala. A tak čekala, upjatá na jedinou myšlenku – na jednu adresu, na jeden ateliér v Cordově budově.

Stála a v prstech svírala sluchátko. Ona neměla právo jít za ním do ateliéru. Ale Gail Wynand je měl.

Když se Ellsworth Toohey na Wynandovu výzvu dostavil do jeho kanceláře, udělal pár kroků a zarazil se. Na stěnách Wynandovy pracovny – jediné luxusní místnosti v budově Praporu, obložených korkem a mědí – nikdy nevisely žádné obrazy. Nyní visela na zdi proti Wynandovu stolu zarámovaná zvětšenina fotografie: snímek zachycující Roarka při otevření Enrightova domu, jak stojí na protější straně ulice a opírá se o zábradlí nad řekou. Ruce měl za zády, hlavu zakloněnou dozadu.

Toohey se obrátil k Wynandovi. Podívali se jeden na druhého.

Wynand ukázal na židli a Toohey se posadil. Wynand se usmál a promluvil:

„Nikdy by mě nenapadlo, že se budu moci ztotožnit s některou z vašich společenských teorií, pane Toohey, ale musím přiznat, že mi nic jiného nezbývá. Vy jste vždy odsuzoval pokrytectví vyšších vrstev a vyzdvihoval ctnosti prostého lidu. A já nyní zjišťuji, jak se mi stýská po výhodách, kterých jsem požíval coby příslušník proletářské třídy. Kdybych totiž dosud žil v Hell’s Kitchen, mohl bych začít tento rozhovor zcela otevřeně: ‚Poslyš, ty všivá kryso!‘ Ale protože jsem jen pokrytecký kapitalista, tak to neudělám.“

Toohey čekal. Vypadal zvědavě.

„Začnu tedy jinak: Poslouchejte, pane Toohey. Nevím, oč vám jde. A nemám zájem rozpitvávat vaše pohnutky. Nemám žaludek mediků. Takže se vás nebudu na nic ptát a nechci slyšet žádné vysvětlování. Jenom vám řeknu, že od této chvíle nechci jedno jméno vidět v žádném vašem článku.“ Ukázal na fotografii. „Mohl bych vás sice přimět, abyste veřejně změnil svůj názor, a věřte, že bych si to vychutnal se vším všudy, ale já vám toto téma raději prostě úplně zakážu. Ani jediné slovo, pane Toohey. Už nikdy. A nechtějte na mě vytahovat svou smlouvu ani žádný její konkrétní bod. To by nebylo rozumné. Vraťte se k psaní svého sloupku, mějte na paměti jeho titul a věnujte ho adekvátním tématům. Ať zůstane nepatrný, pane Toohey. Velmi nepatrný.“

„Jistě, pane Wynande,“ řekl Toohey nenuceně. „Nemusím teď o panu Roarkovi nic psát.“

„To je vše.“

Toohey se zvedl. „Zajisté, pane Wynande.“

5

Gail Wynand seděl u stolu ve své kanceláři a pročítal si otisky úvodníku o morálních hodnotách rodin s více dětmi. Věty mu připadaly jako použitá žvýkačka, stokrát přežvýkaná, vyplivnutá a znovu sebraná, putující z úst do úst, na chodník, na podrážku boty, do úst, do mozku… Vzpomněl si na Howarda Roarka a pokračoval ve čtení Praporu; všechno bylo rázem snadnější.

„Příjemný vzhled je největší předností každé dívky. Noste denně čisté spodní prádlo, naučte se mluvit o nějakém ušlechtilém tématu a budete mít nápadníků, kolik budete chtít.“

„Ve vašem horoskopu na zítřek je výrazný pozitivní aspekt. Píle a upřímnost budou odměněny v oblasti strojírenství, státního účetnictví a v lásce.“

„K zálibám paní Coleové patří zahradničení, opera a staré americké cukřenky. Svůj čas dělí mezi syna ‚Kita‘ a množství charitativních aktivit.“

„Menuju se Millie, sem jen sirotek.“

„Máte-li zájem o náš kompletní dietní program, zašlete deset centů a ofrankovanou obálku s nadepsanou adresou.“ – Obracel stránky a myslel na Howarda Roarka.

S firmou Kream-O Pudding podepsal smlouvu o reklamě – na pět let, zahrnující celý Wynandův řetězec, zaručující firmě dvě plné stránky v každém nedělním čísle. Zástupci firmy seděli před jeho stolem a vypadali jako vítězné oblouky, jako pomníky oslavující vítězství, večery strávené trpělivými výpočty, u stolu v restauracích, nad vyprázdněnými sklenkami, měsíce přemýšlení, vynaložené energie, jeho životní energie, mizící v otvoru mezi jejich odulými rty jako tekutina ve sklenkách, proudící do jejich krátkých, tlustých prstů, do dvou plných stránek každou neděli, do obrázků žlutých pudinků obložených jahodami nebo žlutých pudinků v karamelové omáčce. Jeho pohled se přenesl přes jejich hlavy na fotografii na stěně za nimi: obloha, řeka a lidská tvář, hledící vzhůru.

Ale zraňuje mě to, říkal si. Zraňuje mě to pokaždé, když na něj pomyslím. Všechno je díky němu snazší – lidé, úvodníky i smlouvy – ale je to snazší, protože cítím bolest. I bolest má povzbuzující účinky. Možná jeho jméno nenávidím. Ale budu si je pořád opakovat. Chci tu bolest snášet.

Když pak seděl naproti Roarkovi v pracovně svého bytu – žádnou bolest necítil; jenom se mu chtělo smát, bez škodolibosti.

„Howarde, všechno, co jsem kdy v životě udělal, je podle daných lidských ideálů špatné. A ty si tu jen tak sedíš. Je to jako obrovský výsměch celému světu.“

Roark seděl v křesle u krbu. Zář ohně se odrážela na stěnách a její světlo jako by s vědomou rozkoší oblévalo každý předmět, pyšně vyzdvihujíc jeho krásu a zpečeťujíc souhlas s vkusem muže, jemuž se podařilo toto prostředí vytvořit. Byli sami. Dominika se po večeři omluvila. Věděla, že chtějí být sami.

„Výsměch nám všem,“ pokračoval Wynand. „Všem lidem v ulicích. Vždycky jsem pozoroval lidi v ulicích. Kdysi jsem jezdíval metrem, jen abych viděl, kolik lidí si s sebou nese Prapor. Nenáviděl jsem je a někdy mi naháněli strach. Ale když se teď podívám na kohokoli z nich, chce se mi jen říct: ‚No ovšem, ty ubohý hlupáku!‘ Nic víc.“

Jednou dopoledne zavolal Roarkovi do kanceláře.

„Můžeš se mnou zajít na oběd, Howarde?… Za půl hodiny v Nordlandu.“

Když usedli naproti sobě ke stolu v restauraci, pokrčil rameny a usmál se.

„Nic se neděje, Howarde. Nemám na srdci nic zvláštního. Měl jsem jen nechutnou půlhodinu a potřeboval jsem si trochu spravit tu pachuť, co mi po ní zbyla v ústech.“

„Jakou nechutnou půlhodinu?“

„Musel jsem pózovat s Lancelotem Clokeym před fotografy.“

„Kdo je Lancelot Clokey?“

Wynand se nahlas rozesmál, zapomínaje na svou distingovanost a nevšímaje si udiveného pohledu číšníka.

„To je přesně ono, Howarde. Proč jsem se s tebou potřeboval sejít. Protože jsi schopen říct něco takového.“

„Nemůžeš mluvit jasněji?“

„Ty nečteš knihy? Copak nevíš, že Lancelot Clokey je ‚náš nejcitlivější pozorovatel mezinárodní scény‘? Alespoň tak se o něm vyjadřuje kritika – v mém vlastním Praporu. Lancelot Clokey právě dostal od nějaké organizace cenu nejlepšího spisovatele roku nebo něco takového. V nedělní příloze otiskneme jeho životopis, a tak jsem musel pózovat s rukou kolem jeho ramen. Nosí hedvábné košile a páchne ginem. Jeho druhá kniha popisuje dětství a to, jak mu pomohlo porozumět mezinárodním otázkám. Prodalo se jí už sto tisíc výtisků. Ale tys o něm v životě neslyšel. Jen jez, Howarde. Rád tě pozoruji, když jíš. Přál bych si, abys neměl ani vindru a já tě mohl pozvat na oběd a vědět, že ho opravdu potřebuješ.“

Pozdě odpoledne přicházel neohlášen do Roarkova ateliéru nebo k němu domů. Roark bydlel v Enrightově domě v jednom z bytů s půdorysem krystalu nad East River: pracovna, knihovna, ložnice. Vnitřní vybavení si navrhl sám. Wynand nemohl dlouho přijít na to, proč na něj to místo působí dojmem přepychu, dokud si náhle neuvědomil, že si v něm člověk nábytku skoro nevšimne: jen čistý prostor a luxus složitě promyšlené jednoduchosti. Co do finanční nákladnosti to byl ten nejskromnější domov, jaký kdy Wynand za posledních dvacet pět let viděl.

„Začínali jsme stejně, Howarde,“ řekl, rozhlížeje se po Roarkově pokoji. „Podle mého názoru a mých zkušeností jsi měl zůstat na ulici. Ale nezůstal. Tenhle pokoj se mi líbí. Dobře se mi tu sedí.“

„Já tě tu taky rád vidím.“

„Měl jsi někdy moc třeba nad jediným člověkem, Howarde?“

„Ne. A ani bych to nepřijal, kdyby mi to někdo nabízel.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Jednou mi to někdo nabízel, Gaile. Odmítl jsem.“

Wynand na něj zvědavě pohlédl; bylo to poprvé, co v Roarkově hlase zaslechl nějaké přemáhání.

„Proč?“

„Musel jsem.“

„Protože sis toho muže vážil?“

„Byla to žena.“

„Ty zatracený blázne! Z úcty k nějaké ženě?“

„Z úcty k sobě.“

„Nechtěj, abych tomu rozuměl. Jsi tak jiný než já, jsme tak odlišní, jak jen dva lidé mohou být.“

„Taky jsem si to myslel. Chtěl jsem si to myslet.“

„A už si to nemyslíš?“

„Ne.“

„Copak ti není odporné všechno, co jsem kdy udělal?“

„Skoro všechno, co o tobě vím.“

„A přesto říkáš, že mě tu rád vidíš?“

„Ano. Znal jsem člověka, Gaile, který tě považoval za ztělesnění výjimečného zla, které ho zničilo a které zničí i mě. Předal mi svou nenávist. A měl jsem i jiný důvod tě nenávidět. Řekl bych, že jsem tě nenáviděl dřív, než jsem tě poznal.“

„To já vím. Co tě přimělo změnit názor?“

„To ti nemůžu vysvětlit.“

Jezdívali spolu autem na pozemek v Connecticutu, kde ze zmrzlé půdy vyrůstaly stěny domu. Wynand procházel budoucími místnostmi, postával stranou a pozoroval Roarka, jak uděluje příkazy. Někdy sem zajel i sám. Už zdálky vídali dělníci jeho černý roadster, šplhající klikatou cestou vzhůru k vrcholu kopce, a pak Wynandovu siluetu, stojící v patřičné vzdálenosti a pozorující stavbu. Jeho postava vždy dokonale symbolizovala jeho postavení; při pohledu na klidnou eleganci jeho kabátu, na sklon jeho klobouku, na sebevědomý postoj, přísný a zároveň uvolněný, se člověku vybavilo Wynandovo impérium; tiskařské stroje rachotící po celé zemi od oceánu k oceánu, štosy novin, lesklých obálek časopisů, blikání světelných paprsků filmových týdeníků, dráty obtáčející celý svět, moc proudící do všech paláců, do všech světových měst, do každé tajné, klíčové místnosti, ve dne v noci, každou nákladnou minutu života tohoto muže. Stál nehybně proti obloze šedé jako voda ze špinavého prádla a sněhové vločky se mu líně vznášely kolem krempy klobouku.

Jednoho dubnového dne se po několikatýdenní odmlce znovu vypravil do Connecticutu. Roadster uháněl krajinou, jako by to ani nebyl předmět, ale jen dlouhá rychlá šmouha. V malé kabině ze skla a kůže necítil žádné otřesy ani pohyb; připadalo mu, jako by auto stálo na místě, vznášelo se nízko nad zemí, jako by rukama na volantu řídil pohyb země uhánějící kolem něj a on jen čekal, dokud se k němu nepřiblíží místo, k němuž směřuje. Volant svého auta miloval stejně jako svůj pracovní stůl v kanceláři Praporu; obojí v něm vzbuzovalo pocit dravé šelmy vypuštěné z klece zkušeným pohybem prstů.

Náhle cosi upoutalo jeho pozornost. Byl to jen trs nějaké trávy, a než si uvědomil, že je zvláštní, že si jí vůbec nevšiml, byl už o míli dál. Urazil další míli, než si uvědomil něco ještě zvláštnějšího: ta tráva byla zelená. Uprostřed zimy, to přece není možné, řekl si, a náhle mu došlo, že už dávno není zima. V uplynulých týdnech měl plno práce, neměl čas si všimnout přicházejícího jara. A náhle viděl, jak všude kolem něho se nad poli vznáší nádech zeleně, jako tichý šepot. V duchu mu proběhly tři věty, v přesném sledu za sebou, jako ozubená kola těsně zapadající jedno do druhého: Je jaro – kolik mi jich ještě zbývá – je mi pětapadesát.

Bylo to prosté konstatování, bez emocí; nebyla v tom touha ani strach. Připadalo mu však zvláštní, že pocítil plynutí času. Nikdy se svým věkem nijak nezaobíral, nikdy své postavení nevymezoval žádným ohraničeným časem, na žádné plynutí času ani na žádné hranice nikdy nemyslel. Byl prostě Gail Wynand plynoucí neslyšně, podobně jako teď jeho auto, a roky kolem něj ubíhaly, podobně jako teď krajina kolem jeho auta, a on řídil jejich běh svým vnitřním motorem.

Ne, pomyslel si, ničeho nelituji. Občas mi něco chybělo, ale neptám se proč, protože jsem to miloval tak, jak to bylo, i ty chvíle prázdnoty, i ty nezodpovězené okamžiky – a to, že jsem je miloval, to je to, co je v mém životě nezodpovězené. Ale miloval jsem to.

Kdyby ta stará legenda o tom, že člověk jednou stane u posledního soudu a vyjmenuje své skutky, byla pravdivá, předložil bych s veškerou hrdostí, kterou mám, nikoli své činy, ale tu jedinou zásadu, jíž jsem se na tomto světě vždycky řídil: nikdy jsem nehledal podporu jinde než sám v sobě. Postavil bych se a řekl bych: Jsem Gail Wynand, člověk, který spáchal každý myslitelný zločin kromě toho nejhoršího: nikdy jsem nepovažoval tu úžasnou zkušenost života za něco zbytečného a nikdy jsem nehledal ospravedlnění jinde než jen sám v sobě. Na to jsem hrdý: že dnes, když pomyslím na svůj konec, který jednou přijde, nebrečím jako jiní lidé v mém věku a neptám se, k čemu to všechno bylo a jaký to mělo smysl? To kvůli mně to bylo a já sám jsem byl tím smyslem, já, Gail Wynand. Že jsem žil a že jsem jednal.

Dojel k úpatí kopce a v úleku šlápl prudce na brzdu. Díval se nahoru. Od chvíle, kdy tu byl naposledy, dostal dům tvar; teď už ho bylo možno rozeznat – vypadal jako ten na výkresu. Pocítil okamžik dětského úžasu nad tím, že se skutečně stal přesnou kopií domu namalovaného na skice, jako by tomu nebyl nikdy doopravdy věřil. Jak se rýsoval proti bleděmodré obloze, vypadal stále ještě jako výkres, nehotový, plochy zdí vybarvené vodovou barvou, obnažená konstrukce připomínající čáry tužkou; obrovský výkres na světlemodrém archu papíru.

Vystoupil z auta a vydal se pěšky k vrcholu kopce. Mezi dělníky uviděl Roarka. Zůstal stát opodál a pozoroval Roarka, jak prochází konstrukcí, jak otáčí hlavou, zvedá ruku, na něco ukazuje. Povšiml si, jakým způsobem se Roark zastavuje: nohy rozkročené, paže volně spuštěné podél těla, hlava zvednutá vzhůru; instinktivní postoj sebejistoty, energie držené pod přirozenou kontrolou, okamžik, propůjčující jeho tělu stejnou čistotu, jakou měla struktura jeho stavby. Struktura, pomyslel si Wynand, je řešení problému napětí, vyváženosti, jistoty v protitazích.

Uvažoval: Stavět dům není žádný emocionální zážitek, je to jen mechanická práce, stejně jako pokládání odpadních trubek anebo montáž automobilu. A nechápal, proč při pohledu na Roarka zažívá stejný pocit, jako když stojí ve své galerii. Hodí se do nedostavěné budovy víc než do hotové, pomyslel si Wynand, víc než ke kreslicímu prknu, to je jeho pravý svět; to mu sluší – stejně jako mně jachta, jak kdysi řekla Dominika.

Po chvíli vyšel Roark ven. Zamířili spolu přes planinu kopce mezi stromy. Posadili se na kmen vyvráceného stromu a konstrukce domu zůstala skrytá v dálce za větvemi keřů. Větve byly suché a holé, ale v jejich radostné nestoudnosti, s jakou vyrážely směrem vzhůru, v tom drze průbojném účelu jejich pohybu bylo už cítit jaro.

Wynand se zeptal:

„Howarde, byl jsi někdy zamilovaný?“

Roark mu pohlédl do očí a klidně odpověděl:

„Ještě pořád jsem.“

„Ale když procházíš nějakou budovou, je to silnější pocit?“

„Mnohem silnější, Gaile.“

„Přemýšlel jsem o lidech, kteří tvrdí, že člověk nemůže být na tomto světě šťastný. Jen se podívej, jak usilovně se snaží najít v životě nějakou radost. Jak o ni bojují. Proč by měl kterýkoli živý tvor žít v bolesti? Jakým myslitelným právem může někdo po lidské bytosti chtít, aby existovala pro něco jiného než jen pro svou vlastní radost? Všichni po ní toužíme. Všechno v nás po ní volá. Oni ji však nikdy nenaleznou. Nechápu proč. Fňukají a tvrdí, že nechápou smysl života. Existuje jeden typ lidí, které nesnáším. Ty, kteří stále hledají nějaký vyšší smysl nebo ‚obecný cíl‘, kteří nevědí, pro co žít, kteří si stále stěžují, že se ‚musí najít‘. Slyšíš je všude kolem sebe. Jako by to bylo oficiální klišé našeho století. Najdeš to v každé knize, kterou otevřeš. V každém užvaněném výlevu vlastního svědomí. Jako by prozradit na sebe všechno bylo něco chvályhodného. Já bych to nazval spíš největší ostudou.“

„Něco ti ukážu, Gaile.“ Roark vstal, natáhl ruku, ulomil ze stromu silnou větev a sevřel její konce v dlaních. Pak stáhl klouby a zápěstí k sobě, aby překonal odpor dřeva, a pomalu ohnul větev do oblouku. „Teď z ní můžu udělat, co chci: luk, oštěp, hůl, zábradlí. V tom je smysl života.“

„Lidská síla?“

„Lidská práce.“ Odhodil větev stranou. „Materiál, který ti poskytuje země, a to, co z něj uděláš… Na co myslíš, Gaile?“

„Na fotografii na zdi ve své kanceláři.“

Ovládnout se, jak si přál, být trpělivá, učinit z trpělivosti aktivní, vědomou, každodenní povinnost, stát před ním a dávat mu svým klidem najevo: „Tohle je to nejtěžší, co jsi po mně mohl žádat, ale já to snesu, pokud to je to, co chceš.“ – To bylo teď pravidlo Dominičina života.

Stála stranou, jako tichý pozorovatel Roarka a Wynanda. Sledovala je mlčky. Kdysi toužila Wynandovi porozumět. Teď znala odpověď.

Smířila se s Roarkovými návštěvami v jejich bytě i s tím, že ty večerní hodiny patřily Wynandovi, ne jí. Vítala ho jako uctivá hostitelka, lhostejně a s úsměvem, ne jako lidská bytost, ale jako luxusní doplněk Wynandova bytu, usedala v čele jídelního stolu a pak je nechávala o samotě v pracovně.

Seděla pak sama potmě v salonu s dveřmi otevřenými do haly, seděla vzpřímeně a tiše, oči upřené na úzkou štěrbinu světla vycházející pode dveřmi pracovny na konci haly. Říkala si: To je můj úkol, i když jsem sama, i potmě, i když o tom vím jen já, dívat se na ty dveře, jako jsem se dívala na něj, když tu byl, nestěžovat si… Roarku, jestli je toto trest, který jsi pro mne vybral, budu ho snášet do důsledků, ne jako pouhou roli, kterou mám hrát v tvé přítomnosti, ale jako povinnost, kterou je třeba plnit o samotě – ty víš, že pro mne není těžké snášet násilí, ale být trpělivá, vybral jsi mi ten nejtěžší úkol ze všech a já ho musím splnit a složit ti ho k nohám… můj… nejdražší…

Kdykoli se na ni Roark podíval, jeho oči nepopíraly nic z jejich minulosti. Jeho pohled prostě říkal, že se nic nezměnilo a že není třeba to nijak vyjadřovat. Jako by jí říkal: Proč tě to tak překvapuje? Copak jsme byli někdy odděleni? Tvůj salon, tvůj manžel, to město za oknem, jehož se děsíš, jsou už pro tebe konečně skutečné, Dominiko? Už chápeš? Už tomu začínáš rozumět? – Ano, řekla by náhle, nahlas, a doufala by, že to slovo nějak zapadne do konverzace a že v něm Roark uslyší odpověď.

Nebyl to trest, který pro ni vybral. Bylo to pravidlo, jemuž se museli podrobit oba, jejich poslední zkouška. Pochopila, proč to všechno dělá, když zjistila, že její láska k němu je potvrzená salonem, Wynandem, dokonce i jejich společnou láskou k Wynandovi, celou tou neskutečnou situací, jejím vynuceným mlčením – to všechno byly překážky, které jen potvrzovaly, že pro ně žádné překážky neexistují.

Už se s ním nesnažila setkat o samotě. Čekala.

Ani jednou se nepřijela podívat na stavbu domu. Řekla Wynandovi: „Chci ten dům vidět, až bude hotový.“ Nikdy se na Roarka neptala. Když se Wynand jednou vrátil pozdě v noci domů z návštěvy u Roarka, z bytu, ve kterém ona nikdy nebyla, nechala ruce schválně viditelně položené na opěradle křesla, aby si nemohla dopřát úlevu v jakémkoli prudším pohybu, který by prozradil, co cítí, ruce jako barometr její odolnosti.

Jednou se neudržela a zeptala se ho:

„Co se to s tebou děje, Gaile? Jsi jím jako posedlý.“

„Nejspíš ano.“ A dodal: „Překvapuje mě, že ho nemáš ráda.“

„To jsem neřekla.“

„Vždyť to na tobě vidím. I když vlastně mě to zas tolik nepřekvapuje. To jsi celá ty. Nebudeš ho mít ráda – už jen proto, že je to přesně ten typ člověka, kterého bys mohla mít ráda… Nevyčítej mi mou posedlost.“

„Já ti ji vyčítám.“

„Dominiko, pochopila bys, kdybych ti řekl, že od chvíle, co jsem ho poznal, tě miluji ještě víc? Dokonce – musím říct – dokonce i když ležíš v mém náručí, znamená to pro mě víc než dřív. Mám pocit, jako bych si tě víc zasloužil.“

Mluvil otevřeně, s důvěrou, která mezi nimi za ty tři roky vznikla. Seděla proti němu a dívala se na něj, tak jako vždycky; v jejím pohledu byla něha bez výsměchu a smutek bez lítosti.

„Pochopila, Gaile.“

Po chvíli se zeptala:

„Co vlastně pro tebe znamená, Gaile? Svatyni?“

„Žíněnou košili,“ odpověděl Wynand.

Když odešla do ložnice, přistoupil k oknu a zadíval se na oblohu. S hlavou zakloněnou cítil napětí v krčních svalech a přemítal, zda je ten zvláštně slavnostní pocit, který prožívá při pohledu na oblohu, způsoben tím, co v té výšce člověk vidí, anebo jen tím, že zvedl hlavu vzhůru.

6

„Základním problémem moderního světa,“ řekl Ellsworth Toohey, „je intelektuálně mylná představa, že svoboda a podřízenost jsou protiklady. Chceme-li vyřešit obrovské problémy, jež dnes ničí náš svět, musíme si nejprve tento omyl vyjasnit. Je třeba nahlédnout věci z filozofického hlediska. Ve své podstatě jsou svoboda a podřízenost totéž. Dovolte mi uvést jednoduchý příklad. Semafor nám zakazuje, abychom přecházeli ulici, kdykoli se nám zachce. Tento zákaz vás však zároveň osvobozuje od nebezpečí střetu s nákladním autem. Když získáme práci a nesmíme ji opustit, ztrácíme svobodu volby své kariéry. Zároveň jsme však osvobozeni od strachu z nezaměstnanosti. Kdykoli se musíme něčemu podřídit, získáváme automaticky novou svobodu. Tyto dvě věci k sobě neoddělitelně patří. Jen absolutní podřízeností lze dosáhnout absolutní svobody.“

„Správně!“ vykřikl Mitchell Layton.

Byl to hlasitý výkřik, pronikavý a vysoký. Zazněl s šokující nečekaností požární sirény. Hosté Mitchella Laytona pohlédli na svého hostitele.

Seděl, či spíše ležel v čalouněném křesle ve svém přijímacím salonu, nohy natažené a břicho rozvalené jako nějaké rozcapené dítě úmyslně vystavující špatné držení svého těla. Na Mitchellu Laytonovi bylo všechno neúplné, všeho tak trochu; jako by mu tělo začalo růst coby budoucímu dlouhánovi, ale pak si to rozmyslelo, takže mu zůstal jen dlouhý trup a krátké, tlusté nohy, obličej měl útlé kosti, ale svalstvo jako by si z nich ztropilo posměch, protože se vydouvalo, ne sice k úplné obezitě, ale dost na to, aby jeho tvář vypadala jako trvalý škleb. Mitchell Layton byl našpulený. Nebyl to jen dočasný výraz ani záležitost obličejového uspořádání. Byl to chronický rys převažující v celé jeho osobnosti. Byl našpulený celým svým tělem.

Mitchell Layton zdědil čtvrt miliardy dolarů a strávil třiatřicet let svého života tím, aby to odčinil.

Ellsworth Toohey, společensky oblečen, stál u komody a ležérně se o ni opíral. Jeho nonšalantní vystupování působilo blahosklonnou neformálností a mírnou drzostí, jako by mu přítomní hosté nestáli za dodržování striktně vybraných způsobů. Přejel očima po místnosti. Neodpovídala zcela modernímu stylu, zařízení bylo tak trochu koloniální a tak trochu francouzský empír; nábytek sestával z hladkých, rovných ploch, esovitých nožek, temných zrcadel, elektrických lamp s cylindry, chromu a goblénů; to vše spojoval jen jediný jednotící prvek: vše bylo extrémně drahé.

„Správně,“ zopakoval Mitchell Layton útočně, jako by čekal, že s ním budou všichni nesouhlasit, a předem je za to napadal. „Lidi toho s tou svobodou nadělají. Chci říct, že je to prázdné, otřepané slovo. Dokonce si ani nejsem jist, že je to kdovíjaké štěstí. Podle mě by lidi byli mnohem šťastnější v řízené společnosti, která má daný vzor a konstantní podobu – jako například lidové tance. Všichni přece obdivujeme krásu lidových tanců. Jejich přesný rytmus. To proto, že to trvalo celé generace, než se vybrousily, a žádný náhodný blázen je nemůže jen tak změnit. To je to, co potřebujeme. Vzor a rytmus. A krásu.“

„To je výstižný příklad, Mitchi,“ souhlasil Ellsworth Toohey. „Pořád ti říkám, že máš tvůrčího ducha.“

„Chtěl jsem jen říct, že lidi nejsou nešťastní z nedostatku možností, ale naopak z jejich záplavy,“ pokračoval Mitchell Layton. „Musí se rozhodovat, pořád se jen musí rozhodovat, povlávají jako list ve větru. Ale ve společnosti, kde vládne pevný vzor, by se člověk cítil bezpečně. Nikdo by za ním pořád nechodil, aby ho věčně s něčím otravoval. Nikdo by nemusel nic dělat. Tedy samozřejmě jen pracovat pro společné blaho.“

„Jde především o duchovní hodnoty,“ vložil se do debaty Homer Slottern. „Je třeba být moderní a držet krok se světem. Žijeme v duchovním století.“

Homer Slottern měl velký obličej a ospalé oči. Knoflíčky na košili měl posázené rubíny a smaragdy, které vypadaly, jako by mu po naškrobené košili stékaly plivance rozžvýkaného salátu. Byl majitelem tří obchodních domů.

„Na školách bych zavedl povinný předmět mystická tajemství naší minulosti,“ prohlásil Mitchell Layton. „V egyptských pyramidách je vepsáno vše.“

„Máš pravdu, Mitchi,“ souhlasil Homer Slottern. „Mysticismus má nesporně své kladné stránky. Na druhé straně však dialektický materialismus…“

„To se přece nijak nevylučuje,“ ucedil Mitchell Layton pohrdavě. „Budoucí svět vše spojí.“

„V zásadě,“ řekl Ellsworth Toohey, „jsou tyto dva pojmy jen uměle odlišené vyjádření téhož. Téhož cíle.“ Jeho brýle se zaleskly, jako by je zevnitř cosi ozářilo; zdálo se, že je se svou definicí spokojen.

„Já vím jen jedno,“ vložila se do debaty Jessica Prattová, „že nejvyšším morálním imperativem je obětavost. Obětavost je tou nejušlechtilejší zásadou a svatou povinností a je rozhodně mnohem důležitější než svoboda. Jedině obětavost vede ke štěstí. Každého, kdo odmítá být obětavý, bych nechala zastřelit. Ušetřila bych je jejich vlastního neštěstí. Stejně nemohou být nikdy šťastní.“

Jessica Prattová mluvila roztouženým hlasem. Její urozená, stárnoucí tvář, s bílou, nenalíčenou pletí, vzbuzovala dojem, že kdyby se jí někdo dotkl prstem, zůstal by mu na ruce bílý prach.

Jessica Prattová nosila jméno staré aristokratické rodiny, neměla žádný majetek, zato však jednu velikou vášeň: lásku ke své mladší sestře Renée. Osiřely v útlém věku a ona zasvětila svůj život Renéeině výchově. Obětovala tomu vše; nikdy se nevdala, léta bojovala, spřádala intriky, úskoky, podvody – až konečně dosáhla kýženého výsledku: Renéeina sňatku s Homerem Slotternem.

Renée Slotternová se hrbila na podnožníku křesla a chroupala buráky. Občas se natáhla ke křišťálové míse na kraji stolu pro další. Žádné větší úsilí nevyvíjela. Její bledé oči zíraly flegmaticky z bledého obličeje.

„Zacházíš příliš daleko, Jess,“ namítl Homer Slottern, „nemůžeš přece po všech chtít, aby byli svatí.“

„Já od nikoho nic nechci,“ odpověděla mu Jessica Prattová pokorně. „Už dávno jsem všechno vzdala. Ale všichni potřebujeme vzdělání. Pan Toohey mi určitě rozumí. Kdyby musel každý povinně projít určitým vzděláním, svět by byl lepší. Když přinutíme lidi, aby konali dobro, nebude jim nic bránit ve štěstí.“

„Tohle je naprosto zbytečná diskuse,“ prohlásila Eve Laytonová. „Žádný inteligentní člověk dnes ve svobodu nevěří. Je to přežitek. Budoucnost patří společenskému plánování. Podřízenost je zákonem přírody. Nic víc na tom není. Je to naprosto logické.“

Eve Laytonová byla krásná. Stála pod světly lustru, hladké černé vlasy jí přiléhaly k hlavě a dlouhé, světlezelené saténové šaty jí splývaly po těle jako voda, chystající se stéci dolů a odhalit zbytek její hebké, opálené kůže. Měla zvláštní schopnost učinit satén a parfémy stejně moderními jako stoly s hliníkovými deskami. Byla jako Venuše vystupující z poklopu ponorky.

Eve Laytonová byla přesvědčena, že jejím životním posláním je být vždy a ve všem o krok napřed. Dosahovala toho metodou lehkého odrazu a vítězoslavného dopadu daleko před ostatními. Její filozofie sestávala z jediné věty – „Dokážu si poradit s čímkoli.“ V konverzaci ji parafrázovala do svého oblíbeného úsloví: „Já? Já jsem pozítřek.“ Byla zkušenou jezdkyní na koni, automobilovou závodnicí, bravurní pilotkou, plaveckou přebornicí. Když zpozorovala, že se módní trend přesouvá do myšlenkových rovin, odrazila se k dalšímu skoku, stejně jako přes každý nový příkop. Přistála daleko vpředu, v tom nejmodernějším prostředí. Když dopadla, udivilo ji, že někteří lidé její výkon zpochybňují. Její úspěchy dosud nikdo nikdy nezpochybnil. Ke všem, kteří nesouhlasili s jejími politickými názory, se chovala se zlostnou nedůtklivostí. Brala si jejich nesouhlas osobně. Musela přece mít ve všem pravdu, když byla pozítřkem.

Její manžel, Mitchell Layton, ji nenáviděl.

„Ta diskuse je naopak zcela na místě,“ vyštěkl na ni. „Všichni nemůžou být tak dokonalí jako ty, drahá. Musíme si vzájemně pomáhat. To je morální povinnost intelektuálních vůdců. Chci říct, že bychom se měli přestat bát toho strašáka ve slově podřízenost. Jakápak podřízenost, když jde o dobrou věc. Tedy o dobrou věc ve jménu lásky. Ale nevím, jak to téhle zemi vysvětlit. Američané jsou tak nepružní.“

Nemohl odpustit své zemi, že mu dala čtvrt miliardy dolarů, ale odmítla mu projevovat stejně tolik úcty. Lidé jeho názory na výtvarné umění, literaturu, historii, biologii, sociologii a metafyziku nepřijímali zdaleka tak nadšeně jako jeho šeky. Stěžoval si, že ho příliš ztotožňují s jeho majetkem; nenáviděl lidi, protože ho dostatečně nechápali.

„Podřízenost má nesporně své kladné stránky,“ prohlásil Homer Slottern. „Pokud je demokraticky plánována. Obecné blaho musí být vždy na prvním místě, ať se nám to líbí nebo ne.“

V překladu do srozumitelného jazyka měl postoj Homera Slotterna dvě strany. Sice protichůdné, ale to ho nijak netrápilo, protože on sám se s jejich překladem nenamáhal. Na jedné straně považoval abstraktní teorie za nesmysl, ale pokud si je zákazníci žádali, bylo zcela v pořádku jim je poskytnout, a mimo jiné to byl dobrý obchod. Na druhé straně ho tížilo, že ve věčném shonu vydělávání peněz zanedbává to, co lidé nazývají duchovním životem; možná že na tom, co Toohey říká, něco je. Co by se stalo, kdyby přišel o své obchodní domy? Nebylo by nakonec jednodušší být ředitelem státního podniku? Neposkytl by mu plat ředitele tutéž prestiž a totéž pohodlí, jaké má dnes, navíc bez zodpovědnosti vlastníka?

„Je to pravda, že v budoucí společnosti bude každá žena moct spát, s kým se jí zachce?…“ zeptala se Renée Slotternová. Její věta začala jako otázka, ale vyzněla do ztracena. Vlastně to ani vědět nechtěla. Jen se tak ptala sama sebe, jaké by to asi bylo mít muže, kterého opravdu chce, a jaký by to byl pocit něco opravdu chtít.

„Je hloupé mluvit o nějaké osobní volbě,“ prohlásila Eve Laytonová. „To je staromódní názor. Nic takového jako jednotlivec ani neexistuje. Existuje jen kolektivní subjekt. Je to naprosto logické.“

Ellsworth Toohey se usmíval a mlčel.

„Je třeba s lidmi něco udělat,“ řekl Mitchell Layton. „Potřebují vedení. Oni nevědí, co je pro ně dobré. Chci říct, že nechápu, jak je možné, že kulturní a významní lidé jako my velkému ideálu kolektivismu rozumějí tak dobře a jsou ochotni obětovat mu své osobní výhody, a pracující člověk, který by z toho mohl nejvíc získat, je stále tak zabedněně lhostejný. Nechápu, proč dělníci v téhle zemi s myšlenkou kolektivismu sympatizují tak málo.“

„Opravdu?“ opáčil Ellsworth Toohey. Jeho brýle zajiskřily.

„Už mě to nudí,“ řekla ostře Eve Laytonová. Přecházela sem a tam po místnosti a světlo oblévalo její siluetu.

Konverzace se stočila na umění a současné významné představitele jednotlivých oborů.

„Lois Cooková tvrdí, že slova se musí vymanit z útlaku rozumu. Přirovnala smrtelné sevření slov rozumem ke kapitalistickému vykořisťování pracujícího lidu. Slova prý musí získat právo vyjednávat s rozumem kolektivním dohadováním. Přesně tak to řekla. Je tak vtipná a originální.“

„Ike – jak se jmenuje? – tvrdí, že divadlo je nástrojem lásky. Je prý nesmysl, tvrdí, aby se hry hrály na jevišti – ve skutečnosti se odehrávají v srdci diváka.“

„Jules Fougler v posledním vydání nedělního Praporu řekl, že v budoucnu nebude vůbec žádných divadel třeba. Všední život prostého člověka je prý zrovna takové umění jako nejlepší Shakespearovy tragédie. V budoucnu prý nebude třeba žádných dramatiků. Kritik se prý jen rozhlédne po životě lidu a veřejně zhodnotí jeho umělecké stránky. To tvrdí Jules Fougler. Nevím, jestli s ním úplně souhlasím, ale má to něco do sebe.“

„Lancelot Clokey prohlásil, že britské impérium už jen dožívá. Říká, že prý nebude válka, protože pracující lid světa to nedopustí, války prý mají na svědomí mezinárodní bankéři a výrobci zbraní a ti už byli shozeni ze sedla. Lancelot Clokey také tvrdí, že vesmír je tajemný a jeho matka že je jeho nejlepší přítel. Taky řekl, že bulharský premiér snídá herinky.“

„Podle Gordona Prescotta není architektura nic jiného než čtyři zdi a strop. Možná ještě podlaha, ale ta není nutná. Všechno ostatní je jen kapitalistický luxus. Podle něj by nikdo neměl získat povolení ke stavbě, dokud nebudou mít všichni lidé na světě střechu nad hlavou… Ale co třeba takoví Patagonci? No, to je prý náš úkol, abychom je naučili chtít mít střechu nad hlavou. Prescott to nazývá vzájemnou díalekticko-transkosmickou závislostí.“

Ellsworth Toohey mlčel. Stál, usmíval se a před očima viděl obří psací stroj. Každé slavné jméno, které tu padlo, představovalo jednu klapku na klávesnici, ovládající jednu konkrétní oblast, po každém úhozu zůstal na obrovském bílém papíře jeden otisk a všechny dohromady vytvářely vzájemně propojené věty. Psací stroj, pomyslel si, potřebuje ruku, která ovládá klapky.

Do reality ho vrátil nevrlý hlas Mitchella Laytona:

„No jistě, Prapor, ať se s ním jdou vycpat!“

„Jistě,“ přikývl Homer Slottern.

„Upadá,“ pokračoval Mitchell Layton. „Definitivně upadá. Že jsem do něj kdy investoval! To je jediná věc, v které se Ellsworth zmýlil.“

„Ellsworth se přece nikdy nemýlí,“ namítla Eve Laytonová.

„Tak tentokrát se zmýlil. To on mi poradil, abych koupil akcie toho mizerného plátku.“ Střetl se s Tooheyho trpělivým, sametovým pohledem a spěšně dodal: „Ne že bych si nějak stěžoval, Ellsworthi. To nevadí. Třeba si aspoň budu moct něco odepsat z těch nehorázných daní. Ale ten nechutně reakční plátek vážně upadá.“

„Měj trochu trpělivosti, Mitchi,“ řekl Toohey.

„Ty si nemyslíš, že bych měl ty akcie prodat a vycouvat z toho?“

„Ne, Mitchi, to si nemyslím.“

„No dobře, když to říkáš ty. Můžu si to dovolit. Já si můžu dovolit cokoli.“

„Ale já ne,“ vykřikl Homer Slottern s překvapivou rozhodností. „Došlo to tak daleko, že už se mi nevyplatí v Praporu inzerovat. Ne že by měli nízký náklad – ten je v pořádku – ale jde o celkovou atmosféru – a ta je dost podivná… Ellsworthi, napadlo mě, jestli bych jim neměl vypovědět smlouvu.“

„Proč?“

„Copak jsi neslyšel o tom hnutí ‚Nečteme Wynanda‘?“

„Slyšel.“

„Prý ho založil nějaký Gus Webb. Jeho přívrženci polepují auta a soukromé pozemky svými samolepkami. V kinech vypískávají Wynandovy týdeníky. Nemyslím, že by to byla kdovíjak početná skupina, ale… Minulý týden dostala v jednom z našich obchodů – v tom na Páté – nějaká nemožná ženská úplný záchvat a začala ječet na prodavačky, že jsme nepřátelé pracujícího lidu, protože inzerujeme v Praporu. Člověk by nad tím mávl rukou, ale když nám zničehonic zavolá jedna z našich stálých zákaznic, taková milá postarší dáma z Connecticutu z vážené, republikánské rodiny, aby nám sdělila, že u nás bude muset zřejmě zrušit své úvěrové konto, protože prý jí někdo řekl, že Wynand je diktátor, už to najednou přestává být legrace.“

„Gail Wynand o politice nic neví, když nepočítám tu nejprimitivnější formu,“ ujistil ho Toohey. „Dodnes uvažuje v pojmech demokratického klubu Hell’s Kitchen. Politická korupce byla v těch dobách ještě svým způsobem nevinná, nemyslíš?“

„To je mi jedno. O to mi nejde. Říkám jen, že Prapor dnes není pro obchodníka dobrou vizitkou. Člověk aby si dával zatraceně pozor. Spojíš se s nesprávnými lidmi a můžeš si být jist, že když je někdo náhodou z něčeho obviní, padne stín podezření i na tebe. Něco takového si nemůžu dovolit.“

„Tohle obvinění ale není tak docela neoprávněné.“

„To je mi jedno. Je mi úplně fuk, jestli je to pravda nebo ne. Proč bych zrovna já měl nasazovat krk za Gaila Wynanda? Jestli je veřejnost naladěná proti němu, je mou prvořadou starostí se od něho co nejvíc distancovat, a to pěkně rychle. A nejsem sám, kdo tak uvažuje. Je nás víc. Jim Ferris z firmy Ferris a Symes, Billy Shultz z Vimo Flakes, Bud Harper z Toddler Togs a… ale vždyť je všechny znáš, jsou to vaši nejlepší přátelé, naše parta liberálních obchodníků. Všichni chceme Praporu vypovědět smlouvy.“

„Měj trochu trpělivosti, Homere. Já bych s tím tolik nespěchal. Všechno má svůj čas. Existuje také něco jako psychologický moment.“

„Dobře, beru tě za slovo. Ale stejně – mám pocit, jako by něco viselo ve vzduchu… Jednou se zvrtne…“

„Možná. Dám ti včas vědět.“

„Já myslela, že Ellsworth pracuje pro Prapor,“ pronesla Renée Slotternová tupě a nechápavě.

Ostatní se k ní obrátili se znechucenou lítostí.

„Vy jste tak naivní, Renée,“ pokrčila Eve Laytonová rameny.

„Ono se s Praporem něco děje?“

„Ty se do žádné špinavé politiky nepleť, dítě moje,“ odpověděla jí Jessica Prattová. „Prapor jsou ošklivé noviny. A pan Wynand je moc zlý člověk. Hájí jen sobecké zájmy bohatých.“

„Vždyť vypadá docela dobře,“ namítla Renée. „Já myslela, že je sexy.“

„Panebože!“ zaúpěla Eve Laytonová.

„Renée má také právo vyjádřit svůj názor,“ okřikla ji Jessica Prattová s nečekanou prudkostí.

„Někde jsem slyšela, že Ellsworth je prý prezidentem Odborů Wynandových zaměstnanců,“ podotkla líně Renée.

„Ale kdepak, to ne, Renée. Já nemám nikde žádné funkce. Jsem jen řadový člen. Stejně jako poslíček z tiskárny.“

„Wynandovi zaměstnanci založili odbory?“ zeptal se Homer Slottern.

„Původně to byl jen klub,“ vysvětlil Toohey. „Minulý rok se přeměnil na odbory.“

„Čí to byl nápad?“

„Těžko říct. Bylo to víceméně spontánní. Jako každé masové hnutí.“

„Wynand je podle mě všivák,“ prohlásil Mitchell Layton. „Co si o sobě vlastně myslí? Přijdu na schůzi akcionářů, a on s námi jedná jako s nějakými poskoky. Nejsou snad moje peníze stejně dobré jako ty jeho? Copak mi nepatří podstatný balík akcií těch jeho plátků? Já bych ho mohl v novinařině leccos naučit. Taky mám nějaké nápady. Proč je sakra tak arogantní? Jen proto, že ten svůj majetek získal vlastním přičiněním? To si máme všichni sednout na zadek jen proto, že začínal v Hell’s Kitchen? Copak za to můžeme, že jsme neměli to štěstí a nenarodili se v Hell’s Kitchen, aby se nám podařilo se odtamtud dostat jako jemu? Nikdo si neumí představit, jaká je to nevýhoda narodit se jako bohatý. Každý si totiž myslí, že když se někdo narodí jako bohatý, nemohl by být v opačném případě nikdy tak dobrý. Chci jen říct, že kdybych měl v životě takové štěstí jako Gail Wynand, byl bych dvakrát tak bohatý a třikrát tak slavný, než je teď on. Ale on je namyšlený a tyhle věci si vůbec neuvědomuje!“

Nikdo na to nic neřekl. Všichni v Laytonově hlase zaznamenali narůstající hysterii. Eve Laytonová pohlédla na Tooheyho, volajíc tiše o pomoc. Toohey se usmál a postoupil o krok dopředu.

„Že se nestydíte, Mitchi,“ řekl.

Homerovi Slotternovi spadla údivem čelist. Mitchella Laytona nebylo radno v těchto věcech kárat. Mitchella Laytona se vůbec neslušelo v ničem kárat.

Mitchell Layton se kousl do spodního rtu.

„Že se nestydíte, Mitchi,“ opakoval Toohey rozhodně, „srovnávat se s tak opovrženíhodným člověkem, jako je Gail Wynand.“

Laytonova čelist povolila, jak se snažil vyloudit mírný úsměv.

„Máte pravdu,“ řekl stydlivě.

„Ne, vy byste nikdy nedokázal udělat takovou kariéru jako Gail Wynand. Vy, se svou citlivou duší a charitativními sklony. To vás drží dole, Mitchi, ne vaše peníze. Koho dnes zajímají peníze? Věk peněz je už minulostí. To vaše povaha je příliš jemná na to, aby mohla čelit drsné konkurenci kapitalistického systému. Ale i ten už odumírá.“

„Logicky,“ dodala Eve Laytonová.

Bylo už pozdě, když je Toohey opustil. Měl povznesenou náladu, a tak se rozhodl, že půjde domů pěšky. Ulice byly zasmušile prázdné a temná hmota budov se tyčila k obloze, sebejistá a nekrytá. Vzpomněl si, co jednou řekl Dominice: „Tak složité soustrojí, jako je naše společnost… a stačí, aby tvůj drobný prst stiskl jediný bod… přesné těžiště… a celé se to rozpadne v hromadu starého železa…“ Chyběla mu. Litoval, že dnes večer nemohla být s ním a slyšet konverzaci těch lidí.

Pocit, že se o to vše nemá s kým podělit, v něm sílil. Zastavil se uprostřed tiché ulice, zaklonil hlavu k vrcholkům mrakodrapů a hlasitě se rozesmál.

Kolemjdoucí policista mu poklepal na rameno a zeptal se: „Tak copak je to tady, mistře?“

Toohey uviděl knoflíky a modrou látku vypnutou přes široký hrudník, netečnou tvář, neoblomnou a trpělivou; muž stejně neústupný a spolehlivý jako budovy kolem nich.

„Plníte svou povinnost, strážníku?“ zeptal se Toohey, zajíkaje se dozvuky smíchu. „Chráníte zákon, pořádek, slušnost a lidské životy?“ Policista se poškrabal na zátylku. „Měl byste mě zatknout, strážníku.“

„No dobře, člověče, dobře,“ chlácholil ho policista. „Radši utíkejte. Všichni občas trochu přebereme.“

7

Teprve když odešel poslední malíř, pocítil Petr Keating jakousi opuštěnost a podivnou slabost v loktech. Stál v hale a díval se na strop. Pod křiklavým nánosem malby prosvítal obrys čtverce, pozůstatek otvoru, jenž musel být zazděn, když bylo odstraněno původní schodiště. Bývalá kancelář Guye Francona vzala za své. Firmě Keating & Dumont zůstalo už jen jediné patro.

Vzpomněl si, jak poprvé stoupal po červeném koberci toho schodiště a na konečcích prstů nesl výkres. Myslel na kancelář Guye Francona se třpytivými, poletujícími odlesky. Myslel na ty čtyři roky, kdy tato kancelář patřila jemu.

Věděl, co se s jeho firmou děje, celou tu dobu; uvědomoval si to i ve chvíli, kdy muži v montérkách bourali schodiště a zazdívali díru ve stropě. Ale teprve tím čtvercem bílého nátěru se to pro něj stalo definitivní skutečností.

Už dávno se smířil s postupným úpadkem. Ne vědomě – to by bylo pozitivní rozhodnutí – prostě se s tím smířil a nijak se tomu nebránil. Bylo to snadné a téměř bezbolestné, jako ospalost, která člověka vtahuje do stavu stejně málo zlověstného, jakým je vítaný spánek. Snaha pochopit, proč se to všechno stalo, mu způsobovala tupou bolest.

Pověst firmy jistě utrpěla výstavou „Pochod staletí“, ale ta sama o sobě nemohla být příčinou. „Pochod staletí“ byl slavnostně zahájen v květnu. Bylo to velké fiasko. No co, pomyslel si Keating, proč to nenazvat pravým jménem? Fiasko. Bylo to hrozné fiasko. „Název tohoto odvážného počinu by byl vcelku přiléhavý,“ napsal Ellsworth Toohey, „za předpokladu, že bychom přijali představu, že minulost kolem nás projela na koni.“ Všechno ostatní, co bylo o architektonických kvalitách výstavy napsáno, se neslo ve stejném duchu.

S hořkou nostalgií si Keating vybavil, jak na návrhu budov svědomitě pracovali, on i těch sedm architektů. Je sice pravda, že většinu pozornosti na sebe strhával on a přivlastňoval si zájem veřejnosti, ale rozhodně nikde nezdůrazňoval, že jde čistě o jeho projekt. Pracovali společně, od schůzky ke schůzce, všichni si vzájemně vycházeli vstříc, všechno probíhalo opravdu v kolektivním duchu, nikdo z nich se nesnažil prosazovat své osobní antipatie nebo sobecké zájmy. Dokonce i Ralston Holcombe zapomněl na renesanci. Vytvořili moderní budovy, modernější než cokoli předtím, modernější než výkladní skříně Slotternova obchodního domu. Nepřipadalo mu, že by vypadaly jako „zubní pasta vytlačená z tuby, na niž někdo šlápl, či jako stylizovaný obraz tlustého střeva“, jak napsal jeden kritik.

Ale lidem to tak asi připadalo, pokud vůbec měli lidé nějaký názor. Čímž si nebyl jist. Věděl jen, že vstupenky na „Pochod staletí“ se prodávaly se slevou a že šlágrem a zároveň finanční zachránkyní celé výstavy byla jakási Juanita Fay, tanečnice, jejímž jediným kusem oděvu byl živý páv.

Ale neúspěch veletrhu nemohl být hlavní příčinou. Nikoho z ostatních architektů v týmu totiž nijak nepoznamenal. Gordonu L. Prescottovi se dařilo lépe než kdy jindy. Tím to nebylo, věděl Keating. Začalo to už před veletrhem. Těžko říct kdy.

Důvodů mohlo být tolik. Na všechny dolehla hospodářská krize a jen někteří se z toho jakžtakž vzpamatovali. Keating & Dumont ne. Odchodem Guye Francona se z firmy a z kruhu jejích potenciálních klientů cosi vytratilo. Keating si uvědomil, že kariéra Guye Francona v sobě skrývala jisté umění a dovednost a jakousi zvláštní, iracionální energii, byť by jeho umění spočívalo jen ve společenském šarmu a jeho energie byla zaměřená jen na lov nic netušících milionářů. Úspěch, který Guy Francon u lidí slavil, měl svou zvrácenou logiku.

V tom, co slavilo u lidí úspěch dnes, však žádnou logiku neshledával. Vůdčí osobností v oboru – v průměrném měřítku, protože velkými měřítky se už nic měřit nedalo – byl Gordon L. Prescott, předseda Rady amerických stavitelů; Gordon L. Prescott, který dnes v architektuře prosazoval transcendentní pragmatismus a společenské plánování, v ateliéru sedával s nohama na stole, na společenské večeře chodil v pumpkách a hlasitě kritizoval kvalitu podávané polévky. Lidé z vyšší společnosti se nechávali slyšet, že se jim líbí liberální architekti. Sdružení amerických architektů stále existovalo, v upjaté, ublížené důstojnosti, ale lidé je označovali za domov důchodců. Vůdčí roli v oboru převzala Rada amerických stavitelů, která propagovala myšlenku zaměstnávání jen členů odborových organizací, ačkoli nikdo do té doby nepřišel na způsob, jak to zařídit. Pokud se v některém článku Ellsworthe M. Tooheyho objevilo jméno nějakého architekta, bylo to výhradně jméno Augusta Webba. Petr Keating by se byl nikdy nenadál, že bude ve svých devětatřiceti letech považován za staromódního.

Už se nesnažil hledat vysvětlení. Tušil, že pro něj bude lepší, když příčiny té změny, jež postupně zachvátila celý svět, nebude znát. V mládí stavbami Guye Francona a Ralstona Holcomba shovívavě pohrdal a to, že je napodoboval, nepovažoval za nic víc než jen nevinné zesměšnění jejich díla. Gordon L. Prescott a Gus Webb však podle něj předváděli tak nestydatý a ničemný podvod, že před tím nedokázal zavřít oči, ač mu to jindy nečinilo žádné potíže. Věřil, že veřejnost vidí v Holcombovi velkého architekta, a vypůjčovat si z jeho vypůjčené slávy se proto dalo rozumně ospravedlnit. Ale na Prescottovi nikdo nikdy nic velkého neshledával, tím si byl jist. V tom, jak se lidé vyjadřovali o Prescottově genialitě, cítil cosi temného a škodolibého; jako by neskládali poctu Prescottovi, ale plivali na génia. Poprvé v životě se Keating nedokázal ztotožnit s davem; bylo příliš zřejmé, a to i jemu, že veřejné uznání už není oceněním kvalit, ale téměř ostudným znamením.

Ze setrvačnosti pokračoval dál. Rozsáhlé plochy kanceláří byly už dávno nad jeho poměry a polovinu z nich vůbec nepoužíval, stále je však držel a ztráty platil ze své kapsy. Musel pokračovat dál. Neuváženou transakcí s akciemi přišel o velkou část svého majetku. Nijak ho to však nerozházelo; peníze pro něho přestaly být prvořadým zájmem. Děsil se nečinnosti – to byl ten otazník, jenž se vynořoval za hrozbou toho, že by mohl přijít o rutinu každodenní práce.

Chodil pomalu, s pažemi těsně u těla a svěšenými rameny, jako by se choulil před neustálou zimou. Tloustl. Obličej měl odulý a pohled měl stále sklopený k zemi, uzel kravaty mu zakrývala druhá brada. Přesto v něm zůstala stopa jeho bývalé krásy, která však jeho vzhled ještě zhoršovala; jako by jeho tvář někdo nakreslil na savý papír a ona se na něm rozpila. Na skráních začínal viditelně šedivět. Často pil, bez radosti.

Požádal matku, aby se k němu nastěhovala zpátky. Vrátila se. Trávili spolu dlouhé večery v obývacím pokoji, aniž by promluvili jediné slovo; jejich mlčení nebylo projevem rozmrzelosti, ale snahy najít jeden v druhém oporu. Paní Keatingová mu v ničem neradila, nic mu nevyčítala. Chovala se k synovi s jakousi novou, trochu vyděšenou něhou. Chystala mu snídaně, ačkoli měli hospodyni, připravovala mu jeho oblíbené jídlo – francouzské omelety, ty, které od svých devíti let, kdy ležel doma s neštovicemi, tolik miloval. Když si povšiml její snahy a ocenil ji nějakou poznámkou, jenom přikývla, zamrkala očima a odvrátila se, tázajíc se sama sebe, čím to, že ji to tak těší, a proč jí to vhání slzy do očí, když ji to těší?

Chvíli mlčela a pak se náhle zeptala: „Zas bude všechno dobré, viď, Péťo?“ A on se neptal, co tím myslí, ale tiše odpověděl: „Ano, mami, zas bude všechno dobré,“ sbíraje v sobě poslední zbytky soucitu, aby to znělo přesvědčivě.

Jednou se ho zeptala: „Jsi přece šťastný, Péťo? Viď?“ Podíval se na ni a viděl, že se neusmívá; v jejích očích se zračilo zděšení. A protože jí na to nedokázal odpovědět, zvolala: „Ale ty musíš být šťastný, Péťo. Musíš! Jaký by jinak měl můj život smysl?“ Chtěl vstát, obejmout ji a uklidnit ji – a pak si vzpomněl, jak mu Guy Francon v den jeho svatby řekl: „Chci, abys byl na mne pyšný, Petře… Chci vědět, že to všechno mělo nějaký smysl.“ Nedokázal se pohnout z místa. Cítil náhle přítomnost něčeho, co nesmí nikdy pochopit, nikdy vpustit do své mysli. Otočil se k matce zády.

Jednou večer zničehonic řekla: „Péťo, já myslím, že by ses měl oženit. Myslím, že by to bylo mnohem lepší, kdybys byl ženatý.“ Nevěděl, co jí na to říct, a zatímco se honem snažil vymyslet něco, čím by ji mohl rozveselit, dodala: „Péťo, proč si… proč si nevezmeš Kateřinu Halseyovou?“ Když se pomalu obracel k matce, cítil, jak se v něm zvedá vztek, cítil tlak na odulých víčkách; a pak před sebou uviděl její zavalitou malou postavu, topornou a bezbrannou, která se s jakousi zoufalou pýchou vystavovala jakékoli ráně, kterou by jí chtěl uštědřit, a už předem mu ji odpouštěla – a uvědomil si, že to od ní bylo to nejstatečnější, k čemu kdy sebrala odvahu. Vztek ho rázem přešel, protože její bolest přebila jeho šok, a tak zvedl ruku a pak ji nechal volně klesnout zpátky, čímž vyjádřil všechno, co chtěl říct, a jen dodal: „Mami, nesmíme si…“

O víkendech, ne o všech, ale tak jednou dvakrát do měsíce, odjížděl z města ven. Nikdo nevěděl kam. Paní Keatingové to dělalo starosti, ale neptala se. Vysvětlovala si to tak, že v tom bude nějaká žena, a asi ne moc hezká, jinak by to tak netajil. Přistihla se, že si v duchu přeje, aby padl do spárů té nejhorší, nejdychtivější coury, která bude mít dost zdravého rozumu na to, aby ho dohnala ke svatbě.

Jezdíval do srubu, který si pronajal v zapadlé vesničce v horách. Pořídil si štětce, barvy, plátna. Trávil dny mezi kopci a maloval. Nevěděl, proč si náhle vzpomněl na nenarozenou touhu svého mládí, jejíž pramen matka kdysi odvedla do koryta architektury. Nevěděl, čím to, že svou touhu najednou nemohl potlačit; ale objevil srub a rád tam jezdil.

Nedokázal říct, zda ho malování baví. Nebyla v tom radost ani úleva, bylo to spíš mučení, ale nějak mu to nevadilo. Seděl na skládací stoličce před nízkým malířským stojanem a díval se na prázdné kopce, na lesy a oblohu. Cítil, jak se úporně snaží vyjádřit tichou bolest, pokoru, nesnesitelnou něhu vůči tomu, co vidí před sebou – a jediné prostředky, které k tomu měl, byly jaksi strnulé, ochrnuté. Nevzdal to. Zkoušel to dál. Díval se na své obrazy a viděl, že jejich dětská neohrabanost nezachytila vůbec nic. Ale to nevadilo. Stejně je neměl nikdo nikdy vidět. Skládal je pečlivě ve srubu do kouta, a když odjel zpátky do města, zůstávaly zamknuté za dveřmi. Nebyla v tom radost ani pýcha, ani řešení; jen – ve chvíli, kdy seděl před stojanem – pocit klidu.

Snažil se nemyslet na Ellsworthe Tooheyho. Instinktivně tušil, že dokud se mu bude dařit ho ze své mysli vytěsnit, může jeho duše zůstat v jakémsi nejistém bezpečí. Tooheyho chování vůči němu mělo jen jediné vysvětlení – a jemu se nechtělo je vyslovovat nahlas.

Toohey mu postupně zmizel z dohledu. Intervaly mezi jejich setkáními se rok od roku stále více prodlužovaly. Smířil se s tím a říkal si, že Toohey má moc práce. Nevěděl, proč se o něm Toohey přestal zmiňovat v novinách. Říkal si, že má asi důležitější věci, o kterých musí psát. Tooheyho kritika „Pochodu staletí“ ho tvrdě zasáhla. Řekl si, že si to zaslouží. Byl ochoten přiznat si jakoukoli vinu. O sobě mohl mít jakékoli pochybnosti. O Ellsworthi Tooheym žádné.

Byl to Neil Dumont, kdo ho přiměl si na Tooheyho znovu vzpomenout. Neil začal popudlivě mluvit o stavu současného světa, o Keatingově pláči nad rozlitým mlékem, o změně jako o zákonu přežití, o přizpůsobivosti a o tom, jak je důležité stát u samých začátků. Z jeho dlouhé, zmatené řeči Keating vyrozuměl, že s podnikáním v podobě, v jaké je dosud znali, je konec, že ať se jim to líbí nebo ne, stejně všechno časem ovládne stát, že soukromé stavební firmy vymírají a brzy bude jediným stavitelem v zemi stát a že by měli do toho rozjetého vlaku nastoupit radši hned, pokud do něj vůbec kdy nastoupit chtějí. „Podívej se na Gordona Prescotta,“ prohlásil Neil Dumont, „jak skvěle si zajistil monopol na projektování sídlišť a pošt. Nebo na Guse Webba, jak se tlačí do nastartované rakety.“

Keating mlčel. Neil Dumont mu říkal jen pravdu, kterou si sám nedokázal přiznat; bylo mu jasné, že už to brzy bude muset udělat, a snažil se ten okamžik oddálit.

Nechtěl myslet na Cortlandtské domovy.

Cortlandtské domovy byl název státního projektu bytové výstavby, který měl být postaven v Astorii, na břehu East River. Měl to být velkolepý experiment v oblasti levného bydlení, který měl posloužit jako model pro celou zemi, pro celý svět. Mezi architekty se o něm mluvilo už rok. Rozpočet byl schválen, místo pro stavbu vybráno, o architektovi však dosud rozhodnuto nebylo. Keating by si nepřiznal, jak moc o tu zakázku stojí a jak malou šanci na její získání má.

„Poslyš, Péťo, nemá cenu si něco nalhávat,“ naléhal na něj Neil Dumont. „Jde to s námi z kopce, kámo, a ty to dobře víš. Dejme tomu, že vydržíme ještě tak rok dva, díky tvému jménu. A pak co? Není to naše vina. Je to jen tím, že soukromé podnikání je už dnes minulostí, a bude to čím dál horší. Je to nevyhnutelný historický proces. Vlna budoucnosti. Takže bychom měli skočit na prkno a pěkně se svézt, než bude pozdě. A jedna taková dobrá, solidní vlna čeká na hocha, který bude dost chytrý, aby po ní skočil. Cortlandtské domovy.“

A bylo to venku. Keatinga zarazilo, že ta dvě slova znějí jako tlumený úder nějakého zvonu; jako by ten zvuk otevřel a zavřel sled událostí, které nedokázal zastavit.

„Na co narážíš, Neile?“

„Cortlandtské domovy. Ellsworth Toohey. Neříká ti to nic?“

„Neile, já…“

„Co je s tebou, Péťo? Poslyš, vždyť jsme každému pro smích. Všichni tvrdí, že kdyby byli u Tooheyho tak oblíbení jako ty, dostali by Cortlandtské domovy takhle“ – Dumont luskl dobře pěstěnými prsty – „takhle jednoduše a nikdo nechápe, na co čekáš. Víš přece, že právě tuhle konkrétní stavební záležitost má na starosti tvůj přítel Ellsworth.“

„To není pravda. Oficiálně tím pověřen nebyl. Nikdy nebyl ničím oficiálně pověřen.“

„Komu chceš co namluvit? Na všech oficiálních postech má přece své lidi. Nechápu, jak je tam protlačil, ale jsou tam. Co je, Péťo? Bojíš se ho snad požádat o laskavost?“

To je přesně ono, pomyslel si Keating; teď už nebylo úniku. Nemohl si přece přiznat, že se bojí setkání s Ellsworthem Tooheym.

„Ne,“ odpověděl tlumeným hlasem, „nebojím, Neile. Já… Dobře, Neile. Promluvím s Ellsworthem.“

Ellsworth Toohey seděl v županu na pohovce, pohodlně rozvalený. Vypadal jako nedbale napsané X – paže měl zvednuté nad hlavu podél černých opěrek, nohy rozhozené daleko od sebe. Župan byl z pravého hedvábí potištěného firemním vzorem Cotyho pudřenek – bílými labutěnkami v oranžovém poli; vypadal odvážně, rozšafně a ve své absolutní pošetilosti velmi elegantně. Pod županem měl Toohey pomačkané lněné pyžamo pistáciově zelené barvy. Nohavice mu plandaly kolem tenkých hubených kotníků.

To je celý Toohey, pomyslel si Keating; zaujmout takovou pozici uprostřed upjaté vytříbenosti obývacího pokoje; na zdi nad Tooheyho hlavou visel obraz slavného malíře, jediný v celé místnosti – zbytek byl skromný jako mnišská cela; ne, opravil se Keating, jako exilový úkryt krále, který pohrdá hmotným přepychem.

Tooheyho pohled byl vřelý, pobavený a povzbudivý. Když mu Keating volal, zvedl Toohey telefon osobně a bez váhání se schůzkou souhlasil. Keating si říkal: Je milé, že mě přijal tak neformálně. Čeho jsem se tak bál? Proč jsem měl takové pochybnosti? Jsme přece staří přátelé.

„Bože můj,“ zívl Toohey, „člověka to tak zmáhá! Každý máme přes den svou chvilku, kdy bychom nejradši padli jako kámen do vody. Dorazil jsem domů a měl jsem pocit, že už na sobě ty šaty nesnesu ani vteřinu. Připadal jsem si jako nějaký rolník – všechno mě svědilo – a musel jsem to ze sebe shodit. Nevadí ti to, Petře, že ne? Před určitými lidmi musí být člověk pořád jak ze škatulky, ale před tebou nemusím nic předstírat.“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Asi si za chvíli vlezu do vany. Když se chce člověk cítit jako parazit, není nad pořádně horkou lázeň. Máš rád horkou koupel, Petře?“

„No… mám… asi ano…“

„Tloustneš, Petře. Co nevidět na tebe nebude ve vaně zrovna vábný pohled. Tloustneš a vypadáš sklesle. To není dobrá kombinace. Esteticky naprosto nevhodná. Tlustí lidé by měli působit šťastně a vesele.“

„Já… jsem úplně v pořádku, Ellsworthi. Jenom…“

„Býval jsi takový milý. To by sis měl uchovat. Jinak se lidem omrzíš.“

„Jsem pořád stejný, Ellsworthi.“ Náhle dal svým slovům větší důraz. „Vlastně jsem se vůbec nezměnil. Jsem pořád takový, jako když jsem stavěl Cosmo-Slotnick.“

S nadějí pohlédl na Tooheyho. Říkal si, že to byla dost výmluvná narážka na to, aby ji Toohey pochopil; míval cit pro mnohem skrytější náznaky. Čekal, že mu Toohey trochu pomůže. Toohey však na něj dál hleděl sladkýma, prázdnýma očima.

„To není moc moudré, zrovna tohle o sobě říkat, Petře. Změna je přece základní životní nutností. Všechno se mění. Roční období, listy, květiny, ptáci, morálka, lidé i architektura. Dialektický proces, Petře.“

„Ano, jistě. Věci se mění tak rychle a tak zvláštně. Ani se nestačíš otočit, a všechno je jinak. Pamatuješ, před pár lety ještě Lois Cookovou, Gordona Prescotta, Ika ani Lance nikdo neznal. A teď – jsou na vrcholu slávy, Ellsworthi, a všichni jsou tvými žáky. Kamkoli se podívám, kdekoli zaslechnu nějaké slavné jméno, vždycky je to někdo z tvého odchovu. Jsi neuvěřitelně schopný, Ellsworthi. Jak tohle může někdo dokázat – během několika málo let –“

„Je to mnohem prostší, než se zdá, Petře. Díváš se na to totiž z pohledu jednotlivce. Myslíš si, že se to dělá kus od kusu. Ale na to by nestačil život ani sta novinářů, můj milý. Dá se to zařídit mnohem rychleji. Žijeme ve věku prostředků, které šetří náš čas. Když chceš něco vypěstovat, také neobděláváš každé semínko zvlášť. Stačí, když rozprášíš po poli účinné hnojivo. O zbytek už se postará příroda. Určitě si myslíš, že je to všechno moje práce. Ale to není pravda. Vůbec ne. Já jsem jen jeden z mnoha, jen jedna páčka v obrovském soustrojí. Obrovském a prastarém. Jen jsem si shodou okolností vybral obor, který se tě týká – umění –, protože mi připadalo, že se zaměřuje na rozhodující faktory úkolu, který máme před sebou.“

„Ano, jistě, ale já chci říct, že si myslím, že jsi na to šel chytře. Dokázal sis vybrat mladé lidi, kteří mají talent a budoucnost. Nechápu, jak jsi to mohl předem tak odhadnout. Vzpomínáš si, jak se Rada amerických stavitelů scházela nejdřív na té půdě? Nikdo nás nebral vážně. A lidé se ti smáli, že věnuješ čas tolika nesmyslným organizacím.“

„Můj milý Petře, lidé žijí v tolika omylech. Například v tom pradávném – rozděl a panuj. Samozřejmě že má své možnosti využití. Ale teprve naše století objevilo mnohem účinnější pravidlo. Spoj a ovládni.“

„Jak to myslíš?“

„To bys asi nepochopil. A nechci přepínat tvé síly. Vypadáš, že jich nemáš moc na rozdávání.“

„Ale ne, jsem v pořádku. Možná vypadám trochu ustaraně, protože…“

„Dělat si starosti je mrhání citovými rezervami. Velmi nerozumné. Nedůstojné osvíceného člověka. Vzhledem k tomu, že jsme pouhými produkty vlastního chemického metabolismu a ekonomických vlivů našeho prostředí, nemůžeme vůbec nic ovlivnit. Tak proč si dělat starosti? Existují samozřejmě zdánlivé výjimky. Ale ty jsou jen zdánlivé. Když v nás okolnosti vzbudí mylnou představu, že je třeba podniknout nějaký svobodný čin. Jako třeba to, že za mnou přijdeš kvůli Cortlandtským domovům.“

Keating zamrkal a vděčně se usmál. Pomyslel si, že to je celý Toohey, když to uhodl a ušetřil ho trapných úvodů.

„Máš pravdu, Ellsworthi. Právě o tom jsem s tebou chtěl mluvit. Máš mě přečteného jako knihu.“

„Jakou knihu máš na mysli, Petře? Nějaký laciný román? Milostný příběh? Detektivku? Nebo jen nějaký plagiát? Ne, řekněme třeba román na pokračování. Dobrý, napínavý seriál – jemuž chybí poslední díl. Poslední díl se někde ztratil. Pokud jím samozřejmě nejsou Cortlandtské domovy. Jistě, to by byla celkem příhodná závěrečná kapitola.“ Keating čekal s očima dokořán otevřenýma a vůbec se nestyděl za svou ponižující úpěnlivost, která měla zůstat utajena. „Skvělý projekt, ty Cortlandtské budovy. Mnohem větší než Stoneridge. Vzpomínáš si ještě na Stoneridge, Petře?“

Chová se přede mnou prostě přirozeně, omlouval ho Keating, je unavený, nemůže být pořád ohleduplnost sama, neuvědomuje si, že…

„Stoneridge. Velký bytový projekt Gaila Wynanda. Přemýšlel jsi někdy o kariéře Gaila Wynanda, Petře? Od přístavní krysy až po Stoneridge – víš, co takový skok znamená? Troufal by sis změřit tu sílu, energii, to utrpení, jímž musel Gail Wynand zaplatit za každý schůdek svého vzestupu? A podívej se na mne; já teď držím v rukou projekt mnohem větší než Stoneridge, a to bez sebemenšího úsilí.“ Spustil jednu ruku dolů a dodal: „Pokud ho skutečně držím. Také to může být jen řečnický obrat. Nesmíš mě brát doslova, Petře.“

„Nenávidím Wynanda,“ řekl Keating zastřeným hlasem s pohledem upřeným do země. „Nenávidím ho víc než kohokoli jiného.“

„Wynanda? To je hrozně naivní člověk. Ten je tak naivní. Myslí si, že peníze jsou pro lidi to nejdůležitější.“

„Ale ty nejsi, Ellsworthi. Ty jsi poctivý člověk. Proto ti věřím. To je to jediné, co mám. Kdybych přestal věřit v tebe, neměl bych už vůbec nic… nikde.“

„Děkuji ti, Petře. To je od tebe milé. Trochu přehnané, ale milé.“

„Ellsworthi… ty víš, co pro mne znamenáš.“

„Myslím, že si to umím představit.“

„No, víš, a právě proto to nechápu.“

„Co?“

Musel to říct. Rozhodl se sice, že to nikdy neřekne, ale teď nemohl jinak.

„Ellsworthi, proč jsi o mne ztratil zájem? Proč už o mně nic nepíšeš? Proč vždycky mluvíš – v článcích a všude jinde, a při zakázkách, které můžeš nějak ovlivnit – proč vždycky mluvíš jen o Gusi Webbovi?“

„Ale, Petře, proč bych neměl?“

„Ale… já…“

„Vidím, že jsi mě vůbec nepochopil, což mě mrzí. Za celá ta léta ses z mých zásad ničemu nenaučil. Já nejsem zastáncem individualismu, Petře. Nevěřím, že někdo může být něčím, čím by nemohl být kdokoli jiný. Věřím, že jsme si všichni rovni a že jsme zaměnitelní. Postavení, které máš dnes ty, může mít zítra někdo jiný, úplně kdokoli. Koloběh rovnosti. Copak jsem ti to vždycky nezdůrazňoval? Proč myslíš, že jsem tě dostal tam, kde jsi? Aby do tohoto oboru nepronikli ti, kteří by byli nenahraditelní. Abych poskytl příležitost Gusům Webbům tohoto světa. Proč myslíš, že jsem tak bojoval – například – proti Howardu Roarkovi?“

Keating měl místo mozku modřinu. Alespoň mu to tak připadalo, protože měl pocit, jako by se mu o hlavu rozbilo něco plochého a těžkého, co mělo později zčernat a zmodrat a napuchnout; teď však kromě nasládlé otupělosti necítil nic. Z těch útržků myšlenek, které byl schopen posbírat, tušil, že slova, která právě slyšel, jsou vysoce morální, že jsou to stejná slova, s jakými se vždy ztotožňoval, a že z nich proto nemůže vzejít vůči němu nic zlého, nic zlého se za nimi nemohlo skrývat. Toohey ho sledoval mírným, benevolentním pohledem temných očí. Snad později… snad to pochopím později, říkal si Keating… Něco však přece jen proniklo na povrch a zůstalo v části jeho mozku. Tomu rozuměl velmi dobře. Bylo to jméno člověka.

A ačkoli do Tooheyho vkládal svou poslední naději, popadlo ho náhle cosi nevysvětlitelného; naklonil se a věděl, že to, co teď řekne, bude bolet, protože chtěl, aby to bolelo. Jeho rty se našpulily do neuvěřitelného úsměvu a odhalily zuby i dásně:

„Tuhle bitvu jsi prohrál, co, Ellsworthi? Podívej, kde dneska je – Howard Roark.“

„Ach bože, jak únavné je bavit se s někým, kdo se řídí jen zjevnými skutečnostmi. Ty prostě nejsi s to pochopit základní principy, Petře. Všechno posuzuješ z hlediska konkrétního jednotlivce. To si vážně myslíš, že nemám v životě vyšší cíl než se zabývat osudem toho tvého Roarka? Pan Roark je jen jedním střípkem z mnoha. Zabýval jsem se jím, když se to hodilo. Pořád se jím zabývám – ačkoli už ne přímo. Přesto musím uznat, že pan Howard Roark pro mne zůstává velkým pokušením. Občas si říkám, že by byla škoda, kdybych se s ním už nikdy neměl dostat osobně do křížku. Ale možná to nebude vůbec třeba. Když ti jde o principy, Petře, nemusíš se zatěžovat nějakými osobními střety.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct, že máš na vybranou. Buď budeš celý život vytrhávat každý kus plevele, který ti kde vyroste – a i deset let života ti bude málo, abys ten úkol dokončil. Anebo si připravíš půdu tak – dejme tomu třeba nějakým chemickým postřikem –, že ti nikde žádný plevel nevyroste. Což je mnohem rychlejší. Říkám ‚plevel‘, protože to je běžně používaná metafora, která tě nevyděsí. Stejný postup se dá samozřejmě uplatnit na jakoukoli rostlinu, kterou budeš chtít vyhubit: pohanku, brambory, pomeranče, orchideje nebo svlačec.“

„Nechápu, co tím myslíš, Ellsworthi.“

„Samozřejmě že to nechápeš. To je moje výhoda: dennodenně hlásám tyto věci na veřejnosti – a nikdo neví, o čem mluvím.“

„Víš, že Howard Roark staví dům, soukromou vilu pro Gaila Wynanda?“

„Můj milý Petře, myslíš, že jsem čekal na to, až se to dozvím od tebe?“

„No a co tomu říkáš?“

„Proč bych tomu měl něco říkat?“

„Slyšel jsi, že Roark a Wynand jsou nejlepší přátelé? A velcí přátelé, podle toho, co jsem slyšel! No? Dobře víš, co Wynand dokáže. Dobře víš, co může z Roarka udělat. Jen zkus teď Roarka zastavit! Jen to zkus! Zkus…“

Ztěžka polkl a zmlkl. Zjistil, že nemůže odtrhnout pohled od Tooheyho obnaženého kotníku, vykukujícího mezi nohavicí pyžama a hustým lemem ovčí kožešiny na jeho pantofli. Nikdy předtím si Tooheyho nahotu nepředstavil; nějak na Tooheyho nikdy nepomyslel jako na člověka z masa a kostí. V tom obnaženém kotníku bylo něco lehce neslušného: jen kůže, příliš modrobílá, napnutá přes kosti, jež působily příliš křehce. Vybavily se mu oschlé kuřecí kosti odložené na prázdném talíři; když se jich člověk dotkne, zlomí se skoro samy od sebe. Přistihl se, že se mu chce natáhnout ruku, uchopit ten kotník mezi palec a ukazováček a jen otočit bříšky prstů.

„Ellsworthi, já jsem si s tebou chtěl promluvit o Cortlandtských domovech!“ Stále nemohl spustit oči od jeho kotníku. Doufal, že ta slova ho od toho osvobodí.

„Proč na mne křičíš? Co se ti stalo?… Cortlandtské domovy? No a proč jsi o nich chtěl mluvit?“

Teď musel oči zvednout, překvapením. Toohey se tvářil zcela nevinně.

„Rád bych Cortlandtské domovy projektoval,“ vysoukal ze sebe, jako by pasíroval těsto přes látku. „Rád bych, abys tu zakázku dal mně.“

„Proč zrovna tobě?“

Keating neodpověděl. Kdyby teď měl říct: protože jsi napsal, že jsem nejlepší ze všech současných architektů, vyšlo by najevo, že už si to Toohey nemyslí. Neměl odvahu čelit takové pravdě ani Tooheyho možné odpovědi. Upíral pohled na dva dlouhé černé chlupy na namodralém kloubu Tooheyho kotníku; viděl je naprosto zřetelně; jeden byl rovný, druhý zakroucený do kudrlinky. Po dlouhé odmlce odpověděl:

„Protože to hrozně potřebuju, Ellsworthi.“

„To já vím.“

Nebylo co dál říct. Toohey pohnul kotníkem, zvedl nohu nahoru, položil si ji na opěradlo pohovky a pohodlně se natáhl.

„Narovnej se, Petře. Vypadáš jako nějaká příšera.“

Keating se nepohnul.

„Jak jsi přišel na to, že výběr architekta pro Cortlandtské domovy záleží na mně?“

Keating zvedl hlavu; to bylo spásné vysvětlení. Očekával příliš a Tooheyho urazil; to byl ten důvod, to byl ten jediný důvod.

„No, já chápu, že… říká se… slyšel jsem, že právě na tenhle projekt máš velký vliv… všude máš své lidi… ve Washingtonu… a na různých místech…“

„Striktně neoficiální funkce. Jsem něco jako odborný poradce v oblasti architektury. Nic víc.“

„Jistě, samozřejmě… Tak… tak jsem to taky myslel.“

„Mohu architekta jen doporučit. To je vše. Nemohu nic zaručit. Nemám rozhodující slovo.“

„Nic víc od tebe nechci, Ellsworthi. Jen tvé doporučení…“

„Ale, Petře, pokud někoho doporučím, musím to nějak zdůvodnit. Nemohu přece zneužívat svého vlivu, který snad mám, na to, abych někoho upřednostnil jen proto, že je to můj přítel.“

Keating zíral na vzorek Tooheyho županu a v hlavě mu vířilo jediné slovo: pudřenky, proč pudřenky? To je to, co mi vadí; kdyby si tak tu věc sundal.

„Tvoje jméno už neznamená to, co znamenalo dřív, Petře.“

„Říkal jsi ‚upřednostnit přítele‘, Ellsworthi…“ zašeptal.

„Jistěže jsem tvůj přítel. Vždycky jsem byl tvůj přítel. O tom snad nepochybuješ, ne?“

„Ne… to nemůžu, Ellsworthi…“

„No tak se vzchop. Podívej, řeknu ti pravdu. Trochu jsme se s tím zatraceným Cortlandtem zasekli. Má to totiž jeden nepříjemný háček. Snažil jsem se prosadit Gordona Prescotta a Guse Webba – myslel jsem, že je to spíš jejich parketa, nenapadlo mě, že by tě to mohlo tak zajímat. Ale žádný z nich neprošel. Víš, co je dnes největším problémem bydlení? Úspornost, Petře. Navrhnout slušný, moderní byt, jehož nájem by stál patnáct dolarů měsíčně. Pokusil ses někdy vymyslet něco takového? A přesně to se očekává od architekta Cortlandtu – pokud ho někdy najdou. Jistěže v tom hraje roli výběr nájemníků, nájmy se rozloží, rodiny s ročním příjmem dvanáct set dolarů budou platit víc, čímž doplatí rozdíl za rodiny, které berou jen šest set – chápeš, je třeba vyždímat chudáka, aby se pomohlo ještě většímu chudákovi –, ale i tak musí být náklady na stavbu a údržbu co nejnižší. Pánové z Washingtonu už nechtějí žádné další – však víš, co myslím, ty malé státní bytové zástavby, kde jeden byt přijde na deset tisíc dolarů, zatímco soukromník by ho postavil za dva. Cortlandt má sloužit jako vzorový model. Jako příklad pro celý svět. Musí to být ta nejdůmyslnější a nejefektivnější ukázka urbanistické vynalézavosti a stavební úspornosti, jakou kdy svět spatřil. To jsou požadavky velkých šéfů. Gordon ani Gus jejich podmínky splnit nedokázali. Pokusili se, ale byli odmítnuti. A nebyli zdaleka jediní. Nemohl bych tě doporučit, ani když jsi byl na vrcholu své kariéry, Petře. Co bych jim o tobě mohl říct? To, co nabízíš, je jen plyš, pozlátko a mramor, starý dobrý Guy Francon, budova Cosmo-Slotnicku, Frinkova národní banka nebo ten malý Potrat století, který na sebe v životě nevydělá. Oni chtějí milionářské kuchyně za dělnickou mzdu. Myslíš, že bys něco takového zvládl?“

„Já… mám nápady, Ellsworthi. Sleduju, co se děje… studoval… studoval jsem nějaké nové metody… mohl bych…“

„Pokud ano, pak je ten projekt tvůj. Pokud ne, pak ti nepomůže ani mé přátelství. A bůh ví, jak rád bych ti pomohl. Vypadáš jako zmoklá slepice. Mohu pro tebe udělat jen jedno, Petře: přijď zítra za mnou do kanceláře, dám ti všechny podklady, odnes si je domů a uvidíš, zda si s tím poradíš. Zkus to, když o to tak stojíš. Připrav mi předběžné nákresy. Nemohu ti nic slíbit. Ale jestli se tomu alespoň trochu přiblížíš, předám to na příslušných místech a zasadím se veškerým vlivem, jaký snad mám, abys Cortlandt dostal. Víc pro tebe udělat nemohu. Nezáleží to na mně. Záleží to opravdu jen na tobě.“

Keating se na něj díval a nic neříkal. Jeho oči byly plné úzkosti, dychtivosti a bezradnosti.

„Chceš to zkusit, Petře?“

„Ty mě necháš?“

„Jistěže tě nechám. Proč bych tě nenechal? Byl bych šťastný, kdybys zrovna ty byl tím, komu by se to podařilo rozlousknout.“

„A k tomu, jak vypadám, Ellsworthi,“ řekl náhle, „k tomu, jak vypadám… to není proto, že by mi vadilo, že jsem tak neúspěšný… ale protože nechápu, proč jsem se propadl tak… ze samého vrcholu… úplně bez příčiny…“

„Jistě, Petře, takové myšlenky mohou být depresivní. Všechno, co je nevysvětlitelné, člověka děsí. Ale možná by tě to tolik netrápilo, kdyby ses přestal ptát sám sebe, jak to že ses vůbec kdy ocitl na vrcholu… Ale no tak, Petře, usměj se, to byl jen vtip. Když člověk ztratí smysl pro humor, pak už ztratil opravdu všechno.“

Následujícího rána Keating navštívil Ellsworthe Tooheyho v jeho kumbálku v budově Praporu a potom odešel do své kanceláře. Přinesl si s sebou kufřík s údaji o projektu Cortlandtských domovů. Rozložil papíry na velký stůl ve své kanceláři a zamkl za sebou dveře. V poledne požádal jednoho svého projektanta, aby mu přinesl sendvič, a večer si poslal pro další.

„Nechceš s tím pomoct, Péťo?“ zeptal se Neil Dumont. „Můžeme to spolu probrat a zamyslet se…“ Keating zavrtěl hlavou.

Seděl u stolu celou noc. Po chvíli se přestal dívat do papírů a jen seděl a přemýšlel. Nemyslel na čísla a tabulky rozložené před sebou. Ty už prostudoval. Pochopil, že je to nad jeho síly.

Pak si všiml, že se venku rozednilo. Za zamknutými dveřmi uslyšel kroky a pohyb lidí vracejících se do práce a věděl, že právě začal nový pracovní den, tady a po celém městě. Zvedl se, přešel ke svému pracovnímu stolu a vzal do ruky telefonní seznam. Vytočil číslo.

„Tady Petr Keating. Rád bych si domluvil schůzku s panem Roarkem.“

Bože, říkal si, zatímco čekal, ať se s ním nemusím sejít. Ať mě odmítne. Bože, ať mě odmítne a já ho mohu do konce života nenávidět. Ať se s ním nemusím setkat.

„Hodilo by se vám to zítra ve čtyři odpoledne, pane Keatingu?“ ozval se klidný, milý hlas sekretářky. „Pan Roark vás bude očekávat.“

8

Jakmile Roark Petra Keatinga uviděl, bylo mu jasné, že nesmí dát najevo své zděšení – a že už je pozdě: na Keatingových rtech se mihl lehký úsměv, děsivý svým smířeným vědomím vlastního rozkladu.

„Jsi jen o dva roky mladší než já, Howarde, viď?“ bylo první, na co se Keating zeptal, když stanul před tváří, již neviděl celých šest let.

„Já nevím, Petře, asi ano. Je mi třicet sedm.“

„A mně je třicet devět – k tomu není co dodat.“

Došel k židli před Roarkovým stolem a rukou nahmatal její opěradlo. Skleněný pás, tvořící tři stěny Roarkovy kanceláře, ho oslepoval. Zahleděl se na oblohu a na město.

Neměl žádný pocit výšky a budovy mu připadaly, jako by mu ležely u nohou, jako by to nebylo opravdové město, ale pouhé miniatury významných bodů v krajině, nepřiměřeně blízké a malé; měl pocit, že kdyby se shýbl, mohl by kterýkoli z nich vzít do ruky. Viděl auta připomínající černé čárky, kterým trvalo urazit vzdálenost jednoho bloku, představující šířku jeho prstu, tak dlouho, že to vypadalo, jako by se plazila. Viděl kámen a omítku města připomínající substanci, která do sebe pohltila světlo a teď je odrážela zpět v řadách monotónních, svislých ploch zamřížovaných tečkami oken, a každá z těch ploch představovala jeden reflektor, červený, zlatý nebo fialový, mezi nimiž se táhly nepravidelné šmouhy kouřově modré barvy, jež jim dodávala tvar, sklon a vzdálenost. Světlo stoupalo z budov k nebi a proměňovalo jasnou letní modř v nepodstatnou myšlenku, ve vybledlou vodní plochu rozprostřenou nad živým ohněm. Bože můj, pomyslel si Keating, kdo jsou ti lidé, kteří toto všechno stvořili? – A pak si uvědomil, že byl jedním z nich.

Roarkova vzpřímená, vyzáblá postava se na okamžik objevila v úhlu dvou skleněných tabulí za stolem a pak se Roark posadil proti němu.

Keatingovi se vybavili lidé umírající v poušti nebo na moři, kteří jsou tváří v tvář tiché nesmrtelnosti nebe přinuceni mluvit pravdu. A teď, tváří v tvář největšímu městu světa, byl přinucen mluvit pravdu on.

„Howarde, tohle je to, čemu se říká nastavit druhou tvář – to, žes mi dovolil sem přijít?“

Nepřemýšlel o tom, jak zní jeho hlas. Nevěděl tedy, že se v něm ozývá důstojnost.

Roark chvíli mlčel a pozoroval ho; to byla větší změna než odulý obličej.

„Nevím, Petře. Pokud se tím myslí skutečné odpuštění, pak ne. Kdyby mi někdo ublížil, nikdy bych mu to neodpustil. A pokud se tím myslí to, co dělám, pak ano. Nemyslím si, že jeden člověk může druhému ublížit, alespoň ne nijak podstatně. Ani ublížit, ani pomoct. Opravdu ti nemám co odpouštět.“

„Bylo by lepší, kdybys měl pocit, že máš. Nebylo by to tak kruté.“

„Snad.“

„Nezměnil ses, Howarde.“

„Asi ne.“

„Pokud je tohle trest, který mám přijmout – pak chci, abys věděl, že ho přijímám a že ho chápu. Dřív bych si dokonce řekl, že jsem z toho vyvázl snadno.“

„Změnil ses, Petře.“

„Já vím.“

„Mrzí mě, že to pro tebe musí být trest.“

„Já vím, že tě to mrzí. Věřím ti. Ale nemusíš mě litovat. Tohle je to nejmenší. To hlavní jsem si odpykal včera v noci.“

„Když ses rozhodl za mnou přijít?“

„Ano.“

„Pak se tedy už nemáš čeho obávat. Oč jde?“

Keating seděl vzpřímeně a klidně, vůbec ne jako před třemi dny před mužem v županu, ale s téměř sebevědomou smířeností. Mluvil pomalu a bez sebelítosti:

„Jsem parazit, Howarde. Celý život jsem jen parazitoval. Na Stantonu jsi všechny mé nejlepší projekty nakreslil ty. Navrhl jsi první dům, který jsem postavil. Navrhl jsi budovu Cosmo-Slotnicku. Živil jsem se na tobě a na lidech, jako jsi ty, kteří tu žili dávno přede mnou. Na stavitelích Parthenónu, gotických katedrál, prvních mrakodrapů. Kdyby neexistovali, nevěděl bych, jak dát kámen ke kameni. Za celý svůj život jsem k tomu, co dokázali přede mnou jiní, nepřidal ani kliku u dveří. Přivlastnil jsem si, co mi nepatřilo, a nedal jsem za to na oplátku nic. Nemám totiž co. Teď před tebou nic nepředstírám, Howarde, a dobře vím, o čem mluvím. Přišel jsem tě znovu požádat, abys mě zachránil. Jestli mě chceš vyhodit, udělej to hned.“

Roark pomalu zavrtěl hlavou a pohybem ruky ho mlčky pobídl, aby pokračoval.

„Předpokládám, že víš, že jsem jako architekt skončil. Tedy, zatím ne úplně, ale skoro. Jiní mohou takhle pokračovat ještě pár let, ale já, vzhledem k tomu, čím jsem býval, nemohu. Nebo vzhledem k tomu, za co mě druzí považovali. Lidé člověku nepromíjejí, když to s ním jde z kopce. Musím naplňovat jejich představu. A to mohu dělat jen tak, jak jsem dosud dělal všechno ostatní. Abych zachránil jméno, které nemám právo nosit, potřebuji slávu, kterou si nezasloužím, za úspěchy, kterých jsem nedosáhl. Dostal jsem poslední šanci. Vím, že je poslední. A vím, že ji nedokážu naplnit. Nenesu ti žádnou svou slátaninu, abys mi ji opravil. Přišel jsem tě požádat, abys mi to nakreslil a dovolil mi se pod to podepsat.“

„Co je to za práci?“

„Cortlandtské domovy.“

„Ten bytový projekt?“

„Ano. Slyšel jsi o něm?“

„Vím o něm všechno.“

„Zajímá tě bytová výstavba, Howarde?“

„Kdo ti to nabídl? Jaké jsou požadavky?“

Keating začal vysvětlovat, přesně a nevzrušeně mu líčil svůj rozhovor s Tooheym, jako by to bylo shrnutí soudního protokolu, který četl kdysi dávno. Vytáhl z kufříku papíry, rozložil je na stůl a pokračoval ve vysvětlování. Roark se na něj díval a jednou ho přerušil: „Počkej, Petře. Počkej chvíli.“ Keating čekal dlouho. Pozoroval, jak se Roarkova ruka tápavě posunuje po papíře, věděl však, že se Roark nedívá do papírů. Pak Roark řekl: „Pokračuj“, a Keating poslušně pokračoval, aniž by se ho na něco ptal.

„Vím, že nemáš jediný důvod to pro mne udělat,“ řekl nakonec. „Jestli dokážeš najít řešení jejich problému, můžeš za nimi jít a postavit to sám.“

Roark se usmál. „Myslíš, že bych přes Tooheyho prošel?“

„Ne. Myslím, že bys neměl šanci.“

„Kdo ti řekl, že mě zajímá výstavba bytů?“

„Kterého architekta nezajímá?“

„Máš pravdu, zajímá mě. Ale ne tak, jak si myslíš.“

Vstal. Byl to svižný pohyb, netrpělivý a napjatý. Keating si najednou pomyslel, že je to zvláštní vidět u Roarka potlačované vzrušení.

„Potřebuju si to rozmyslet, Petře. Nech mi to tady. A zítra večer se stav u mě doma. Do té doby se rozhodnu.“

„Takže mě… neodmítáš?“

„Zatím ne.“

„Ty bys… po tom všem, co se stalo…?“

„A co se stalo?“

„Chceš říct, že zvážíš…“

„Nemůžu ti teď nic říct, Petře. Musím si to rozmyslet. Zatím s tím nepočítej. Třeba od tebe budu chtít něco nesplnitelného.“

„Cokoli, Howarde. Žádej cokoli.“

„Promluvíme si o tom zítra.“

„Howarde, jak… jak ti můžu poděkovat, už jen za to, že…“

„Neděkuj mi. Jestli to udělám, pak pro to budu mít své důvody. A vydělám na tom stejně jako ty. Možná i víc. Jen nezapomeň, že nedělám nic podle někoho jiného.“

Následujícího večera přišel Keating k Roarkovi domů. Nedokázal říct, zda byl nedočkavý nebo ne. Modřina se rozlila do šíře. Dokázal jednat; nedokázal přemýšlet.

Stál uprostřed Roarkova pokoje a pomalu se rozhlížel kolem sebe. Býval vděčný za všechny ty věci, které mu Roark nikdy neřekl. Ale pojmenoval je sám, když se teď zeptal:

„Tohle je Enrightův dům, co?“

„Ano.“

„To jsi stavěl ty?“

Roark přikývl a řekl: „Posaď se, Petře.“ Věděl, o co jde.

Keating si přinesl svůj kufřík, postavil ho na zem a opřel ho o židli. Kufřík byl napěchovaný a vypadal těžce; zacházel s ním opatrně. Pak rozpřáhl paže, zapomněl je vrátit zpátky a zeptal se:

„Tak co?“

„Petře, umíš si na chvilku představit, že jsi na světě úplně sám?“

„Ten pocit mám už tři dny.“

„Ne. Tak jsem to nemyslel. Dokázal bys zapomenout na to, že tě naučili všechno papouškovat, a pokusil se myslet, hodně myslet, svou vlastní hlavou? Chtěl bych, abys určité věci pochopil. To je má první podmínka. Řeknu ti, co chci. Když se na to budeš dívat jako většina lidí, řekneš, že na tom nic není. Ale pokud to řekneš, nebudu tu práci moct vzít. Ne, dokud opravdu nepochopíš, sám za sebe, jak je to důležité.“

„Pokusím se, Howarde. Myslel jsem to… včera vážně.“

„Já vím, kdyby to tak nebylo, byl bych tě poslal pryč hned včera. Proto si myslím, že bys to mohl pochopit a podílet se na tom svým dílem.“

„Ty to chceš vzít?“

„Možná. Pokud mi nabídneš dost.“

„Howarde – cokoli budeš chtít. Cokoli. Dal bych svou duši…“

„To je právě to, co chci, abys pochopil. Prodat svou duši je to nejjednodušší. To dělá každý člověk každou minutu svého života. Kdybych tě ale požádal, aby sis svou duši uchoval – pochopil bys, proč je to mnohem těžší?“

„Ano… ano, myslím, že ano.“

„Tak vidíš. Pokračuj. Chci, abys mi řekl, proč bych měl podle tebe Cortlandt dělat. Chci, abys mi udělal nabídku.“

„Můžu ti dát celý svůj honorář. Nepotřebuju ho. Můžeš mít dvakrát tolik. Dám ti dvakrát tolik co oni.“

„Vymysli něco lepšího, Petře. Tímhle si mě chceš získat?“

„Zachránil bys mi tím život.“

„Napadá tě jediný důvod, proč bych ti měl zachraňovat život?“

„Ne.“

„Takže?“

„Je to významná veřejná zakázka, Howarde. Dobročinná akce. Pomysli na ty chudáky, co žijí v chudinských čtvrtích. Když jim poskytneš slušné pohodlí, které budou schopni zaplatit ze svých příjmů, budeš odměněn pocitem, žes vykonal dobrý skutek.“

„Včera jsi byl upřímnější, Petře.“

Keating sklopil oči a tiše hlesl:

„Hrozně by tě to bavilo.“

„Ano, Petře. Teď mluvíš mou řečí.“

„Co tedy chceš?“

„Dobře mě poslouchej. Zabývám se problémem levného bydlení už léta. Nikdy jsem při tom nemyslel na chudáky v chudinských čtvrtích. Myslel jsem na možnosti tohoto světa. Na nové materiály, prostředky, šance, které stačí uchopit a využít. Všude kolem nás je tolik důkazů lidské geniality. Je tolik skvělých možností, které lze zkoumat. Stavět levně, jednoduše, inteligentně. Měl jsem spoustu času se tomu věnovat. Po Stoddardově chrámu jsem neměl moc práce. Nečekal jsem, že to někdy zužitkuji. Pracoval jsem, protože se nemůžu jen tak dívat na nějakou hmotu a neříkat si: Co by s tím šlo udělat? A jakmile si to řeknu, musím to udělat. Najít odpověď, zlomit tu věc. Pracoval jsem na tom léta. Bavilo mě to. Pracoval jsem na tom, protože to byl problém, který jsem chtěl vyřešit. Chceš vědět, jak postavit bytovou jednotku za patnáctidolarový měsíční nájem? Ukážu ti, jak ji postavit za desetidolarový.“

Keating se bezděčně posunul dopředu.

„Ale nejdřív chci, aby ses zamyslel a řekl mi, co mě přimělo, abych tomu věnoval celé roky. Peníze? Sláva? Láska k bližnímu? Altruismus?“ Keating zvolna zavrtěl hlavou. „Dobře. Začínáš chápat. Takže ať uděláme cokoli, nemluvme o chudácích z chudinských čtvrtí. Ti s tím nemají nic společného, ačkoli bych nezáviděl nikomu, kdo by to musel vysvětlovat nějakým hlupákům. Víš, mě nikdy nezajímají klienti, ale jejich stavební požadavky. Ty jsou součástí tématu a problému mé budovy, podobně jako stavební materiál – podobně jako cihly a ocel. Cihly a ocel však nejsou mou motivací. Ani klienti ne. Jsou to jen mé pracovní prostředky. Než můžeš udělat něco pro druhé, musíš nejprve umět uskutečňovat své plány, Petře. Ale abys dokázal uskutečnit své plány, musí tě bavit právě jejich uskutečňování, ne jejich vedlejší důsledky. Práce, ne lidé. Své vlastní konání, ne nějaký možný předmět své dobročinnosti. Budu rád, když lidé, kteří to potřebují, najdou lepší bydlení v domě, který navrhnu. Ale to není důvod mé práce. Ani její smysl. Ani její ocenění.“

Přešel k oknu a zahleděl se na světla města, blikající v temné řece.

„Včera jsi řekl: Kterého architekta nezajímá problém levného bydlení? Mně je celý ten nápad protivný. Myslím, že je to záslužný čin – poskytnout člověku, který má patnáct dolarů týdně, slušný byt. Ale ne na náklady druhých. Ne, když se kvůli tomu musí zvýšit daně a nájmy ostatních lidí a když člověk, který si vydělává čtyřicet, musí bydlet v krysí noře. Přesně to se v New Yorku děje. Nikdo si nemůže dovolit moderní byt – jen ti nejbohatší a pak ti, co jsou na podpoře. Viděl jsi ty upravené paláce, ve kterých musí žít průměrní manželé, kteří si na sebe vydělávají vlastníma rukama? Viděl jsi jejich kuchyně v místnosti plné instalačních trubek, jež kdysi sloužila jako komora? V takových podmínkách musí žít jen proto, že nejsou dostatečně neschopní. Vydělávají čtyřicet dolarů týdně, a nemají proto nárok být zařazeni do projektu bytové výstavby. Ale jsou to právě oni, kdo ten zatracený projekt platí. Z daní, které odvádějí. A daně zvyšují jejich vlastní nájem. A tak se musí přestěhovat z upraveného paláce do neupraveného a z něj pak do bytu u železnice. Nechci nijak poškozovat člověka, který je hoden patnácti dolarů týdně. Ale nechápu sakra, proč by na to měl doplácet člověk, který si vydělá čtyřicet – navíc na úkor někoho neschopnějšího. Jistě, je na to spousta teorií a celé svazky rozprav. Ale podívej se na výsledky. A přesto se architekti o státní bytovou výstavbu doslova perou. Znáš snad architekta, který by nejásal nad plánovanou městskou výstavbou? Rád bych se ho zeptal, kde bere jistotu, že schválený plán bude ten jeho? A když bude, jakým právem ho chce vnucovat druhým? A když nebude, co se stane s jeho prací? Asi by mi řekl, že mu o nic z toho nejde. Že mu jde o týmovou práci, zasedání, spolupráci a vzájemnou výpomoc. A výsledkem by byl ‚Pochod staletí‘. Petře, každý z toho vašeho osmičlenného týmu odvedl sám za sebe lepší práci, než co jste zplodili dohromady. Zkus si někdy položit otázku, proč to tak asi je.“

„Myslím, že to vím… Ale Cortlandt…“

„Ano, Cortlandt. Řekl jsem ti teď všechno, čemu nevěřím, abys pochopil, co chci a co mám právo chtít. Nevěřím státní výstavbě bytů. Nechci slyšet nic o jejím ušlechtilém účelu. Nemyslím si, že je ušlechtilý. Ale ani na tom nezáleží. To není to, co mě nejvíc zajímá. Nezajímá mě, kdo bude v tom domě bydlet ani kdo si stavbu objednal. Zajímá mě jen ten dům. Má-li být postaven, ať je postavený dobře.“

„Ty… ho chceš postavit?“

„Celá ta léta, co jsem na tom problému pracoval, jsem nikdy nedoufal, že bych snad někdy mohl vidět výsledky své práce využité v praxi. Zakázal jsem si doufat. Bylo mi jasné, že nemůžu čekat, že by se mi naskytla příležitost ukázat, co se dá udělat ve velkém měřítku. Ta tvoje státní výstavba, kromě jiného, vyhnala ceny ve stavebnictví tak vysoko, že si soukromí majitelé nemohou projekty takových rozměrů a za tak nízké nájmy dovolit financovat. A stát by mi nikdy žádnou takovou zakázku nezadal. To jsi pochopil sám. Řekl jsi, že nemám šanci se přes Tooheyho dostat. A on není jediný. Žádná skupina, rada, představenstvo ani žádný výbor mi nikdy žádnou práci nesvěřily, ať už byla hrazená ze státních či soukromých prostředků, pokud za mne nebojoval někdo jako Kent Lansing. Má to svůj důvod, ale ten teď nemusíme rozebírat. Chci jen, abys věděl, že si uvědomuji, že tě potřebuji, takže to, co uděláme, bude férová výměna.“

„Ty potřebuješ mě?“

„Petře, mě ta zakázka velmi láká. Chci to sídliště vidět. Chci ho vidět skutečné, žijící svým životem, fungující. Ale všechno, co žije, má svou jednotu. Víš, co to znamená? Že je to jeden celek, ryzí, úplný, nenarušený. Víš, co je tím jednotícím principem? Myšlenka. Jedna jediná myšlenka, která tu věc a každou její část stvořila. Myšlenka, již nemůže nikdo změnit ani se jí dotknout. Chci udělat návrh Cortlandtu. Chci ho vidět stát. Chci ho vidět postavený přesně podle svého návrhu.“

„Howarde… na to ti nemohu říct: ‚To bude hračka‘.“

„Takže mi rozumíš?“

„Rozumím.“

„Rád dostávám za práci zaplaceno. Ale toho se tentokrát klidně vzdám. Mám rád, když lidé vědí, že jsem tu práci dělal já. Ale i toho se můžu vzdát. Mám rád, když jsou nájemníci spokojeni s mou prací. Ale na tom až tak nezáleží. Jediné, na čem záleží, co je mým cílem, mou odměnou, mou alfou i omegou, bude ta práce sama. Moje práce podle mých představ. Petře, neexistuje nic jiného, co bys mi místo toho mohl nabídnout. Pokud mi ale nabídneš toto, můžeš mít všechno, co ze sebe dokážu vydat. Mou práci podle mých představ. Soukromý, osobní, sobecký, egoistický důvod. Jinak to neumím. Takový jsem.“

„Ano, Howarde. To chápu. Sám za sebe.“

„Takže toto je má nabídka: Navrhnu Cortlandt. Ty se pod něj podepíšeš. Necháš si celý honorář. Ale zaručíš mi, že bude postavený přesně tak, jak ho nakreslím.“

Keating se na něho podíval a úmyslně na něm na chvíli spočinul klidným pohledem.

„Dobře, Howarde.“ Pak dodal: „Neodpověděl jsem hned, abys věděl, že rozumím tomu, co po mně žádáš a co ti slibuji.“

„Víš, že to nebude lehké?“

„Vím, že to bude příšerně těžké.“

„Bude. Protože jde o tak velký projekt. Tím těžší, že je to státní projekt. Bude do toho mluvit spousta lidí, každý z nich bude mít určitou autoritu a každý ji bude chtít nějakým způsobem uplatnit. Bude to těžká bitva. Budeš muset mít stejnou odvahu, kterou mám já díky svému přesvědčení.“

„Budu se tím řídit, Howarde.“

„Nedokážeš to, pokud nepochopíš, že tě zavazuji něčím mnohem posvátnějším – nebo ušlechtilejším, chceš-li – než je jakýkoli dobročinný účel, jejž bys mohl jmenovat. Pokud nepochopíš, že to nedělám z laskavosti, že to nedělám pro tebe ani pro budoucí nájemníky, ale jen sám pro sebe a že na to nemáš žádné právo kromě toho, o kterém jsme mluvili.“

„Rozumím, Howarde.“

„Způsob, jak toho dosáhnout, si budeš muset vymyslet sám. Budeš muset sepsat se svými šéfy neprůstřelnou smlouvu a pak bojovat se všemi byrokraty, kteří se kolem tebe budou v následujícím roce anebo letech každou minutu vynořovat. Jedinou zárukou mi bude tvé slovo. Chceš mi ho dát?“

„Dávám ti své slovo.“

Roark vytáhl z kapsy dva listy strojopisu a podal mu je.

„Podepiš to.“

„Co to je?“

„Smlouva mezi námi dvěma stvrzující podmínky naší dohody. Jedna kopie pro každého. Pravděpodobně by stejně neměla žádnou právní platnost. Ale mohu ji použít jako výhrůžku. Nemohu na tebe podat žalobu, ale mohu to zveřejnit. Pokud ti jde o prestiž, nemůžeš si dovolit, aby tohle vyšlo najevo. Kdybys náhodou někdy ztrácel odvahu, nezapomeň, že když to vzdáš, přijdeš o všechno. Ale pokud své slovo dodržíš, dávám ti já svoje – je to tu černé na bílém –, že nikdy nikomu neprozradím, o čem tu teď mluvíme. Cortlandt bude tvůj. V den, kdy bude dokončen, ti pošlu tenhle papír zpátky a ty ho můžeš spálit, jestli budeš chtít.“

„Dobře, Howarde.“

Keating se podepsal, podal pero Roarkovi a ten připojil svůj podpis.

Keating chvíli mlčky seděl a hleděl na Roarka. Pak pomalu promluvil, jako by se snažil sám pro sebe zformulovat nejasnou podobu nějaké myšlenky.

„Každý by řekl, že jsi blázen… Každý by řekl, že já z toho mám všechno a…“

„Budeš mít všechno, co ti může dát společnost. Necháš si všechny peníze. Všechna sláva a čest, které ti bude chtít případně někdo projevovat, budou tvoje. Bude ti patřit vděk budoucích nájemníků. A já – já si vezmu to, co nikdo nikomu dát nemůže, co si člověk může dát pouze sám. Postavím Cortlandt.“

„To je víc, než co z toho budu mít já, Howarde.“

„Petře!“ Roarkův hlas zněl vítězně. „Ty jsi to pochopil?“

„Ano…“

Roark dosedl na hranu stolu a lehce se zasmál; byl to ten nejšťastnější zvuk, jaký kdy Keating slyšel.

„Ono to půjde, Petře. Půjde to. Bude to fungovat. Víš, že jsi udělal něco báječného? Kdybys mi poděkoval, všechno bys zkazil.“

Keating jen přikývl.

„A teď už se konečně uvolni, Petře. Dáš si něco k pití? Podrobnosti dnes probírat nebudeme. Udělej si pohodlí a trochu si na mě zvykni. Přestaň se mě bát. Zapomeň na všechno, cos mi včera říkal. Tohle to smazalo. Začínáš od začátku. Jsme teď partneři. Máš v tom svůj díl práce. Právoplatný díl. To je mimochodem moje představa spolupráce. Ty se postaráš o lidi. Já to postavím. Oba uděláme to, co umíme nejlépe, jak nejlépe to umíme.“

Přistoupil ke Keatingovi a podal mu ruku.

Keating zůstal sedět s hlavou skloněnou a nabídnutou ruku přijal. Na okamžik ji stiskl.

Když mu Roark přinesl sklenici s pitím, Keating se třemi lačnými loky napil a rozhlédl se po místnosti. Jeho prsty svíraly sklenici pevně, paži držel nehybně, a přesto se led ve sklenici občas bez zjevné příčiny rozcinkal.

Přejížděl po místnosti a po Roarkovi těžkým pohledem. V duchu si říkal, nedělá to schválně, nechce mě ranit, nemůže si pomoct, neuvědomuje si to – je to v celém jeho těle, ten výraz tvora, který je rád, že žije. A uvědomil si, že nikdy opravdu nevěřil tomu, že by se nějaký živý tvor mohl někdy radovat z daru své existence.

„Jsi… tak mladý, Howarde… Tak mladý… Jednou jsem tě nařkl z toho, že jsi moc starý a vážný… Pamatuješ, když jsi pro mě pracoval u Francona?“

„Nech to být, Petře. Šlo nám to tak dobře bez vzpomínání.“

„To proto, že jsi šlechetný. Ne, počkej, nemrač se. Nech mě domluvit. Musím ti něco říct. Já vím, že ty o tom mluvit nechceš. Bože, jak jsem se bál, že o tom někdy začneš mluvit! Musel jsem se proti tomu obrnit, tehdy v noci – proti všemu, co bys mi mohl vrátit. Ale tys to neudělal. Kdyby to teď bylo obráceně a já byl na tvém místě – umíš si představit, co bych ti udělal nebo řekl? Ty nejsi dost samolibý.“

„Jak to že ne? Jsem samolibý až moc. Pokud tomu tak chceš říkat. S nikým se nesrovnávám. Nikdy o sobě nepřemýšlím ve vztahu k někomu jinému. Prostě se odmítám stát něčeho součástí. Jsem vyslovený egoista.“

„Ano. To jsi. Ale egoisti nebývají šlechetní. A ty jsi. Jsi ten nejegoističtější a nejšlechetnější člověk, jakého znám. A to nedává smysl.“

„Možná že nedávají smysl ty pojmy. Vnímáme jejich význam jako něco samozřejmého, ale možná znamenají něco úplně jiného. Ale tím se teď nezabývejme. Když už chceš o něčem mluvit, pojďme mluvit o tom, co máme před sebou.“ Naklonil se a vyhlédl ven z otevřeného okna. „Bude stát tamhle. Ten černý pruh, to je pozemek Cortlandtu. Až bude postavený, budu se na něj moct dívat z okna. Stane se součástí města. Už jsem ti někdy řekl, jak moc mám tohle město rád, Petře?“

Keating polkl poslední kapky ze své sklenice.

„Už radši půjdu, Howarde. Nějak se… dneska necítím.“

„Ozvu se ti za pár dní. Sejdeme se radši tady. Do kanceláře za mnou nechoď. Nebylo by dobré, aby tě tam vídali – někdo by se mohl dovtípit. Mimochodem, později, až budu mít výkresy hotové, je stejně budeš muset překreslit svou rukou. Někteří lidé by mohli můj rukopis poznat.“

„Ano… Dobře…“

Keating vstal a na okamžik nejistě sklouzl pohledem ke svému kufříku. Pak ho zvedl. Zamumlal něco na rozloučenou, sebral klobouk a zamířil ke dveřím. Tam se zastavil a znovu se podíval na kufřík.

„Howarde… chtěl jsem ti něco ukázat.“

Vrátil se zpátky a položil kufřík na stůl.

„Nikomu jsem to ještě neukázal.“ Jeho prsty neobratně zápolily s přezkami. „Ani matce, ani Ellsworthi Tooheymu… Rád bych, abys mi jen řekl, jestli vůbec…“

Podal Roarkovi šest svých pláten.

Roark si prohlédl každé zvlášť. Věnoval tomu víc času, než bylo třeba. Když si byl jist, že může zvednout oči, zavrtěl mlčky hlavou jako odpověď na to, co Keating nevyslovil.

„Je příliš pozdě, Petře,“ řekl mírně.

Keating přikývl. „Myslel jsem si to.“

Když Keating odešel, opřel se Roark o dveře a zavřel oči. Přemohla ho nesnesitelná lítost.

Nic takového dosud nikdy necítil – ani když se mu Henry Cameron složil v ateliéru k nohám, ani když viděl Stevena Malloryho plakat na posteli. To všechno byly čisté okamžiky. Ale toto byla lítost – setkání s člověkem, jenž ztratil smysl i naději, pocit konečnosti, nemožnosti vykoupení. V tom pocitu byl i stud – stud za to, že musel nad nějakým člověkem vynést rozsudek, že musel poznat cit, v němž nebyla ani špetka úcty.

Toto je lítost, říkal si, a pak v údivu zvedl hlavu. Znovu si uvědomil, že se světem musí být něco hrozně v nepořádku, když může tento zrůdný pocit považovat za ctnost.

9

Seděli na břehu jezera – Wynand shrbený na velkém kameni, Roark natažený na zemi, Dominika ve vzpřímeném sedu; její strnulé tělo vyrůstalo ze středu světlemodrého kruhu sukně rozhozené na trávě.

Na kopci nad nimi stál Wynandův dům. Krajina stoupala v terasovitých plošinách pozvolna, určujíc strmost svahu. Dům měl tvar vodorovných obdélníků směřujících vzhůru k ostré vertikále; sada zmenšujících se kostek představujících jednotlivé místnosti, velikostí a tvarem vytvářejících jednotlivé stupně do sebe zapadajících poschodí. Jako by se z širokého obývacího pokoje v přízemí zvedla ruka a plynulým, souvislým dotekem vytvarovala další stupně, pak se zastavila a pokračovala dál v přerývaných pohybech, stále kratších a prudších, až se nakonec odtrhla a zmizela kdesi v nebi. Jako by rytmus pozvolného stoupání postupně zesiloval, zvýrazňoval se a zrychloval, až nakonec propukl do závěrečných staccatových akordů.

„Rád se na něj dívám tady odsud,“ řekl Wynand. „Seděl jsem tu včera celý den a pozoroval, jak se na něm mění světlo. Když vymýšlíš budovu, Howarde, víš přesně, co s ní v kterém okamžiku a z kterého úhlu světlo udělá? Hlídáš si pohyb slunce?“

„Jistě,“ odpověděl Roark, aniž zvedl hlavu. „Tady ho ovšem bohužel hlídat nemůžu. Slez dolů, Gaile. Stíníš mi. Chci, aby mi slunce svítilo na záda.“

Wynand seskočil do trávy. Roark ležel natažený na břiše, obličej zabořený do ohnuté paže, oranžové vlasy na rukávu bílé košile, druhou ruku nataženou, dlaň položenou v trávě. Dominika pozorovala stébla trávy mezi jeho prsty. Prsty se občas pohnuly a s líným, smyslným požitkem trávu pomačkaly.

Jezero se rozprostíralo za nimi jako rovná plocha s tmavými okraji, jako by se stromy v dálce přibližovaly, aby ho na noc uzavřely do sebe. Slunce rozřízlo hladinu zářivým pruhem. Dominika se podívala nahoru na dům a pomyslela si, že by ráda stála tam nahoře u okna, hleděla dolů na tu bílou postavu pod kopcem nataženou na opuštěném břehu s rukou na zemi, vyčerpanou a prázdnou.

Bydlela v domě už měsíc. Nikdy by si nemyslela, že v něm bude doopravdy bydlet. Pak jí jednou Roark řekl: „Za deset dnů bude váš dům hotov, paní Wynandová.“ A ona odpověděla: „Děkuji, pane Roarku.“

Zvykla si na ten dům, na dotek jeho zábradlí na své ruce, když stoupala po schodech, na stěny uzavírající vzduch, který dýchala. Zvykla si na vypínače, které tiskla, když večer rozsvěcela světla, na elektrické kabely, jež rozmístil do zdí, na vodu, která, když otočila kohoutkem, vytékala z vodovodních trubek, jež nechal položit; na teplo otevřeného ohně vycházející za srpnových večerů z krbu, postaveného podle jeho nákresu kámen po kameni. Říkala si: Každý můj okamžik… každá moje potřeba… Říkala si: Proč ne? Moje tělo je přesně takové – plíce, žíly, nervy, mozek – všechno pod stejnou kontrolou. Připadala si s domem srostlá.

Zvykla si na noci, kdy ležíc ve Wynandově náručí, otevírala oči, aby spatřila obrys Roarkem navržené ložnice, a zatínala zuby, aby potlačila mučivou slast, jež byla napůl odpovědí, napůl výsměchem nenasycenému hladu v jejím těle, a vzápětí se jí odevzdala, nevědouc, který muž ji uspokojil, který z nich, anebo zda to nebyli oba.

Wynand ji pozoroval, když kráčela místnostmi, sestupovala po schodech, stála u okna. Slyšela, jak jí říká: „Netušil jsem, že i dům se dá navrhnout pro nějakou ženu, jako šaty. Škoda že to nemůžeš vidět mýma očima, že nemůžeš vidět, jak dokonale ti ten dům padne. Každý úhel, každá část každého pokoje vytváří tvé pozadí. Je vyměřen na tvou výšku, na tvoje tělo. Dokonce i povrch zdí ladí zvláštním způsobem s tvou pletí. Je to Stoddardův chrám, ale určený pro jediného člověka, a je můj. To je to, co jsem chtěl. Město se tě tu nemůže dotknout. Vždycky jsem měl pocit, že mi tě město vezme. Ten dům mi dal všechno, co mám. Nevím, proč mám pořád pocit, že za to budu muset jednou něčím zaplatit. Ale tady jsi v bezpečí a patříš mi.“ Chtělo se jí křičet: Gaile, tady mu patřím víc než kdy dřív.

Roark byl jediným hostem, kterému Wynand dovolil vstoupit do jejich nového domu. Zvykla si na Roarkovy víkendové návštěvy. To bylo nejtěžší. Věděla, že k nim nejezdí proto, aby ji mučil, ale prostě proto, že ho Wynand pozval a protože býval s Wynandem rád. Utkvělo jí, jak mu jednou večer s rukou na zábradlí schodiště vedoucího nahoru do její ložnice řekla: „Na snídani můžete přijít kdykoli, pane Roarku. Stačí zazvonit v jídelně na zvonek.“ „Děkuji, paní Wynandová. Dobrou noc.“

Jednou ho na okamžik uviděla samotného. Bylo to brzy ráno; celou noc nespala, myslela na něj v pokoji na opačném konci domu; vyšla ven, než se dům vzbudí. Pustila se dolů z kopce a pocítila úlevu v nepřirozené nehybnosti země, v nehybnosti plného denního světla bez slunce, v nehybnosti listí a průzračného, čekajícího ticha. Náhle za sebou zaslechla kroky. Zastavila se a opřela o kmen stromu. Měl přes rameno přehozené plavky, šel se vykoupat do jezera. Zastavil se před ní a oba zůstali stát proti sobě, stejně nehybní jako zem kolem nich, a pozorovali jeden druhého. Nepromluvil, obrátil se a pokračoval dál v cestě. Ona zůstala opřená o strom a po chvíli se vrátila do domu.

Teď, sedíc u jezera, slyšela, jak mu Wynand říká:

„Vypadáš jako ten nejlínější tvor na světě, Howarde.“

„Taky že jsem.“

„V životě jsem nikoho neviděl tak odpočívat.“

„Tak někdy zkus tři noci za sebou nespat.“

„Říkal jsem ti, abys přijel už včera.“

„Nešlo to.“

„Hodláš nám tu vypustit duši?“

„To by se mi líbilo. Je to tu úžasné.“ Zvedl hlavu a oči se mu smály, jako by tu budovu na kopci ještě nikdy neviděl, jako by nemluvil o ní. „Takhle bych chtěl umřít, natažený na nějakém břehu, jako je tenhle, jen zavřít oči a už se nikdy nevrátit.“

Pomyslela si: Myslí na totéž co já – to máme pořád společné – tomu by Gail nerozuměl. – Ne on a Gail, aspoň pro jednou – ale on a já.

Wynand řekl: „Jsi blázen. To přece vůbec nejsi ty, ani náhodou. Kvůli čemu se tak honíš? Co to je?“

„Větrací šachty, momentálně. Velmi zatvrzelé větrací šachty.“

„Pro koho?“

„Pro klienty… Mám teď nejrůznější klienty.“

„To musíš pracovat i v noci?“

„Ano – pro tyhle lidi ano. Je to velmi výjimečná práce. Ani si ji nemohu brát do kanceláře.“

„O čem to mluvíš?“

„O ničem. Toho si nevšímej. Skoro spím.“

Pomyslela si: Toto je pocta Gailovi, ta důvěra odevzdanosti – odpočívá jako kočka – a kočky odpočívají jen s lidmi, s kterými je jim dobře.

„Po obědě tě dotlačím nahoru do pokoje a zamknu za tebou dveře,“ prohlásil Wynand, „dokud se nevyspíš aspoň dvanáct hodin.“

„Tak jo.“

„Nechceš si ráno přivstat? Že bychom si před svítáním zaplavali v jezeře.“

„Pan Roark je unavený, Gaile,“ řekla Dominika úsečně.

Roark se opřel o loket, aby se na ni podíval. Viděla jeho oči, přímé, chápavé.

„Začínáš mít zlozvyky typického venkovana, Gaile,“ prohlásila, „když nutíš hosty z města do venkovských činností, na které nejsou zvyklí.“ A v duchu si říkala: Nech mi ho – ten jediný okamžik, kdy jsi šel k jezeru – nedovol Gailovi, aby mi vzal i to, stejně jako všechno ostatní. „Nemůžeš panu Roarkovi poroučet, jako by byl zaměstnancem Praporu.“

„Neznám nikoho, komu bych poroučel tak rád jako panu Roarkovi,“ prohlásil Wynand pobaveně, „kdykoli mám šanci, že mi to projde.“

„Jenže ti to prochází pořád.“

„Nevadí mi podrobovat se příkazům, paní Wynandová,“ řekl Roark. „Od tak schopného muže, jako je Gail, je rád přijmu.“

Nech mě tentokrát vyhrát, myslela si, prosím tě, nech mě tentokrát vyhrát – vždyť ti to nic neudělá – je to hloupost a nic to neznamená – ale odmítni ho, odmítni ho pro ten jediný okamžik zastavení, který nepatřil jemu.

„Potřebujete si odpočinout, pane Roarku. Měl byste si zítra přispat. Řeknu služebnictvu, aby vás nerušili.“

„Ale ne, díky, za pár hodin budu fit, paní Wynandová. Rád si chodím před snídaní zaplavat. Zaklepej na mě, až budeš hotov, Gaile, a půjdeme k jezeru společně.“

Podívala se na jezero a na kopce, kde nebyla jediná známka lidského života, žádný jiný dům, všude jen voda, stromy a slunce, jejich vlastní svět, a pomyslela si, že má pravdu – patřili k sobě – všichni tři.

Výkresy Cortlandtského sídliště představovaly šest patnáctiposchoďových budov, z nichž každá měla tvar nepravidelné hvězdíce s jednotlivými rameny vybíhajícími od středové šachty. V šachtách byly umístěny výtahy, schodiště, topné systémy a veškeré ostatní rozvody. Byty se rozbíhaly paprskovitě od středu ve tvaru širokých trojúhelníků. Prostor mezi jednotlivými rameny umožňoval přístup světla a vzduchu ze tří stran. Stropy byly z prefabrikovaných panelů, vnitřní stěny byly z plastových desek, nevyžadujících žádnou omítku ani malbu, veškeré rozvody byly vedeny v kovových kanálcích po obvodu podlah tak, aby je bylo možno v případě potřeby kdykoli bez nákladných demoličních prací otevřít a vyměnit, kuchyně a koupelny byly plně prefabrikované jednotky, vnitřní příčky byly z lehkého kovu, který se dal zasunout do zdi, čímž vznikla jedna velká místnost, anebo vytáhnout a prostor předělit, chodeb a vstupních hal bylo jen minimálně, aby jejich úklid a údržba nevyžadovaly vysoké náklady a příliš práce.

Ellsworth Toohey se na půdorysy, které před ním Keating rozložil na stole, ani nepodíval. Zíral na výkresy prostorového zobrazení. Zíral s otevřenými ústy.

Pak zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál.

„Petře,“ řekl, „ty jsi geniální.“

Pak dodal: „Myslím, žes přesně pochopil, o co mi šlo.“ Keating na něj hleděl bez výrazu, bez zvědavosti. „Podařilo se ti to, oč usiluji celý život, oč usilovali lidé po celá staletí. Klobouk dolů, Petře, máš mou úctu a obdiv.“

„Prohlédni si také půdorysy,“ řekl Keating netečně. „Nájem vychází na deset dolarů.“

„O tom vůbec nepochybuji. Nemusím se ani dívat. Ano, Petře, to projde, nedělej si starosti. Toto přijmou. Gratuluji, Petře.“

„Ty zatracený blázne!“ řekl Gail Wynand. „O co ti jde?“

Hodil po Roarkovi výtisk Praporu, otevřený na jedné z vnitřních stran. Byla na ní fotografie, pod níž stál titulek: „Architektonický návrh Cortlandtského sídliště, projektu státní bytové výstavby s rozpočtem na patnáct milionů dolarů, který má být postaven v Astorii ve státě Long Island; Keating & Dumont, architekti.“

Roark se podíval na fotografii a zeptal se: „A co má být?“

„Ty moc dobře víš, co má být. Myslíš si, že si vybírám exponáty do své galerie podle podpisu umělce? Jestli tohle dělal Petr Keating, tak klidně sním všechny výtisky dnešního Praporu.“

„Tohle dělal Petr Keating, Gaile.“

„Blázne. Co tím sleduješ?“

„Pokud tomu, co říkáš, nechci rozumět, tak tomu rozumět nebudu, ať řekneš cokoli.“

„Ale? Třeba by se ti rozsvítilo, kdybych otiskl příběh o tom, jak Howard Roark navrhl jistý projekt bytové výstavby, což by byla super exkluzivní bomba a zároveň výsměch jistému panu Tooheymu, který stojí za většinou těchhle zatracených projektů.“

„Otiskni to a já tě u soudu rozcupuju na kousky.“

„Nepovídej!“

„Ano. Nech to být, Gaile. Nevidíš, že o tom nechci mluvit?“

Později ukázal Wynand fotografii Dominice a zeptal se:

„Kdo to kreslil?“

Podívala se do novin. „To je jasné,“ bylo vše, co na to řekla.

„Jaký ‚měnící se svět‘, Alvahu? Měnící se v co? Z čeho? Kdo tu změnu dělá?“

Ve tváři Alvaha Scarreta, hledícího na otisky svého úvodníku „Mateřství v měnícím se světě“, rozložené na Wynandově stole, se zračila nervozita a netrpělivost.

„Co zas, Gaile,“ utrousil lhostejně.

„To bych právě rád věděl – co to má zase znamenat?“ Zvedl otisk a nahlas četl: „‚Svět, jejž jsme znali, je pryč, je po něm veta a nemá cenu si nalhávat něco jiného. Nemůžeme se vracet, je třeba jít dál. Dnešní matky musí jít příkladem tím, že rozšíří svůj citový obzor a pozvednou svou sobeckou lásku k vlastním dětem do vyšších sfér, které zahrnou všechny malé děti. Matky musí milovat každé dítě ve svém domě, ve své ulici, ve svém městě, okresu, státě, každé dítě svého národa a celého velkého světa – úplně stejně jako svou Mařenku nebo Jeníčka.‘“

Alvah se mu nepodíval do očí.

„Nedržíš krok s dobou, Gaile,“ řekl. Mluvil tlumeně, varovným tónem – tónem něčeho, co cení zuby, jen tak zkusmo, pro případ budoucího použití.

To bylo u Alvaha Scarreta něco tak neobvyklého, že Wynanda přešla chuť v té debatě dál pokračovat. Přeškrtl úvodník rovnou čarou, ale zásah modré tužky působil unaveně a na konci rozmazaně. Řekl jen: „Běž a vymysli něco lepšího, Alvahu.“

Scarret vstal, sebral pruh papíru, otočil se a beze slova odešel.

Wynand zůstal hledět na dveře, zmatený, pobavený a trochu otrávený.

Už několik let sledoval tendenci, která se postupně, nepostřehnutelně a bez jeho souhlasu prosazovala v novinách. Neuniklo mu nenápadné „zkreslování“ zpravodajských článků, nejasné náznaky, vágní narážky, zvláštní adjektiva na zvláštních místech, vyzdvihování jistých témat, vyvozování politických závěrů tam, kde to nebylo vůbec zapotřebí. Pokud nějaký článek popisoval spor mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem, vycházel z něj zaměstnavatel vždy jako ten špatný, a to jen díky vhodně použitým formulacím, na uvedených skutečnostech vůbec nezáleželo. Pokud nějaký text pojednával o minulosti, byla to vždy „naše temná minulost“ nebo „naše mrtvá minulost“. Pokud byl v něčem obsažen osobní zájem nějakého jednotlivce, musel být rozhodně „poháněn sobeckostí“ nebo „podněcován chamtivostí“. V tajenkách křížovek se objevovala slova jako „kapitalista“ coby definice „zkostnatělého individualisty“.

Wynand to přehlížel a pohrdavě se tím bavil. Jeho zaměstnanci, říkal si, jsou dobře vyškoleni: je-li to šlágr dne, pak se ho jeho lidé jen automaticky chopili. Nic jiného to neznamenalo. Titulní stranu si hlídal a na ničem ostatním mu nezáleželo. Byla to jen chvilková móda – a on už přežil tolik módních změn.

Kampaň „Nečteme Wynanda“ ho nijak nerozházela. Dostal jednu z jejich samolepek určených na pánské toalety, přilepil si ji na přední sklo svého lincolna, připsal na ni: „My taky ne“, a nechal ji tam dostatečně dlouho, aby ji mohl objevit a vyfotit redaktor nezávislých novin. Za léta své kariéry byl už tolikrát osočen, zatracen a pranýřován těmi nejvlivnějším vydavateli své doby a těmi nejzákeřnějšími skupinami finanční moci, že ho aktivity nějakého Guse Webba nemohly nijak výrazně znepokojit.

Uvědomoval si, že Prapor trochu ztrácí svou popularitu. „Dočasný vrtoch,“ řekl Scarretovi a mávl rukou. Vypsal čtenářskou soutěž v rýmovačkách, vydal sérii kuponů na gramofonové desky, čímž se mu podařilo náklad opět mírně zvednout, a okamžitě to pustil z hlavy.

Nedokázal se přinutit k plnému pracovnímu nasazení. Přitom nikdy neměl takovou chuť do práce. Každé ráno vcházel do své kanceláře dychtivě a sebejistě. Ale za hodinu se přistihl, že si prohlíží spoje mezi panely na zdech a v duchu si přeříkává dětské říkanky. Nebylo to stejné, jako když se člověk nudí nebo jako když se spokojeně protáhne a zívne, ale spíš jako když naprázdno skousne, jako když se chce člověku zívnout, ale najednou ho to přejde. Ne že by ho práce nebavila. Prostě se mu zprotivila; ne natolik, aby učinil nějaké rozhodnutí, ani ne natolik, aby zatnul pěsti, ale dost na to, aby ji dělal s nechutí.

Říkal si, že to bude nejspíš tím novým trendem ve veřejném vkusu. Neviděl důvod, proč by s ním nemohl držet krok a nevyužít ho stejně zkušeně, jako dosud využil všechny jiné bláznivé požadavky čtenářů. Ale nemohl. Ne že by měl nějaké morální zábrany. Nebyl to pozitivní, rozumem zaujatý postoj; nebyl to vzdor ve jménu něčeho závažného, jen jakási zhýčkanost, něco, co souviselo spíš se zdrženlivostí: váhavost, již člověk pociťuje předtím, než šlápne bosou nohou do hnoje. Říkal si: To nevadí – ono to nepotrvá dlouho – až se vlna přehoupne, tak mě to přejde – nejlepší bude se toho nezúčastnit.

Nevěděl, proč měl tentokrát ze setkání s Alvahem podstatně nepříjemnější pocit než obvykle. Připadalo mu zvláštní, že Alvah přistoupil na tento druh škváru. Ale bylo v tom i něco jiného; něco osobního ve způsobu, jakým Alvah odešel, skoro jako by chtěl říct, že už nemá zapotřebí brát v potaz názory svého šéfa.

Měl bych Alvaha vyhodit, napadlo ho – a vzápětí se tomu zasmál, překvapen sám sebou: vyhodit Alvaha Scarreta? – To by si zrovna tak mohl říct, že chce, aby se země přestala točit – nebo – což bylo naprosto nepředstavitelné – že chce přestat vydávat Prapor.

Ale během toho léta a podzimu byly i dny, kdy Prapor miloval. Seděl za svým stolem, ruce položené na rozevřených stránkách, dlaní rozmazával čerstvou tuš, a usmíval se, když na stránkách viděl jméno Howarda Roarka.

Z jeho kanceláře vyšel pokyn pro všechna oddělení, jichž se ta informace týkala: nasadit Howarda Roarka. Na stránkách o umění, v úvodnících, v komentářích se začaly pravidelně objevovat zmínky o Howardu Roarkovi. Příležitostí k propagaci některého architekta nebylo mnoho a téma stavitelství nemělo pro noviny příliš velkou hodnotu, Praporu se však přesto dařilo trousit Roarkovo jméno pod jakoukoli duchaplnou záminkou. V takových textech redigoval Wynand osobně každé slovo. Na stránkách Praporu se vyjímaly jako vzácné perly; byly napsány s dobrým vkusem. Žádné senzační příběhy, žádné Roarkovy fotografie u snídaně, žádný osobní zájem, žádné pokusy prodat člověka, jen uvážená, vděčná pocta velikosti umělce.

Nikdy o tom s Roarkem nemluvil a Roark se o tom nikdy nezmínil. O Praporu se spolu nebavili.

Když se večer vracel do svého nového domu, našel pokaždé na stole v obývacím pokoji čerstvý výtisk Praporu. Od svatby ho do svého domu nikdy nepustil. Když ho tam spatřil poprvé, jen se mlčky usmál.

Pak o tom jednoho večera začal sám mluvit. Obracel stránky, dokud nenarazil na článek o letních rekreačních střediscích, který byl z valné části popisem Monadnockova údolí. Zvedl hlavu a podíval se na Dominiku; seděla na podlaze u krbu.

„Děkuju, zlato,“ řekl.

„Za co, Gaile?“

„Že víš, kdy bych rád viděl Prapor ve svém domě.“

Došel ke krbu a posadil se vedle ní. Objal ji kolem útlých ramen.

„Když pomyslím na všechny ty politiky, filmové hvězdy, cizí velkovévody, vrahy, jejichž slávu vytruboval Prapor celá ta léta do světa. Když pomyslím na to, jak jsem vedl kampaně proti tramvajovým společnostem, proti čtvrtím nevěstinců nebo proti doma pěstované zelenině. Teď konečně mohu říct, čemu věřím, Dominiko,“ řekl.

„Ano, Gaile…“

„Všechna moc, po níž jsem tolik toužil, kterou jsem nakonec získal a nikdy nevyužil… Teď teprve všichni uvidí, co dokážu. Přinutím je, aby ho poznali tak, jak si zaslouží být poznán. Zajistím mu slávu, která mu právem patří. Veřejné mínění? Veřejné mínění je takové, jaké ho udělám já.“

„Víš určitě, že si to přeje?“

„Asi ne. Ale to je mi jedno. Potřebuje to a dostane to. Chci, aby to měl. Jako architekt je veřejným majetkem. Nemůže chtít, aby o něm noviny přestaly psát jen proto, že se mu to nelíbí.“

„To číslo věnované jemu – to jsi celé napsal ty?“

„Většinu.“

„Mohl z tebe být skvělý novinář, Gaile.“

Kampaň přinesla své plody, takové, jaké nečekal. Veřejné mínění zůstalo netečně lhostejné. Ale v intelektuálních kruzích, ve světě umění, ve své profesi se stal Roark terčem posměchu. K Wynandovi se donášely poznámky typu: „Roark? Aha, ten Wynandův maskot.“

„Ten reklamní manekýn Praporu.“

„Génius bulvárního plátku.“

„Prapor teď propaguje umění – pošlete dvě víčka od krabiček nebo vhodnou kopii.“

„To se dalo čekat! Vždycky jsem si to o Roarkovi myslel – že je to talent, který se hodí tak akorát do Wynandových novin.“

„Uvidíme,“ řekl Wynand pohrdavě – a pokračoval ve své soukromé kampani.

Dohazoval Roarkovi každou významnou zakázku, jejíž majitel byl ochoten podlehnout jeho nátlaku. Od jara získal Roarkův ateliér jeho zásluhou smlouvy na jachtařský klub na Hudsonu, jednu administrativní budovu a dvě soukromé vily. „Seženu ti tolik práce, že ji nebudeš stíhat,“ prohlásil. „Postarám se, abys dohnal všechna ta ztracená léta.“

Jednou večer řekl Austen Heller Roarkovi: „Promiň mi tu troufalost, ale mám pocit, že potřebuješ trochu poradit, Howarde. Ano, jistě, mám na mysli ten tvůj podivný obchod s panem Gailem Wynandem. Ty a on coby nerozluční přátelé porušujete veškeré zákony logiky, jaké znám. Ostatně, lidstvo se dělí do určitých tříd – ne, teď nemluvím Tooheyho jazykem, ale mezi lidmi existují určité hranice, které by se neměly překračovat.“

„Ano, existují. Nikdo ovšem ještě nikdy přesně neřekl, kudy mají vést.“

„No, s kým se přátelíš, je čistě tvoje věc. Ale jednu věc bys měl přece jen zarazit – a rád bych, kdybys mě aspoň jednou vyslechl.“

„Poslouchám.“

„Je úplně v pořádku, že ti dohazuje tolik zakázek. Jistě se mu za to dostane odměny a v pekle, kde dozajista skončí, ho to vynese o pár příček výš. Ale musí přestat s tou nemožnou propagací tvého jména, které vláčí po stránkách Praporu. Musíš mu to zakázat. Copak nechápeš, že podpora Wynandových novin je pro tebe sama o sobě dostatečnou diskreditací?“ Roark mlčel. „Vždyť tě to profesionálně poškozuje, Howarde.“

„Já vím.“

„A zakážeš mu to?“

„Ne.“

„Ale proboha proč ne?“

„Slíbil jsem ti, že tě vyslechnu, Austene. Neřekl jsem, že se o tom s tebou budu bavit.“

Jednou na podzim přišel k večeru Wynand po práci do Roarkova ateliéru, jak bývalo jeho častým zvykem, a když spolu vyšli na ulici, navrhl: „Je hezky. Pojďme se projít, Howarde. Chtěl bych ti ukázat jeden pozemek.“

Vedl ho do Hell’s Kitchen. Obešli úsek dvou bloků mezi Devátou a Jedenáctou a pěti bloků ze severu na jih. Roark hleděl na špinavou bezútěšnost činžovních domů, na bortící se haldy čehosi, co kdysi bývaly červené cihly, na prohnuté dveře, ztrouchnivělé desky, šňůry zapraného spodního prádla rozvěšeného v úzkých světlících, ne jako známka života, ale jako zhoubné bujení celkového rozkladu.

„To je tvoje?“

„Ano, všechno.“

„Proč mi to ukazuješ? Jako bys nevěděl, že ukazovat něco takového architektovi je horší než ho zavést na bitevní pole plné mrtvých těl.“

Wynand ukázal na novou, bíle okachlíkovanou jídelnu naproti přes ulici: „Pojďme se posadit.“

Sedli si k čistému kovovému stolu u okna a Wynand objednal kávu. Vypadal, že sem patří stejně jako do nejlepších restaurací ve městě; jeho elegance tu působila zvláštním kouzlem – neznevažovala to místo, ale jako by je proměňovala; podobně jako král, který se chová stále stejně, promění svou přítomností každý dům, do něhož vstoupí, v palác. Opíral se lokty o stůl a pozoroval Roarka přimhouřenýma, pobavenýma očima přes clonu páry stoupající z šálku před ním. Ukázal prstem přes ulici.

„To je můj první majetek, který jsem si v životě pořídil, Howarde. Už je to hodně dávno. Za celou tu dobu jsem do něj nic neinvestoval.“

„Na co si ho šetříš?“

„Pro tebe.“

Roark zvedl těžký bílý hrnek s kávou ke rtům a sledoval Wynanda přimhouřenýma, na oplátku výsměšnýma očima. Věděl, že Wynand očekává dychtivé otázky, a tak jen trpělivě vyčkával.

„Ty zatvrzelý mezku,“ zasmál se Wynand, přiznávaje svou porážku. „No dobře. Tak poslouchej. Narodil jsem se tu. Jakmile jsem si mohl dovolit vůbec pomyslet na to, že bych si mohl něco koupit, koupil jsem tohle. Dům po domu. Blok po bloku. Trvalo mi to dlouho. Mohl jsem investovat mnohem výhodněji a rychle zbohatnout, jak jsem to udělal později, ale nechtěl jsem, dokud mi tohle nebude patřit. I když mi bylo jasné, že to dlouhá léta vůbec nevyužiji. Rozhodl jsem se totiž, že tohle je místo, kde bude jednou stát Wynandova budova… Můžeš klidně dál dělat mrtvého brouka, jestli chceš – dobře jsem ale viděl, co se ti teď objevilo ve tváři.“

„Bože, Gaile!…“

„Co je? Stál bys o to? Hrozně bys to chtěl?“

„Řekl bych ti, že bych za to dal život – ale to bych to pak nemohl postavit. To jsi chtěl slyšet?“

„Něco takového. Tvůj život za to žádat nebudu. Ale je příjemné ti něčím vyrazit dech. Díky, žes mi to potěšení aspoň jednou dopřál. Znamená to, že chápeš, co má pojem ‚Wynandova budova‘ znamenat. Nejvyšší budova ve městě. A nejlepší.“

„Tušil jsem, že to po mně budeš jednou chtít.“

„Nechci ji stavět hned. Ale celá ta léta čekám jen na tohle. A ty teď budeš čekat se mnou. Víš, že mi svým způsobem dělá hroznou radost, když tě mohu něčím mučit? A že se mi pořád chce?“

„Vím.“

„Vzal jsem tě sem jen proto, abych ti řekl, že až se ji jednou rozhodnu postavit, bude tvoje. Čekal jsem tak dlouho, protože jsem se na to necítil připravený. Od okamžiku, kdy jsem tě potkal, vím, že připravený jsem – a nejen proto, že jsi architekt. Budeme ale muset počkat ještě chvíli, tak rok dva, dokud se tahle země zase nepostaví na nohy. Dnes není vhodná doba na stavění. Všichni samozřejmě tvrdí, že doba mrakodrapů je za námi. Že už je překonaná. Na to já kašlu. Zaplatí se sám. Wynandovy podniky mají kanceláře rozstrkané po celém městě. Chci je mít všechny pod jednou střechou. A mám dost velkou moc nad dost významnými lidmi, abych je přiměl si pronajmout zbytek. Třeba to bude poslední mrakodrap, který se v New Yorku postaví. Tím lépe. Nejlepší – a navíc poslední.“

Roark pozoroval špinavé ruiny na druhé straně ulice.

„To všechno se vyhodí do vzduchu, Howarde. Všechno. A srovná se zemí. To místo, kterému jsem kdysi nešéfoval. Místo toho tu bude stát Wynandova budova a kolem ní park… Ty nejkrásnější budovy New Yorku nemají vůbec příležitost vyniknout, protože nejsou vidět – jsou zastavěné jinými bloky domů. Moje budova vidět bude. Pozvedne celé své okolí. Stane se vzorem pro ostatní stavitele. Že to není výhodné místo, řeknou? Kdo dělá místo výhodným? To se ještě uvidí. Jednou tady možná bude nové centrum města – až začne město znovu žít. Naplánoval jsem si to už v dobách, kdy byl Prapor jen podřadným plátkem. Ale nepřepočítal jsem se, že ne? Věděl jsem, čím jednou budu… Ta budova bude symbolem mého života, Howarde. Pamatuješ si, co jsi mi řekl, když jsi za mnou poprvé přišel do kanceláře? Bude to vyjádření mého života. V mém životě jsou věci, na které nerad vzpomínám. Ale věci, na které jsem pyšný, zůstanou. Až tu jednou nebudu, stane se Gailem Wynandem ta budova… Byl jsem si jist, že až přijde čas, najdu toho pravého architekta. Netušil jsem, že pro mne bude znamenat víc než jen architekt, kterého jsem si najal. Jsem rád, že je to takhle. Je to taková odměna. Jako by mi bylo odpuštěno. Můj poslední a nejlepší čin bude i tvůj nejlepší čin. Nebude to jen památka na mne, ale také ten nejkrásnější dar, jaký mohu nabídnout člověku, který pro mne v životě nejvíc znamená. Nemusíš se křenit, víš dobře, že je to pravda. Podívej se na tu hrůzu tam naproti. Chci, abys tu seděl a já se díval, jak se na to díváš. Tohle spolu zničíme – ty a já. Z toho jednou vyroste – Wynandova budova postavená Howardem Roarkem. Čekal jsem na to od chvíle, kdy jsem se narodil. A ty čekáš od chvíle, kdy ses narodil, na svou velkou šanci. Tady je, Howarde, naproti přes ulici. Je tvoje – ode mne.“

10

Přestalo pršet, ale Petr Keating si přál, aby znovu začalo. Chodníky se leskly, na zdech domů se objevily tmavé skvrny, a protože z nebe nic nepadalo, vypadalo to, jako by město polil studený pot. Vzduch byl těžký náhlou tmou, znepokojivou jako předčasné stáří, a okna zalily žluté louže světla. Keating déšť promeškal, a přesto si připadal promočený až na kost.

Z ateliéru odešel brzy a zamířil domů. Prostředí ateliéru mu připadalo neskutečné, jako ostatně už dlouho. Skutečné mu připadaly jen večery, kdy se pokradmu vplížil do Roarkova bytu. Neplížím se a nedělám to pokradmu, opakoval si zlostně, a přitom dobře věděl, že si to jen namlouvá; ačkoli musel jako každá jiná legitimní návštěva Enrightova domu projít vstupní halou a vyjet nahoru výtahem. Byl to ten divný pocit stísněnosti, potřeba ohlížet se po každé tváři, strach, že ho někdo pozná; bylo to břímě anonymní viny, ne vůči někomu, ale viny mnohem děsivější, viny bez oběti.

Vzal si od Roarka hrubé náčrty jednotlivých detailů Cortlandtu – a nechal je svými projektanty rozkreslit do pracovních nákresů. Vyslechl Roarkovy instrukce. Naučil se zpaměti argumenty proti jakékoli myslitelné námitce svých zaměstnavatelů. Fungoval jako nahrávací přístroj. Když pak uděloval svým projektantům pokyny, jeho hlas zněl jako gramofonová deska. Bylo mu to jedno a na nic se neptal.

Teď šel pomalu ulicemi plnými deště, který se už nevrátí. Vzhlédl nahoru a nad sebou, tam, kde se předtím tyčily věže známých budov, spatřil prázdnotu; nevypadalo to jako mlha nebo mrak, ale jako pevná vrstva šedé oblohy, jež dokonala rozsáhlou, tichou destrukci. Ten pohled na budovy ztrácející se v nebi ho vždycky zneklidňoval. Kráčel dál s hlavou skloněnou k zemi.

Bot si všiml nejdříve. Věděl, že spatřil i tvář té ženy, ale že pud sebezáchovy ho přiměl sklopit oči a uvědomit si nejdříve ty boty. Byly to hnědé, šněrovací polobotky bez podpatku, nepříjemně usedlé, proti zablácenému chodníku příliš naleštěné, opovrhující deštěm a krásou. Zvedl oči k hnědé sukni, k elegantní haleně, drahé a chladné jako uniforma, k ruce schované v luxusní rukavici s dírou na prstě, k směšnému odznaku – Mexičana s nohama do o v červených kalhotách – přišpendlenému na klopě v trapném pokusu o roztomilou vyzývavost; k úzkým rtům, brýlím, očím.

„Káťo,“ oslovil ji.

Stála před výlohou knihkupectví. Z jejího pohledu bylo zřejmé, že jeho přítomnost zaregistrovala. Zatvářila se, jako že o něm ví, a znovu se obrátila do výlohy, aby si zapamatovala název knihy. Pak se pohledem vrátila ke Keatingovi. Najednou se příjemně usmála, nebyl to pozdrav ani snaha přehlušit osobní hořkost, ale prostě jen milý úsměv.

„No ne, Petr Keating,“ řekla. „Ahoj, Petře.“

„Káťo…“ Nedokázal jí podat ruku ani se k ní přiblížit.

„Takhle tě potkat, no teda, New York je opravdu stejný jako každé maloměsto, jenom mu chybí ty lepší stránky.“ Mluvila úplně přirozeně.

„Co tu děláš? Myslel jsem… prý jsi…“ Věděl, že dostala dobrou práci ve Washingtonu a před dvěma lety se tam přestěhovala.

„Jsem tu jen pracovně. Zítra musím rychle zpátky. Ne že by mi to nějak vadilo. V New Yorku je tak mrtvo a všechno je tu tak pomalé.“

„To jsem rád, že jsi v práci spokojená… jestli… jestlis to tak myslela.“

„Spokojená? Jak se můžeš tak hloupě ptát. Washington je jediné dospělé město v téhle zemi. Nechápu, jak někdo může žít někde jinde. Co pořád děláš, Petře? Viděla jsem tuhle tvé jméno v novinách, bylo to něco důležitého.“

„Já… pořád pracuju… Ani ses moc nezměnila, Káťo, vlastně vůbec ne, viď? – Chci říct, že v obličeji – vypadáš pořád stejně – docela…“

„Je to jediný obličej, který mám. Proč se lidé musí bavit o tom, jestli se změnili nebo ne, když se rok dva nevidí? Včera jsem potkala Grace Parkerovou, a ta hned musela provést celkovou inspekci mého vzhledu. Jako bych každé slovo slyšela dřív, než ho vyslovila – ‚Vypadáš tak dobře – nehádala bych ti ani o den víc, no vážně, Kateřino.‘ Lidé jsou tak přízemní.“

„Ty ale… opravdu vypadáš dobře… Jsem rád… že tě vidím…“

„Já tebe taky. Jak se vede ve stavebnictví?“

„Nevím… To, cos četla, se nejspíš týkalo Cortlandtu… dělám teď Cortlandtské budovy, bytový…“

„Ano, už si vzpomínám. To bylo ono. To je dobře, Petře. Pracovat nejen pro osobní prospěch a tučný honorář, ale taky pro společnost. Podle mě by měli architekti přestat hrabat peníze a obětovat trochu času službě státu a vyšším cílům.“

„No, většina by to brala všemi deseti, kdyby jim to někdo nabídl. Je to jedna z nejtěžších zkoušek, je to uzavřená…“

„Ano, jistě, já vím. Je prostě nemožné, aby laická veřejnost pochopila metody naší práce, a proto všude jen slyšíme všechno to hloupé, nudné stěžování. Neměl bys číst ty Wynandovy noviny, Petře.“

„Nikdy jsem je nečetl. Co to s tím má prosím tě společného… Já vlastně… vůbec nevím, o čem se to bavíme, Káťo.“

Říkal si, že mu vůbec nic nedluží, anebo že by ho mohla právem zahrnout zlobou a nenávistí; a přesto vůči němu měla určitou lidskou povinnost: dlužila mu důkaz, že pro ni není toto setkání úplně snadné. Nic takového však svým chováním nedokazovala.

„Opravdu bychom si spolu měli promluvit, Petře.“ Ta slova by ho byla povzbudila, kdyby je nebyla pronesla s takovou lehkostí. „Ale nebudeme tu přece takhle stát celý den.“

Podívala se na hodinky. „Mám ještě chvilku čas, co kdybys mě pozval někam na čaj, potřebuješ se zahřát, vypadáš úplně promrzle.“

To byla její první zmínka týkající se jeho vzhledu; jen to a pohled, který nic nekomentoval. Dokonce i Roarka to šokovalo a všiml si, že jsem se změnil, pomyslel si Keating.

„Jistě, Káťo. To je skvělý nápad. Já…“ Přál si, aby to nebyla ona, kdo to navrhl; bylo to to nejlepší, co mohli udělat; přál si, aby na to nejlepší nepřišla ona, ne tak rychle. „Pojďme někam, kde je klid a ticho…“

„Pojďme k Thorpovi. Je tu jeden za rohem. Mají tam úžasné řeřichové sendviče.“

Byla to ona, kdo ho vzal v podpaží, převedl přes ulici a na druhé straně ho zase pustil. Bylo to automatické gesto. Vůbec si toho nevšimla.

Vstoupili k Thorpovi a došli k pultu se zákusky a cukrovinkami. Keating zíral do velké mísy plné zelenobílých mandlí obalovaných v cukru. Vonělo to tam pomerančovou polevou. Světla svítila tlumeně a vytvářela dusný oranžový opar. V té vůni se zdálo, jako by byl lepkavý. Stolky byly malé a natěsnané příliš blízko u sebe.

Posadili se a on se zadíval na ubrousek z papírové krajky uprostřed černého stolku. Když ale zvedl oči ke Kateřině, uvědomil si, že nemusí být nijak opatrný, na jeho zkoumavý pohled vůbec nereagovala; ať studoval její tvář či tvář ženy u vedlejšího stolku, tvářila se pořád stejně: jako by si sebe samu vůbec neuvědomovala.

Největší změnu zaznamenal na jejích ústech. Rty měla vtažené dovnitř a místo nich zůstal jen panovačný otvor lemovaný bledým svalstvem; ústa pro vydávání příkazů, pomyslel si, ale ne velkých ani krutých, jen takových malých, škodolibých – týkajících se vodovodních trubek a dezinfekčních prostředků. Všiml si jemných vrásek kolem očí – kůže připomínající papír, který někdo zmačkal a zase narovnal.

Vyprávěla mu o své práci ve Washingtonu a on jí tupě naslouchal. Nevnímal slova, jen tón jejího hlasu, suchý a praskavý.

Ke stolku přistoupila servírka v naškrobené fialové uniformě. Kateřina úsečně poručila:

„Čajové sendviče speciál. Prosím.“

Keating řekl:

„Jednu kávu.“ Ucítil na tváři Kateřinin pohled a v náhlém zahanbení a s pocitem, že nesmí přiznat, že teď není schopen pozřít ani sousto, spěšně dodal, aby ji nerozčilil: „Nějaký salám, nejspíš.“

„Petře, co to máš za příšerné stravovací návyky! Počkejte, slečno. To si přece nedáš, Petře. To ti vůbec nesvědčí. Měl by sis dát čerstvý salát. A pít kávu v tuhle denní dobu taky není dobré. Američani pijí příliš mnoho kávy.“

„Tak dobře,“ podvolil se Keating.

„Čaj a míchaný salát, slečno… A – promiňte, slečno! – ten salát bez chleba – tloustneš, Petře – nějaké dietní suchary. Prosím.“

Keating počkal, až se fialová uniforma vzdálí, a pak se s nadějí zeptal:

„Změnil jsem se, viď, Káťo? Vypadám příšerně, co?“ I pohrdavá poznámka by byla nějakým osobním projevem.

„Cože? Jo, asi jo. To není zdravé. Ale Američané nevědí nic o správné výživě. Jistě, pokud jde o vzhled, muži toho tolik nadělají. Jsou marnivější než ženy. Ženy teď přebírají veškerou produktivní práci, to ženy staví lepší svět.“

„Jak se staví lepší svět, Káťo?“

„No, když vezmeš v úvahu ten nejpodstatnější faktor, který je samozřejmě ekonomický…“

„Ne, já… na to jsem se neptal… Káťo, byl jsem dost nešťastný.“

„To je mi líto. Tohle dnes slyším ze všech stran. Je to tím, že žijeme v přechodném období a lidé ztrácejí pevnou půdu pod nohama. Tys ale přece býval spíš optimista, Petře.“

„Ty… ty si ještě pamatuješ, jaký jsem býval?“

„Proboha, Petře, ty děláš, jako by to bylo před šedesáti lety.“

„Tolik se toho stalo. Já…“ Skočil do toho po hlavě, musel to udělat; ten nejdrsnější způsob se zdál být ten nejjednodušší. „Oženil jsem se. A zase jsem se rozvedl.“

„Ano, četla jsem o tom. Byla jsem ráda, že ses rozvedl.“ Naklonil se dopředu. „Když byla tvoje žena taková, že si mohla vzít Gaila Wynanda, bylo to štěstí, že ses jí zbavil.“

Tón chronické netrpělivosti, jejž bylo slyšet mezi jejími slovy, se ani teď nezměnil. Nezbývalo mu než tomu uvěřit: nic víc to pro ni neznamenalo.

„Káťo, jsi hrozně laskavá a milá… ale přestaň se přetvařovat,“ řekl, ač si byl dobře vědom té děsivé skutečnosti, že se nepřetvařuje. „Přestaň si na něco hrát. Řekni mi, co sis o mně tehdy myslela. Řekni mi všechno. Já to unesu… Potřebuji to slyšet… Copak to nechápeš? Když to uslyším, bude mi líp.“

„Petře, přece nechceš, abych tě tu začala zasypávat nějakými výčitkami? Řekla bych ti, že ses zachoval dost domýšlivě, kdybys nebyl tak dětinský.“

„Jak ti bylo – ten den – když jsem nepřišel – a když ses pak dověděla, že jsem se oženil?“ Nevěděl, jaký instinkt ho poháněl skrze otupělost k takové krutosti – nic jiného už mu ale nezbývalo. „Mrzelo tě to hodně, Káťo?“

„Ovšemže mě to mrzelo. Takové věci mladého člověka vždycky zlomí. Když se ale později ohlédne, připadá mu to hloupé. Plakala jsem, křičela nějaké hrozné věci na strýčka Ellsworthe, takže musel zavolat doktora, aby mi dal nějaká sedativa, a pak jsem pár dnů nato zničehonic omdlela na ulici, což bylo opravdu trapné. Normální průběh, řekla bych, každý si to musí prodělat, asi jako neštovice. Proč by se to zrovna mně mělo vyhnout? – jak mi tehdy řekl strýček Ellsworth.“ Napadlo ho, že nevěděl, že existuje něco horšího než živá, bolestná vzpomínka – mrtvá vzpomínka. „A samozřejmě jsme věděli, že je to tak nejlepší. Neumím si dnes představit, že bych se za tebe provdala.“

„Ty si to neumíš představit, Káťo?“

„Neumím si to představit s nikým. Nefungovalo by to, Petře. Svým založením se pro rodinný život vůbec nehodím. Je to příliš sobecké a omezené. Já samozřejmě chápu, jak ti teď z toho je, a oceňuji to. Je úplně lidské, že teď pociťuješ něco jako výčitky svědomí, když jsi mi takzvaně dal košem.“ Trhl sebou. „Tak vidíš, jak hloupě to zní. Je přirozené, že jsi z toho zkroušený – to je normální reakce –, ale musíme se na to dívat nezaujatě, jsme přece dospělí, rozumní lidé, nic se nesmí brát tak vážně, nemůžeme za to, co děláme, nutí nás k tomu okolnosti, můžeme si z toho vzít jen ponaučení a začít znovu.“

„Káťo! Ty se přece nesnažíš pozvednout sebevědomí nějaké zklamané ženské. Vždyť mluvíš o sobě.“

„A je v tom snad nějaký velký rozdíl? Všichni máme stejné problémy a taky je stejně prožíváme.“

Pozoroval ji, jak ukusuje tenký proužek chleba potřený něčím zeleným, a uvědomil si, že i on už má svou objednávku před sebou. Prohrábl se vidličkou v míse se salátem a přinutil se kousnout do šedého kusu dietního sucharu. V tu chvíli mu došlo, jak je divné, když člověk ztratí schopnost jíst automaticky a musí to dělat s vědomým úsilím; připadalo mu, jako by sucharu vůbec neubývalo, nebyl s to ho dožvýkat. Pohyboval čelistmi, aniž by se objem křupavé drti v jeho ústech zmenšoval.

„Káťo… šest let… myslím na to, že tě jednou požádám o odpuštění. A teď mám tu příležitost, ale neudělám to. Připadá mi to… připadá mi to zbytečné. Vím, že je hrozné to takhle říct, ale prostě mi to tak připadá. Bylo to to nejhorší, co jsem v životě udělal – ale ne proto, že jsem ti ublížil. Ublížil jsem ti, Káťo, a možná víc, než si myslíš. Ale to není moje největší provinění… Já jsem si tě chtěl vzít, Káťo. Bylo to to jediné, co jsem kdy v životě opravdu chtěl. A to je hřích, který nelze odpustit – že jsem neudělal, co jsem udělat chtěl. Je to nečisté, nesmyslné a odporné jako nějaké šílenství, protože v tom není žádný smysl, důstojnost, nic, jen bolest – a navíc promarněná bolest… Káťo, proč nám pořád vtloukají do hlavy, že je snadné a špatné dělat to, co chceme, a že je potřeba disciplíny, abychom to v sobě dokázali potlačit? Přitom je to to nejtěžší ze všeho – dělat to, co chceme. A vyžaduje to nejvíc odvahy. Tedy to, co opravdu chceme. Jako když jsem si tě chtěl vzít. Ne jako když jsem se chtěl vyspat s nějakou ženou nebo se opít nebo vidět své jméno v novinách. Tohle všechno – tomu se nedá říct ani touha – to jsou věci, které lidé dělají, aby unikli svým pravým tužbám – protože je v tom tak velká zodpovědnost – něco opravdu chtít.“

„Petře, to, co říkáš, je hrozně ošklivé a sobecké.“

„Možná. Já nevím. K tobě jsem ale vždycky musel být upřímný. Ve všem. I když jsi mě o to nežádala. Prostě jsem musel.“

„Ano. Tos byl. To bylo od tebe chvályhodné. Byl jsi okouzlující hoch, Petře.“

To ta mísa mandlí obalovaných v cukru na pultě mě tak rozčiluje, pomyslel si v tupém vzteku. Mandle byly zelenobílé; v tuto roční dobu přece neměly být zelenobílé, to jsou barvy Dne svatého Patrika – to jsou vždycky výlohy plné takto barevných cukrovinek – a Den svatého Patrika je symbolem jara – ne, něčeho lepšího, toho okamžiku opojné předzvěsti těsně předtím, než jaro vypukne.

„Káťo, nemůžu říct, že tě pořád ještě miluju. Nevím, jestli ano nebo ne. Nikdy jsem si tuhle otázku nepoložil. Teď už by to stejně bylo jedno. Neříkám to proto, že bych v něco doufal, nebo snad přemýšlel o tom, že bych se pokusil… Vím jen, že jsem tě miloval, Káťo, miloval jsem tě, ať už jsem s tím naložil jakkoli, i kdyby tohle mělo být naposledy, co ti to říkám, miloval jsem tě, Káťo.“

Dívala se na něj – a vypadala, že ji to těší. Nebyla dojatá, šťastná ani ho nelitovala – vzala to jako běžnou lichotku. Kdyby se chovala jako typická stará panna, jako nějaká frustrovaná sociální pracovnice, jak si lidé tyto ženy představují, taková, která pohrdá sexem s povýšenou pýchou na své ctnosti, byl by to alespoň nějaký projev uznání, byť negativní. Ale toto – její pobavená tolerance jako by uznávala, že láska je něco lidského, člověk se s ní musí naučit žít stejně jako všichni ostatní, že je to jen slabost, které lidé s oblibou podléhají a která nemá žádný zvláštní význam – potěšilo ji to stejně, jako by ji potěšila slova jiného muže – bylo to stejné jako ten Mexičan na klopě jejího kabátu, shovívavý ústupek lidské marnivosti.

„Káťo… Káťo, dejme tomu, že tohle se nepočítá – tohle, teď – stejně se to počítat nedá, ne? Tohle se přece nemůže nijak dotknout toho, jaké to mezi námi kdysi bylo, že ne, Káťo?… Lidé často litují, že minulost je tak definitivní, že ji nelze změnit – ale já jsem rád, že tomu tak je. Alespoň ji nemůžeme nijak zkazit. Ale můžeme na minulost vzpomínat, ne? Proč bychom nemohli? Myslím – jak jsi sama říkala – jako dva dospělí lidé, bez nějakého nalhávání, bez zbytečných nadějí, prostě se jen ohlížet… Pamatuješ, jak jsem za tebou poprvé přišel, když ses přestěhovala do New Yorku? Bylas tak hubená a drobná, a vlasy ti trčely na všechny strany. Řekl jsem ti, že nikdy nebudu milovat nikoho jiného. Sedělas mi na klíně, bylas tak lehká a já ti řekl, že nikdy nebudu nikoho jiného milovat. A tys řekla, že to víš.“

„Na to si vzpomínám.“

„Když jsme byli spolu… Káťo, stydím se za tolik věcí ve svém životě, ale ani za jediný okamžik, který jsem strávil s tebou. Když jsem tě požádal o ruku – ne, vlastně jsem tě o ni nikdy nepožádal – řekl jsem jen, že jsme zasnoubeni – a tys řekla ‚ano‘ – tehdy v parku na lavičce – padal sníh…“

„Ano.“

„Mělas takové legrační vlněné rukavice. Vypadaly jako boxerské. Pamatuju si, že na nich ulpěly kapky vody – kulaté – jako krystaly – zářily – protože kolem zrovna projelo auto.“

„Ano, určitě je dobré se občas ohlížet zpátky. Ale člověku se jeho obzory stále rozšiřují. S přibývajícími roky duševně roste.“

Dlouho mlčel. Pak řekl otupělým hlasem:

„Promiň.“

„Proč? Jsi hrozně milý, Petře. Já vždycky tvrdím, že muži jsou hrozně sentimentální.“

To není přetvářka – přece by se nemohla tak přetvařovat, říkal si v duchu, pokud to ovšem není přetvářka někde uvnitř, před sebou samou, a pak neexistují hranice, není cesty ven, neexistuje skutečnost…

Mluvila dál a po chvíli znovu přešla na téma Washington. Když bylo třeba, odpovídal.

Vždycky si myslel, že to spolu jednoduše souvisí, minulost a přítomnost, a že pokud člověk utrpí v minulosti nějakou ztrátu, je v přítomnosti nahrazena bolestí, která na ni nedá člověku zapomenout – netušil však, že je člověk schopen ničit i takto, zabíjet zpětně – tak, jako by pro ni minulost vlastně nikdy neexistovala.

Podívala se na hodinky a spěšně vyhrkla.

„Už je pozdě. Musím běžet.“

Řekl ztěžka:

„Nebude ti vadit, když tě nevyprovodím, Káťo? Neber si to nijak osobně. Myslím ale, že to tak bude lepší.“

„Vůbec ne. Samozřejmě. Cestu znám a staří přátelé přece nemusí dodržovat nějaké formality.“ Vzala si kabelku a rukavice, zmačkala papírový ubrousek do kuličky, kterou úhledně vložila do prázdného šálku od čaje, a dodala: „Až budu příště ve městě, zavolám ti a můžeme spolu zase někam zajít. Ale nemůžu ti slíbit, že to bude brzy. Mám práce až nad hlavu, pořád jsem někde jinde, minulý měsíc v Detroitu, příští týden letím do St. Louis, ale až mě znovu vyšlou do New Yorku, určitě ti zavolám. Tak zatím, Petře, moc ráda jsem tě viděla.“

11

Gail Wynand hleděl na lesknoucí se palubu jachty. Její rozpálené dřevo a mosazná koule na dveřích proměněná v ohnivou šmouhu mu ztělesňovaly vše, co ho obklopovalo: dlouhé kilometry sluncem zalitého prostoru rozprostřeného mezi hořící plochou nebe a oceánu. Byl únor a jachta se líně pohupovala s motory vypnutými v jižních vodách Tichého oceánu.

Opřel se o zábradlí a zadíval se na Roarka ve vodě. Roark ležel na zádech na hladině, tělo natažené v přímce, ruce rozpažené, oči zavřené. Jeho opálená kůže vypovídala o mnoha dnech stejných jako ten dnešní. Wynand přemýšlel o tom, že nejraději vnímá čas a prostor právě takto: prostřednictvím síly své jachty, ve stupni opálení Roarkovy kůže nebo ve snědosti svých vlastních paží položených na zábradlí.

Neplavil se s jachtou už několik let. Tentokrát si přál, aby byl Roark jeho jediným hostem. Dominika zůstala doma.

Řekl tehdy Roarkovi: „Štveš se k smrti. Pracuješ tempem, které nemůže normální člověk dlouho vydržet. A to už od Monadnocku, pokud se nemýlím. Myslíš, že bys dokázal najít odvahu udělat to, co je pro tebe nejtěžší – odpočinout si?“

Když Roark jeho pozvání bez váhání přijal, vyvedlo ho to z míry. Roark se tomu zasmál:

„Neutíkám od práce, jestli to je to, co tě zarazilo. Vím, kdy přestat – a když mám přestat, tak jedině úplně. Máš pravdu, že jsem přetažený. Poslední dobou jen plýtvám papírem a kreslím samé fušeřiny.“

„Ty taky někdy kreslíš nějaké fušeřiny?“

„Možná častěji než kterýkoli jiný architekt, a navíc je to u mě neodpustitelnější. Jediný rozdíl je v tom, že moje fušeřiny končí v odpadkovém koši.“

„Varuji tě, budeme pryč celé měsíce. Jestli toho po týdnu začneš litovat a stěžovat si, že se ti stýská po rýsovacím prkně, jako všichni, kteří se nikdy nenaučili lenošit, nebude ti to nic platné. Na palubě své jachty jsem tím nejhorším diktátorem. Budeš mít všechno, na co si vzpomeneš, kromě tužky a papíru. Nedopřeji ti ani svobodu projevu. Jakmile vstoupíš na palubu mé jachty, nechci slyšet nic o trámech ani železobetonu. Naučím tě jíst, spát a žít tak, jak žije většina zkažených milionářů.“

„To zní lákavě.“

Roarkova práce se mohla příštích několik měsíců obejít bez jeho fyzické přítomnosti. Současné zakázky byly ve fázi dokončovacích prací. Dvě nové se měly začít stavět až na jaře.

Všechny nákresy pro Cortlandt, které Keating potřeboval, byly hotové. Stavební práce měly brzy začít. Ještě před vyplutím, na sklonku prosince, se zašel naposledy podívat na místo stavby. Jako anonymní divák mezi skupinkou lelkujících zvědavců stál a pozoroval lopaty parních bagrů, jak se zakusují do země a razí cestu budoucím základům. East River vypadala jako široký pás líně tekoucí černé vody; za ní, v řídkém poletování sněhových vloček, se zvedaly věže města, změkčené a jen zpola naznačené ve fialovomodrých akvarelech.

Dominika nic nenamítala, když jí Wynand řekl, že chce Roarka vzít na dlouhou plavbu. „Nechci, zlato, aby sis myslela, že od tebe utíkám. Potřebuju jen na chvíli vypnout. Být s Howardem je jako být sám se sebou, jenom víc v klidu.“

„Jistě, Gaile. Mně to nevadí.“

Když se na ni ale podíval, musel se rozesmát. Pocítil zvláštní radost. „Dominiko, ty žárlíš. To je úžasné, jsem mu snad vděčnější než kdy jindy – jestli v tobě dokáže vzbudit žárlivost.“

Nemohla mu říct, že opravdu žárlí, ani na koho.

Vypluli koncem prosince. Roark pobaveně sledoval Wynandovo rozčarování nad tím, že nemusí nijak prosazovat dodržování disciplíny. Roark o stavbách nemluvil, dlouhé hodiny se jen vyhříval na palubě a oddával se nicnedělání s profesionalitou zkušeného lenocha. Mluvili málo. Byly dny, kdy si Wynand nemohl vzpomenout, co si spolu ten den řekli. Mohl klidně konstatovat, že na sebe vůbec nepromluvili. Ticho bylo nejlepším prostředkem jejich komunikace.

Dnes si společně zaplavali v moři a Wynand se vrátil na palubu dřív. Jak tak stál u zábradlí a pozoroval Roarka ve vodě, napadlo ho, jakou má v tu chvíli nad ním převahu: mohl nechat nastartovat jachtu, odplout pryč a nechat toho zrzouna napospas slunci a moři. Ta myšlenka ho nadchla: pocit moci a zároveň odevzdanosti při vědomí toho, že neexistuje žádná představitelná síla, jež by ho přiměla tuto moc využít. Všechny fyzické prostředky měl na své straně: stačilo by pár záchvěvů hlasivek, vydávajících rozkaz, aby něčí ruka otevřela ventil – a poslušný stroj by vyrazil pryč. Není to jen otázka morálky, pomyslel si, odsouzeníhodnosti takového činu, vždyť člověk by možná i druhého opustil, kdyby šlo o osud kontinentu. Ale opustit tohoto člověka by ho nepřinutilo nic. To on, Gail Wynand, stojící na pevných prknech paluby, byl v tuto chvíli tím bezmocným. Roark, vznášející se na hladině jako kus vyplaveného dřeva, byl silnější než motor v podpalubí jachty. Protože má v sobě moc, jež ten motor stvořila, pomyslel si Wynand.

Roark vylezl na palubu. Wynand sledoval jeho tělo, pramínky vody stékající po hranatých plochách. Pak řekl:

„S tím Stoddardovým chrámem jsi udělal chybu, Howarde. Ta socha neměla být Dominičina, ale tvoje.“

„Kdepak. Na to jsem příliš velký egoista.“

„Egoista? Egoista by si v tom přece liboval. Nepleteš si trochu pojmy?“

„Jen je používám v jejich přesném významu. Nechci sloužit jako symbol něčeho. Jsem jen sám sebou.“

Wynand, rozvalený v lehátku, vzhlédl s uspokojením k lucerně, kotouči z mléčného skla zavěšenému na pažení za ním. Odřezávala černou prázdnotu moře a poskytovala mu soukromí pevně ohraničené stěnami světla. Poslouchal zvuk pohybu jachty, na tváři cítil teplo nočního vzduchu a kolem sebe neviděl nic než plochu paluby, uzavřenou a konečnou.

Roark stál před ním u zábradlí; vysoká, bílá postava, opírající se o černý prostor, s hlavou zvednutou vzhůru, tak, jak ji Wynand vídal zvednutou k nedokončené budově. Dlaněmi svíral zábradlí. Krátké rukávy ponechávaly paže ve světle, svislé švy stínu podtrhovaly napětí svalů na rukou a šlach na krku. Wynand myslel na motor jachty, na mrakodrapy, podmořské kabely, na všechno, co člověk stvořil.

„Howarde, tohle je přesně to, po čem jsem toužil. Mít tě tu s sebou.“

„Já vím.“

„Víš, co to ve skutečnosti je? Lakomost. Jsem skrblík v případě dvou věcí na světě: tebe a Dominiky. Jsem milionář, který nikdy nic nevlastnil. Pamatuješ, co jsi jednou řekl o vlastnictví? Jsem jako primitivní divoch, který objevil myšlenku soukromého vlastnictví a zcela jí propadl. Je to zvláštní. Vezmi si třeba Ellsworthe Tooheyho.“

„Proč zrovna jeho?“

„Myslím to, co propaguje. Nedávno jsem přemýšlel nad tím, jestli vůbec ví, co obhajuje. Obětovat se v pravém slova smyslu? To přece dělám celý život. Ví vůbec, že jsem ztělesněním jeho ideálu? Samozřejmě že by se mu nelíbily moje pohnutky, ale to na věci nic nemění. Pokud mu jde o skutečnou oběť, o oběť z filozofického hlediska – a pan Toohey je přece filozof – z hlediska, které je na hony vzdáleno otázce peněz, ať se podívá na mě. Já jsem nikdy nic nevlastnil. A nikdy jsem nic nechtěl. To mi bylo vždycky úplně lhostejné – tak dokonale lhostejné, že Tooheymu se o tom nemůže ani zdát. Stal jsem se úmyslně barometrem, podléhajícím tlaku celého světa. Hlas jeho lidu mě vynášel nebo nechával klesat. Samozřejmě že jsem při tom posbíral nějaký ten majetek. Mění to však skutečnou podstatu věci? Dejme tomu, že bych ho do posledního pěťáku rozdal. Dejme tomu, že bych z těch peněz nikdy nechtěl nic pro sebe, ale dal bych se na cestu pravého dobrodince, který slouží lidu. Co bych pro to musel udělat? Přesně to, co jsem udělal. Způsobit co nejvíc radosti co největšímu počtu lidí. Vyjadřovat názory, touhy a vkus většiny. Většiny, která mi projevuje uznání a podporu naprosto svobodně, hlasovacím lístkem za tři centy, které nechají každé ráno v trafice na rohu. Wynandovy noviny? Celých jednatřicet let vyjadřovaly názory všech kromě Gaila Wynanda. Vymazal jsem své já z povědomí světa tak dokonale, jak se to nepodařilo žádnému světci zavřenému v klášterních zdech. A přesto mě lidé mají za špatného. Proč? Vždyť světec v klášteře se vzdává jen hmotných statků. To je mizivá cena za slávu jeho duše. Škudlí si svou duši pro sebe a zříká se světa. Ale já – já si dopřál auta, hedvábná pyžama, přepychový příbytek, a za to jsem světu odevzdal svou duši. Kdo z nás obětoval víc – má-li být oběť zkouškou ctnosti? Kdo z nás je pravý světec?“

„Gaile… nikdy bych neřekl, že si to dokážeš přiznat.“

„Proč ne? Vím, co jsem dělal. Chtěl jsem mít moc nad kolektivní duší, a získal jsem ji. Kolektivní duše. To je dost nejasný pojem, ale pokud si ji chce někdo představit konkrétně, stačí, když si vezme do ruky jeden výtisk newyorského Praporu.“

„Ano…“

„Toohey by samozřejmě argumentoval tím, že tohle on za dobročinnost nepovažuje. Podle něj bych neměl nechávat na lidech, aby rozhodovali o tom, co chtějí. Měl bych o tom rozhodovat já. Neměl bych určovat, co chci já nebo co chtějí oni, ale to, co by podle mě měli chtít, a nacpat jim to do hlavy. Muselo by se jim to nacpat do hlavy, protože jejich svobodná volba je Prapor. Pár takových dobrodinců ostatně mezi námi existuje.“

„Ty si to všechno uvědomuješ?“

„Jistě. Jak jinak může člověk sloužit lidem? Jak jinak může žít pro druhé? Buď se musí podbízet přání všech a být považován za zkorumpovaného, anebo musí všem v zájmu jejich dobra vnucovat své myšlenky násilím. Napadá tě snad ještě nějaký jiný způsob?“

„Ne.“

„Co tedy zbývá? Kde začíná slušnost? Co začíná tam, kde končí dobročinnost? Už víš, co je mi nade všechno drahé?“

„Ano, Gaile.“ Wynand rozpoznal v Roarkově hlase jakousi zdráhavost, jež zněla skoro jako smutek.

„Co je ti? Proč to říkáš tak sklesle?“

„Omlouvám se. Promiň. Něco mi to připomnělo. Něco, na co myslím už dlouho. A zvlášť v posledních dnech, kdy jsi mě přinutil se jen tak válet na palubě a lenošit.“

„Myslel jsi na mě?“

„I na tebe – kromě mnoha jiných věcí.“

„K čemu jsi došel?“

„Že já dobrodinec nejsem, Gaile. Já za jiné nerozhoduju.“

„Nemusíš si o mě dělat starosti. Prodal jsem sám sebe, ale udělal jsem to bez jakýchkoli iluzí. Nikdy se ze mě nestal Alvah Scarret. Ten totiž opravdu věří všemu, čemu věří veřejnost. Já veřejností pohrdám. To je má jediná omluva. Prodal jsem svůj život, ale ne levně. Získal jsem tím moc. Zatím jsem ji nikdy nepoužil. Nemohl jsem si dovolit po něčem toužit. Ale teď jsem konečně volný. Teď ji mohu použít k prosazení toho, co chci. Toho, čemu věřím. Mohu ji použít pro Dominiku. Pro tebe.“

Roark se odvrátil. Když se znovu podíval na Wynanda, řekl jen:

„Snad ano, Gaile.“

„O čem přemýšlíš ty, celé ty týdny?“

„O principech, kvůli kterým mě děkan vyloučil ze Stantonu.“

„O jakých principech?“

„O těch, které ničí svět. O kterých jsi právě mluvil. O skutečné oběti.“

„O ideálu, který údajně ani neexistuje?“

„Omyl. Existuje – i když ne v té podobě, jakou si lidé představují. To je to, čemu jsem na lidech tak dlouho nerozuměl. Oni nemají své já. Žijí jen v těch druhých. Žijí z druhé ruky. Podívej se na Petra Keatinga.“

„Děkuji, nechci. Je mi z duše odporný.“

„Přemýšlel jsem o něm – o tom, co z něj zbylo – a to mi pomohlo to pochopit. Musí teď za něco platit a nechápe za co, a vysvětluje si to tím, že asi příliš prosazoval své sobecké zájmy. Ale bylo v něčem, co kdy udělal, v něčem, co si kdy myslel, nějaké jeho vlastní já? Po čem kdy v životě toužil? Po úspěchu – v očích ostatních. Po slávě, obdivu, závisti – po všem, co lze získat od druhých. Lidé mu diktovali názory, které nebyly jeho, ale jemu stačilo, že ostatní věřili, že jeho jsou. Lidé byli tím, co ho pohánělo a co ho nejvíc zajímalo. Nechtěl být úspěšný, chtěl být za úspěšného považován. Nechtěl stavět, chtěl být obdivovaným stavitelem. Půjčoval si od lidí, aby na jiné lidi udělal dojem. A to je ta skutečná oběť, o které mluvíš. Zradil své vlastní já a vzdal se ho. A přitom ho všichni považují za sobce.“

„To je cesta, kterou jde většina lidí.“

„Ano! A není právě v tom kořen každého nízkého jednání? Ne v obětavosti, ale právě v absenci vlastního já. Stačí se rozhlédnout. Někdo podvádí a lže, a přesto má čistý štít. Ví, že je nečestný, ale ostatní ho považují za čestného a z toho on odvozuje úctu k sobě samému, z druhé ruky. Jiný si přivlastňuje zásluhu za něco, co sám neudělal. Ví, že je jen průměrný, ale z pohledu ostatních je výjimečný. Nebo ublížený chudák hlásající lásku k ještě ubožejším chudákům, kterých se drží, protože jsou na tom hůř, a tím mu dokazují jeho nadřazenost. Další, jehož jediným cílem je vydělat peníze. Ne že by na touze po penězích bylo něco špatného. Peníze jsou však jen prostředkem k něčemu jinému. Pokud je člověk potřebuje k nějakému osobnímu účelu – aby investoval do svého podniku, aby tvořil, studoval, cestoval, užíval přepychu –, pak na tom není nic nemorálního. Ale ti, kdo staví peníze na první místo, zacházejí mnohem dál. O bohatství jim totiž tolik nejde. To, po čem opravdu touží, je okázalost: ukázat se, ohromit, pobavit, udělat dojem na ostatní. Ti všichni žijí z druhé ruky. Nebo naše takzvané kulturní úsilí. Profesor donekonečna omílající nějaké vypůjčené plky o ničem, které pro něj vůbec nic neznamenají – a lidé, kteří ho poslouchají a vůbec je to nezajímá, ale sedí tam, aby mohli svým známým říct, že byli na přednášce pana slavného. Ti všichni žijí z druhé ruky.“

„Kdybych byl Ellsworth Toohey, asi bych namítl: nejsou tohle všechno právě důkazy sobeckosti? Nejednají ti všichni právě na základě sobeckých pohnutek – aby se zviditelnili, byli oblíbeni a obdivováni?“

„– ostatními. Za cenu ztráty sebeúcty. Staví ostatní nad své vlastní já v té nejvyšší rovině – v rovině hodnot, úsudku, ducha, myšlení – přesně tak, jak to dobročinnost vyžaduje. Skutečně sobeckého člověka nemůže uznání ostatních nijak ovlivnit. Nepotřebuje ho.“

„Myslím, že Toohey tohle dobře ví. A právě to mu pomáhá šířit ty jeho hanebné bludy. Jen slabošství a zbabělost. Je tak snadné vyhovět požadavkům ostatních. A tak těžké jednat sám za sebe. Mám-li obecenstvo, mohu snadno předstírat, že jsem dobrý. Před sebou samým však ne. Vlastní já je člověku tím nejpřísnějším soudcem. Proto před ním utíkají. Vlastně jsou celý život na útěku. Je jednodušší darovat pár tisíc na dobročinné účely a považovat se za šlechetného než získat svou sebeúctu na základě vlastních měřítek své úspěšnosti. Je snadné vyhnout se odpovědnosti – vždyť se nabízí tolik náhražek: láska, přitažlivost, vlídnost, dobročinnost. Ale odpovědnost se ničím nahradit nedá.“

„A to je právě ta mez, kterou ti, co žijí z druhé ruky, nikdy nepřekročí. Nezajímá je skutečnost, myšlení, práce. Zajímají je jen lidé. Neptají se: ‚Je tohle pravda?‘ Ptají se: ‚Myslí si ostatní, že tohle je pravda?‘ Nechtějí se rozhodovat, chtějí jen opakovat. Nechtějí nic dělat, chtějí jen budit zdání, že něco dělají. Nechtějí tvořit, ale předstírat. Nechtějí být schopní, ale přátelští. Nejde jim o zásluhy, ale o výhody. Co by se stalo se světem, nebýt těch, co dělají, myslí, pracují, vyrábějí? To oni jsou sobci. Člověk přece nemyslí cizí hlavou a nepracuje cizíma rukama. Když potlačí svou schopnost nezávislého rozhodování, potlačí schopnost myslet. A ztratit schopnost myšlení znamená přestat žít. Ti, co žijí z druhé ruky, nemají žádný smysl pro realitu. Jejich realita neexistuje v nich, ale kdesi v prostoru, který odděluje jedno lidské tělo od druhého. Nejde jim o podstatu, ale o vztah – v ničem nezakotvený. To je ta prázdnota, které v lidech nerozumím. To je to, co mě vždy zaráželo, když jsem se ocitl před jakoukoli komisí. Lidé bez svého vlastního já. Názor bez jakéhokoli myšlenkového procesu. Pohyb bez brzd a motoru. Moc bez odpovědnosti. Člověk, který žije z druhé ruky, jedná, ale zdroj jeho jednání je roztroušen v každé jiné osobě. Je všude a zároveň nikde. S takovým člověkem se nelze dohodnout. Není otevřen logickým úvahám. Je zbytečné s ním mluvit – neslyší tě. Jsi souzen prázdnou lavicí. Slepá masa posedlá zuřivostí tě rozdrtí bez jakéhokoli smyslu či důvodu. Steve Mallory nedokázal to zrůdné monstrum definovat, ale zná ho. To je ta slintající bestie, které se tak bojí. Člověk, který žije z druhé ruky.“

„Já myslím, že oni to vědí, ačkoli se sebevíc snaží si to nepřiznat. Všimni si, jak dokážou přijmout cokoli, jen ne člověka, který stojí sám, stranou. Poznají ho okamžitě. Instinktivně. Cítí k němu zvláštní, zákeřnou nenávist. Dokážou odpustit zločincům. Obdivovat diktátory. Zločin a násilí je totiž spojují. Je to jakási forma vzájemné závislosti. A oni potřebují spojení. Každému na potkání musí vnucovat své ubohoučké osobnosti. Ale nezávislý člověk je zabíjí – protože v něm neexistují, a přitom to je jediná forma existence, kterou znají. Všimni si onoho zhoubného odporu vůči jakékoli myšlence prosazující nezávislost. Všimni si té zášti vůči nezávislému člověku. Stačí, když se podíváš do své minulosti, Howarde, na lidi, které jsi potkal. Oni to vědí. A bojí se tě. Jsi jejich výčitka.“

„To jen proto, že nějaká stopa důstojnosti v člověku vždycky zůstane. Pořád jsou to lidské bytosti. Ale jsou naučení hledat se v jiných. A přesto nemůže žádný člověk dosáhnout tak absolutní pokory, aby si nepotřeboval sám sebe vůbec vážit, ať už v čemkoli. Nepřežil by. Takže po staletích, kdy jim bylo vtloukáno do hlavy, že altruismus je tím nejvyšším ideálem, přijali lidé tuto doktrínu jediným možným způsobem, jakým se přijmout dala. Začali hledat úctu k sobě sama prostřednictvím druhých. V životě z druhé ruky. A tím se otevřela cesta nejrůznějším zrůdnostem. Z toho vzešla nejstrašnější forma sobectví, jakou by si byl skutečný sobec nikdy nedokázal představit. A teď, abychom vyléčili svět umírající na nesobeckost, se po nás žádá, abychom zničili své vlastní já. Stačí si poslechnout, co se dnes hlásá. Stačí se podívat kolem sebe. Nechápeme, proč všichni tak trpí, proč hledají štěstí a nemohou ho nalézt. Kdyby se kdokoli z nich zastavil a zeptal se sám sebe, jestli měl někdy nějaké opravdu osobní přání, našel by odpověď. Zjistil by, že všechny jeho touhy, úsilí, sny, ambice jsou motivovány někým jiným. Ve skutečnosti neusiluje ani o hmotné bohatství, ale o naplnění falešného snu každého, kdo žije z druhé ruky – o prestiž. O razítko uznání, ale ne uznání svého já. Nenachází žádnou radost ani ve svém úsilí, ani v tom, když uspěje. Nemůže si nikdy říct: ‚Tohle je to, co jsem chtěl, protože jsem to chtěl kvůli sobě, a ne proto, aby na mě sousedé koukali s otevřenou pusou.‘ A pak se diví, že je nešťastný. Každá forma štěstí je soukromá věc. Naše šťastnější chvíle jsou osobní, vycházejí z nás samých, jsou nedotknutelné. Věci, které jsou nám svaté či vzácné, jsou ty, které jsme odmítli promiskuitně sdílet s jinými. Ale teď nás učí, abychom všechno, co je v nás, vystavili napospas veřejnému světlu a hodili to na společnou hromadu, v níž se může každý přehrabovat. Abychom hledali radost v davových shromážděních. Ani nemáme slovo pro hodnotu, o které mluvím – pro soběstačnost lidského ducha. Je těžké to nazývat sobectvím či egoismem, význam těch slov byl překroucen, stala se nálepkou pro Petra Keatinga. Gaile, myslím, že jediné podstatné zlo na zemi je považovat názory druhých za svůj prvořadý zájem. Vždycky jsem potřeboval v lidech, které jsem měl rád, najít určitou hodnotu. Vždycky jsem ji okamžitě poznal – a je to ta jediná věc, které si na lidech vážím. Podle ní si vybírám přátele. Teď vím, co to je. Soběstačné já. Na ničem jiném nezáleží.“

„Jsem rád, že připouštíš, že máš nějaké přátele.“

„Dokonce připouštím, že je mám velmi rád. Ale nemohl bych je mít rád, kdyby se stali hlavním smyslem mého života. Všiml sis, že Petr Keating už nemá jediného přítele? A víš proč? Když si člověk neváží sám sebe, nemůže milovat nikoho jiného a nemůže si nikoho vážit.“

„Petr Keating mě nezajímá. Mluvili jsme o tobě – a o tvých přátelích.“

Roark se usmál. „Gaile, kdyby se tahle loď začala potápět, dal bych svůj život za to, abych tě zachránil. Ne proto, že je to moje morální povinnost. Ale proto, že tě mám rád a že pro to mám své vlastní důvody. Kvůli svým vlastním zásadám. Klidně bych pro tebe zemřel. Ale nemohl bych a nikdy nebudu pro tebe žít.“

„Jaké jsou ty důvody a zásady, Howarde?“

Roark se na něj podíval a uvědomil si, že právě řekl Wynandovi všechno, co mu nikdy říct nechtěl. Odpověděl:

„Že ses nenarodil, abys žil z druhé ruky.“

Wynand se usmál. Slyšel tu větu – a nic víc.

Později sešel Wynand do své kabiny a Roark zůstal na palubě sám. Stál u zábradlí a díval se na moře, do prázdna, a v duchu sám pro sebe dodal:

Ale neřekl jsem mu, kdo je z těch, co žijí z druhé ruky, nejhorší – ten, kdo touží po moci.

12

Byl duben, když se Roark s Wynandem vrátili do města. Mrakodrapy vypadaly proti modré obloze růžově, jejich porcelánový nádech se tloukl s hmotou kamene. Na větvích stromů v ulicích prorážely chomáčky zeleně.

Roark se vrátil do ateliéru. Projektanti si s ním potřásli rukama, potlačujíce za vážnými výrazy rozpačité úsměvy, dokud to jeden z mladších chlapců nevydržel a neřekl: „Krucinál! Proč bychom nemohli říct, jak jsme rádi, že jste zpátky, šéfe?“ Roark se zasmál: „To klidně můžete. Ani já vám nedovedu neříct, jak jsem hrozně rád zase tady.“ Pak se usadil na stůl v kreslírně a oni mu hlásili, co všechno se událo v posledních třech měsících, skákajíce jeden druhému do řeči; pohrával si bezděčně v ruce s pravítkem, jako farmář, který po dlouhé době opět cítí za nehty hlínu ze svého pozemku.

Odpoledne, když už zase seděl sám za svým stolem, otevřel noviny. Neměl noviny v ruce tři měsíce. Do oka mu padl článek o stavbě Cortlandtského sídliště. Stálo tam: „Petr Keating, architekt. Gordon L. Prescott a Augustus Webb, spoluautoři.“

Zůstal bez hnutí sedět.

Večer se jel podívat na staveniště.

První budova byla téměř hotova. Stála osamoceně na rozlehlém, prázdném pozemku. Dělníci už odešli, jen v hlídačově boudě svítilo světlo. Kostra budovy odpovídala Roarkovým výkresům, na krásné symetrii jejích kostí však byly naroubovány pozůstatky deseti dalších stylů. Úspornost původního plánu byla zachována, ale doplněna o výdaje za nepochopitelné prvky; tvarová pestrost stavby ustoupila monotónnosti brutálních krychlí, přibylo jedno křídlo s tělocvičnou s klenutou střechou, vydouvající se jako nějaký nádor, přibyly řady balkonů z kovových pruhů natřených křiklavě modrou barvou; neúčelná rohová okna; jeden roh seříznutý pro jakési nesmyslné dveře s kulatou kovovou markýzou podepřenou sloupem, jako vchod do galanterie někde na Broadwayi; tři svislé pruhy cihel vedoucí odnikud nikam; celkový styl toho, čemu se v profesionální hantýrce říkalo „moderní Bronx“; nad hlavním vchodem panel s basreliéfem zobrazujícím jakousi masu svalstva, která se dala dešifrovat jako tři nebo čtyři lidská těla, z nichž jedno třímalo ve zdvižené ruce šroubovák.

Na sklech čerstvě vsazených oken byly namalovány bílé kříže, které jako jediné vypadaly patřičně: jako přeškrtnutá chyba. Na západě za Manhattanem se na obloze táhl rudý pruh a na jeho pozadí se tyčily rovné, černé obrysy budov města.

Roark stál na místě budoucí příjezdové cesty před prvním z domů Cortlandtu. Stál vzpřímeně, svaly na krku napjaté, zápěstí povolená a odtažená od těla, jako by stál před popravčí četou.

Bylo těžké říct, jak se to stalo. Nebyl za tím žádný úmyslný záměr. Prostě se to stalo.

Nejdřív Toohey jednou ráno Keatingovi oznámil, že Gordon L. Prescott a Gus Webb budou uvedeni na výplatní pásce jako spoluautoři. „O co ti jde, Petře? Z tvého honoráře to nepůjde. Tvou prestiž to nijak nezmenší, protože velkým šéfem jsi pořád ty. Nebudou o moc víc než tví projektanti. Chci jen hochy trochu podpořit. Zvedne jim to reputaci, když budou s tím projektem nějak spojeni. A mně na jejich reputaci hodně záleží.“

„Ale proč? Vždyť pro ně není žádná práce. Všechno je hotovo.“

„Však ony se nějaké ty úpravy na poslední chvíli vždycky najdou. Šetři čas svých projektantů. Aspoň se s někým podělíš o výdaje. Nechtěj všechno spolknout sám.“

Toohey říkal pravdu; o nic jiného mu nešlo.

Keating nebyl s to odhalit, jak jsou Prescott a Webb napojeni na ty tucty úředníků, kteří byli na projektu zainteresováni, na koho osobně, z jakého úřadu a za jakých podmínek. Rozvržení zodpovědnosti bylo tak složité, že si nikdo nebyl stoprocentně jist ničí autoritou. Jasné bylo jen to, že Prescott a Webb mají jisté přátele a že Keating není s to jim zabránit do projektu zasahovat.

K prvním změnám došlo kvůli tělocvičně. Dáma zodpovědná za výběr nájemníků na tělocvičně trvala. Byla to sociální pracovnice a její práce měla skončit s otevřením sídliště. Trvalé zaměstnání si zajistila tím, že se nechala jmenovat ředitelkou kultury a oddechu Cortlandtského sídliště. V původních plánech se s tělocvičnou nepočítalo; v dosahu pěší chůze byly dvě školy a YMCA. Sociální pracovnice to však označila za nespravedlnost vůči dětem z chudých vrstev a Prescott s Webbem tělocvičnu pohotově dodali. Následovaly další změny, čistě estetického rázu. Další a další mimořádné výdaje, jež cenu stavby, co do úspornosti tak pečlivě vymyšlené, postupně zvyšovaly. Ředitelka kultury a oddechu odjela do Washingtonu, aby tam prosadila myšlenku malého divadla a společenské místnosti, jež chtěla nechat přistavět k dalším dvěma budovám Cortlandtu.

Změny ve výkresech se prováděly postupně, pokaždé jich bylo jen několik. Další změny pak přicházely z vyšších míst. „Ale vždyť už se má začít stavět!“ křičel Keating. „No a co,“ ušklíbl se Gus Webb, „vždyť jen vypláznou o pár tisícovek víc, to je všechno.“

„A pokud jde o ty balkony,“ řekl Gordon L. Prescott, „dají tomu trochu moderní šmrnc. Přece nechceš, aby ty baráky vypadaly tak hole. Působí to depresivně. A navíc nebereš v potaz psychologický efekt. Ti, kdo tu budou žít, jsou zvyklí sedávat na požárních schodištích. Milují to. Bude jim to tu chybět. Musíme jim poskytnout nějaké místo, aby si mohli posedět na čerstvém vzduchu… Náklady? Prosím tě, jestli tak bazíruješ na nákladech, mám nápad, kde by se dalo výrazně ušetřit. Můžeme klidně vypustit šatníkové dveře. Na co jim budou dveře do šatníků? Je to přežitek.“ Šatníkové dveře byly z plánů vyškrtnuty.

Keating bojoval. Byla to bitva, kterou nikdy předtím s nikým nevedl, ale snažil se, jak mohl, až na hranici svých čestně vyčerpaných sil. Běhal po úřadech, hádal se, vyhrožoval, prosil. Neměl však žádnou moc, zatímco spoluautoři projektu měli zjevně pod kontrolou jakýsi podzemní proud s vzájemně propojenými přítoky. Úředníci jen krčili rameny a posílali ho jinam. Estetická stránka nikoho nezajímala. „A jaký je v tom rozdíl?“

„Z vaší kapsy to přece nejde, ne?“

„Kdo jste, že musí být všechno po vašem? Nechte ty dva, ať se také prosadí.“

Stěžoval si u Ellsworthe Tooheyho, ale toho to nezajímalo. Měl spoustu jiné práce a neměl chuť pouštět se do tahanic s byrokracií. Ve skutečnosti své dva chráněnce k žádné umělecké aktivitě nepobízel, zároveň ale neviděl důvod, proč by jim v tom měl bránit. Byl celou tou záležitostí pobaven. „Ale vždyť je to příšerné, Ellsworthi! To přece sám vidíš!“

„Máš asi pravdu. Ale proč tě to tak rozčiluje, Petře? Ti tví chudí, nemytí nájemníci jemné detaily architektonického umění stejně neocení. Hlavně když jim poteče z kohoutku voda.“

„Ale proč? Proč? Proč?“ křičel Keating na své spoluautory. „A proč bychom do toho taky nemohli říct své slovo?“ opáčil Gordon L. Prescott. „Chceme taky vyjádřit svou osobnost.“

Když Keating připomněl podmínky své smlouvy, bylo mu řečeno: „Dobře, jen si posluž, zkus zažalovat stát. Jen to zkus.“ Někdy měl chuť někoho zabít. Ale nebylo koho. I kdyby se mu dostalo takového privilegia, nenašel by žádnou oběť. Nikdo nebyl za nic zodpovědný. Nebyl v tom ničí záměr, nemělo to žádnou příčinu. Prostě se to stalo.

Keating přišel za Roarkem domů hned večer po jeho návratu. Přišel sám od sebe. Roark mu otevřel dveře a pozdravil ho: „Dobrý večer, Petře,“ ale Keating mu nedokázal odpovědět. V tichosti přešli do pracovny. Roark se posadil, Keating však zůstal stát uprostřed místnosti a zeptal se bezvýrazným hlasem:

„Co budeš dělat?“

„Musíš to teď nechat na mně.“

„Nemohl jsem tomu zabránit, Howarde… Nemohl jsem tomu zabránit!“

„Asi ne.“

„Co s tím teď můžeš dělat? Nemůžeš přece zažalovat stát.“

„Ne.“

Keatinga napadlo, že by si měl sednout, ale židle mu připadala tak daleko. Měl pocit, že by byl příliš nápadný, kdyby se pohnul.

„Co uděláš se mnou, Howarde?“

„Nic.“

„Mám jim říct pravdu? Všem?“

„Ne.“

Po chvíli řekl Keating téměř neslyšně:

„Chceš můj honorář… všechno… i…“

Roark se usmál.

„Promiň…“ hlesl Keating a odvrátil se.

Chvíli mlčel a pak z něj promluvil potlačovaný strach:

„Bojím se, Howarde…“

Roark zavrtěl hlavou.

„Ať udělám cokoli, nebude to proto, abych ublížil tobě, Petře. Mám na tom také svůj podíl. Můžeme za to oba.“

„Jaký ty na tom máš podíl?“

„To já jsem tě zničil, Petře. Už na začátku. Tím, že jsem ti pomáhal. Jsou věci, v nichž člověk nesmí žádat pomoc ani ji nikomu poskytnout. Neměl jsem za tebe dělat projekty na Stantonu. Neměl jsem dělat budovu Cosmo-Slotnicku. Ani Cortlandt. Naložil jsem na tebe víc, než jsi byl schopen unést. Je to stejné, jako když pustíš do elektrického obvodu příliš silný proud. Vyhodí to pojistky. Teď za to zaplatíme oba. Bude to pro tebe těžké, ale pro mne to bude těžší.“

„Mám… teď jít domů, Howarde?“

„Ano.“

U dveří Keating řekl:

„Howarde! Oni to neudělali schválně.“

„Tím hůř.“

Dominika zaslechla zvuk motoru, namáhaného stoupáním do kopce. Myslela, že se vrací domů Wynand. Poslední dva týdny, co se vrátil z cesty, zůstával každý den v práci dlouho do večera.

Zvuk motoru zaplnil klid jarního venkova. V domě bylo úplné ticho, jen vlasy jí trochu zašustily, jak se opřela hlavou o podhlavník křesla. Za chvíli pustila auto z hlavy; zvuk automobilu byl v tuto hodinu něco tak povědomého, že se pro ni stal součástí samoty a soukromí.

Slyšela, jak auto zastavilo před vchodem. Dveře se nikdy nezamykaly; nebyli tu žádní sousedé ani hosté, které by bylo možno očekávat. Slyšela, jak se dveře otevřely, a zaslechla kroky dole v hale. Kroky se nezastavily, ale s přirozenou jistotou začaly stoupat po schodech nahoru. Čísi ruka otočila knoflíkem u dveří.

Byl to Roark. Když se zvedala z křesla, uvědomila si, že do tohoto pokoje nikdy předtím nevstoupil; znal ale v tomto domě každý kout a o jejím těle věděl všechno. Nepocítila žádné překvapení, jen cosi jako vzpomínku na něco, co už bylo minulostí, jedinou myšlenku: Asi mě překvapilo, když jsem ho uviděla, ale teď překvapená nejsem. Teď, když tu před ním stála, se všechno zdálo zcela prosté.

Pomyslela si: To nejdůležitější mezi námi nemá být nikdy vysloveno. Vždycky to bylo řečeno takto. Nechtěl se se mnou vidět o samotě. A teď je tady. Čekala jsem a teď jsem připravená.

„Dobrý večer, Dominiko,“ řekl.

Vyslovením jejího jméno překlenul časový úsek pěti let. Tiše odpověděla:

„Dobrý večer, Roarku.“

„Potřebuji, abys mi pomohla.“

Vrátila se v myšlenkách na nádraží v Claytonu v Ohiu, na svědeckou lavici v procesu Stoddardova chrámu, na římsu žulového lomu, aby se mohla sama se sebou – s tou, jíž byla v oněch okamžicích – podělit o větu, kterou teď slyšela.

„Jistě, Roarku.“

Přešel pokojem, který pro ni navrhl, a posadil se proti ní, ponechávaje mezi nimi široký prostor místnosti. Uvědomila si, že se také posadila, aniž by postřehla, že se pohybuje; vnímala jen jeho pohyby, jako by jeho tělo mělo dvě nervové soustavy, jeho a její.

„Dominiko, potřebuji, abys příští pondělí přijela přesně v půl dvanácté v noci autem na staveniště Cortlandtu.“

Uvědomila si tíhu svých víček; nebyla to bolest, prostě jen tíha, jako by se zavřela a už se neměla znovu otevřít. První budovu Cortlandtu viděla. Věděla, co teď uslyší.

„Musíš být v autě sama a musíš se vracet domů odněkud, kdes měla předem domluvenou nějakou schůzku. Z místa, z něhož máš Cortlandt zpátky po cestě domů. Musíš na to mít později důkazy. Potřebuji, aby ti před Cortlandtem došel benzin, přesně v jedenáct třicet. Zatroubíš na klakson. Bude tam noční hlídač. Vyjde ven. Ty ho požádáš o pomoc a pošleš ho k nejbližší pumpě, která je asi kilometr daleko.“

„Ano, Roarku,“ řekla klidně.

„Až odejde, vystoupíš z auta. Naproti budově se podél silnice táhne široká pláň a za ní je jakýsi příkop. Půjdeš co nejrychleji až k tomu příkopu a položíš se v něm na zem. Schováš si hlavu. Chvíli počkáš a pak se můžeš vrátit zpátky k autu. Kdy se můžeš vrátit, poznáš sama. Je důležité, aby ses vrátila do auta včas a tvůj stav odpovídal stavu, v jakém bude auto – přesně.“

„Ano, Roarku.“

„Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Všechno?“

„Ano. Všechno.“

Znovu se postavili. Viděla jen jeho oči a že se usmívá.

Slyšela, jak říká: „Dobrou noc, Dominiko.“ Pak odešel a ona slyšela, jak odjíždí auto.

Věděla, že ji k tomu, co chce udělat, nepotřebuje; že by mohl najít jiný způsob, jak odlákat hlídače; že jí chce umožnit, aby se na tom podílela, protože ví, že by to, co bude následovat, nepřežila, kdyby jí tu možnost nedal; že je to zkouška.

Nechtěl to pojmenovat. Chtěl, aby to pochopila sama a ukázala, že nemá strach. Stoddardovu procesu nedokázala čelit, utekla, aby se nemusela dívat na to, jak mu svět ubližuje, ale teď mu přislíbila pomoc. Dala mu slib a myslela ho úplně vážně. Byla konečně volná a on to věděl.

Silnice ubíhala po rovině nočního Long Islandu, ale Dominika měla pocit, že stoupá do kopce. To byl jediný zvláštní pocit: pocit stoupání, jako by auto letělo vzhůru po kolmé čáře. Nespouštěla pohled ze silnice, přesto jí palubní deska na spodní hraně jejího zorného úhlu připomínala palubní desku letadla. Hodiny ukazovaly jedenáct deset.

Pobavilo ji to: nikdy jsem se neučila pilotovat letadlo, pomyslela si, a teď vím, jaký je to pocit; přesně takový, pocit prostoru bez překážek a bez sebemenšího úsilí. A bez tíže. To se prý děje ve stratosféře – nebo v meziplanetárním prostoru? – člověk se začne vznášet a zákony zemské přitažlivosti přestanou platit. Zákony jakékoli přitažlivosti. Slyšela svůj hlasitý smích.

Jen ten pocit stoupání… Jinak bylo všechno normální. Nikdy se jí neřídilo tak dobře. V duchu si říkala: je to jednotvárná, mechanická práce řídit auto, takže vím, že mám úplně čistou hlavu; protože řízení jí připadalo snadné, jako dýchání nebo polykání, jako podvědomá funkce nevyžadující žádné soustředění. Zastavovala v neznámých končinách na semaforech zavěšených ve vzduchu nad křižovatkami anonymních ulic, zabočovala, míjela jiná auta a věděla s jistotou, že dnes se jí nemůže stát nehoda; auto bylo řízeno dálkovým ovládáním – jakýmsi automatickým – světelným nebo rádiovým? – paprskem, o kterém někde četla – a ona jen držela volant.

Vzbuzovalo to v ní pocit volnosti, nemyslela na nic jiného než na bezvýznamné hlouposti a cítila se bezstarostně a… vesele, říkala si; tak dokonale vesele. Byla v tom jakási čistota, být normálnější než normální, jako křišťál, průzračnější než vzduchoprázdno. Soustředila se jen na bezvýznamné hlouposti: na tenkou látku svých krátkých šatů z černého hedvábí, na to, jak jí obepíná kolena, na pohyb prstů na noze v lodičce, když šlape na pedály, na „Bufet u Dannyho“, nápis zlatými písmeny v temném okně, jenž se mihl kolem.

Při večeři pořádané manželkou jakéhosi bankéře, Gailova důležitého známého, jehož jméno si teď nemohla vybavit, se bavila výborně. Byla to skvělá večeře v rozlehlé vile na Long Islandu. Všichni byli tak rádi, že přijela, a tolik litovali, že se Gail nemohl dostavit. Snědla všechno, co před ni postavili. Měla obrovskou chuť k jídlu – jakou mívala jako malá v těch vzácných chvílích, když přiběhla po dni stráveném v lese domů a matka měla radost, protože se neustále bála, aby její dcera netrpěla v dospělosti chudokrevností.

Bavila hosty u stolu příběhy ze svého dětství, rozesmávala je, a vůbec to byl ten nejvydařenější večírek, jaký hostitelé pamatovali. Později v salonu s okny otevřenými dokořán do temné oblohy – bezměsíčné noční oblohy, rozložené nad stromy, nad městy, až k břehům řeky East River – se smála a mluvila, rozdávala úsměvy na všechny strany tak vřele, že se všichni rozpovídali o tom, co jim bylo drahé, milovala ty lidi a oni věděli, že jsou milováni, milovala všechny lidi na celém světě a nějaká žena jí řekla: „Netušila jsem, Dominiko, že umíte být tak úžasně zábavná!“ A ona jí na to odpověděla: „To proto, že nemám na světě jedinou starost.“

Ale ve skutečnosti nevnímala nic kromě hodinek na své ruce a toho, že musí odejít v 10.50. Neměla představu, co řekne, aby se omluvila, ale v 10.45 to řekla, správně a přesvědčivě, a v 10.50 už měla nohu na plynu.

Byl to zastřešený černý roadster se sedačkami z červené kůže. Uvědomila si, jak pečlivě udržuje John, jejich šofér, tu červenou kůži naleštěnou. Z auta nic nezůstane, a tak se slušelo, aby na svou poslední jízdu vypadalo co nejlépe. Jako žena, která má strávit první noc s mužem. Nikdy jsem se na svou první noc s mužem nechystala – žádnou jsem ani neměla – jen mi bylo něco násilím odňato, po čem mi zůstala jen pachuť žulového prachu mezi zuby.

Když boční okno auta vyplnily černé, svislé pruhy s tečkami světel, nechápala, co se to se sklem děje. Pak si uvědomila, že jede podél East River a že už je na jejím druhém břehu, v New Yorku. Zasmála se a pomyslela si: Ne, toto není New York, to je soukromý obraz přilepený na okno mého auta, to všechno, tady, na jediné skleněné tabulce, pod mou rukou, patří mi to, teď je to moje – přejela rukou přes budovy od Battery až po Queensboro Bridge – Roarku, je to moje a já ti to dávám.

Postava nočního hlídače v dálce byla teď vysoká asi tak čtyřicet centimetrů. Až bude měřit třicet, vyrazím, řekla si Dominika. Stála u auta a v duchu hlídače popoháněla.

Budova vypadala jako černá hmota podepírající nebe v jediném bodě. Zbytek oblohy byl prověšený, důvěrně nízký nad rovnou plochou země. Nejbližší ulice a domy se zdály být vzdálené celá léta, daleko na kraji prostoru, jako nepravidelné drobné zuby na vylámané pile.

Pod podrážkou lodičky ji tlačil velký kámen; bylo to nepohodlné, ale nechtěla pohnout nohou, aby nevydala žádný zvuk. Nebyla sama. Věděla, že on je kdesi v budově, vzdálen od ní jen přes silnici. Z budovy nebylo nic slyšet, nezpozorovala ani žádné světlo; jen v oknech svítily bílé kříže. Nepotřeboval světlo, znal každou chodbu, každé schodiště.

Hlídač se scvrkl do ztracena. Otevřela prudce dveře auta. Hodila dovnitř klobouk a kabelku a rozmáchla se, aby je zase zabouchla. Zvuk jejich zaklapnutí uslyšela, když už byla na druhé straně silnice a utíkala přes prázdnou pláň pryč od budovy.

Cítila, jak se jí hedvábí šatů lepí na nohy, což byl hmatatelný důvod k útěku, překonávat jejich odpor, prorazit tu bariéru, jak nejrychleji mohla. Pláň byla porostlá suchým strništěm a plná výmolů. Jednou upadla, ale uvědomila si to, až když už znovu běžela.

Ve tmě před sebou zahlédla příkop. A pak náhle klečela na jeho dně, a vzápětí ležela natažená na břiše, obličejem dolů, ústa přitisknutá k zemi.

Cítila tep krve ve stehnech a zkroutila se v dlouhé křeči, aby cítila pod nohama, pod ňadry, pod kůží svých paží zem. Jako by ležela v Roarkově posteli.

Byl to zvuk, jako by jí někdo uhodil pěstí do hlavy. Zem se pod ní otřásla a vymrštila ji na nohy k hraně příkopu. Horní část budovy Cortlandtu se nahnula a zůstala nehybně viset, zatímco ji pomalu přetínal utržený pruh nebe. Jako by nebe překrajovalo budovu napůl. Pak se pruh nebe zbarvil tyrkysově modrým světlem. A náhle horní část budovy nebyla, jen okenní rámy a trámy letící vzduchem, budova šířící se po obloze, uprostřed vyšlehl dlouhý, tenký červený jazyk, další rána pěstí, a pak další, oslepující záblesk a skleněné okenní tabulky mrakodrapů za řekou se zatřpytily jako flitry.

Zapomněla, že jí přikázal, aby ležela na břiše; stála a všude kolem ní dopadalo sklo a kusy železa. V tom záblesku, kdy se stěny rozestoupily a budova se otevřela, jako když vyjde slunce, myslela na to, že tam někde uvnitř je on, někde za tím, stavitel, který musí bořit, který zná každý podstatný bod této stavby, který vytvořil tu dokonalou vyváženost tíhy a opory; myslela na to, jak vybírá ty body, pokládá trhavinu, lékař proměněný ve vraha, profesionálně vytrhávající z těla srdce, mozek, plíce. Byl tam, viděl to, a to, co mu to způsobilo, bylo horší než to, co se stalo s budovou. Ale byl tam a uvítal to.

Viděla, jak město na zlomek vteřiny zaplavilo světlo, viděla kilometry vzdálené okenní římsy a ozdobné lišty, myslela na temné pokoje a stropy osvětlené tím ohněm, viděla, jak se špičky věží rozsvítily na obloze, město, které teď patřilo jen jí a jemu. „Roarku!“ vykřikla. „Roarku! Roarku!“ Nevěděla, že křičí. V tom výbuchu svůj hlas neslyšela.

Pak se rozběhla zpátky přes pláň k doutnajícím troskám, přes skleněné střepy, každým krokem došlapujíc plným chodidlem na zem, protože pocit bolesti jí byl příjemný. Už nikdy neměla žádnou cítit, neboť po tomto už žádná nezbude. Nad polem se vznášela jako baldachýn vrstva dýmu. V dálce zaslechla řev sirén.

Pořád to ještě bylo auto, i když jeho zadní kola byla zmáčknutá pod kusem nějakého topného systému a přes jeho střechu ležely dveře od výtahu. Protáhla se dovnitř a dosedla za volant. Musela vypadat, jako by se z toho místa ani nepohnula. Nabrala do dlaní z podlahy plné hrsti střepů a rozsypala si je do klína, do vlasů. Pak vzala jeden ostrý střep a pořezala se na krku, na nohách, na pažích. To, co cítila, nebyla bolest. Viděla, jak jí z ruky vytryskla krev, jak jí stéká do klína, prosakuje černým hedvábím, kape jí mezi stehny. Zaklonila hlavu dozadu, pootevřela ústa a ztěžka oddechovala. Nechtěla přestat. Byla volná. Byla nezranitelná.

Nevěděla, že si přeřízla tepnu. Cítila se tak lehce. Vysmívala se zákonům zemské přitažlivosti.

Když na místo dorazilo první policejní auto, byla v bezvědomí a v těle jí zbývalo posledních několik minut života.

13

Dominika otevřela oči a rozhlédla se po ložnici Wynandova střešního bytu. Byl to první kontakt s okolím, které byla schopná rozeznat. Věděla, že ji sem převezli po mnoha dnech strávených v nemocnici. Ložnice vypadala, jako by byla natřená světlem. To je ta všudypřítomná průzračnost křišťálu, pomyslela si, která zůstala, která už zůstane navždy. Spatřila Wynanda stojícího u její postele. Díval se na ni. Vypadal pobaveně.

Vzpomněla si, že ho viděla v nemocnici. Tam pobaveně nevypadal. Věděla, že mu doktor tu první noc řekl, že to nepřežije. Chtěla jim všem říct, že ano, že jí teď nezbývá nic jiného než žít; jen se jí nezdálo důležité cokoli komukoli vysvětlovat, už nikdy.

Teď byla zpátky. Cítila, že má zavázaný krk, nohy a paži. Ruce však měla položené na přikrývce a obvazy jí už sňali; zůstalo po nich jen pár úzkých, červených jizev.

„Ty kačeno jedna zatracená!“ ulevil si Wynand šťastně. „To jsi to musela provést tak důkladně?“

S hlavou položenou na bílém polštáři, s hladkými zlatými vlasy a v bílé, ke krku upnuté nemocniční košili vypadala mladší než kdy v dětství. Vycházela z ní ona tichá záře, kterou člověk dětství přisuzuje, ale nikdy ji v něm nenachází; ono plné prožití naprosté jistoty, nevinnosti a míru.

„Došel mi benzin,“ řekla, „a tak jsem čekala v autě, když to najednou…“

„Už jsem tu historku převyprávěl policii. Stejně jako ten noční hlídač. To ale nevíš, že se sklem se musí zacházet opatrně?“

Gail vypadá klidně, pomyslela si, a velmi přesvědčeně. I pro něj se tím všechno změnilo; stejným způsobem.

„Nebolelo to,“ řekla.

„Až si zas budeš příště chtít hrát na náhodnou kolemjdoucí, dovol, abych ti dal malé školení.“

„Ale uvěřili tomu, ne?“

„Ale jistě, uvěřili. Ani nemohli jinak. Málem jsi umřela. Nechápu, proč musel zachraňovat život toho hlídače a tebe o něj skoro připravit.“

„Kdo?“

„Howard, má milá. Howard Roark.“

„Co ten s tím má společného?“

„Zlatíčko, teď nejsi u policejního výslechu. Ale až budeš, měla bys působit trochu přesvědčivěji. Nicméně, jsem si jist, že ti to projde. Určitě je nenapadne dávat to do souvislosti se Stoddardovým chrámem.“

„Co?“

„Udělala jsi to už tehdy a udělala bys to vždycky. Ať si o něm myslíš cokoli, k jeho práci budeš vždycky cítit totéž co já.“

„Gaile, ty jsi rád, že jsem to udělala?“

„Ano.“

Viděla, že se jí dívá na ruku, kterou měla položenou na bočnici postele. Pak náhle klečel na kolenou, rty přitisknuté k její ruce, aniž by ji zvedl, aniž by se jí dotkl svými prsty, dotýkal se jí jen ústy. To bylo jediné přiznání toho, co prožil, když byla v nemocnici. Zvedla druhou ruku a pohladila ho po vlasech. Pomyslela si: Bude to pro tebe horší, než kdybych umřela, ale to nevadí, už není žádná horší bolest, nic, co by se vyrovnalo té skutečnosti, že vůbec existujeme: on, ty a já – už jsi všechno pochopil, i když zatím nevíš, žes mě ztratil.

Zvedl hlavu a vstal.

„Nechtěl jsem ti nic vyčítat. Promiň.“

„Já neumřu, Gaile. Cítím se báječně.“

„Vypadáš tak.“

„Zatkli ho?“

„Pustili ho na kauci.“

„Jsi šťastný?“

„Jsem rád, žes to udělala a že to bylo pro něj. Jsem rád, že to udělal. Musel.“

„Ano. A bude se znovu opakovat Stoddardův proces.“

„Ne tak docela.“

„Ty jsi čekal na novou šanci, Gaile? Celé ty roky?“

„Ano.“

„Můžu si přečíst noviny?“

„Ne. Ne, dokud nevstaneš.“

„Ani Prapor?“

„Ten obzvlášť ne.“

„Miluji tě, Gaile. Když vydržíš až do konce…“

„Nesnaž se mě uplatit. To se netýká ničeho, co je mezi mnou a tebou. Ani mezi mnou a jím.“

„Ale něčeho mezi tebou a Bohem?“

„Chceš-li to tak nazvat. Ale nechci o tom mluvit. Ne, dokud nebude po všem. Máš dole návštěvu. Byl tu každý den.“

„Kdo?“

„Tvůj milenec přece. Howard Roark. Dovolíš mu teď, aby ti poděkoval?“

Z veselé jízlivosti, z tónu, jakým vyslovil něco tak absurdního, co by si byl předtím nikdy nedokázal představit, poznala, že o tom, co se má ještě dovědět, nemá ani ponětí.

„Ano. Chci ho vidět. Gaile, kdybych se rozhodla, že bude mým milencem?“

„Tak bych vás oba zabil. A teď se nehýbej, klidně lež, doktor říkal, že se nemáš namáhat, máš na sobě dvacet šest stehů nejrůznějšího druhu.“

Odešel a ona slyšela, jak schází dolů po schodech.

Když na místo exploze dorazil první policista, našel za budovou na břehu řeky plunžrový píst, kterým byl dynamit odpálen. Roark stál u pístu s rukama v kapsách a hleděl na to, co zbylo z Cortlandtu.

„Máš s tím snad něco společného, kámo?“ zeptal se ho policista.

„Můžete mě zatknout,“ řekl Roark. „Budu vypovídat až před soudem.“

Na žádnou z oficiálních otázek, které mu pak byly položeny, už neodpověděl ani slovo.

To Wynand za něj složil kauci, brzo ráno příštího dne. Když viděl v nemocnici zraněnou Dominiku a dozvěděl se, že nebude žít, zůstal klidný. Zůstal klidný, i když telefonoval okresnímu soudci, aby ho vytáhl z postele a požádal ho o vyřízení Roarkova propuštění na kauci. Když však stál v kanceláři správce malé okresní věznice, začal se zničehonic třást. „Vy tupci omezení!“ procedil mezi zuby a vzápětí vychrlil všechny sprosté nadávky, které se kdysi naučil v docích. Zapomněl na všechny aspekty celé situace kromě jediného: že drží Roarka za mřížemi. Byl znovu Čahounem Wynandem z Hell’s Kitchen a cloumal jím stejný vztek, jaký jím v náhlých záblescích otřásal už tehdy, tentýž vztek, který cítil, když stál za drolící se zdí a čekal, až ho přijdou zabít. Jenomže teď věděl, že je také Gail Wynand, vlastník impéria, a nechápal, proč se má podrobovat nějakému úřednímu postupu, proč nesmete tyto cely z povrchu zemského, ať už svými pěstmi nebo svými novinami, bylo mu v tu chvíli všechno jedno, chtělo se mu někoho zabít, měl pocit, že musí, stejně jako tu noc za tou zdí, aby uhájil své právo na život.

Přiměl se podepsat náležité formuláře a počkat, až Roarka přivedou. Vyšli spolu ven, Roark ho vedl, svíraje mu pevně zápěstí, a než došli k autu, byl už Wynand opět klidný. V autě se Roarka zeptal:

„Udělal jsi to, viď?“

„Samozřejmě.“

„Spolu to vyhrajeme.“

„Pokud to chceš brát jako svou bitvu.“

„Podle posledních odhadů má můj osobní majetek hodnotu čtyřiceti milionů dolarů. To by mělo stačit na zaplacení jakéhokoli advokáta, kterého si vybereš, nebo třeba i všech.“

„Nebudu ho potřebovat.“

„Howarde! Snad se nechceš znovu hájit nějakými fotografiemi?“

„Ne. Tentokrát ne.“

Roark vstoupil do ložnice a posadil se na židli u postele. Dominika ležela bez hnutí a pozorovala ho. Usmívali se na sebe. Nemusíme nic říkat, ani teď ne, pomyslela si.

„Tys byl ve vězení?“ zeptala se.

„Pár hodin.“

„Jaké to bylo?“

„Nezačínej z toho dělat to co Gail.“

„Gail to nesl špatně?“

„Hodně špatně.“

„Já ne.“

„Možná se tam budu muset vrátit na pár dalších let. Tos ale věděla, když jsi mi neodmítla pomoc.“

„Ano. To jsem věděla.“

„Spoléhám na tebe, že Gaila ušetříš, jestli tam budu muset zpátky.“

„Jak to myslíš?“

Podíval se na ni a zakroutil hlavou. „Zlato…“ Znělo to jako výčitka.

„Co?“ zašeptala.

„To ti ještě nedošlo, že to byla past, kterou jsem na tebe nalíčil?“

„Jak to?“

„Co bys dělala, kdybych tě nepožádal o pomoc?“

„Byla bych teď s tebou, u tebe doma, v Enrightově domě, zcela veřejně.“

„Přesně tak. Ale teď nemůžeš. Jsi paní Wynandová, jsi mimo jakékoli podezření a všichni věří tomu, žes byla na místě výbuchu čistě náhodou. Stačí dát vědět, co mezi námi je – a mají v ruce plné přiznání, že jsem to udělal.“

„Aha.“

„Chci, abys mlčela. Jestli tě snad napadlo, že bys chtěla sdílet můj osud, tak to pusť z hlavy. Neřeknu ti, co mám v plánu, protože to je jediný způsob, jak tě můžu mít pod kontrolou, dokud proces nezačne. Dominiko, jestli mě odsoudí, chci, abys s Gailem zůstala. Spoléhám na to, chci, abys s ním zůstala a nikdy mu o nás dvou neřekla, protože budete jeden druhého potřebovat.“

„A jestli tě zprostí viny?“

„Pak…“ Rozhlédl se po pokoji, po Wynandově ložnici. „Nechci to říkat tady. Ale ty to víš.“

„Máš ho hodně rád?“

„Ano.“

„Tolik, že bys obětoval…“

Usmál se. „Bála ses toho od prvního okamžiku, kdy jsem sem vstoupil?“

„Ano.“

Podíval se jí do očí. „Myslíš, že je to možné?“

„Ne.“

„Ani svou práci, ani tebe, Dominiko. Nikdy. Ale aspoň jedno pro něj udělat můžu: můžu mu to nechat, když budu muset odejít.“

„Neodsoudí tě.“

„To není to, co jsem chtěl od tebe slyšet.“

„I kdyby tě odsoudili – kdyby tě zavřeli do vězení a spoutali tě řetězem s ostatními trestanci – kdyby vláčeli tvé jméno ve všech odporných titulcích – kdyby ti už nikdy nedovolili navrhnout žádnou budovu – kdyby mi už nikdy nedovolili se s tebou vidět – nebude na tom záležet. Nijak zvlášť. Jen do určitého bodu.“

„To je to, na co jsem čekal sedm let, Dominiko.“

Vzal ji za ruku, zvedl ji, přitiskl si ji ke rtům a ona cítila jeho polibek na místě, kde ji předtím líbal Wynand. Pak se zvedl.

„Počkám,“ řekla. „Budu mlčet. Nebudu se k tobě přibližovat. Slibuji.“

Usmál se a přikývl. Pak odešel.

„Stává se, ve výjimečných případech, že se síly celého světa, síly větší, než si lze představit, soustředí na jednu událost, jako paprsky shromážděné čočkou do jediného bodu maximálního jasu, abychom ji všichni uviděli v plném světle. Takovou událostí je cortlandtský zločin. V tomto bodě, jako v jakémsi mikrosvětě, můžeme spatřit zlo, drtící naši planetu od okamžiku jejího zrození z vesmírného prachu. Ego jediného člověka postavené proti všem zásadám milosrdenství, lidskosti a bratrství. Jediný člověk, který je schopen zničit budoucí domov vyděděnců. Jediný člověk odsuzující tisíce lidí k hroznému životu v chudinských čtvrtích, ve špíně, nemocích a smrti. Ve chvíli, kdy společnost s probouzejícím se novým smyslem pro humanitární povinnost vynaložila obrovské úsilí, aby zachránila sociálně slabé vrstvy, kdy se nejlepší talenty společnosti spojily, aby jim vytvořily slušný domov – vyhodí egoismus jediného člověka výsledky práce jiných do povětří. A proč? Kvůli nějakému nejasnému pocitu osobního zmaru, kvůli nějaké prázdné zásadě. Škoda že zákony našeho státu nedovolují potrestat tento zločin jinak než odnětím svobody. Takový člověk by měl zaplatit životem. Společnost musí mít právo zbavit se takových lidí, jako je Howard Roark.“

Tak se vyjadřoval Ellsworth M. Toohey na stránkách Nových obzorů.

Z celé země přicházely na jeho slova ohlasy. Exploze Cortlandtu trvala několik vteřin. Exploze veřejného rozhořčení se šířila nezadržitelně dál, z mraku rozmělněné omítky, jenž vyplnil vzduch, pršelo na zem sklo, rez a odpadky.

Roark byl postaven před velkou porotu, prohlásil, že se necítí vinen, a odmítl dál vypovídat. Byl propuštěn na kauci složenou Gailem Wynandem a čekal na soud.

O jeho motivu se hodně spekulovalo. Někteří říkali, že to udělal z profesionální žárlivosti. Jiní prohlašovali, že v projektu Cortlandtu a Roarkově stylu lze najít určité podobnosti a že Keating, Prescott a Webb si možná od Roarka něco vypůjčili – „legitimní adaptace“ – „myšlenky nepodléhají žádným vlastnickým právům“ – „v demokracii patří umění všem“ – a že Roark se chtěl pomstít za domnělé plagiátorství.

Nic z toho nebylo úplně průkazné, ale motiv až tak nikoho nezajímal. Případ byl prostý: jeden proti mnoha ostatním. Na žádný motiv neměl právo.

Domovy pro chudé, postavené z dobročinných pohnutek. Postavené na základech starých deset tisíc let, v nichž se lidé učili, že dobročinnost a sebeobětování jsou absolutní pojmy, které nelze zpochybňovat, jsou prubířským kamenem ctnosti, ideálem ideálů. Deset tisíc let hlasů vypovídajících o službě a oběti – oběť je nejdůležitějším zákonem života – služ, nebo si nech sloužit – drť, anebo se nech drtit – oběť je šlechetná – ať to vezmeš z kteréhokoli konce – služ a obětuj – služ a služ a služ…

A proti tomu – jeden člověk, který odmítl sloužit i vládnout. Čímž spáchal neodpustitelný hřích.

Byl to senzační skandál provázený obvyklým povykem, hysterií a spravedlivým hněvem, jaké patří ke každému lynčování. Každý, kdo o tom mluvil, však pronášel své rozhořčení s jakýmsi divoce osobním zaujetím.

„Je to jen egoistický maniak bez morálky,“ –

– prohlásila dáma z vyšší společnosti, když se oblékala na dobročinný bazar, a neodvažovala se pomyslet na to, kde jinde by našla prostředky sebevyjádření a jak jinak by mohla přátelům předvádět svou okázalost, kdyby dobročinnost nebyla ctností, jež vše omlouvá;

– prohlásil sociální pracovník, který neměl žádný životní cíl, protože ze sterilní čistoty své duše nedokázal žádný vykřesat, byl ovšem ctnost sama a požíval nezasloužené úcty, protože milostivě hojil rány jiných;

– prohlásil spisovatel, který by neměl o čem psát, kdyby mu vzali téma služby a obětování, a který štkal před naslouchajícími davy lidí, že je miluje, opravdu miluje, a zda by ho za to nemohli také trochu milovat;

– prohlásila novinářka, která si právě koupila rozsáhlé venkovské sídlo, protože psala s takovým porozuměním o obyčejných lidech;

– prohlašovali všichni obyčejní lidé, kteří chtěli slyšet o lásce, o velké lásce, upřímné lásce, lásce, která všechny objímá, všechno odpouští a všechno dovoluje;

– prohlašoval každý, kdo žil z druhé ruky a kdo nedokázal žít jinak než jako pijavice přisátá na duších jiných.

Ellsworth Toohey spokojeně seděl, všechno pozoroval, poslouchal a usmíval se.

Gordon L. Prescott a Gus Webb se bavili na banketech a koktejlových večírcích; všichni se k nim chovali soucitně a se zvědavou starostlivostí jako k obětem, které přežily katastrofu. Oba tvrdili, že nechápou, jaký by mohl mít Roark motiv, a žádali pro něj spravedlivý trest.

Petr Keating nikam nechodil. Novináře nepřijímal. Nepřijímal nikoho. Vydal však písemné prohlášení, v němž sdělil, že věří v Roarkovu nevinu. Prohlášení obsahovalo jednu divnou větu, tu poslední. „Nechte ho být, nechte ho prosím vás být,“ napsal.

Před Cordovou budovou se shromáždili demonstranti ze Sdružení amerických architektů. Byla to bezpředmětná akce, protože v Roarkově ateliéru se stejně nepracovalo. Zakázky, na nichž měl začít pracovat, byly zrušeny.

Lidé cítili pravého ducha solidarity. Mladá dáma, právě vstupující do společenského života, s nehty upravenými od pedikérky – žena v domácnosti, nakupující mrkev od pouličního prodavače – účetní, který se vzdal svého snu stát se klavíristou, aby mohl podporovat svou sestru – obchodník, který nenáviděl svůj podnik – dělník, který nenáviděl svou práci – intelektuál, který nenáviděl všechny – ti všichni se spojili jako bratři v nadšení z všeobecného rozhořčení, jež bylo lékem na nudu a odvádělo je od jejich vlastních problémů. A oni dobře věděli, jaká je to úleva nemuset myslet na své problémy. Čtenáři byli zajedno. Novináři zrovna tak.

Gail Wynand šel proti proudu.

„Gaile!“ zvolal nevěřícně Alvah Scarret. „Nemůžeme přece hájit teroristu!“

„Buď zticha, Alvahu,“ řekl Gail Wynand, „nebo ti rozbiju hubu.“

Gail Wynand stál sám uprostřed své kanceláře s hlavou zakloněnou a byl vděčný za to, že žije, stejně jako tehdy, v té temné noci, kdy stál na nábřeží a hleděl na světla města.

„Uprostřed té nechutné vřavy, jež se kolem nás rozpoutala,“ stálo v úvodníku Praporu, podepsaném velkými písmeny „Gail Wynand“, „jako by všichni zapomněli, že se Howard Roark sám dobrovolně přiznal. Pokud tu budovu skutečně vyhodil do vzduchu – proč asi zůstal na místě činu a nechal se zatknout? Na co bychom však čekali? Nás jeho důvody nezajímají. My jsme ho usvědčili, aniž bychom ho vyslechli. My chceme, aby byl vinen. My máme z toho případu radost. To, co kolem sebe slyšíme, to není rozhořčení – to je škodolibá radost. Každému negramotnému maniakovi, každému zvrhlému idiotovi, který spáchá odpornou vraždu, se dostane výkřiků sympatie a na jeho obranu se sešikuje armáda dobrodinců. Ale geniální člověk je už z principu vinen. Samozřejmě že odsoudit člověka jen proto, že je malý a slabý, je do očí bijící nespravedlnost. Jak hluboko však klesla naše společnost, když dokáže odsoudit člověka jen proto, že je velký a silný? Takové je však celkové morální klima tohoto století – století průměrného člověka.“

„Všude se vykřikuje,“ stálo v jiném Wynandově úvodníku, „že Howard Roark ubíjí svou kariéru v soudních síních. Ano, to je pravda. Člověk jako Roark stojí před soudem společnosti celý život. Kdo je tím však vinen – Roark, nebo společnost?“

„Nikdy jsme se nepokusili pochopit, v čem spočívá velikost člověka a jak ji lze poznat,“ psal Wynand v dalším úvodníku. „Díky jakési sentimentální zkostnatělosti jsme se upnuli k myšlence, že velikost lze měřit jen mírou sebeobětování. Sebeobětování, vzdycháme romanticky, je nejvyšší ctnost. Zastavme se a chvíli přemýšlejme. Je sebeobětování opravdu ctnost? Může člověk obětovat svou poctivost? Svou čest? Svou svobodu? Své ideály? Své přesvědčení? Upřímnost svých citů? Nezávislost svého myšlení? Vždyť to jsou nejvyšší hodnoty, které člověk má. Vše, čeho se kvůli nim vzdá, není oběť, ale jen snadný výměnný obchod. Je však nelze obětovat v žádném případě a za žádných okolností. Neměli bychom tedy přestat hlásat nebezpečné a zlé nesmysly? Obětovat sám sebe? Ale právě ono já nemůže a nesmí být nikdy obětováno. Právě ono ničemu neobětované já je to, čeho si musíme na člověku nejvíce cenit.“

Tento úvodník byl citován v Nových obzorech a mnoha dalších novinách, otištěný v rámečku nadepsaném titulkem: „Podívejme, kdo to mluví!“

Gail Wynand se tomu smál. Čerpal energii a sílu ze svého vzdoru. Toto byla válka, a on žádnou nevedl už celá léta, od chvíle, kdy za bouřlivých protestů novinářské obce položil základy svého impéria. Teď se mu dostalo nemožného, vyplnil se mu sen každého muže: dostal novou příležitost a mladistvou sílu, aby je využil s moudrostí životní zkušenosti. Nový začátek a završení všeho zároveň. Čekal jsem jen na to a jen pro tohle jsem žil, říkal si.

Redakce všech jeho dvaadvaceti novin, časopisů, filmových týdeníků dostaly příkaz: Obhajujte Roarka. Propagujte ho. Zastavte jeho lynčování.

„Ať už budou předložená fakta jakákoli,“ vysvětloval Wynand svým podřízeným, „nebude tento soud založen na faktech. V tomto procesu je soudcem veřejné mínění. Veřejné mínění jsem vždy určoval já. Takže ho určíme. Prosaďte Roarka. Je mi jedno jak. K tomu jsem vás vycvičil. V prosazování čehokoli jste odborníci. Takže mi teď ukažte, jak jste dobří.“

Jeho řeč byla přijata v tichosti, zaměstnanci se rozhlíželi jeden po druhém. Alvah Scarret si otíral čelo kapesníkem. Ale udělali, co jim řekl.

Prapor otiskl fotografii Enrightova domu s titulkem: „Je toto ten, jehož chcete zničit?“ A fotografii Wynandova domu: „Zkuste se tomu vyrovnat, jestliže to dokážete.“ A fotografii Monadnockova údolí: „Je snad toto člověk, který společnosti ničím nepřispěl?“

Prapor zveřejnil Roarkův životopis podepsaný jménem, jež nikdo nikdy neslyšel; napsal ho Gail Wynand. V Praporu začal vycházet seriál o slavných procesech, v nichž byli nevinní lidé odsouzeni společenskými předsudky. Prapor začal otiskovat seriál o lidech, kteří se stali obětí společnosti: o Sokratovi, Galileovi, Pasteurovi, filozofech, vědcích, o dlouhé řadě hrdinů – z nichž každý stál stranou společnosti, z nichž každý byl člověkem, jenž se nebál postavit většině.

„Ale, Gaile, proboha, Gaile, vždyť jde jen o nějaký projekt bytové výstavby!“ kvílel Alvah Scarret.

Wynand se na něj bezmocně podíval: „Asi není možné, aby tupci pochopili, že to s tím nemá co dělat. Dobrá. Budeme tedy mluvit o projektech bytové výstavby.“

Prapor otiskl skandální článek odhalující podvody ve státní bytové výstavbě: případy korupce, nekompetentnosti, bytů postavených za pětinásobek nákladů, jež by k jejich stavbě potřeboval soukromý majitel, sídlišť, která byla záhy po dostavění opuštěna, obludností, jež byly přijaty, obdivovány, odpuštěny a ochraňovány posvátnou modlou altruismu. „Peklo prý je vydlážděno dobrými úmysly,“ hlásal Prapor. „Není to náhodou tím, že jsme se nikdy nenaučili rozlišovat dobré úmysly od zlých? Není čas se to naučit? Nikdy nebylo na světě tak hlasitě proklamováno tolik dobrých úmyslů. A podívejme se na to.“

Gail Wynand psal úvodníky Praporu vstoje u stolu v sazárně jako obvykle modrou tužkou obrovskými písmeny na obří archy tiskařského papíru. Každý z nich nakonec zpečetil slavnými iniciálami G. W., v nichž dosud nikdy nebylo tolik bezstarostné pýchy.

Dominika se uzdravila a vrátila se do jejich vily. Wynand jezdíval domů pozdě večer. Kdykoli to bylo možné, přivážel s sebou Roarka. Sedávali společně v obývacím pokoji s okny otevřenými do jarní noci. Od zdí domu se dolů k jezeru pomalu rozvinovala temná plocha kopce a hluboko dole mezi stromy probleskovala hladina jezera. O výbuchu ani o blížícím se procesu nemluvili. Wynand však vyprávěl o své bitvě, neosobním tónem, skoro jako by se to Roarka vůbec netýkalo. Stál uprostřed pokoje a říkal:

„No dobrá, bylo to odporné – celá kariéra Praporu. Tohle ji ale ospravedlní. Dominiko, já vím, žes nikdy nechápala, jak to že se nestydím za svou minulost. Proč mám Prapor tolik rád. Teď se dočkáš odpovědi. Moc. Mám v rukou moc, kterou jsem nikdy nevyzkoušel. Teď ji vyzkouším, uvidíš. Přinutím je, aby si mysleli to, co já chci. Aby udělali to, co já řeknu. Protože to je moje město a já mu šéfuju. Howarde, než začne soud, zpracuji je natolik, že se nenajde porota, která by se odvážila tě odsoudit.“

V noci nemohl spát. Vůbec necítil potřebu spánku. „Běžte si lehnout,“ posílal Roarka a Dominiku, „přijdu za chvíli.“ Dominika ze své ložnice a Roark z pokoje pro hosty na druhé straně chodby pak slyšeli Wynandovy kroky. Chodil dlouhé hodiny sem a tam po terase v jakémsi radostném neklidu, a každý jeho krok byl jako ukotvená věta, jako prohlášení zatlučené do země.

Když je jednou Wynand opět poslal nahoru, stoupali Roark a Dominika společně po schodech a na první podestě se zastavili; v obývacím pokoji pod sebou zaslechli drsný zvuk škrtnutí sirkou, zvuk evokující představu neklidného škubnutí rukou, zapalující první z řady cigaret, jež se potáhne až do ranního svítání, malou tečku světla křižující terasu tam a zase zpátky v rytmu zatloukajících kroků.

Podívali se dolů pod schody a pak se podívali na sebe.

„Je to hrozné,“ řekla Dominika.

„Je to skvělé,“ řekl Roark.

„Nemůže ti pomoct, i kdyby udělal cokoli.“

„Já vím, že ne. Ale o to přece nejde.“

„Dává v šanc všechno, co má, aby tě zachránil. A neví, že mě ztratí, když tě zachrání.“

„Dominiko, co pro něj bude horší – když ztratí tebe, anebo když prohraje svou bitvu?“ Pochopila a přikývla. „Ty víš, že to nejsem já, koho se snaží zachránit,“ dodal. „Já jsem jen výmluva.“

Zvedla ruku. Dotkla se jeho lícní kosti a ucítila nepatrný tlak na bříškách prstů. Nic víc si nedovolila. Otočila se, pokračovala ke své ložnici a slyšela, jak zavírá dveře hostinského pokoje.

„Není to příhodné,“ psal Lancelot Clokey v článku otištěném v několika novinách, „že Howarda Roarka obhajují Wynandovy noviny? Pokud někdo pochybuje o morálních aspektech, o něž v tomto hrůzném činu jde, je tato skutečnost jen důkazem toho, jak se věci skutečně mají a kdo stojí na čí straně. Wynandovy noviny – ona bašta bulvárního žurnalismu, vulgárnosti, zkorumpovanosti a obracení hnoje, ona organizovaná urážka veřejného vkusu a slušnosti, ono intelektuální podsvětí ovládané mužem, jemuž nějaké morální zásady říkají méně než nějakému kanibalovi – Wynandovy noviny jsou pro Howarda Roarka ti největší mistři a Howard Roark je přesným hrdinou v jejich stylu. Když už Gail Wynand zasvětil celý svůj život soustavnému překračování hranic poctivé žurnalistiky, není divu, že teď podporuje stejného, jen o trochu drsnějšího gangstera.“

„Všechny ty uhlazený řečičky, co člověk všude slyší,“ prohlásil Gus Webb ve svém veřejném proslovu, „jsou jen hromada žvástů. Přitom je to jasný jak facka. Ten chytrák Wynand si nahrabal pořádnej balík, a když říkám pořádnej, tak myslím pořádnej, když léta sdíral kůži z příživníků na realitních korupcích. Jak by se mu mohlo líbit, když mu do toho strká prsty stát a vytlačuje ho stranou jen proto, aby zajistil několika chudákům čistou střechu nad hlavou a jejich dětem splachovací záchod? Na to můžete vsadit boty, že mu to nejde pod nos, ani trochu. Tady jde o předem dohodnutý kšeft mezi Wynandem a tím jeho zrzavým kamarádíčkem, a jestli vás zajímá můj názor, pak podle mě dostal kamarádíček za odvedení té práce od pana Wynanda tučnou obálku.“

„Podle informací ze spolehlivých zdrojů,“ psal jeden radikální plátek, „byl Cortlandt jen prvním krokem obřího spiknutí vyhodit do povětří všechny projekty bytové výstavby, včetně státních elektráren, poštovních a školních budov po celém území Spojených států. Za celým komplotem stojí Gail Wynand – jak vidno – a další nadutí kapitalisté jeho druhu, naše nejvýznamnější finančníky nevyjímaje.“

„Příliš málo pozornosti se věnuje ženské stránce tohoto případu,“ psala Sally Brentová v Nových obzorech. „Úloha, jakou v něm sehrála paní Wynandová, je přinejmenším velice pochybná. Není to snad roztomilá náhoda, že to byla právě ona, kdo poslal nočního hlídače pryč přesně v ten pravý okamžik? A že její manžel teď drží nad panem Roarkem ochrannou ruku? Kdybychom nebyli zaslepeni hloupým, nesmyslným přežitkem dvornosti vůči krásným ženám, nenechali bychom tuto část případu jen tak upadnout v zapomnění. Kdybychom se nenechávali zastrašit společenským postavením paní Wynandové a takzvanou prestiží jejího manžela – který teď ze sebe dělá totálního hlupáka –, možná bychom jí ohledně případu, v němž málem přišla o život, položili pár otázek. Víme snad jistě, že to tak opravdu bylo? Lékaři jsou úplatní stejně jako kdokoli jiný a pan Gail Wynand je na tyto záležitosti odborník. Vezmeme-li toto vše v úvahu, mohly by se nám začít rýsovat obrysy čehosi, co připomíná ten nejhanebnější ‚plán živobytí‘.“

„Pozice, již Wynandovy noviny zaujaly k tomuto případu,“ psal klidný, konzervativní list, „je nevysvětlitelná a ostudná.“

Náklad Praporu týden od týdne klesal, stále prudčeji, jako utržený výtah. Samolepky a odznaky s nápisem „Nečteme Wynanda“ se množily jako houby po dešti, na zdech domů, na sloupech v metru, na předních sklech aut, v klopách kabátů. Wynandovy týdeníky byly vypískávány z filmového plátna. Prapor zmizel ze stánků na nárožích, prodávali ho už jen pouliční prodavači, ale ti ho schovávali a vytahovali jen zdráhavě a na výslovnou žádost. Půda byla připravena, nosné pilíře dávno nahlodány; případ Cortlandt posloužil jen jako poslední impuls.

Na Roarka se v té všeobecné bouři, jež se zvedla proti Gailu Wynandovi, skoro zapomnělo. Nejvášnivější protesty se ozývaly z řad Wynandových vlastních čtenářů: z ženských klubů, od církve, matek, hokynářů. Alvahu Scarretovi musel být vstup do místnosti, kde se shromažďovaly koše s dopisy čtenářů, zakázán; zpočátku je sice četl on, ale pak si to vzali na starost jeho kolegové, aby mu uchránili zdraví – byl totiž neustále na pokraji mrtvice.

Zaměstnanci Praporu pracovali mlčky a bez připomínek. Žádné kradmé pohledy, žádné tiché proklínání, žádné drby na toaletách. Několik lidí podalo výpověď. Ostatní pracovali dál, pomalu, ztěžka, jako člověk, který si zapnul bezpečnostní pás a čeká, až se stane nevyhnutelné.

Gail Wynand si váhavého tempa kolem sebe všiml. Když vstoupil do budovy Praporu a zaměstnanci zaregistrovali jeho přítomnost, zarazili se; jeho pokývnutí hlavou opětovali nepatrně zpožděným pozdravem. Když kolem nich přešel a otočil se, zjistil, že stojí a dívají se za ním. Ono běžné „Jistě, pane Wynande“, které vždy následovalo bezprostředně ze poslední slabikou každého jeho příkazu a těsně před první slabikou odpovědi podřízeného, se teď ozývalo o něco později, a ta prodleva měla hmatatelný tvar, díky němuž odpověď zněla jako otázka s otazníkem na začátku.

„Nepatrný hlas“ o případu Cortlandt zarputile mlčel. Den po výbuchu si Wynand nechal Tooheyho zavolat do své kanceláře a řekl mu: „Poslouchejte, vy. Ve vašich článcích nepadne o tomto případu ani slovo. Je vám to jasné? Do toho, co děláte nebo rozkřikujete někde jinde, mi nic není – zatím. Ale jestli budete příliš hlasitý, tak si to s vámi, až bude po všem, vyřídím.“

„Jistě, pane Wynande.“

„Pokud jde o články pro moje noviny, jste hluchý, slepý a němý. V životě jste o žádné explozi nic neslyšel. Jméno Roark vám nic neříká. Ani nevíte, co slovo Cortlandt znamená. Pokud jste v této budově, tak ne.“

„Jistě, pane Wynande.“

„A nechoďte mi moc na oči.“

„Jistě, pane Wynande.“

Wynandův právník, starý přítel, který pro něj pracoval už dlouhá léta, se mu to snažil rozmluvit.

„Gaile, co je to s tebou? Chováš se jako malý kluk. Jako nějaký začátečník. Vzpamatuj se, hochu.“

„Nech si ty rady,“ usadil ho Wynand.

„Gaile, vždyť… vždyť jsi největší tiskový magnát na světě. Mám ti snad připomínat, co je zcela evidentní? Případ odsuzovaný společností je pro každého novináře hra s ohněm. Pro oblíbené noviny je to – sebevražda.“

„Jestli mi tu nepřestaneš kázat, zabalíš si fidlátka a já si seženu jiného hudlaře.“

Wynand se začal o případu přít – s významnými lidmi, s nimiž se setkával na společenských obědech a večeřích. Nikdy předtím se s nikým o ničem nepřel; nikdy neměl potřebu někoho o něčem přesvědčovat. Vždy jen pronášel jednoznačná stanoviska a jeho posluchači je uctivě respektovali. Teď ho však nikdo poslouchat nechtěl. Náhle kolem něj nevládlo netečné, napůl znuděné, napůl opovržlivé ticho. Muže, kteří čekali na každé jeho slovo o burze, nemovitostech, reklamě či politice, jež se uvolil utrousit, nezajímaly jeho názory na umění, velikost génia či abstraktní spravedlnost.

Dostalo se mu jen několika odpovědí:

„Ano, Gaile, ano, jistě. Ale na druhé straně to bylo od toho chlápka podle mne dost sobecké. Což je největší problém dnešního světa – sobeckost. Všude kolem nás je příliš mnoho sobeckosti. Přesně o tom hovoří ve své knize Lancelot Clokey – skvělá kniha, píše v ní o svém dětství, vždyť jste ji sám četl, viděl jsem vás s Clokeym na fotce. Clokey procestoval celý svět, ten ví, o čem mluví.“

„Ano, Gaile, ale nejste trochu staromódní? Co pořád máte s tím velkým géniem? Co je tak geniálního na nějakém opěvovaném zedníkovi? O kom se dá ostatně říct, že je velký? Jsme jen hromada masa, chemie a toho, co jsme měli k snídani. Řekl bych, že to skvěle vystihla Lois Cooková v tom rozkošném – jak se to jmenovalo? – jo, Žalostném žaludečním kameni. Ano, pane. Váš Prapor tu knížečku dokonce horlivě propagoval.“

„Měl byste ovšem myslet především na druhé a pak teprve na sebe, Gaile. Podle mne, když někdo nemá v srdci lásku, nemůže to být dobrý člověk. Slyšel jsem to včera v divadle – skvělá hra – ta nová od Ika – jak se jen jmenuje dál? – to musíte určitě vidět – váš Jules Fougler to označil za odvážnou a něžnou jevištní poemu.“

„To je dobrý názor, Gaile, a nemám, co bych proti němu namítl, těžko říct, v čem se mýlíte, ale nějak se mi to nezdá, protože Ellsworth Toohey – a teď bych nerad, abyste mě špatně pochopil, já se s Tooheyho politickými názory nijak neztotožňuji, vím, že je to radikál, ale na druhé straně je třeba mu přiznat, že je to velký idealista a že má srdce na pravém místě – no, a Ellsworth Toohey tvrdí, že…“

To byli milionáři, bankéři, průmyslníci, obchodníci, kteří si jedním dechem neustále stěžovali, že nechápou, proč to jde se světem tak z kopce.

Když jednou ráno vystoupil Wynand před budovou Praporu ze svého auta, vyběhla mu naproti jakási žena. Čekala na něj u vchodu. Byla to podsaditá osoba středního věku. Na sobě měla zaprané bavlněné šaty a na hlavě pomačkaný klobouk. Měla rosolovitou tvář s povislou kůží, beztvará ústa a kulaté, jasné černé oči. Zastavila se před Wynandem a mrštila mu do tváře svazek shnilých řepných listů. Nebyly to žádné plody, jen listy, měkké a slizké, převázané provázkem. Dopadly mu na tvář a pak sklouzly dolů na chodník.

Wynand zůstal klidně stát a hleděl na ženu. Viděl před sebou bílou tvář s triumfálně otevřenými ústy a výrazem spravedlivého hněvu. Nějací lidé, kteří šli kolem, se ženy chopili a ona začala vykřikovat oplzlé nadávky. Wynand zvedl ruku a zavrtěl hlavou, aby toho tvora nechali být, obrátil se a se zelenožlutou skvrnou na tváři zmizel v budově Praporu.

„Co budeme dělat, Ellsworthi?“ naříkal Alvah Scarret. „Co si počneme?“

Ellsworth Toohey seděl na kraji svého stolu a usmíval se, jako by měl chuť Scarreta obejmout a políbit.

„Proč už s tím nesmyslným případem nepřestanou, Ellsworthi? Proč už se dávno nenašlo něco, co by ho vytlačilo z titulních stránek? Copak nemůžeme schrastit nějaký mezinárodní skandál nebo něco podobného? Co jsem živ, neviděl jsem lidi takhle vyvádět kvůli takové pitomosti. Úmyslná exploze! Proboha, Ellsworthi, vždyť je to případ pro poslední stránku. Takových máme každý měsíc, skoro při každé stávce se něco takového stane, vzpomínáš – ta stávka kožešníků nebo zaměstnanců chemických čistíren… co má tohle všechno sakra znamenat? Proč z toho všichni tak šílí? Koho to zajímá? Proč je to tak bere?“

„Jsou určité okamžiky, Alvahu, kdy věci nejsou tím, čím se zdají být. Reakce veřejnosti se ti zdá nepřiměřená, ale není to pravda. Neměl bys z toho být tak otrávený. Já se ti divím. Měl bys spíš děkovat, že máš takové štěstí. Copak nechápeš, že to je ten pravý okamžik, o němž jsem mluvil? Pravý okamžik vždycky jednou přijde. Ale ať se na místě propadnu, jestli jsem čekal, že mi to někdo naservíruje takhle přímo pod nos. Hlavu vzhůru, Alvahu. Ten případ nám pomůže vzít věci do svých rukou.“

„Co chceš vzít do svých rukou?“

„Wynandovy noviny.“

„Ty ses asi zbláznil, Ellsworthi. Jsi stejný jako všichni. Přeskočilo ti. Jak to myslíš? Gail vlastní padesát jedna procent…“

„Alvahu, já tě zbožňuji. Ty jsi vážně úžasný, Alvahu. Zbožňuji tě, ale kéž by Bůh dal a tys nebyl tak zabedněný hlupák a dalo se s tebou normálně bavit. Kéž bych si tak mohl s někým normálně promluvit!“

Jednou večer se Ellsworth Toohey pokusil normálně promluvit s Gusem Webbem, ale neuspěl. Gus Webb řekl líně:

„S tebou je, Ellsworthi, ta potíž, že jsi strašný romantik. A příšerný metafyzik. V čem si tak libuješ? Celá ta věc nemá žádný praktický význam. Nic, do čeho by se dalo opravdu obout, maximálně tak na týden, dva. Kdyby to aspoň vyhodil do povětří, když byl ten barák plnej lidí – pár roztrhanejch dětí – pak bys měl teprve pořádné soustíčko. Pak by se to líbilo i mně. Mohlo by se to využít v hnutí. Ale takhle? Toho blázna pošlou do lochu a je po všem. Ty – a realista? Ty jsi nevyléčitelná odrůda inteligenta. Nic víc nejsi, Ellsworthi. A to si říkáš člověk budoucnosti? Přestaň si namlouvat hlouposti, drahouši. Člověk budoucnosti jsem přece já.“

Ellsworth si povzdechl: „Máš pravdu, Gusi.“

14

„To je od vás hezké, pane Toohey,“ řekla úslužně paní Keatingová. „Jsem ráda, že jste přišel. Nevím si s Péťou rady. Nechce nikoho vidět. Přestal chodit do práce. Mám o něj strach, pane Toohey. Odpusťte, nechci před vámi brečet. Třeba mu můžete nějak pomoct, nějak ho z toho dostat. Tolik pro něj znamenáte, pane Toohey.“

„Ano, já vím. Kde je?“

„Je tady. Ve svém pokoji. Tudy, pane Toohey.“

Byla to nečekaná návštěva. Toohey tu nebyl už několik let. Paní Keatingová byla vděčnost sama. Vedla ho chodbou dozadu, a obávajíc se ohlásit návštěvu, obávajíc se synova odmítnutí, otevřela bez zaklepání dveře.

„Podívej, Péťo, podívej, koho ti vedu!“ řekla zvesela.

Keating zvedl hlavu. Seděl u stolu plného věcí, sehnutý pod chabým světlem lampy; luštil křížovku vytrženou z novin. Na stole stála vysoká sklenice se zaschlým červeným kroužkem od rajčatové šťávy, krabice puzzle, balíček karet, bible.

„Ahoj, Ellsworthi,“ řekl a usmál se. Naklonil se s úmyslem vstát, ale uprostřed pohybu na to zapomněl a zůstal sedět.

Když paní Keatingová zaznamenala jeho úsměv, rychle a s úlevou vycouvala z místnosti a zavřela za sebou dveře.

Úsměv zůstal na jeho tváři, ne zcela dokončený. Byl to pozůstatek naučeného instinktu. S ním se mu vybavilo i všechno to, co nechtěl pochopit.

„Ahoj, Ellsworthi,“ řekl znovu bezmocně.

Toohey stál před ním a zvědavě se rozhlížel po pokoji, po stole.

„Dojemné, Petře,“ řekl. „Velmi dojemné. Jsem si jist, že by to ocenil, kdyby to viděl.“

„Kdo?“

„Nejsi poslední dobou zrovna hovorný, co, Petře? Ani moc společenský.“

„Chtěl jsem ti zavolat, Ellsworthi. Chtěl jsem s tebou mluvit.“

Toohey chytil židli za opěradlo, opsal jí vzduchem široký oblouk jako v nějakém rozmáchlém gestu, postavil ji ke stolu a posadil se na ni.

„Proto jsem také přišel,“ řekl. „Abych si tě poslechl.“

Keating mlčel.

„Tak co?“

„Nerad bych, aby sis myslel, že jsem nechtěl vidět zrovna tebe, Ellsworthi. To bylo jen… Když jsem řekl matce, aby sem nikoho nepouštěla… myslel jsem lidi od novin. Nechtěli mi dát pokoj.“

„Ale ale, jak se člověk mění, Petře, co? Pamatuji doby, kdy tě člověk od novinářů nemohl odtrhnout.“

„Ellsworthi, smysl pro humor už mě dávno přešel. Úplně.“

„To je štěstí, jinak bys umřel smíchy.“

„Jsem tak unavený, Ellsworthi… Jsem rád, žes přišel.“

Z Tooheyho brýlí zmizelo světlo a Keating mu teď neviděl do očí; zůstaly jen dva kruhy vyplněné kovovým leskem, jako zhasnuté reflektory auta odrážející něco, co se blíží z dálky.

„Myslíš, že tím to smažeš?“ zeptal se Toohey.

„Čím?“

„Tou poustevnickou pózou. Hlubokým pokáním. Věrnou mlčenlivostí.“

„O čem to mluvíš, Ellsworthi?“

„Tak on není vinen, ano? Tak ty nás prosíš, abychom ho nechali být, je to tak?“

Keating pohnul rameny, byl to spíš chabý pokus, než že by se doopravdy narovnal, ale přesto alespoň pokus, a čelist se pohnula dokonce natolik, aby se zeptal:

„Co po mně chceš?“

„Celou pravdu.“

„Proč?“

„Chceš, abych ti to ulehčil? Chceš dobrou výmluvu, Petře? Mohl bych ti ji dát, to víš. Mohl bych ti poskytnout třiatřicet důvodů, jeden ušlechtilejší než druhý, a ty by ses na všechny chytil. Ale mně se nechce ti to ulehčovat. Takže ti řeknu jen pravdu: aby ho poslali za mříže, toho tvého hrdinu, ten tvůj idol, toho tvého štědrého přítele, anděla strážného!“

„Nemám ti co říct, Ellsworthi.“

„Než přijdeš o poslední zbytky zdravého rozumu, měl bys z nich vydolovat alespoň tolik, aby sis uvědomil, že pro mě nejsi rovnocenný soupeř. Když chci, abys mluvil, tak mluvit budeš, a nemám zrovna náladu tady marnit čas. Kdo je autorem Cortlandtu?“

„Já.“

„Ty nevíš, že jsem odborník na architekturu?“

„Autorem Cortlandtu jsem já.“

„Stejně jako budovy Cosmo-Slotnicku?“

„Co po mně chceš?“

„Chci tě vidět na svědecké lavici, Péťo. Chci, abys ten příběh odvyprávěl před soudem. Tvůj přítel není tak průhledný jako ty. Nevím, co má za lubem. To, že zůstal na místě činu, bylo dost chytré. Věděl, že bude podezřelý, a hraje tu hru mazaně. Bůh ví, co má v plánu říct u soudu. Ale já nedovolím, aby mu to prošlo. Všichni se pídí po jeho motivu. Já jeho motiv znám. Kdybych se ho pokusil vysvětlit, nikdo mi neuvěří. Ale ty ho vyslovíš pod přísahou. Ty jim řekneš pravdu. Ty jim řekneš, kdo je autorem Cortlandtu a proč.“

„Autorem jsem já.“

„Jestli chceš toto tvrdit u soudu, měl bys udělat něco s ovládáním svého svalstva. Proč se tak třeseš?“

„Nech mě být.“

„Pozdě, Péťo. Četl jsi Fausta?“

„Co chceš?“

„Krk Howarda Roarka.“

„Není to můj přítel. Nikdy nebyl. Víš, co si o něm myslím.“

„To tedy vím, ty zatracený blázne! Celý svůj život ho uctíváš. Klečel jsi a vzhlížel k němu, zatímco jsi mu vrážel nůž do zad. Neměl jsi ani odvahu dát průchod své zášti. Nedokázal ses rozhodnout pro jedno ani pro druhé. Nenáviděl jsi mě – myslíš, že jsem to nevěděl? – ale následoval jsi mě. Jeho jsi miloval a zároveň jsi ho ničil. Bylo správné, že jsi ho ničil, Péťo, a teď nemáš kam utéct a budeš to muset dotáhnout do konce!“

„Proč ti o něj tolik jde? Jaký to pro tebe bude mít význam?“

„Na to ses mě měl zeptat už dávno. Ale to jsi neudělal. Což znamená, že jsi to věděl. Vždycky jsi to věděl. Proto se tak třeseš. Proč bych ti měl pomáhat si něco nalhávat? To jsem dělal celých deset let. Proto jsi za mnou chodil. Proto za mnou chodí všichni. Ale nemůžeš nic chtít zadarmo. Nikdy. Nehledě na mé socialistické teorie. Ode mne se ti dostalo všeho, cos žádal. Teď jsem na řadě já.“

„Nebudu s tebou mluvit o Howardovi. Nemůžeš mě přinutit o Howardovi mluvit.“

„Že ne? Proč mě tedy nevyhodíš? Proč mě nechytíš pod krkem a neuškrtíš mě? Jsi mnohem silnější než já. To ty ale neuděláš. Nemůžeš. Už chápeš, v čem spočívá moc, Péťo? Ve fyzické síle? Ve svalech, zbraních nebo penězích? Měli byste se dát s Gailem Wynandem dohromady. Určitě mu máš hodně co říct. No tak, Petře? Kdo je autorem Cortlandtu?“

„Nech mě být.“

„Kdo je autorem Cortlandtu?“

„Dej mi pokoj!“

„Kdo je autorem Cortlandtu?“

„To je horší… to, co děláš… to je mnohem horší…“

„Než co?“

„Než co jsem udělal Luciu Heyerovi.“

„Co jsi udělal Luciu Heyerovi?“

„Zabil jsem ho.“

„O čem to mluvíš?“

„Tohle je horší. Protože já jsem ho aspoň nechal zemřít.“

„Přestaň plácat nesmysly.“

„Proč chceš Howarda zabít?“

„Já ho nechci zabít. Já ho chci vidět za mřížemi. Rozumíš? Za mřížemi. V cele. Zavřeného. Zamčeného, spoutaného, bezmocného – a přitom živého. Bude vstávat, kdy mu řeknou. Bude jíst to, co mu dají. Bude se hýbat, když mu řeknou, aby se hýbal, a když mu řeknou, aby se zastavil, tak se zastaví. Když mu řeknou, půjde do textilky a bude pracovat, jak mu řeknou. Budou do něj strkat, když nepůjde dost rychle, když se jim bude chtít, dají mu facku, a když nebude poslouchat, zmlátí ho obuškem. Ale on bude poslouchat. On se naučí přijímat rozkazy. On bude přijímat rozkazy!“

„Ellsworthi!“ zvolal Keating. „Ellsworthi!“

„Je mi z tebe špatně. To nedokážeš přijmout pravdu? Ne, ty potřebuješ cukrový obal. Proto je mi milejší Gus Webb. Aspoň někdo, kdo si nedělá žádné iluze.“

Paní Keatingová vrazila do dveří. Zaslechla křik.

„Vypadněte!“ vyštěkl na ni Toohey.

Vycouvala ven a Toohey za ní práskl dveřmi. Keating zvedl hlavu. „Nemáš právo mluvit takhle s mou matkou. Nemá s tím nic společného.“

„Kdo je autorem Cortlandtu?“

Keating se zvedl. Plouživým krokem došel k nočnímu stolku, otevřel zásuvku, vytáhl z ní zmačkaný kus papíru a podal ho Tooheymu. Byla to jeho smlouva s Roarkem.

Toohey si ji přečetl a krátce se zasmál, suchým, štěkavým zvukem. Pak se podíval na Keatinga.

„Jsem s tebou plně spokojen, Petře, pokud jde o mě. Občas se ale chtě nechtě musím od dokonalých výsledků své práce odvrátit.“

Keating stál u nočního stolku s prázdným pohledem a pokleslými rameny.

„Nečekal jsem, že to budeš mít černé na bílém, dokonce i s jeho podpisem. To je tedy to, co pro tebe udělal – a takhle ses mu odvděčil… Ne, beru ty urážky zpět, Petře. Musel jsi to udělat. Kdo jsi, abys mohl změnit historické zákonitosti? Víš, co ten papír znamená? To nemožné a dokonalé, sen všech staletí, to, oč usilovaly všechny slavné filozofické školy. Podařilo se ti ho osedlat. Přiměl jsi ho, aby pro tebe pracoval. Přivlastnil sis jeho výsledky, jeho uznání, jeho peníze, jeho slávu, jeho jméno. My jsme o tom jen teoretizovali a psali. Ty jsi to dokázal uskutečnit v praxi. Každý filozof od dob Platona by ti měl poděkovat. Tady to je, kámen mudrců – jak přetavit zlato v olovo. Měl bych z toho mít radost, ale jsem jen člověk a nemohu si pomoci, ale radost z toho vůbec nemám, naopak, je mi z toho jen špatně. Ti druzí, Platon a ostatní, si vážně mysleli, že se tím olovo promění ve zlato. Já jsem už od začátku věděl, že to tak není. Byl jsem k sobě upřímný, Petře, a to je ta nejtěžší upřímnost. Ta, od níž všichni utíkáte – za jakoukoli cenu. A teď ti to nemám za zlé, je to opravdu to nejtěžší, Petře.“

Unaveně se posadil, narovnaný list papíru držel v prstech.

„Pokud chceš vědět, jak těžké to je,“ pokračoval, „řeknu ti to: nejradši bych teď ten papír spálil. Mysli si, co chceš. Nehodlám si za to připisovat nějaké zásluhy, protože to stejně zítra pošlu okresnímu prokurátorovi. Roark se to nikdy nedozví – stejně by se tím pro něj nic nezměnilo, kdyby to věděl –, ale pravda je taková, že v jedné chvíli jsem ten papír chtěl spálit.“

Opatrně papír přeložil a zastrčil si ho do kapsy. Keating ho sledoval a pohyboval přitom celou hlavou, jako kotě sledující kuličku přivázanou na provázku.

„Je mi z vás špatně,“ řekl Toohey. „Bože můj, jak je mi z vás, všech těch sentimentálních pokrytců, špatně! Táhnete se za mnou, papouškujete všechno, co řeknu, těžíte z toho – ale nemáte ani tolik slušnosti přiznat si, co děláte. Když pak vidíte pravdu, celí zezelenáte. Asi je to v jádru vaší povahy, což je právě moje nejsilnější zbraň – ale bože! jak hrozně mě to už unavuje. Musím si dopřát chvíli oddechu. Celý život musím hrát divadlo – pro všechny ty ubohé průměrné nuly, jako jsi ty. Abych chránil tu vaši přecitlivělost, tu vaši přetvářku, vaše svědomí a klid v duši, který vám chybí. To je cena, již platím za to, co chci – ale aspoň vím, že mě to bude něco stát. Já si nedělám iluze o ceně či zboží, které kupuji.“

„Co… co vlastně chceš… Ellsworthi?“

„Moc, Péťo.“

V bytě nad nimi se ozvaly kroky, jako by tam někdo vesele poskočil, několik krátkých zvuků, čtyři nebo pět ťuknutí podpatků. Lehký lustr zacinkal a Keatingova hlava se poslušně zvedla nahoru. Pak se vrátila zpátky k Tooheymu. Toohey se usmíval, skoro lhostejně.

„Vždyť… jsi vždycky říkal…“ namítl Keating ztěžka, ale hned zase zmlkl.

„Nikdy jsem nic jiného netvrdil. Říkal jsem to jasně, přesně a otevřeně. Pokud jsi to neslyšel, pak to není moje vina. Protože jsi mohl. Ale nechtěl jsi. Což bylo jistější, než kdybys byl hluchý – pro mne. Vždycky jsem říkal, že chci vládnout. Jako všichni mí duchovní předchůdci. Jenom mám víc štěstí než oni. Zdědil jsem plody jejich práce a budu první, kdo uvidí, jak se sen stane skutečností. Už dnes ho kolem sebe vidím. Poznávám ho. A nelíbí se mi. Ani jsem nečekal, že se mi bude líbit. Není mi dáno, abych se z toho radoval. Musím proto najít uspokojení v tom, na co mám schopnosti. Budu vládnout.“

„Komu…?“

„Tobě. Světu. Jde jen o to stisknout ten správný knoflík. Když se naučíš ovládat duši jednoho člověka, můžeš ovládnout zbytek lidstva. Jde o duši, Petře, o duši. Ne o biče ani meče ani oheň ani zbraně. V tom byli všichni ti Caesarové, Attilové a Napoleoni hloupí, a proto nepřežili. My přežijeme. Duše, Petře, je něco, čemu se nedá vládnout. Tu je potřeba zlomit. Zaraz do ní klín, zaboř do ní své prsty – a člověk je tvůj. Nebudeš potřebovat žádný bič – přinese ti ho sám a požádá tě, abys ho zbičoval. Nařiď ho na zpětný chod – a jeho vlastní mechanismus za tebe odvede práci. Použij ho tak, aby šel sám proti sobě. Zajímá tě, jak se to dělá? Vidíš, že jsem ti nikdy nelhal. Poslouchal jsi to všechno celá léta, ale nechtěl jsi to slyšet, vinu můžeš dávat jen sobě, ne mně. Existuje spousta způsobů. Tady je jeden. Namluv člověku, že nic neznamená. Vzbuď v něm pocit viny. Potlač jeho ctižádost a poctivost. To je těžké. Ti nejhorší mezi vámi totiž vzdychají po nějakém svém zvráceném ideálu. Znič jeho poctivost vnitřní korupcí. Poštvi ji proti sobě samé. Nasměruj ji k cíli, který zničí všechnu poctivost. Hlásej nesobeckost. Vtloukej člověku do hlavy, že musí myslet na druhé. Přesvědč lidi, že ten ideál, který hledají, je láska k bližnímu. Takového ideálu ještě nikdo nikdy nedosáhl a nikomu se to ani nikdy nepodaří. Všechny přirozené lidské instinkty se tomu brání. Ale víš, čeho tím dosáhneš? Člověk si uvědomí, že není schopen naplnit to, co si stanovil jako nejvyšší ctnost – a to ho naplňuje pocitem viny, hříchu a vlastní neschopnosti. Protože nejvyšší ideál je mimo jeho dosah, vzdá se nakonec všech ideálů, všech svých ambicí, veškeré úcty k sobě samému. Má pocit, že to, co sám nedokáže naplnit, musí uctívat. Ale nejde být dobrý jen napůl a čestný jen tak přibližně. Uchovat si vnitřní poctivost je těžký boj. Proč si uchovávat něco, o čem člověk ví, že už je stejně zkažené? A tak se lidská duše vzdává úcty k sobě samé. V tu chvíli je člověk tvůj. Bude tě poslouchat. A bude tě poslouchat rád – protože sobě věřit nemůže, je nejistý, připadá si nečistý. To je jeden způsob. Zabij v člověku smysl pro hodnoty. Zabij jeho schopnost rozpoznat to, co je velké, a přestane o to usilovat. Silným lidem se nedá vládnout. Nechceme silné lidi. Nesnaž se pojem velikosti popřít. Znič ho zevnitř. Co je velké, to je vzácné, obtížné, výjimečné. Nastav laťku jen tak vysoko, aby na ni dosáhli všichni, i ti nejslabší, i ti nejneschopnější – a vezmeš tak každému, slabému i silnému, důvod o cokoli usilovat. Vezmeš jim důvod, proč se snažit být lepší, výjimečný, dokonalý. Vysmívej se Roarkovi a udělej z Petra Keatinga velkého architekta. Zničíš architekturu. Udělej z Lois Cookové hvězdu, a zničíš literaturu. Vychvaluj Ika, a zničíš divadlo. Vynášej Lancelota Clokeyho do nebes, a zničíš noviny. Neboř však všechny svatyně – to bys lidi vyděsil. Posvěť průměrnost – a všechny ostatní svatyně padnou samy. A pak je další způsob. Zabíjej smíchem. Smích je nástrojem lidské radosti. Nauč se ho používat jako ničivé zbraně. Obrať ho v posměch. To je snadné. Řekni jim, ať se všemu vysmívají. Řekni jim, že smysl pro humor je bezvýhradná ctnost. Nedovol, aby v lidské duši zůstalo cokoli svatého – a pak nebude člověku svatá ani jeho duše. Zabij v něm zbožnou úctu, a zabiješ v něm hrdinu. Člověk se při uctívání nechichotá. Poslechne tě a jeho poslušnost bude bezmezná – všechno je možné – nic není tak vážné. Anebo je ještě jeden způsob. A to je to nejdůležitější. Nedovol lidem, aby byli šťastní. Štěstí je soběstačné a samostatné. Šťastní lidé nemají čas a nejsou ti k ničemu. Šťastní lidé jsou svobodní. Zabij tedy jejich radost ze života. Vezmi jim všechno, co je jim drahé nebo vzácné. Nikdy jim nedovol, aby měli, co chtějí. Vzbuď v nich pocit, že už jen pouhý fakt, že touží po něčem osobním, je špatnost. Uveď je do stavu, v němž vyslovení věty Já chci není přirozeným právem člověka, ale ostudným přiznáním. Být dobrodincem se v tomto případě skvěle hodí. Nešťastní lidé za tebou začnou chodit. Budou tě potřebovat. Budou si přicházet pro útěchu, pro podporu, budou se k tobě utíkat. Příroda nesnese prázdnotu. Vyprázdni lidskou duši – a je na tobě, čím ten volný prostor zaplníš. Nechápu, proč se tváříš tak zděšeně, Petře. Tento způsob je nejstarší ze všech. Stačí se ohlédnout do historie. Vezmi si kterýkoli významný etický systém od počátku lidstva až po současnost. Neobsahují snad všechny požadavek obětování svého osobního štěstí? Není snad ve všech pod složitou mnohomluvností skryt jediný leitmotiv: oběť, odříkání, sebezapření? Neslyšíš snad jejich nejoblíbenější popěvek – ‚Odevzdej se, odevzdej se, odevzdej se‘? Podívej se na to, jaké je dnešní morální klima. Všechny radosti života, od cigaret přes sex až po ambice a touhu po zisku, jsou považovány za opovrženíhodné hříchy. Stačí, když dokážeš, že něco působí lidem radost – a je to totéž, jako bys to proklel. Tak daleko jsme došli. Udělali jsme ze štěstí hřích. A držíme lidstvo pod krkem. Hoď svého prvorozeného do obětního kotle – lehni si na lože pobité hřebíky – odejdi do pouště, podrob své tělo odříkání – netanči – nechoď v neděli do kina – nesnaž se zbohatnout – nekuř – nepij. To všechno je jedna vlna. Velký proud. Hlupáci považují tato tabu za nesmysly. Za přežitek, za něco staromódního. Ale každý nesmysl má svou logiku. Nesnaž se nesmysl pochopit – ptej se jen, jaký sleduje cíl. Každý etický systém, který kdy prosazoval sebeobětování, se stal světovou mocí a vládl milionům lidí. Samozřejmě to musíš trochu přikrášlit. Musíš lidem říct, že dosáhnou vyššího stupně štěstí, když se vzdají toho, co je činí šťastnými. Nemusíš to vysvětlovat nějak důkladně. Stačí, když budeš používat silná, nic neříkající slova. ‚Univerzální harmonie‘ – ‚nesmrtelnost duše‘ – ‚božský záměr‘ – ‚nirvána‘ – ‚ráj‘ – ‚rasová nadřazenost‘ – ‚diktatura proletariátu‘. Vnitřní rozklad, Petře. To je ten nejstarší způsob ze všech. Ta fraška se hraje už celá staletí a lidé se na ni vždycky nechají nachytat. A přitom by mělo být tak snadné ji poznat: stačí si poslechnout kteréhokoli proroka, a bude-li mluvit o nutnosti přinášet oběti – vezmi nohy na ramena. Utíkej rychleji, než kdybys utíkal před morem. To dá přece rozum, že tam, kde se skládají oběti, musí být někdo, kdo je shromažďuje. Tam, kde se slouží, musí být někdo, komu je slouženo. Ten, kdo ti vypráví o sebeobětování, mluví o otrocích a otrokářích. Pokud ale někdy zaslechneš, jak ti někdo říká, že musíš být šťastný, že je to tvé přirozené právo, že největší povinnost máš sám vůči sobě – bude to člověk, který o tvou duši neusiluje. Člověk, který nemá, co by od tebe mohl získat. Ale stačí, když se někdo takový objeví, a vaše prázdné hlavy začnou ječet a řvát, že je to sobecká zrůda. Takže ten podfuk může bezpečně přežít mnoho dalších staletí. Možná sis všiml jednoho slova, které jsem použil. Řekl jsem ‚To dá rozum‘. Chápeš? To je zbraň, kterou proti tobě mají. Rozum. Takže si musíš pohlídat, abys jim ho odebral. Podřízni mu nosné sloupy. Ale buď opatrný. Nepopírej nic přímo. Nikdy nic nepopírej přímo, toho se vyvaruj. Neříkej, že rozum je špatný – ačkoli někteří se odvážili zajít až tak daleko, a přesto dosáhli překvapivých výsledků. Stačí, když budeš tvrdit, že rozum není všechno. Že je ještě něco vyššího. Co? Ani tady nemusíš volit jednoznačná slova. Máš nevyčerpatelné možnosti. ‚Instinkt‘ – ‚pocit‘ – ‚zjevení‘ – ‚božská prozřetelnost‘ – ‚dialektický materialismus‘. Nachytají-li tě na něčem podstatném a někdo bude tvrdit, že tvoje teorie nemá logiku – nezaskočí tě to. Vysvětlíš jim, že existují vyšší věci než logika. Že se to nesmí snažit pochopit rozumem, ale citem. Musí tomu věřit. Potlač rozum, a svět je tvůj. Všechno je tak, jak ty chceš a kdykoli si zamaneš. Máš člověka v hrsti. Můžeš snad vládnout myslícímu člověku? Myslící lidi nechceme.“

Keating se mezitím posadil na zem vedle nočního stolku; cítil se unavený a jen si překřížil nohy. Nechtěl se vzdálit od nočního stolku; cítil se bezpečněji, když se o něj opíral; jako by v něm byl stále uschován dopis, který Tooheymu vydal.

„Petře, toto všechno jsi už ode mne slyšel. Deset let jsi mě mohl sledovat, jak naplňuji tato slova. Jak se naplňují po celém světě. Proč jsi tím tak znechucen? Nemáš žádné právo tu sedět a dívat se na mne s počestnou povýšeností toho, kdo je šokován. Jsi v tom namočen stejně jako já. Vybral sis svůj podíl a musíš to dotáhnout do konce. Bojíš se podívat pravdě do očí a uvědomit si, kam to všechno směřuje. Já se nebojím. Já ti to povím. Ke světu budoucnosti. Ke světu, který chci. Ke světu poslušnosti a jednoty. Ke světu, v němž člověk nebude myslet, ale bude se jen snažit uhodnout, co si myslí jeho soused, který si nebude myslet nic, protože se bude jen snažit uhodnout, co si myslí další soused, který si nebude myslet nic – a tak pořád dál, Petře, kolem celého světa. Neboť všichni musí se všemi souhlasit. Ke světu, v němž člověk sám pro sebe nebude nic chtít, ale udělá všechno, co je v jeho silách, aby vyhověl tomu, co chce jeho soused, který sám nebude chtít nic jiného než vyhovět dalšímu sousedovi, který sám pro sebe nebude nic chtít – kolem celého světa, Petře. Protože všichni musí všem sloužit. Svět, v němž nikdo nebude usilovat o něco tak neškodného, jako jsou peníze, ale o to bezhlavé monstrum – o prestiž. O uznání svých kolegů – o jejich dobré mínění – o mínění těch, kteří nebudou smět nějaké své mínění mít. Jako chobotnice, samá chapadla a žádný mozek. Názor, Petře! Žádný názor, nýbrž výsledek průzkumu veřejného mínění. Průměr vztažený k nulám – protože všechno osobité bude zakázáno. Svět s odpojeným motorem a jediným srdcem, kterým bude pumpovat ruka. Moje ruka – a ruce několika málo dalších, mně podobných. Těch, kteří budou vědět, co vás udržuje v chodu – vás, ten skvělý, báječný průměr, vás, kteří jste se nevzbouřili, když jsme vás nazvali průměrnými, malými, obyčejnými, vás, kteří jste toto označení přijali a zabydleli se v něm. Budete dosazeni na trůn, posvěceni, vy, obyčejní lidé, jako absolutní vládci, aby se všichni vládci minulosti kroutili závistí, budete ti nejvyšší, neomezení, Bůh, Prorok a Král v jednom. Vox populi. Ti průměrní, obyčejní, prostí. Víš, co je pravým opakem individuality? Napodobování, Petře. Vláda kopií. Ale i tu nejbanálnější věc musí někdo začít. To zůstane na nás. Vox dei. Budeme se těšit bezmezné podřízenosti – těch, kteří se umějí jen podřizovat. Budeme to nazývat ‚službou‘. Budeme udělovat medaile za vzornou službu. Budete padat jeden přes druhého, abyste dokázali, kdo z vás se umí lépe a více podrobit. To bude jediné, v čem se budete moci od sebe odlišit. Žádná jiná forma osobního úspěchu nebude existovat. Umíš si do toho obrazu dosadit Howarda Roarka? Ne? Pak nemarni čas hloupými otázkami. Všechno, co se nedá ovládnout, musí jít z cesty. A jestliže se i pak budou občas rodit zrůdy, nepřežijí svůj dvanáctý rok. Jakmile jim začne pracovat mozek, pocítí tlak a explodují. Tlak, přesně vyměřený pro vznik vakua. Víš, co se stane s podmořskými tvory, když je někdo vynese na slunce? Totéž se stane budoucím Roarkům. Vy ostatní se budete jen usmívat a poslouchat rozkazy. Všiml sis, že debilní lidé se vždycky usmívají? První vráska se člověku udělá, když poprvé ucítí na čele dotek Boha. Dotek myšlenky. My však nemáme ani Boha, ani myšlenku. Jen úsměvy voličů. Automatické páčky – všechny přikyvující své ano… Takže kdybys byl trochu chytřejší – jako tvoje bývalá manželka, například – zeptal by ses mě: A co z toho budeme mít my, vládci? Co z toho budu mít já, Ellsworth Monkton Toohey? A já bych ti na to řekl: ano, máš pravdu. Nebudu z toho mít víc než ty. Mým cílem nebude nic jiného, než abych tě udržel ve spokojenosti. Budu ti lhát, lichotit ti, vychvalovat tě, podporovat tvou samolibost. Budu řečnit o lidstvu a obecném prospěchu. Petře, můj nebohý příteli, já jsem ten nejmenší sobec, jakého znáš. Mám ještě méně svobody než ty, jehož jsem dohnal k tomu, aby zaprodal jen svou duši. Ty jsi alespoň využil lidi ke svému vlastnímu prospěchu. Já pro sebe nechci nic. Využívám lidi jen k tomu, co s nimi mohu udělat. To je můj jediný úkol, mé jediné uspokojení. Žádný osobní důvod nemám. Chci moc. Chci svůj svět budoucnosti. Ať všichni žijí pro všechny. Ať se všichni všem obětují a nikdo z toho nemá žádný prospěch. Ať všichni trpí a nikdo se neraduje. Ať se zastaví pokrok. Ať všechno stagnuje. V stagnaci je rovnost. Všichni podléhají vůli všech. Univerzální otroctví – dokonce bez důstojnosti otrokáře. Otročení otroctví. Velký kruh – a absolutní rovnost. Svět budoucnosti.“

„Ellsworthi… ty jsi…“

„Blázen? Bojíš se to vyslovit? Sedíš si tu a jako bys to slovo měl napsané na čele. To je tvá poslední naděje. Blázen? Rozhlédni se kolem sebe. Vezmi si kterékoli noviny a přečti si titulky. Nevidíš, že už to začíná? Že už je to tady? Všechno, co jsem ti tu teď řekl, do posledního písmene? Nevidíš, že celá Evropa je tím zachvácena a my jen klopýtáme v jejích stopách? Všechno, co jsem řekl, je obsaženo v jediném slově – kolektivismus. A není to snad bůh našeho století? Jednat společně. Myslet – společně. Cítit – společně. Spojit se, souhlasit, poslouchat. Poslouchat, sloužit, obětovat se. Rozděl a panuj – nejdřív. Ale pak – spoj a vládni. Konečně jsme objevili i to druhé. Vzpomínáš si na slova jednoho římského císaře, který si přál, aby mělo lidstvo jen jeden krk, aby mu mohl uříznout hlavu? Celá staletí se mu lidé smáli. Ale my se budeme smát naposled. Nám se podařilo to, čeho on nemohl dosáhnout. Naučili jsme lidi, aby se spojili. Tak máme jeden krk připravený pro jeden obojek. Našli jsme kouzelné slovíčko. Kolektivismus. Podívej se na Evropu, ty hloupý. Nedokážeš snad v té záplavě nesmyslů najít jádro věci? Jedna země vyznává teorii, že člověk nemá žádná práva a že kolektiv je všechno. Jedinec je špatný – široké masy jsou bůh. Žádné jiné pohnutky ani ctnosti nejsou povoleny – jen služba proletariátu. To je jedna verze. A pak je ještě jiná. Jiná země vyznávající teorii, že jedinec nemá žádná práva a že stát je všechno. Jedinec je špatný, rasa je bůh. Žádné jiné pohnutky ani ctnosti nejsou povoleny – jen služba rase. Myslíš, že jsou to pouhé výplody mé mysli, anebo holá realita dvou kontinentů? Sleduj ten obchvatný postup. Když máš dost první teorie, zatlačíme tě do druhé. Necháme tě chodit sem a tam. Zavřeli jsme za tebou dveře. Zfalšovali jsme mince. Panna – kolektivismus, orel – také kolektivismus. Zkus bojovat proti teorii, jež likviduje individuality, teorií, která likviduje individuality. Obětuj svou duši davu – anebo vůdci. Ale obětuj ji, obětuj, obětuj. Moje technika, Petře. Nabídni jako potravu jed a jako protijed jiný jed. Přikrášli to, ale drž se svého hlavního cíle. Dej hlupákům na vybranou, jen ať si užijí legrace – ale nezapomeň na to jediné, čeho musíš dosáhnout: Zabij individuality. Zabij duši člověka. To ostatní už půjde samo. Sleduj stav světa jako stav přítomného okamžiku. Ještě pořád si myslíš, že jsem blázen, Petře?“

Keating seděl na zemi, nohy natažené. Zvedl ruku a začal si prohlížet nehty, pak si ji dal do úst a ukousl si záděru. Byl to však jen zdánlivý pohyb; ten člověk byl zredukován do jediného smyslu, do sluchového vjemu, a Tooheymu bylo jasné, že se žádné odpovědi nedočká.

Keating poslušně čekal; připadalo mu, že na tom nijak nezáleží; zvuky ustaly a jeho úkolem teď bylo čekat, dokud se znovu neozvou.

Toohey si položil ruce na opěrky židle, pak ohnul zápěstí, nadzvedl dlaně a znovu jimi plácl do dřeva. Mírné plesknutí definitivní smířenosti. Vstal.

„Děkuji ti, Petře,“ řekl vážně. „Je těžké zbavit se upřímnosti. Celý život pronáším projevy před spoustou posluchačů. Tuto řeč ale nebudu moci nikdy přednést.“

Keating zvedl hlavu. Jeho hlas zněl jako příprava na něco hrozivého; nebyl v něm cítit strach, ale předzvěst hodiny, jež měla přijít:

„Nechoď pryč, Ellsworthi.“

Toohey stál nad ním a zlehka se zasmál.

„To je odpověď, Petře. To je důkaz pravdivosti mých slov. Víš, co jsem zač, víš, co jsem udělal, nemáš už žádné iluze o mé ctnosti. Ale přesto mě nedokážeš opustit a nikdy to neuděláš. Poslouchal jsi mě, dokud jsi ještě měl nějaké ideály. Budeš mě poslouchat i bez nich. Protože na nic jiného už se teď nezmůžeš… Dobrou noc, Petře.“

15

„Jde o exemplární případ. To, jak o něm budeme smýšlet, prověří, jací jsme. Je třeba zničit síly sobeckosti a protispolečenského individualismu – to prokletí naší moderní doby –, jež se nám v osobě Howarda Roarka ukazují ve svých konečných důsledcích. Jak bylo zmíněno v úvodu tohoto článku, okresní prokurátor má v této chvíli v rukou důkaz – jehož obsah nemůžeme prozatím zveřejnit – jednoznačně prokazující Roarkovu vinu. My, lidé, teď budeme žádat spravedlivý trest.“

Tato slova byla otištěna v jednom ranním vydání koncem května v pravidelném sloupku „Nepatrný hlas“. Gail Wynand si je přečetl v autě cestou domů z letiště. Právě se vrátil z Chicaga, kde se naposledy pokusil přesvědčit jistého klienta, aby s Praporem obnovil reklamní smlouvu na tři miliony dolarů. Ani po dvou dnech obratného vyjednávání však neuspěl a klienta ztratil. Když vystupoval na letišti v Newarku z letadla, vzal si na palubě newyorský Prapor. Před letištní budovou na něj čekal jeho řidič, aby ho odvezl domů. A pak si přečetl „Nepatrný hlas“.

Na okamžik si nebyl jist, jaké noviny to drží v ruce. Podíval se na titulní stranu. Byl to opravdu Prapor, a ten článek tam prostě byl, na svém obvyklém místě, strana jedna, sloupec jedna… Naklonil se k řidiči a řekl mu, aby ho odvezl do kanceláře. Dokud auto nezastavilo před budovou Praporu, seděl nehybně s novinami rozloženými na klíně.

Poznal to hned, jakmile vstoupil do budovy. Z pohledu dvou reportérů, kteří právě vystupovali v hale z výtahu, z toho, jak se liftboy snažil překonat touhu obrátit se k němu zády, z toho, jak zaměstnanci jeho kanceláře náhle znehybněli, když vstoupil, z toho, jak sekretářka přestala na okamžik ťukat do stroje, z toho, jak jiná sekretářka pozvedla ruku – z toho všeho bylo cítit napjaté čekání. A pak si uvědomil, že náznakům toho, čemu stále nechtěl uvěřit, v této budově všichni rozumějí.

Nejprve pocítil šok; v tom čekání kolem něj byla obsažena i otázka, jež hlodala v každém z nich: jaký bude výsledek zápasu s Ellsworthem Tooheym?

Neměl však čas sledovat své reakce. Nebyl schopen se soustředit na nic jiného než na pocit jakéhosi sevření, jako by mu něco tlačilo na kosti obličeje, zuby, tváře, nosní přepážku – a toho, že musí vyvíjet opačný tlak, aby to zarazil, udržel pod kontrolou.

Nikoho nepozdravil a vešel do své pracovny. V křesle za jeho stolem seděl sklesle Alvah Scarret. Krk měl ovázaný špinavým bílým šátkem a tváře mu hořely. Wynand se zastavil uprostřed místnosti. Lidé za dveřmi si oddechli: Wynand působil celkem klidně. Alvah Scarret ho však znal lépe než oni.

„Gaile, já tu nebyl,“ polkl chraplavým šepotem, který vůbec nepřipomínal hlas. „Nebyl jsem tu dva dny. Zánět průdušek, Gaile. Zeptej se mého doktora. Já tu nebyl. Před chvílí jsem teprve vstal z postele, vždyť se na mě podívej, mám čtyřicítky horečky, doktor mi to zakázal, ale já… nemohl jsem jen tak ležet, no prostě jsem tu nebyl, Gaile, já tu nebyl!“

Nebyl si jist, zda ho Wynand vůbec poslouchá. Ale nechal ho domluvit a teprve pak se na jeho tváři objevil výraz, jako by poslouchal, jako by k němu zvuky doléhaly se zpožděním. Po chvíli se Wynand zeptal:

„Kdo byl u redakčního stolu?“

„Šlo to… šlo to přes Allena a Falka.“

„Vyhoď Hardinga, Allena, Falka a Tooheyho. Hardingovi vyplať odstupné. Tooheymu ne. Ať jsou všichni do patnácti minut mimo budovu.“

Harding byl šéfredaktor, Falk hlavní korektor, Allen, vedoucí vydání; všichni pracovali v Praporu více než deset let. Pro Scarreta to bylo totéž, jako kdyby se právě dozvěděl, že prezident Spojených států má být postaven před soud nebo že má na území New Yorku dopadnout meteorit nebo že se Kalifornie potopila do Tichého oceánu.

„Gaile!“ vykřikl. „To nemůžeme udělat!“

„Vypadni!“

Scarret vstal.

Wynand stiskl tlačítko na svém stole a roztřesenému ženskému hlasu odpověděl:

„Nikoho nepřijímám.“

„Jistě, pane Wynande.“

Pak stiskl jiné tlačítko a oznámil vedoucímu distribuce:

„Stáhněte z prodeje všechny dnešní výtisky.“

„Pane Wynande, to už nepůjde! Většina je už…“

„Stáhněte je.“

„Jistě, pane Wynande.“

Chtělo se mu položit si hlavu na stůl, zůstat ležet a odpočinout si, věděl však, že mu teď nemůže nic poskytnout odpočinek, takový odpočinek, který by byl hlubší než spánek, hlubší než smrt, takový, který by mu dal pocit, že nikdy nežil. Ta touha byla jako nějaké tajemství, které se mu posmívalo, protože dobře věděl, že ten nesnesitelný tlak v jeho hlavě znamená pravý opak, že je to impuls k akci, impuls tak silný, že ho ochromuje. Zatápal rukou po čistém papíru, nemohl si vzpomenout, kde je mívá. Musí napsat úvodník, ve kterém vše vysvětlí a odvolá. Bylo třeba si pospíšit. Měl pocit, že nemá právo ani na minutu života, dokud ten úvodník nebude napsaný.

Tlak povolil s prvním slovem, které se objevilo na čisté stránce. Říkal si – zatímco mu ruka rychle klouzala po papíře –, jakou mají slova moc; později pro ty, kdo je budou číst, ale nejprve pro toho, kdo je nachází; jsou lékem, řešením, prolomením bariér. Možná že to největší tajemství, které vědci dosud neobjevili, onen prvotní zdroj života, je ten okamžik, kdy se myšlenka změní v slova, pomyslel si.

Slyšel dunění, chvění stěn své kanceláře, podlahy. Tiskařské stroje tiskly vydání Polnice, odpoledního listu malého formátu. Když si ten zvuk uvědomil, musel se usmát. Ruka mu klouzala rychleji, jako by se mu tím zvukem vlila do prstů nová energie.

Nezačal tentokrát úvodník obvyklým „my“. Napsal: „…A pokud budu svým čtenářům nebo svým nepřátelům díky tomuto incidentu k smíchu, pak jejich posměch předem přijímám a považuji ho za splátku svého dluhu. Protože si ho zasloužím.“

V duchu si říkal: Slyším srdce této budovy, jak bije – kolik je asi hodin? – opravdu ho slyším, anebo je to tlukot mého vlastního srdce? – jednou mi dal jeden lékař do uší sluchátka stetoskopu a nechal mě poslechnout si své vlastní srdce – znělo to přesně takhle – řekl mi, že jsem zdravý jako řípa a že vydržím ještě spoustu let – spoustu… let…

„Podstrčil jsem svým čtenářům odporného zrádce, jehož duševní úroveň je mou jedinou omluvou. Dosud jsem bohužel nedosáhl takové neúcty ke společnosti, která by mi byla umožnila rozpoznat v něm hrozící nebezpečí. Stále ještě si vážím svých bližních natolik, že si troufám tvrdit, že Ellsworth Toohey nemůže být skutečnou hrozbou.“

Říká se, že zvuk nikdy neumírá, ale šíří se dál prostorem – co se asi v tom případě děje s tlukotem lidského srdce? – bylo jich za těch padesát šest let tolik – daly by se znovu shromáždit, v nějakém kondenzátoru, a ještě jednou použít? Kdyby byly znovu vyslány do éteru, slily by se do tlukotu těch tiskařských strojů?

„Já jsem ho ovšem sponzoroval pod hlavičkou svých novin, a je-li veřejné pokání v dnešní době považováno za divné, ponižující gesto, pak je to ten pravý trest, který si tímto ukládám.“

Ne padesát šest let těch tichých, neslyšitelných úderů zvuku, z nichž každý je samostatný a konečný, ne jako čárky, ale jako pomlčky, dlouhá řada pomlček na stránce, shromážděných, aby nasytily tiskařské stroje – ne padesát šest, ale jen třicet jedna let, těch prvních pětadvacet bylo jen přípravou – ano, bylo mi pětadvacet, když jsem zavěsil nad dveře nový štít – Vydavatelé nemění názvy novin – Tenhle ano – Newyorský Prapor – Prapor Gaila Wynanda…

„Žádám o odpuštění každého, kdo kdy četl tyto noviny.“

Zdravý jako řípa – a to, co jsem stvořil, je určitě také zdravé – musím sem toho doktora jednou vzít, aby si poslechl ty stroje – bude se usmívat tím svým dobrým, samolibým, spokojeným úsměvem, lékaři jsou občas ztělesněním dokonalého zdraví, což je dost vzácné – musím mu přichystat nějakou lahůdku – ten nejzdravější zvuk, jaký kdy slyšel – a on řekne: Prapor má před sebou ještě spoustu let…

Dveře pracovny se otevřely a vstoupil Ellsworth Toohey.

Wynand ho nechal bez jakéhokoli gesta protestu dojít ke svému stolu. Měl dojem, že to, co cítí, je zvědavost – kdyby se zvědavost dala nafouknout do rozměrů nějaké jeskynní malby – jako ty kresby na stránkách nedělní přílohy Praporu, kresby obřích brouků, velkých jako dům, blížících se k lidským postavám – zvědavost, proč je Ellsworth Toohey stále ještě v budově, jak se mu podařilo dostat se do jeho kanceláře i přes vydané zákazy a jak to že se směje.

„Přišel jsem si vybrat dovolenou, pane Wynande,“ řekl Toohey. Jeho tvář byla klidná, nebyla v ní žádná škodolibá radost; tvář umělce, který ví, že afektovanost by znamenala neúspěch a že největší odpor vzbudí normálním chováním. „A sdělit vám, že se vrátím. Na toto místo, ke svému sloupku, do této budovy. Mezitím máte možnost přemýšlet, kde jste udělal chybu. Omlouvám se a uvědomuji si, že je to teď maximálně nevhodné, ale čekal jsem na tuto chvíli třináct let a myslím, že bych si mohl dopřát pětiminutovou odměnu. Býval jste majetnický člověk, pane Wynande, a na svém citu pro majetek jste si zakládal. Napadlo vás někdy zamyslet se nad tím, na čem je vystavěn? Zabýval jste se někdy zpevňováním jeho základů? Ne, protože jste byl praktický člověk. Praktičtí lidé se starají o bankovní účty, nemovitosti, reklamní smlouvy a cenné papíry se zlatou ořízkou. Potěšení z chemické analýzy zlatých ořízek a zjišťování povahy a zdroje použitého zlata ponechávají nepraktickým intelektuálům, jako jsem já. Hlídají si Kream-O Pudding a nám přenechávají takové banality jako divadlo, film, rozhlas, školství, literární recenze a kritiku architektury. Hlavně abyste nám zacpali ústa nějakým soustem, když už chceme zabíjet čas a hrát si s tak bezvýznamnými stránkami života, zatímco vy musíte vydělávat peníze. Peníze znamenají moc. Je to tak, pane Wynande? Takže vám šlo o moc, pane Wynande? O moc nad lidmi? Ubohý amatére! Zřejmě jste nikdy neodhalil podstatu svých ambicí, když vám ještě nedošlo, že se na to vůbec nehodíte. Nedokázal jste použít potřebné prostředky a nechtěl jste vidět výsledky. Nikdy jste nebyl dost velký bídák. Mohu vám to klidně říct, protože nevím, kdo je horší: zda velký bídák, anebo obrovský hlupák. Proto se vrátím. A až se vrátím, budu tyto noviny řídit já.“

Wynand řekl klidně:

„Až se vrátíte. Teď odsud vypadněte.“

Redakce Praporu vstoupila do stávky.

Odbory Wynandových zaměstnanců se jako jeden muž ke stávce připojily. Přidalo se k nim i mnoho dalších zaměstnanců. Sazeči pracovali dál.

Wynand svým odborům nikdy nevěnoval valnou pozornost. Platil svým zaměstnancům víc než kterýkoli jiný vydavatel a nikdy mu nebyly předloženy žádné ekonomické požadavky. Pokud jeho zaměstnance bavilo poslouchat nějaké projevy, neviděl důvod, proč by se tím měl nějak znepokojovat. Dominika se ho snažila varovat: „Gaile, pokud se lidé sdružují kvůli mzdám, zkrácení pracovní doby nebo jiným praktickým požadavkům, je to jejich přirozené právo. Ale když k tomu nemají žádný konkrétní důvod, měl by sis na ně dát dobrý pozor.“

„Zlato, kolikrát tě o to mám prosit? O Prapor se nestarej.“

Nikdy se neobtěžoval si zjistit, kdo k odborům patří. Teprve teď zjistil, že jejich členstvo není početné – ale zato zásadní; byli tam všichni klíčoví lidé, ne hlavní šéfové, ale ti o stupeň pod nimi, odborně zdatní, aktivní, nenápadní, nepostradatelné zapalovací svíčky: ti nejlepší sloupkaři, stylisté, pomocní redaktoři. Prošel si jejich osobní karty; většina z nich byla přijata v posledních osmi letech na doporučení pana Tooheyho.

Ti, kteří k odborům nepatřili, se ke stávce přidali z různých důvodů: buď proto, že Wynanda nenáviděli, nebo proto, že se báli zůstat a připadalo jim jednodušší přidat se ke stávce než se snažit v situaci nějak orientovat. Jeden z nich, dříve zakřiknutý nenápadný člověk, potkal Wynanda na chodbě a zaječel na něj: „My se vrátíme, drahouši, a pak to bude jiný kafe!“ Někteří odešli nenápadně, aby se s Wynandem nemuseli potkat. Jiní si chtěli nechat otevřená vrátka. „Pane Wynande, musím to udělat, je mi to proti srsti, nemám s těmi odbory vůbec nic společného, ale stávka je stávka a já si nemůžu dovolit jít proti proudu.“

„Vážně, pane Wynande, nevím, na čí straně je pravda, a podle mne to byla od Ellsworthe pěkná všivárna a Harding mu to neměl nechat jen tak projít, ale jak má člověk dneska poznat, kdo má pravdu? A jednu věc bych nemohl nikdy udělat, nikdy bych nemohl jít proti stávkujícím. To ne, pane. Moje zásada je: buď vždycky se stávkujícími, ať mají pravdu nebo nemají.“

Stávkující předložili dva hlavní požadavky: přijetí všech čtyř propuštěných mužů zpět a změnu postoje Praporu k případu Cortlandt.

Bývalý šéfredaktor Harding napsal článek, v němž jejich stanoviska objasnil; článek vyšel v Nových obzorech. „Porušil jsem příkaz pana Wynanda v otázce celkového postoje Praporu, což je možná od šéfredaktora bezprecedentní jednání. Učinil jsem tak s plným vědomím své zodpovědnosti. Já a pánové Toohey, Allen a Falk jsme chtěli jménem zaměstnanců, akcionářů a čtenářů Prapor zachránit. Chtěli jsme pana Wynanda přivést k rozumu mírnými prostředky. Doufali jsme, že se důstojně vzdá, když uvidí, že se Prapor přiklonil k postoji většiny ostatního tisku této země. Znali jsme náladovou, nevypočitatelnou a prudkou povahu našeho zaměstnavatele, a přesto jsme se o to pokusili, odhodláni obětovat sami sebe pro to, co bylo naší profesionální povinností. Uznáváme právo vlastníka na to, aby diktoval postoj svých novin v politických, společenských i ekonomických otázkách, jsme ale přesvědčeni, že situace přesáhla všechny meze slušnosti – zaměstnavatel přece nemůže od poctivých lidí očekávat, že budou hájit případ sprostého zločince. Rádi bychom, aby si pan Wynand uvědomil, že doba diktatury jedince je minulostí. Musíme mít možnost ovlivňovat chod věcí, kterými si vyděláváme na živobytí. Tady jde o boj za svobodu tisku.“

Panu Hardingovi bylo šedesát, vlastnil rodinné sídlo na Long Islandu a svůj volný čas trávil sportovní střelbou na hliněné holuby a chovem bažantů. Byl bezdětný a jeho žena byla členkou správní rady Semináře společenských studií; do Semináře ji přivedl Toohey, nejoblíbenější mezi jeho přednášejícími. To ona byla autorkou manželova článku.

Další dva propuštění muži nebyli členy Tooheyho odborů. Allenova dcera byla krásná mladá herečka, hlavní představitelka všech Ikových her. Falkův bratr byl osobní tajemník Lancelota Clokeyho.

Gail Wynand seděl za stolem ve své kanceláři a díval se na hromadu papírů před sebou. Čekala ho spousta práce, ale stále se mu před očima vybavoval obraz, jehož se nemohl zbavit a jenž ho provázel při všem, co dělal – obraz otrhaného chlapce stojícího před stolem redaktora: „Umíš napsat kočka?“ – „Umíte napsat antropomorfologie?“ Minulost a přítomnost mu splývaly a jemu se občas zdálo, že ten chlapec stojí teď tady, před jeho stolem, a čeká. Jednou ho dokonce nahlas okřikl: „Jdi pryč!“ Přistihl se, že má zlost, a pomyslel si: Už ti z toho přeskakuje, ty blázne, na to teď není čas. Ovládl se, ale rozhovor pokračoval dál mlčky, zatímco pročítal, kontroloval a podepisoval papíry: „Jdi pryč! Žádnou práci tu pro tebe nemáme.“

„Budu někde poblíž. Kdybyste něco potřeboval, stačí říct. Platit mi nemusíte.“

„Vždyť oni ti platí, copak to nevidíš, ty hlupáku? Oni ti platí.“ Do telefonu oznámil normálním hlasem: „Řekněte Manningovi, že se to bude muset začernit… Otisky mi pošlete co nejdříve… A nějaký sendvič. Jakýkoli.“

Pár lidí mu zůstalo věrných: ti nejstarší zaměstnanci a poslíčci z tiskárny. Přicházeli ráno, často se šrámy v obličeji a krví potřísněnými límečky; jeden z nich se dopotácel dovnitř s rozbitou hlavou, takže museli zavolat sanitku. Nezůstávali z loajality, ani protože byli odvážní, ale ze setrvačnosti; příliš dlouho žili s vědomím, že když přijdou o práci v Praporu, bude to pro ně znamenat konec světa. Staří nic z toho, co se dělo, nechápali. A mladým to bylo jedno.

Chlapci z tiskárny byli vysíláni do terénu místo reportérů. Nad většinou z toho, co sesmolili, propukal Wynand zoufalstvím v hlasitý smích; v životě nečetl tak intelektuálně přemoudřelý jazyk; v jejich textech se odrážela pýcha ctižádostivého mládí – konečně se stali novináři. Když se však jejich články objevily na stránkách Praporu v nezměněné podobě, už se nesmál; v redakci nebylo dost korektorů.

Pokusil se zaplnit jejich místa novými lidmi. Nabídl jim přehnaně vysoké platy. Ti, o které by stál, odmítli. U těch několika, kteří jeho nabídku přijali, by býval raději, kdyby to neudělali; přesto je přijal. Byli to lidé, kteří už deset let v žádných významnějších novinách nepracovali, takoví, kteří by ještě před měsícem nesměli přestoupit práh jeho budovy. Některé musel během dvou dnů zase vyhodit, jiní zůstali. Většinou byli opilí. Někteří z nich se k Wynandovi chovali, jako by mu dělali nějakou milost. „Nesmíš být takový mrzout, Gaile, ty stará vojno,“ řekl jeden – a letěl ze schodů. Se zlomeným kotníkem seděl na zemi o patro níž a nevěřícně hleděl vzhůru na Wynanda. Jiní měli vybranější způsoby; jen se mu neustále lepili na paty, vrhali na něj lišácké pohledy a spiklenecky pomrkávali naznačujíce, že jsou namočeni ve stejném zločinu.

Pokusil se najít nové síly na žurnalistických školách. Nikdo se neozval. Jeden studentský výbor mu poslal petici podepsanou všemi svými členy: „Stojíce na prahu profesionální dráhy, majíce ve velké úctě důstojnost svého povolání a rozhodnuti bránit čest tisku, domníváme se, že by si nikdo z nás nemohl sám sebe vážit, kdyby přijal takovou nabídku, jakou je ta vaše.“

Redaktor hlavního zpravodajství zůstal ve své funkci, redaktor místního zpravodajství odešel. Wynand dělal nejen jeho práci, ale i práci šéfredaktora, telegrafisty, hlavního korektora, poslíčka z tiskárny. Z budovy vůbec nevycházel. Přespával na pohovce ve své pracovně – jako kdysi v začátcích Praporu. Bez saka, bez kravaty, s límečkem rozepnutým běhal nahoru dolů po schodištích a jeho kroky se rozléhaly budovou jako střelba z kulometu. Z liftboyů zůstali jen dva; ostatní zmizeli, nikdo nevěděl kdy ani proč, zda ze sympatií se stávkou, ze strachu, nebo prostě jen proto, že se nechali odradit.

Alvah Scarret Wynandův klid nechápal. Ten bezchybný stroj – a to ho opravdu přesně vystihuje, pomyslel si Scarret, který si tak Wynanda sám pro sebe kdysi přejmenoval – jako by nikdy nefungoval lépe. Vyjadřoval se stručně, rozhodoval se okamžitě a uděloval přesné příkazy. V tom chaosu strojů, kolomazi, inkoustu, olova, vyhozených papírů, nezametených kanceláří, prázdných stolů, za řinčení skla, jež se v náhlých sprškách sypalo na zem, když někdo z ulice hodil do budovy dlažební kostku, se Wynand pohyboval jako nějaká postava v dvojexpozici, dosazená do svého pozadí na nesprávném místě, v neodpovídající velikosti. On sem nepatří, říkal si Scarret, protože není z této doby – tím to je –, on není z této doby, ať má sebemodernější kalhoty – vypadá jako nějaký předmět z gotické katedrály. Aristokratická hlava, nesená zpříma, propadlé tváře, které se nyní propadly ještě více. Kapitán lodi, o níž všichni vědí, že se potápí; jen on ne.

Alvah Scarret zůstal. Nebyl s to pochopit, že to, co se děje, se děje doopravdy. Šoural se toporně po budově; každé ráno, když dorazil do práce a uviděl před budovou demonstranty, se znovu vyděsil. Neutrpěl žádná zranění kromě několika shnilých rajčat, které se mu rozprskly na čelním skle auta. Snažil se Wynandovi pomoct; snažil se zastat jeho práci a práci dalších pěti lidí, ale nedokázal dokončit ani svůj běžný denní podíl. Pomalu se sesypával, klouby mu povolovaly pod náporem obrovského otazníku. Neustále někoho zdržoval nebo rušil v práci, aby se zeptal: „Ale proč? Proč? Jak to, tak zničehonic?“

Když jednou spatřil na chodbě zdravotní sestru v bílé uniformě – v přízemí byla zřízena stanice první pomoci –, jak nese do spalovny odpadkový koš plný zmačkaných chomáčů krví nasáklé gázy, musel se odvrátit, protože se mu udělalo špatně. Ne z toho pohledu, ale z něčeho mnohem hrozivějšího, z toho, co mu napověděl instinkt: že tato budova ztělesňující vrchol civilizace – skýtající bezpečí v čistotě svých navoskovaných podlah, obdivuhodná díky striktně pěstovaným zásadám moderního obchodu, místo, kde se člověk zabývá tak rozumnými záležitostmi, jako je psané slovo nebo obchodní smlouvy, kde se přijímají reklamy na dětské oblečení a mluví se o golfu – se stala, během několika dnů, místem, kde se po chodbách odnáší krvavý odpad. Proč? – opakoval si dokola Alvah Scarret.

„Já to nechápu,“ mumlal monotónně a apaticky ke každému, kdo se mu připletl do cesty. „Nechápu, jak mohl Ellsworth získat takovou moc… Ellsworth je přece kulturní člověk, idealista, žádný oplzlý radikál z ulice, vždyť je tak přátelský a vtipný, a jak je vzdělaný! – Člověk, který neustále hýří vtipem, nemůže přece být žádný násilník – Ellsworth to tak určitě nemyslel, vždyť on má lidi rád, za Ellsworthe Tooheyho bych dal ruku do ohně.“

Jednou, ve Wynandově kanceláři, se odvážil zeptat:

„Gaile, proč nevyjednáváš? Proč se s nimi aspoň nesejdeš?“

„Zmlkni.“

„Ale, Gaile, možná mají v něčem pravdu. Jsou to novináři. Víš, co se říká, že svoboda tisku…“

A pak se konečně dočkal onoho výbuchu vzteku, který celé dny očekával a před kterým se cítil bezpečně uklizen – modré duhovky ztrácející se v bílé šmouze, slepé, jiskřící bulvy v obličeji plném prohlubní, třesoucí se ruce. V příštím okamžiku však zažil něco, co dosud ještě nikdy nezažil: viděl, jak Wynand svůj vztek přemohl, aniž by vydal hlásku, aniž by si jakkoli ulevil. Na propadlých spáncích spatřil pot přemáhání a po stranách stolu zaťaté pěsti.

„Alvahu… kdybych byl kdysi neseděl týden na schodech Gazetty… kde by asi tak byl dnes svobodný tisk, aby ho mohl někdo osvobozovat?“

Před budovou i na jejích chodbách hlídkovali policisté. Trochu to pomáhalo, ale ne příliš. Jednou v noci někdo hodil na dveře hlavního vchodu kyselinu. Rozleptala skleněnou výplň a na stěnách přízemí po ní zůstaly mapy. Jeden z tiskařských strojů musel být vyřazen z provozu, protože někdo nasypal písek do ložisek. Majiteli jedné cukrárny demonstranti zdemolovali celý obchod, protože inzeroval v Praporu. Většina menších inzerentů se z Praporu stáhla. Wynandova nákladní auta byla napadána a podpalována. Jeden z jeho řidičů byl zabit. Wynandovy odbory se od násilných činů distancovaly a odsoudily je; většina jejich členů neměla tušení, kdo za nimi stojí. Nové obzory se o politováníhodných výtržnostech zmínily, ale připisovaly je „spontánním výbuchům spravedlivého hněvu lidu“.

Homer Slottern zaslal jménem skupiny takzvaných liberálních obchodníků Wynandovi oznámení o zrušení jejich reklamních smluv. „Můžete nás žalovat, pokud chcete. Cítíme plné oprávnění k jednostrannému vypovězení našich smluv. Objednali jsme si reklamu u prestižních novin, ne u jakéhosi plátku, který se stal veřejnou hanbou, který posílá ke dveřím našich obchodů demonstranty, který je zhoubou našeho podnikání a který nikdo nečte.“ Do skupiny liberálních obchodníků patřila většina nejzámožnějších inzerentů Praporu.

Gail Wynand stál u okna své kanceláře a díval se na své město.

„Podporoval jsem stávky, když bylo nebezpečné je podporovat. Celý život jsem bojoval proti Gailu Wynandovi. Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiji dne, kdy budu muset přiznat – jako to přiznávám teď –, že jsem na jeho straně,“ napsal Austen Heller v Kronice.

Wynand mu poslal vzkaz: „Kdo se vás sakra prosil, abyste se mě zastával? G. W.“

Nové obzory označily Austena Hellera za „reakcionáře, který se zaprodal Velkému obchodu“. Intelektuálky z vyšší společnosti o Hellerovi prohlašovaly, že je staromódní.

Gail Wynand stával u redakčního stolu a psal úvodníky stejně jako dřív. Prořídlé řady jeho zaměstnanců na něm nepozorovaly žádnou změnu; žádný spěch, žádné výbuchy vzteku. Nebyl mezi nimi nikdo, kdo by si všiml věcí, které dělal poprvé v životě: přicházel do tiskárny, kde zůstával mlčky stát, pozoroval rachotící obry, vypouštějící bílou páru, a naslouchal jejich zvuku. V sazárně se sehnul pro kousek olova ležícího na zemi, položil si ho nepřítomně na dlaň, jako by to byl kus nefritu, a pak ho opatrně odložil na stůl, jako by nechtěl, aby přišel nazmar. Bojoval nevědomky, jakýmisi instinktivními gesty i proti jiným formám plýtvání: sbíral zapomenuté tužky, nechával třeba i půl hodiny vyzvánět telefony, protože byl zabrán do opravy porouchaného psacího stroje. Nedělal to z šetrnosti; šeky podepisoval, aniž by se podíval na částky na nich vypsané; Scarret se na jejich běžné denní výdaje bál vůbec pomyslet. Dělal to kvůli předmětům, které tvořily součást budovy, v níž miloval každou kliku u dveří, kvůli předmětům patřícím Praporu, který patřil jemu.

Každý den pozdě odpoledne volal Dominice domů. „Dobře. Všechno je pod kontrolou. Nesmíš poslouchat ty, co se snaží šířit paniku… Ne, do háje, ty víš, že se s tebou nechci bavit o novinách. Řekni mi, jak vypadá zahrada… Byla sis dnes zaplavat?… Vyprávěj mi o jezeře… Cos měla dnes na sobě?… Zapni si v osm rádio, dávají tvůj oblíbený Rachmaninův Druhý koncert… Ovšemže mám čas na to, abych si zjistil, co se děje venku… No dobře, vidím, že zkušenou novinářku neoblafnu. Ale program rozhlasu jsem si přečetl… Ale ano, pomáhá nám spousta lidí, jenom se některým těm mladým hochům nedá věřit, a měl jsem zrovna chvilku volna… Hlavně, prosím tě, nejezdi do města. Víš, žes mi to slíbila… Dobrou noc, zlato…“

Zavěsil. Díval se na telefon a usmíval se. Představa venkovské krajiny byla jako představa nějaké země za oceánem, přes nějž se nelze přeplavit; vnucovala mu pocit, že je uvězněn v obléhané pevnosti, a to se mu líbilo – ne ten fakt, ale ten pocit. Ve tváři měl výraz dávného předka, který sváděl bitvy na hradním cimbuří.

Jednou večer si zašel na večeři přes ulici do restaurace; už několik dní nejedl nic teplého. Když se vracel, bylo ještě světlo – v ulicích se vznášel tichý, hnědý letní opar, jako by se mdlé sluneční paprsky stále ještě požitkářsky protahovaly v teplém vzduchu, aby podtrhly okamžik svého odchodu, ačkoli slunce už dávno zapadlo; díky tomu působila obloha svěže a ulice špinavě, na nárožích domů byly hnědé a vybledle oranžové skvrny. Před budovou Praporu se pohybovali demonstranti. Bylo jich osm a pochodovali v elipse po chodníku sem a tam. Poznal mezi nimi jednoho chlapce – policejního zpravodaje, ostatní v životě neviděl. Nad hlavou nesli transparenty s nápisy: „Toohey, Harding, Allen, Falk…“

„Svobodu tisku…“

„Gail Wynand porušuje lidská práva…“

Jedna z žen upoutala jeho pozornost. Boky jako by jí začínaly už u kotníků, přetékajíce přes těsné pásky bot, měla hranatá ramena a obrovské hranaté tělo zahalené levným dlouhým kabátem z hnědého tvídu. Ruce měla malé a bílé, ruce, které by byly schopny házet vzteky kuchyňskými předměty. Místo úst měla jen jizvu bez rtů a pohybovala se kolébavou chůzí, zato však překvapivě hbitě. Tou chůzí vyzývala celý svět k tomu, aby jí ubližoval, a dělala to se záludnou vychytralostí, jako by si nic jiného nepřála, protože pak by to světu teprve spočítala, kdyby jí ublížil, jen si to zkuste a uvidíte. Wynand věděl, že v Praporu nikdy nepracovala; ani by nemohla, vypadala totiž, že by byla jen stěží schopna zvládnout základy abecedy, a její chůze jako by dodávala, že neví, k čemu by jí to bylo dobré. Nesla transparent s nápisem: „Požadujeme…“

Vybavily se mu noci strávené na pohovce ve staré budově v začátcích Praporu, kdy musel zaplatit nové tiskařské stroje a roznášet ráno Prapor do ulic, aby tam byl dřív než ostatní, a jak jednou v noci kašlal krev a odmítl jít k lékaři, ale nakonec se ukázalo, že to nic není, že je to jen z celkového vyčerpání.

Pospíšil si do budovy. Tiskařské válce se točily. Zastavil se a chvíli je poslouchal.

V noci byla budova tichá. Vypadala, jako by byla větší, jako by hluk zaplnil prostor a vyprázdnil ji; dlouhé, setmělé chodby jako by byly předěleny světelnými panely vycházejícími z otevřených dveří. Myslel na to, že když podporoval kandidatury známých podvodníků, propagoval čtvrtě nevěstinců, ničil pověst významných lidí skandálními články nebo plakal nad matkami zločinců, byli pro něj lidé ochotni pracovat. Talentovaní i vážení lidé si považovali, když jim dal práci. Nyní byl poprvé za celou svou kariéru poctivý. Vedl svou největší bitvu – spolu se stávkokazy, ztroskotanci, opilci a skromnými dříči, příliš pasivními na to, aby ho opustili. Možná tím nebyli vinni ti, kdo s ním teď odmítli pracovat, pomyslel si.

Na čtverhranný křišťálový kalamář na stole dopadl paprsek slunce. Wynandovi se vybavil chlazený nápoj v trávě, bílé oblečení, dotek trávy pod nahými lokty. Snažil si nevšímat toho radostného lesku a pokračoval v práci. Bylo to jedno z dalších rán druhého týdne stávky. Uchýlil se do své kanceláře a nařídil, aby k němu nikoho nepouštěli; potřeboval dopsat článek. Věděl, že to byla jen výmluva; potřeboval na hodinu uniknout dění v budově.

Náhle se dveře jeho kanceláře bez ohlášení otevřely a v nich se objevila Dominika. Od svatby měla do budovy Praporu vstup zakázán.

Vstal, s jakousi smířenou poslušností, odpíraje si právo na jakékoli otázky. Měla na sobě korálově červený kostým a stála tam, jako by měla za zády jezero a od jeho hladiny se jí na záhybech šatů odrážela sluneční záře.

„Gaile, vracím se do Praporu,“ řekla.

Stál a pozoroval ji. Pak se usmál. Byl to úsměv ozdravné úlevy.

Obrátil se ke stolu, sebral z něho papíry, které právě dopsal, podal jí je a řekl:

„Odnes to do zadní místnosti. Vyzvedni telegramy a přines mi je. Pak se hlas u Manninga v redakci.“

To, co bylo dosud nemožné, slovem, pohledem ani gestem nedosažitelné, dokonalé splynutí dvou bytostí v naprostém porozumění, se předáním tenké hromádky papíru z ruky do ruky stalo skutkem. Jejich prsty se nedotkly. Otočila se a vyšla z místnosti.

Během dvou dnů bylo všechno tak, jako by nikdy z redakce Praporu neodešla. Jen s tím rozdílem, že teď nepsala články o bydlení, ale zapojovala se všude tam, kde bylo třeba schopné ruky, která by vyplnila vzniklou mezeru. „To je úplně v pořádku, Alvahu,“ řekla Scarretovi, „švadlena je přece ženská profese. A já jsem přišla záplatovat díry, které je potřeba zašít – a že se tyhle šaty rozpadají přímo před očima! Až začne jeden z těch tvých mladých novinářů vyvádět víc než obvykle, stačí říct.“

Scarret nechápal její tón, její chování ani její přítomnost. „Ty jsi naše záchranná vesta, Dominiko,“ mumlal smutně. „Je to jak za starých časů, zase tě tu mít – a já bych si tak přál, aby se ty staré časy vrátily! Jen tomu prostě nerozumím. V době, kdy jsme ještě byli slušné a uznávané noviny, Wynand nedopustil, aby se v nich objevila jediná tvoje fotka. A teď, když je tu asi tak bezpečno jako ve věznici, kterou cloumá vzpoura trestanců, tě tu nechá dokonce pracovat!“

„Přestaň to rozebírat, Alvahu. Na to není čas.“

Napsala výbornou recenzi na film, který neviděla. Sepsala zprávu o konferenci, jíž se nezúčastnila. Když jednou ráno nepřišla redaktorka, vysypala z rukávu několik receptů do rubriky „Nedělní menu“. „Netušil jsem, že umíš i vařit,“ podivil se Scarret. „Já taky ne,“ přiznala Dominika. Jednou v noci vyjela k požáru v docích, který vznikl údajně tím, že se tamní hlídač opil do němoty a zůstal ležet na pánských toaletách. „Dobrá práce,“ ocenil Wynand, když si reportáž přečetl, „ale ještě jednou zkus něco takového udělat, a máš padáka. Jestli tu chceš zůstat, nehni se z téhle budovy ani na krok.“

To byla jediná jeho připomínka k její přítomnosti. Mluvil s ní, jen když bylo potřeba, stručně a prostě, jako s kterýmkoli jiným zaměstnancem. Dával jí úkoly. Byly dny, kdy se vůbec neviděli. Spávala na pohovce v knihovně. Někdy večer za ním přišla do kanceláře, aby si, pokud to bylo možné, chvíli odpočinuli, a pak si spolu povídali, v podstatě o ničem důležitém, jen o drobných událostech toho dne, zcela uvolněně jako obyčejní manželé, probírající běžné všednosti stereotypního života.

O Roarkovi ani o Cortlandtu nemluvili. K Roarkově fotografii na stěně jeho kanceláře řekla jen: „Kdy sis to tu pověsil?“

„Už je to víc než rok.“ To byla jejich jediná zmínka o Roarkovi. Nemluvili ani o narůstající agresi veřejnosti vůči Praporu. Nepřemýšleli o budoucnosti. Vychutnávali si úlevu toho, že nemusí řešit otázku, jež visela ve vzduchu mimo zdi této budovy; mohli na ni klidně zapomenout, protože už to nebyla otázka, která by je rozdělovala; byla jednou provždy vyřešena a zodpovězena; zůstal po ní jen klid z toho, jak se celá situace zjednodušila: teď bylo třeba odvést nějakou práci – udržet vydavatelství v chodu – a na tom pracovali společně.

Přicházela za ním v noci, aniž by ji volal, s šálkem horké kávy, z kterého vděčně upíjel, neustávaje v práci. Když si náhle uvědomil, že má hrozný hlad, ležely na jeho stole čerstvé sendviče. Neměl čas přemýšlet o tom, kde ty věci shání. Pak zjistil, že v jedné komoře nechala umístit elektrický vařič a nejnutnější kuchyňské potřeby. Když musel pracovat přes noc, připravila mu snídani a přinesla mu ji na čtvrtce místo podnosu, zatímco za okny jeho kanceláře dopadaly do ticha liduprázdných ulic první paprsky ranního slunce.

Jednou ji přistihl v jedné kanceláři s koštětem v ruce; oddělení úklidu se rozpadlo, uklízečky přicházely a odcházely, kdy je napadlo, nikdo neměl čas to kontrolovat.

„Za tohle tě platím?“ zeptal se jí.

„Nemůžeme přece pracovat v takovém svinčíku. Nevím, za co mě platíš, ale plat mi zvýšit můžeš!“

„Polož tu věc, proboha! Vždyť je to absurdní!“

„Co je na tom absurdního? Je tu čisto. A měla jsem to hotové hned. Dobrá práce?“

„Dobrá práce.“

Opřela se o násadu koštěte a usmála se. „Že ty sis o mně myslel, jako všichni ostatní, že jsem jen takový luxusní doplněk, dáma z vyšší společnosti, která se nechá vydržovat, viď, Gaile?“

„Je snad tohle způsob života, jaký by ti vyhovoval?“

„Tohle je způsob života, jakým jsem vždycky žít chtěla – kdybych k tomu někdy našla důvod.“

Záhy zjistil, že vydrží víc než on. Nikdy neprojevila sebemenší známku únavy. Předpokládal, že asi musí někdy spát, ale kdy, to netušil.

Stále o něm věděla, v kteroukoli dobu, v jakékoli části budovy, i když ho několik hodin neviděla, vždy věděla, kdy ji nejvíc potřebuje. Jednou usnul na stole. Když se probudil, zjistil, že Dominika sedí naproti němu a dívá se na něj. Světla byla zhasnutá a ona seděla na židli u okna, v měsíčním světle, tvář obrácenou k němu, klidnou, pozornou. Její tvář byla první, co spatřil, když otevřel oči. V prvním okamžiku, když zvedal rozlámaně hlavu z paže a nebyl ještě plně zpátky v realitě a neměl nad sebou kontrolu, pocítil vztek, bezmocnost a zoufalý protest, protože si nemohl vybavit, co je sem, do této situace, dohnalo, a uvědomoval si jen to, že jsou oba odsouzeni k nějakému strašnému, pomalému procesu mučení a že ji miluje.

Zahlédla to v jeho tváři dřív, než se úplně narovnal. Přešla k němu, zastavila se u jeho křesla, vzala mu hlavu do dlaní a opřela si ji o sebe. Držela ho a on se nebránil, zcela odevzdán jejímu objetí. Políbila ho na vlasy a řekla: „To přejde, Gaile, to přejde.“

Po třech týdnech stávky vyšel Wynand jednou večer z budovy, nepřemýšleje o tom, zda z ní ještě něco zůstane, až se vrátí, a vydal se za Roarkem.

Od začátku stávky Roarkovi nevolal. Roark mu volal často. Wynand mu odpověděl na všechny otázky, klidně a prostě, aniž by sám do konverzace nějak přispěl, odmítaje rozhovor zbytečně prodlužovat. A hned na začátku Roarka varoval: „Ne aby tě napadlo sem chodit. Vydal jsem přísný zákaz tě vpustit dovnitř.“ Potřeboval se oprostit od aktuálního vývoje situace, který mohl ve věci, za niž bojoval, nastat; potřeboval zapomenout na to, že Roark někde fyzicky existuje, protože při pomyšlení na jeho osobu se mu okamžitě vybavoval výjev z okresní věznice.

Šel k Enrightovu domu pěšky. Chůze vzdálenost mezi nimi prodlužovala a činila bezpečnější; kdyby jel taxíkem, bylo by to Roarka příliš přiblížilo budově Praporu. Upíral pohled před sebe na chodník, protože nechtěl vidět město kolem sebe.

„Dobrý večer, Gaile,“ pozdravil ho Roark nevzrušeně, když vstoupil.

„Nevím, co je nápadnější neslušnost,“ řekl Wynand, když odhazoval klobouk na stolek u dveří, „říct něco přímo a bez obalu, nebo to okatě ignorovat? Vypadám hrozně. Jen to klidně řekni.“

„Vypadáš hrozně. Posaď se, udělej si pohodlí a mlč. Napustím ti do vany horkou vodu – ne, zas tak špinavě nevypadáš, ale jako změna ti to neuškodí. Pak si promluvíme.“

Wynand zavrtěl hlavou a zůstal stát u dveří.

„Howarde, Prapor ti nepomáhá. On tě ničí.“

Trvalo mu osm týdnů, než to dokázal říct nahlas.

„Já vím,“ řekl Roark. „No a?“

Wynand se nepohnul.

„Na tom přece nezáleží, Gaile. Já na názor veřejnosti stejně nespoléhám.“

„Chceš, abych to vzdal?“

„Chci, abys vydržel, i kdybys měl ztratit všechno, co máš.“

Viděl, že Wynand pochopil; že to byla ta věc, kterou si Wynand sám nechtěl připustit, a že to chtěl slyšet od něj.

„Nečekám, že mě zachráníš. Myslím, že mám šanci vyhrát. Stávka tomu nemůže prospět ani uškodit. O mě si starosti nedělej. A nevzdávej to. Když vydržíš až do konce – už mě nebudeš potřebovat.“

Ve Wynandově tváři se objevil výraz popuzení, protestu – a zároveň souhlasu.

„Ty víš, jak to myslím,“ dodal Roark. „Budeme lepší přátelé než kdy jindy – a když bude potřeba, přijdeš mě navštívit do vězení. Neuhýbej před tím a nenuť mě říkat víc, než je nutné. Ne teď. Jsem za tu stávku vděčný. Věděl jsem, že se něco takového jednou stane, už když jsem tě viděl poprvé. Tys to ale věděl mnohem dřív.“

„Před dvěma měsíci jsem ti něco slíbil… jediný slib, který jsem kdy chtěl dodržet…“

„Vždyť ho dodržuješ.“

„Ty mě vážně nechceš zatratit? Přál bych si, abys mi to raději řekl rovnou. Proto jsem tu.“

„Dobře. Tak tedy poslouchej. Jsi pro mě životním setkáním, které se už nikdy nebude opakovat. Henry Cameron zemřel pro mou věc. A ty jsi vydavatel odporných bulvárních plátků. To, co jsem ti právě řekl, jsem jemu říct nemohl. Steve Mallory nikdy nezaprodal svou duši. A ty jsi celý svůj život nedělal nic jiného, než že jsi tu svou prodával, jak jen to šlo. Ale jemu jsem to říct nemohl a tobě to říkám. Tohle jsi chtěl ode mě vždycky slyšet? Ale přesto to nevzdávej.“

Odvrátil se a dodal: „To je všechno. A o té tvé stávce už nechci slyšet ani slovo. Posaď se. Přinesu ti něco k pití. Trochu si vydechni a snaž se nevypadat tak příšerně.“

Wynand se do budovy Praporu vrátil pozdě v noci. Vzal si taxíka. Teď už to bylo jedno. Vzdálenost ho nezajímala.

„Tys byl za Roarkem,“ řekla Dominika.

„Ano. Jak to víš?“

„Tady je nedělní zlom. Je to dost bída, ale bude to muset stačit. Poslala jsem Manninga na pár hodin domů – vypadal, že každou chvíli zkolabuje. Jackson dal výpověď, ale zvládneme to i bez něj. Ten Alvahův článek byl hrozný – už si nedokáže pohlídat ani pravopis – tak jsem ho přepsala, ale neříkej mu to, řekni, žes to opravil ty.“

„Jdi si lehnout. Vezmu to za Manninga. Já teď vydržím hodiny.“

Pokračovali dál a dny míjely. V distribučním oddělení se kupily stohy vrácených výtisků, postupně se šířily až na chodbu, bílé štosy papíru jako mramorové obklady. S každým dalším vydáním se tisklo méně výtisků, štosy papíru však přesto rostly dál. Dny míjely. Dny hrdinného úsilí vydávat noviny, které se vracely nekupované a nečtené.

16

V mahagonové, jako sklo hladké desce dlouhého stolu určeného pro zasedání správní rady se vyjímal monogram vykládaný barevným dřevem – G. W. – reprodukovaný podle vlastnoručního podpisu. Členy rady vždy popuzoval. Teď neměli čas si ho všímat. Když se k němu ale občas některý z pohledů přece jen stočil, byl to pohled uspokojení.

Kolem stolu seděli členové rady. Bylo to v historii správní rady poprvé, kdy se její členové nesešli na popud Gaila Wynanda. Přesto bylo zasedání svoláno a Gail Wynand přišel. Stávka trvala už druhý měsíc.

Wynand stál vedle svého křesla v čele stolu. Vypadal jako vystřižený z časopisu pro muže, byl pečlivě upravený, v náprsní kapse černého obleku měl vetknutý bílý kapesníček. V členech rady vzbuzoval zvláštní představy: některým se vybavily britské krejčovské dílny, jiným – Sněmovna lordů – londýnský Tower – popravený anglický král – nebo to snad byl ministerský předseda? – který tak slavně zemřel.

Nechtěli se dívat na muže, který tu před nimi stál. Podporu a odvahu k vyslovení toho, co právě říkali, hledali v představě demonstrujících lidí venku na ulici – v představě navoněných žen s nalakovanými nehty, v salonních diskusích hlasitě podporujících Ellsworthe Tooheyho – v představě dívky s kulatou, plochou tváří, pochodující po Páté avenue s transparentem „Nečteme Wynanda“ nad hlavou.

Wynand v té chvíli myslel na zbytek oprýskané zdi na břehu Hudsonu. Z dálky několika bloků slyšel blížící se kroky. Tentokrát však necítil ve svalech rukou žádné napětí.

„To už překračuje hranice lidského chápání. Jsme obchodní společnost, anebo dobročinný spolek na obranu nějakých osobních přátel?“

„Tři sta tisíc dolarů minulý týden… To je jedno, odkud to vím, Gaile, není to žádné tajemství, řekl mi to tvůj bankéř. Dobře, jsou to tvoje peníze, ale jestli čekáš, že se to zaplatí z rozpočtu novin, dovol, abych ti připomněl, že ty tvé mazané triky už známe. Tímhle kasu společnosti rozhodně nezatížíš, nedostaneš z ní ani penci, tentokrát ti to neprojde, na to už je příliš pozdě, Gaile, dny tvých husarských kousků skončily.“

Wynand viděl jen odulé rty muže vydávajícího jakési zvuky a v duchu si opakoval: Šéfoval jsi Praporu od samého začátku, nevěděl jsi o tom, ale já to vím, byl jsi to ty, byly to tvoje noviny, teď už není co zachraňovat.

„Ano, Slottern a jeho lidé jsou ochotni se vrátit a jediné, co požadují, je přijetí požadavků odborů. Pak ihned obnoví své smlouvy, a to za stejných podmínek, dokonce ani prý nebudou čekat na zvýšení nákladu – což bude pěkná fuška, přátelé, to vám řeknu – a podle mě je to od nich velkorysá nabídka. Včera jsem s Homerem mluvil a dal mi na to své slovo – mám vám vyčíslit, kolik to obnáší, pane Wynande, anebo to víte i beze mě?“

„Ne, senátor Eldridge tě nepřijme… Ale, prosím tě, Gaile, to vědí všichni, že jsi byl minulý týden ve Washingtonu. Ty ovšem o senátoru Eldridgeovi asi nevíš, že kudy chodí, tudy prohlašuje, že by se tohohle případu nedotkl ani třímetrovou tyčí. A velký šéf Craig musel náhle odcestovat na Floridu, co? – pečovat o nemocnou tetičku? Z téhle kaše tě už nikdo nevytáhne, Gaile. Tady nejde o výstavbu nějaké silnice nebo o aféru s akciemi. A ty už nejsi tím, kým jsi býval.“

Wynand si v duchu říkal: Nikdy jsem neexistoval, nikdy jsem tu nebyl, proč se na mě bojíte podívat? Copak nevíte, že já jsem z vás ten nejposlednější? Polonahá žena v nedělní příloze, batolata v obrázkové příloze, úvodníky o veverkách v parku, to byl výraz vašich duší, přímý produkt vašich duší – ale kde byla ta moje?

„Ať se propadnu, jestli v tom vidím nějaký smysl. Kdyby žádali zvýšení platů, prosím, to bych ještě chápal, a řekl bych, ukažme těm flákačům, zač je toho loket. Ale co má být tohle – nějaká intelektuální debata, nebo co? To máme přijít na buben jen kvůli nějakým zásadám, nebo co?“

„Ty to nechápeš? Prapor je teď přece církevní list. A pan Gail Wynand je kazatel. Jsme sice bezmocní, ale máme své ideály.“

„Kdyby šlo o nějakou skutečnou aféru, politickou aféru – ale jeden bláznivý pyrotechnik, který vyhodil do povětří nějakou barabiznu! Vždyť jsme všem pro smích. Vážně, pane Wynande, snažil jsem se číst ty vaše úvodníky, a chcete-li znát můj upřímný názor, nic mizernějšího v novinách snad nikdy nevyšlo. Člověk by si myslel, že snad píšete pro univerzitní profesory!“

Wynand si v duchu říkal: Tebe já znám – ty jsi ten, který by dal peníze těhotné prostitutce, ale hladovějícímu umělci ani vindru – už jsem tě někde viděl – sám jsem tě vybral a přivedl sem – budu-li mít někdy pochybnosti o tom, co dělám, stačí si vybavit tvou tvář, to pro ni píšu – ale, pane Wynande, jeho tvář si nejde zapamatovat – ale jde, dítě, jde, však ona se sama vrátí, aby se ti připomněla – vrátí se a bude chtít zaplatit – a já zaplatím – kdysi jsem podepsal prázdný šek a teď je předložen k vyplacení – prázdný šek se ale vždycky vystavuje na všechno, co máš.

„Je to situace jako ze středověku a výsměch demokracii,“ zakvičel jakýsi hlas. Byl to Mitchell Layton. „Je nejvyšší čas, abychom se mohli k takovým věcem vyjadřovat. Aby jeden člověk šéfoval sám a jak se mu zlíbí všem našim novinám – no kde to sakra jsme, v devatenáctém století, nebo co?“ Layton našpulil rty a podíval se kamsi směrem k bankéřovi sedícímu na protější straně stolu. „Napadlo tu někdy někoho, aby se zamyslel nad mými nápady? Já mám také nápady. Musíme dát své nápady dohromady. Mám na mysli týmovou práci, jeden velký orchestr. Je načase, aby naše noviny přijaly moderní, liberální, pokrokovou politiku! Vezměme si třeba problém burzovních spekulantů…“

„Zmlkni, Mitchi,“ usadil ho Alvah Scarret. Scarretovi stékaly po spáncích kapičky potu; nevěděl proč, přál si, aby rada zvítězila, ale v místnosti se vznášelo cosi… je tu hrozné horko, pomyslel si, kdyby tak někoho napadlo otevřít okno.

„Nevím, proč bych to dělal!“ zaječel Mitchell Layton. „Jsem zrovna tak dobrý jako…“

„Prosím vás, pane Laytone,“ požádal ho bankéř.

„No dobrá,“ prohlásil Layton, „dobrá. Nezapomínejte ovšem, kdo tu má po našem Supermanovi největší podíl.“ Škubl palcem směrem k Wynandovi, aniž by se na něj podíval. „Na to nezapomínejte. A zkuste si tipnout, kdo tomu tady bude brzy šéfovat.“

„Gaile,“ řekl Alvah Scarret a vzhlédl k Wynandovi podivně upřímnýma a zoufalýma očima, „Gaile, nemá to cenu. Mohli bychom ale zachránit aspoň něco. Podívej, stačí, když připustíme, že jsme se v případě Cortlandtu mýlili a… přijmeme zpátky Hardinga, má pro nás velkou cenu, a… možná Tooheyho…“

„Jméno Toohey už v této diskusi nepadne,“ promluvil Wynand.

Mitchellu Laytonovi spadla brada a hned ji zase vrátil zpátky.

„To je nápad, Gaile!“ zvolal Alvah Scarret. „Teď jsi na to kápl! Budeme s nimi vyjednávat a uděláme jim nabídku. Svůj postoj ohledně Cortlandtu změníme – což stejně musíme, ne kvůli odborům, ale kvůli nákladu, Gaile – takže jim to nabídneme a přijmeme zpátky Hardinga, Allena a Falka, ale ne Too… ne Ellsworthe. My slevíme a oni taky sleví. Všichni z toho vyjdou vítězně. Tak jsi to myslel, Gaile?“

Wynand nic neříkal.

„Já bych řekl, že ano, pane Scarrete,“ ozval se bankéř. „Myslím, že to je určité řešení. Konečně, pan Wynand by měl mít možnost zachovat si svou důstojnost. Obětujeme… jednoho fejetonistu, a zachováme mír ve svých řadách.“

„Tak to teda ne!“ zaječel Mitchell Layton. „To ani náhodou! Proč bychom měli obětovat pana… velkého liberála, jen proto, že…“

„Já se připojuji k panu Scarretovi,“ prohlásil muž, jenž předtím mluvil o senátorech, a ostatní se postupně přidávali. Muž, který předtím Wynanda kritizoval za jeho úvodníky, náhle do všeobecného hluku prohlásil: „Ostatně, Gail Wynand byl podle mě zatraceně dobrý šéf!“ Na Mitchellu Laytonovi se mu něco nelíbilo. Proto teď hledal podporu u Wynanda. Wynand si ho nevšímal.

„Gaile?“ oslovil ho Scarret. „Gaile, co ty na to?“

Žádná odpověď.

„Krucinál, Gaile, buď teď, nebo nikdy! Takhle to dál nejde!“

„Buď se rozhodni, anebo odstup!“

„Já váš podíl odkoupím!“ zaječel Layton. „Chcete ho prodat? Chcete ho prodat a zbavit se toho?“

„Proboha, Gaile, nebuďte blázen!“

„Gaile, vždyť jde o Prapor…“ zašeptal Scarret. „O náš Prapor…“

„Postavíme se za tebe, Gaile, půjdeme do toho všichni, postavíme ty staré noviny zase na nohy, uděláme, co řekneš, zůstaneš šéfem – jen se teď proboha jako šéf zachovej!“

„Ticho, pánové, ticho. Wynande, naposledy se vás ptáme: změníme názor na Cortlandt, přijmeme Hardinga, Allena a Falka zpátky a zachráníme potápějící se loď? Ano, nebo ne?“

Žádná odpověď.

„Wynande, vy víte, že nic jiného nepřipadá v úvahu – pokud nechcete Prapor zavřít. Tuhle bitvu nemůžete vyhrát, ani kdybyste skoupil všechny naše podíly. Vzdejte to, anebo Prapor zrušte. Radil bych vám to první.“

To Wynand slyšel. Slyšel to ve všech těch hlasech. Slyšel to celé dny před tímhle zasedáním. Věděl to lépe než kdokoli z přítomných mužů. Zrušit Prapor.

Viděl jen jediný obraz: nový štít stoupající nad dveře Gazetty.

„Lepší bude, když to vzdáte.“

Couvl o krok zpátky. Za sebou neměl žádnou zeď. Jen své křeslo.

Vybavil se mu ten okamžik, kdy ve své ložnici málem stiskl spoušť. Věděl, že teď ji tiskne.

„Dobrá,“ řekl.

Je to jen obyčejná zátka od láhve, říkal si Wynand, dívaje se na třpytivou věc pod svýma nohama; zátka od láhve zašlapaná do dláždění. Newyorské ulice jsou plné takových věcí – zátek od láhví, spínacích špendlíků, reklamních odznaků, řetízků od dřezů, občas i ztracených šperků; teď jsou si všechny rovny, zplacatělé, zašlapané; ulice se jimi v noci jen třpytí. Městské hnojivo. Někdo dopil láhev a odhodil zátku. Kolik aut přes ni přejelo? Dala by se teď ještě vydloubnout? Mohl by si člověk kleknout a holýma rukama ji vydolovat ze země? Neměl jsem právo doufat, že se tomu dá uniknout. Neměl jsem právo kleknout si a hledat vykoupení. Před miliony let, když se země teprve rodila, tu žili tvorové jako já: mouchy lapené v pryskyřici přeměněné v jantar, zvířata utopená v bahně přeměněném v kámen. Jsem člověk dvacátého století přeměněný v kousek plechu zapadlého do dláždění, přes který se valí newyorská nákladní auta.

Šel pomalu, límec kabátu zdvižený. Před sebou měl prázdnou ulici lemovanou budovami, připomínajícími hřbety knih různých velikostí naskládaných bez ladu a skladu do poličky. Míjel nároží vedoucí do černých tunelů postranních ulic, pouliční lampy zalévající město ochranným obalem, místy protrhaným. Když se v jednom z tunelů vynořil šikmý paprsek světla, zabočil; byl to cíl vzdálený asi tři bloky.

Světlo vycházelo z výlohy zastavárny. Bylo zavřeno, ale jasná žárovka se snažila odradit zloděje, kteří by snad mohli klesnout tak hluboko. Zastavil se a zadíval se do výlohy. Nejsprostší pohled na světě, pomyslel si, výloha zastavárny. Věci, jež bývaly někomu vzácné a mívaly pro někoho velkou cenu, teď byly vystavené pohledu každého kolemjdoucího, určené k přehrabování a smlouvání, v lhostejných očích cizích lidí jen sbírka starých krámů mající stejnou hodnotu jako hromada haraburdí, psací stroje a housle – prostředky něčích snů, staré fotografie a snubní prstýnky – zbytky něčí lásky, to vše na jedné hromadě se špinavými kalhotami, kávovými konvicemi, popelníky, pornografickými sádrovými odlitky; odpad zoufalství, ne prodaný, ale zastavený, ne definitivně odepsaný, ale daný do zástavy s nadějí předem odsouzenou k záhubě, aby se už nikdy nedočkal toho, že bude vykoupen zpět. „Nazdar, Gaile Wynande,“ řekl předmětům ve výloze a šel dál.

Pod nohama ucítil kovovou mřížku a do nosu ho uhodil jakýsi zápach, zápach prachu, potu a špinavého šatstva, horší než puch jatečního dvora, protože byl jaksi důvěrný, běžný, jako proces rozkladu, jenž se stal každodenní záležitostí. Větrací šachta podzemní dráhy. Pozůstatek lidského davu, pomyslel si, lidských těl stlačených do jedné masy, bez místa k pohybu, bez vzduchu k dýchání. Toto je jejich součet, i když tam někde uvnitř toho, mezi tím naskládaným masem, by se určitě našla vůně naškrobených bílých šatů, umytých vlasů, zdravé mladé pleti. To je povaha všech součtů a požadavku co nejnižšího společného jmenovatele. Jak potom musí být cítit pozůstatek naskládaných lidských myšlenek, nevětraných, neoddělených, nerozlišených? Jako Prapor, odpověděl si a pokračoval dál.

Moje město, pomyslel si, město, které jsem miloval, město, o němž jsem si myslel, že mu vládnu.

Než odešel ze zasedání správní rady, řekl: „Vezmi to za mne, Alvahu, dokud se nevrátím.“ Nezastavil se v redakci za vyčerpaným Manningem ani v redakci místního zpravodajství za lidmi, kteří nepřestali pracovat a napjatě čekali, jak dopadne jednání v zasedacím sále; ani za Dominikou. Však on jim to Scarret řekne. Vyšel z budovy, vrátil se do svého střešního bytu a posadil se do ložnice bez oken. Seděl tam sám a nikdo ho nerušil.

Z bytu odešel, až když byly ulice bezpečné: když se setmělo. Když míjel novinový stánek, uviděl na titulcích opožděného vydání jednoho odpoledního listu oznámení o ukončení stávky Wynandových odborů. Odbory přistoupily na Scarretův kompromis. Věděl, že Scarret už teď všechno zařídí sám. Změní zítřejší titulní stránku Praporu. Napíše úvodník, jenž se na ní zítra objeví. Tiskařské válce se teď točí na plné obrátky, pomyslel si. Ranní vydání Praporu bude v ulicích včas.

Šel, kam ho nohy nesly. Nepatřilo mu nic, on však patřil každému kousku města. Bylo v pořádku, že město řídilo jeho kroky a on se nechal vést přitažlivostí náhodných nároží. Tady jsem, moji pánové, přicházím, abych vám vzdal slávu a složil poklonu, půjdu, kam budete chtít, udělám, co mi řeknete. Jsem člověk, který chtěl vládnout.

Žena sedící na verandě před starým domem z hnědého pískovce s tlustými, bílými koleny roztaženými široce od sebe – muž, vystrkující svůj bílým brokátem potažený pupek z taxíku před luxusním hotelem – drobný mužík usrkávající zázvorové pivo u pultu v bufetu – žena opírající se o flekatou matraci na parapetu okna činžovního domu – řidič taxíku parkující na rohu – opilá dáma s orchidejemi sedící u stolku kavárenské zahrádky – bezzubá žena prodávající žvýkačky – muž v košili s krátkým rukávem opírající se o dveře sázkové kanceláře – to jsou moji páni. Moji vlastníci, moji vladaři bez tváře.

Stůj tady, přikázal si, a zkus spočítat rozsvícená okna města. Nedokážeš to. Ale za všemi těmi žlutými obdélníky, šplhajícími v řadě za sebou k nebi – pod každou žárovkou – až tam dole, vidíš tu jiskru nad řekou, co není hvězdou? – tam všude jsou lidé, které nikdy neuvidíš a kteří jsou tvými pány. U stolů s večeří, v salonech, v postelích a ve sklepích, ve studovnách a koupelnách. Uhánějí pod tvýma nohama v tunelech podzemní dráhy. Šplhají ve výtazích vertikálními štěrbinami všude kolem tebe. Natřásají se v každém autobuse, který tě míjí. Tvoji páni, Gaile Wynande. Existuje síť – delší než kabely vinoucí se zdmi tohoto města, širší než změť vodovodních, plynových a odpadních potrubí – skrytá síť všude kolem tebe; jsi k ní připoután drátky, které drží ruka každého člověka v tomto městě. Ruce tahají za drátky a ty se pohybuješ. Vládl jsi lidem. Držel jsi je na vodítku. Vodítko je ale jen kus provazu se smyčkou na obou koncích.

Moji páni, anonymní, nevyvolení. Dali mi byt, kancelář, jachtu. Jim, každému z nich, kdo o to stál, jsem – za cenu tří centů – prodal Howarda Roarka.

Minul otevřené, mramorem dlážděné nádvoří, hlubokou jeskyni vytesanou do budovy, zalitou světlem, vyfukující z klimatizace náhlý proud chladného vzduchu. Byl to biograf a na markýze nad vchodem byla do duhových oblouků vepsaná slova: Romeo a Julie. U proskleného sloupu pokladny stála tabule s plakátem: „Nesmrtelné dílo Billa Shakespeara! Není na něm ovšem nic intelektuálního! Jen obyčejný příběh lásky. Jak chlapec z Bronxu potkal děvče z Brooklynu. Lidé, které potkáváme každý den. Stejní jako my všichni.“

Minul hospodu. Páchla zvětralým pivem. U jednoho stolu seděla zhroucená žena, prsa rozpláclá na stole. Z hracího automatu se linula swingová verze Wagnerovy Písně večernici.

Uviděl stromy Central Parku. Sklopil pohled a šel dál. Míjel hotel Aquitania.

Ocitl se na nároží. Jiná nároží, stejná jako toto, minul bez povšimnutí, tady se však zastavil. Bylo to temné místo, výsek chodníku uvězněný mezi zdí zavřené garáže a sloupy stanice nadzemní dráhy. Na konci ulice zahlédl zadní světla dodávky mizející v dálce. Neviděl nápis na jejích bocích, ale dobře věděl, komu dodávka patří. Novinový stánek krčící se pod kovovými schody vlakové stanice. Pomalu se k němu otočil. Ležela tam připravená čerstvá hromádka, na dosah ruky. Zítřejší Prapor.

Nešel blíž. Stál a čekal. Mám ještě pořád pár minut, v nichž to nemusím vědět, pomyslel si.

Pozoroval, jak se lidé bez tváře, jeden po druhém, zastavují u stánku. Kupovali i jiné noviny, ale brali i Prapor, když si všimli jeho titulní strany. Stál přitisknutý ke zdi a čekal. Tak to má být, že já budu ten poslední, kdo se dozví, co jsem řekl, pomyslel si.

Pak už to nemohl déle odkládat. Nikdo už nepřicházel, stánek tam stál opuštěný, noviny rozložené pod žlutým světlem žárovky, čekající jen na něho. Prodavače v černé boudě za žárovkou nebylo vidět. Ulice byla prázdná. Vypadala jako dlouhá chodba zaplněná železnou konstrukcí nadzemky. Kamenná dlažba, špinavé zdi, změť kovových sloupů. V oknech domů se svítilo, ale jako by se uvnitř zdí nepohybovali žádní lidé. Nad hlavou mu zaburácel projíždějící vlak, dlouhý, valivý hřmot padající otřásajícími se sloupy dolů do země. Vlak vypadal jako nějaká hromada kovu řítící se nocí bez řidiče.

Počkal, až hluk dozní, a přistoupil ke stánku. „Prapor,“ řekl. Člověka, který mu noviny podal, neviděl, nevěděl, zda to je muž či žena. Viděl jen drsnou, hnědou ruku, jež postrčila výtisk dopředu.

Obrátil se a odcházel, ale uprostřed silnice se náhle zastavil. Na titulní straně byla Roarkova fotografie. Byla to dobrá fotografie. Klidná tvář, vystouplé lícní kosti, nesmiřitelná ústa. Stál opřený o sloup nadzemky a četl úvodník.

„Vždy jsme se snažili informovat naše čtenáře pravdivě, beze strachu a bez předsudků… s laskavou ohleduplností a presumpcí neviny i u člověka obviněného z tak ohavného zločinu… ale po svědomitém vyšetřování a ve světle nových důkazů, jež jsou nám předkládány, jsme nuceni upřímně přiznat, že jsme možná byli až příliš shovívaví… Společnost v sobě našla nový pocit zodpovědnosti za ty, jimž bylo ukřivděno… Připojujeme se k názoru veřejnosti… Minulost, práce i osobnost Howarda Roarka jsou výmluvným důkazem všeobecného názoru, že jde o člověka hanebného, nebezpečného, bezzásadového, o protispolečenského individualistu… Bude-li shledán vinným, což se jeví jako nevyhnutelné, musí být Howard Roark potrestán tím nejvyšším trestem.“

Podepsán „Gail Wynand“.

Když zvedl hlavu, zjistil, že stojí v jasně osvětlené ulici, na vzorně upraveném chodníku a hledí na voskovou figurínu naaranžovanou ve výloze na saténovém lehátku do dokonalé pózy; figurína měla na sobě negližé lososové barvy, na nohou sandály a na zdviženém prstě zavěšenou šňůrku perel.

Nevěděl, kdy noviny odhodil. V ruce je už neměl. Ohlédl se za sebe. Noviny pohozené na nějaké ulici, o níž ani nevěděl, že jí prošel, by těžko mohl znovu najít. Proč také, pomyslel si. Jsou i jiné noviny stejné jako tyto. Je jich plné město.

„Jsi pro mě životním setkáním, které se už nikdy nebude opakovat…“

Howarde, ten úvodník jsem napsal před čtyřiceti lety. Napsal jsem ho jedné noci, když mi bylo šestnáct, na střeše jednoho domu.

Šel dál. Před ním se rozevřela další ulice, náhlý řez dlouhé prázdnoty se šňůrou zelených světel semaforů zavěšených za sebou směrem k horizontu. Jako nekonečný růženec. Teď půjdeš od jednoho zeleného korálku k druhému, nařídil si. To nejsou ta slova, říkal si, ale v jeho krocích se ta slova stále ozývala: Mea culpa – mea culpa – mea maxima culpa.

Prošel kolem výlohy s obnošenými botami – kolem dveří jakési misie s křížem zavěšeným nad vchodem – kolem odlepujícího se plakátu jakéhosi kandidáta do předloňských voleb – kolem koloniálu se sudy plnými tlející zeleniny odstavenými na chodníku. Ulice se zužovaly, zdi se sbíhaly k sobě. Ucítil zápach řeky a nad prořídlými pouličními lampami se objevily chomáčky mlhy.

Byl v Hell’s Kitchen.

Fasády kolem něho vypadaly jako zadní stěny domů náhle obrácené do ulice; úpadek bez pocitu trapnosti, dávno oproštěný od jakékoli potřeby soukromí či studu. Z hospody na rohu se ozývaly hlasité zvuky; nebylo jasné, zda jsou to výkřiky veselí nebo nějaké hádky.

Uprostřed ulice se zastavil. Pomalu si prohlížel otvor každé trhliny, stoupaje pohledem po skvrnitých zdech od země až k oknům a střechám.

Nikdy jsem odsud neodešel.

Nikdy jsem neodešel. Odevzdal jsem se do rukou majitele koloniálu – palubních dělníků na trajektech – majitele herny. Ty tomu tady nešéfuješ. Ty tomu tady nešéfuješ. Ty jsi nikdy ničemu nešéfoval, Gaile Wynande. Jen ses připojil k tomu, čemu šéfovali jiní.

Pak zvedl hlavu a podíval se na celé město, na obrysy vysokých mrakodrapů. Spatřil řadu světel stoupajících bez podpory černým prostorem, k ničemu nepřipoutanou zářící věžičku, malý, třpytivý čtverec samostatně zavěšený na obloze. Každou z těch velkých budov, jimž ta světla patřila, znal, dokázal si v duchu vybavit jejich skutečné tvary. Vy jste moji soudci a svědkové, pomyslel si. Vypínáte se neomezeně vysoko nad rozpadajícími se střechami. Natahujete se svým vzletným půvabem ke hvězdám, pryč z té otupělosti, únavy a náhodnosti. Stačí se vzdálit po moři jen míli od pobřeží, a člověk už nic z toho neuvidí a nic z toho už nebude důležité, ale vy zůstanete přítomností a městem. Stejně tak ční v běhu staletí jen několik osaměle stojících, poctivých lidí, za nimiž se lze ohlédnout a říct, za námi je lidské pokolení. Nedá se vám uniknout; ulice se mění, ale člověk zvedne hlavu, a vy jste stále tam, nezměněné. Viděly jste mě dnes chodit ulicemi. Byly jste svědky každého mého kroku, všech mých let. To vás jsem zradil. Protože jsem se narodil, abych byl jako vy.

Šel dál. Bylo už pozdě. Pod lampami ležely na opuštěných chodnících kruhy světel. Tu a tam zatroubil taxík, jako když se chodbami prázdného bytu rozlehne zvonek. Šel dál a všude kolem něj ležely pohozené noviny; na chodnících, na lavičkách v parku, v drátěných odpadkových koších na nárožích. Bylo mezi nimi mnoho Praporů. Dnes večer se ve městě přečetlo mnoho výtisků Praporu. Zvyšuje se nám náklad, Alvahu, pomyslel si.

Zastavil se. Přímo před ním ležely v okapovém kanálku noviny obrácené titulní stranou vzhůru. Byl to Prapor. Uviděl znovu Roarkovu fotografii. Na Roarkově tváři byla obtisknutá šedá šmouha čísi gumové podrážky.

Sehnul se, pomalu ohýbaje celé tělo, v kolenou i loktech, a zvedl noviny ze země. Přeložil je a zasunul si je do kapsy. Šel dál.

Neznámá gumová podrážka, kdesi ve městě, na nějaké neznámé noze, kterou jsem vypustil do světa.

Všechny jsem je vypustil. Všechny ty, kteří mě zničili, jsem sám vytvořil. Na světě existuje zrůda, bezpečně zadržená hrází své vlastní neschopnosti. To já jsem jí protrhl stavidla. Bývali by zůstali bezmocní. Sami nemohou nic vytvořit. To já jsem jim dal do rukou zbraň. Dal jsem jim svou sílu, energii, životaschopnost. Stvořil jsem silný hlas a nechal jsem je, aby mu sami diktovali, co má říkat. Ta žena měla plné právo mi hodit do tváře shnilé listy. Já sám jsem jí to právo dal.

Všechno se dá zradit, každému se dá odpustit. S výjimkou těch, co nemají odvahu unést svou velikost. Alvahu Scarretovi se dá odpustit. Nemá co zradit. I Mitchellu Laytonovi se dá odpustit. Ale mně ne. Já jsem se nenarodil, abych žil z druhé ruky.

17

Byl letní den, bezmračný a chladný, jako by byl přes slunce natažen neviditelný vodní filtr, proměňující energii jeho žáru v jasnější kontrast a dodatečně zvýrazňující obrysy budov. V ulicích se jako kousky šedé pěny povalovala spousta výtisků Praporu. Celé město si s potlačovaným smíchem četlo zprávu o Wynandově rezignaci.

„No vida,“ prohlásil Gus Webb, předseda výboru „Nečteme Wynanda“. „To je bomba,“ vyjádřil se Ike. „Kéž bych mohla aspoň koutkem, koutečkem oka vidět, jak se asi dnes Gail Wynand tváří,“ posteskla si Sally Brentová. „Už bylo načase,“ zhodnotil to Homer Slottern. „Není to úžasné? Wynand se vzdal,“ řekla jakási žena s upjatými rty; moc toho o Wynandovi ani o celém případu sice nevěděla, ale měla ráda, když se lidé vzdávali. Tlustá žena shrnula ve své kuchyni po večeři zbytky jídla z talířů na rozložené noviny; titulní stranu nikdy nečetla; jen milostné příběhy na pokračování ve vložené části. Zabalila do výtisku Praporu slupky od cibule a kosti z jehněčích kotlet.

„To je skvělé,“ nechal se slyšet Lancelot Clokey, „ale odbory mě pěkně naštvaly, Ellsworthi. Jak tě mohli takhle vyšachovat?“

„Nebuď tak natvrdlý, Lancei,“ usadil ho Ellsworth Toohey.

„Jak to myslíš?“

„To já jsem jim řekl, aby na ty podmínky přistoupili.“

„Ty?“

„Jistě.“

„Ale, proboha! Vždyť ‚Nepatrný hlas‘…“

„Na ‚Nepatrný hlas‘ snad můžeš ještě měsíc dva počkat, ne? Podal jsem dnes na pracovním výboru žádost, abych byl znovu dosazen v Praporu na své místo. Existuje víc než jeden způsob, jak stáhnout kočku z kůže, Lancei. Stáhnout ji není až tak důležité, když se ti podaří jí zlomit vaz.“

Toho večera zazvonil Roark u dveří Wynandova bytu. Sluha mu otevřel a řekl: „Pan Wynand vás nemůže přijmout, pane Roarku.“ Když pak z chodníku na druhé straně ulice vzhlédl nahoru, uviděl vysoko nad střechami domů v okně Wynandovy studovny čtverec světla.

Ráno se Roark vypravil za Wynandem do kanceláře v budově Praporu. Sekretářka mu sdělila: „Pan Wynand vás nemůže přijmout, pane Roarku.“ A zdvořile nacvičeným hlasem dodala: „Pan Wynand mě požádal, abych vám vyřídila, že vás nechce už nikdy vidět.“

Roark mu napsal dlouhý dopis: „…Gaile, já vím. Doufal jsem, že se ti podaří tomu uniknout, ale když už se to muselo stát, začni znovu od toho, kde jsi teď. Vím, jak se teď trestáš. Neděláš to kvůli mně, není to na mně, ale jestli ti to pomůže, rád bych ti řekl, že i teď platí všechno, co jsem ti kdy řekl. Pro mě se nic nezměnilo. Jsi pro mě pořád tím, kým jsi byl. Neříkám, že ti odpouštím, protože otázka něčeho takového mezi námi nikdy nestála. Ale jestli si nedokážeš odpustit sám, dovolíš mi, abych to udělal já? Dovol mi říct, že na tom nezáleží, že ještě nejsi u posledního soudu. Dej mi právo, abych ti dovolil na to zapomenout. Zkus mi věřit a nevzdávat to, dokud se z toho nevyléčíš. Já vím, že tohle nemůže nikdo za nikoho udělat, ale pokud jsem pro tebe pořád tím, kým jsem byl, přijmeš to. Ber to jako krevní transfúzi. Potřebuješ ji. Podstup ji. Je to těžší než čelit stávce. Udělej to pro mne, jestli ti to pomůže. Ale udělej to. Vrať se. Budou ještě jiné příležitosti. To, co si myslíš, že jsi ztratil, se nedá ztratit ani najít. Nenech to tak být.“

Dopis se vrátil zpátky, neotevřený.

Prapor řídil Alvah Scarret. Wynand seděl ve své kanceláři. Roarkovu fotografii odstranil ze zdi. Staral se o reklamní smlouvy, výdaje, účty. Scarret dohlížel na ediční politiku. Obsah Praporu Wynand nečetl.

Když se Wynand objevil v kterémkoli oddělení budovy, poslouchali ho zaměstnanci stejně jako dřív. Byl stále strojem a oni věděli, že je nebezpečnější než kdykoli předtím: jako odbrzděné auto řítící se s vypnutým motorem z kopce.

Přespával ve svém střešním bytě. S Dominikou se nevídal. Scarret mu řekl, že se vrátila do vily. Jednou požádal sekretářku, aby zavolala do Connecticutu. Stál vedle ní a poslouchal, jak se ptá někoho ze služebnictva, zda je paní Wynandová doma. Na druhém konci se ozvala kladná odpověď, sekretářka zavěsila a Wynand se vrátil do své pracovny.

Říkal si, že potřebuje jen pár dní. Pak se k Dominice vrátí. Jejich manželství se stane tím, čím původně chtěla, aby bylo – „paní Wynandová, manželka vydavatele“. A on nebude nijak protestovat.

Čekej, přikazoval si v zoufalé netrpělivosti, čekej. Musíš být připraven se před ni postavit takový, jaký jsi teď. Zvykni si žebrat. Nesmíš si činit nárok na nic, na co nemáš právo. Zapomeň na to, že jste si kdy byli rovni, na projevy svého nesouhlasu, na pýchu, že si svou sílu dokážeš udržet proti té její. Teď už se budeš jen podřizovat. Postav se před ni jako muž, který jí nemá co nabídnout a který bude žít jen z toho, jak ho ona přijme. Bude jím pohrdat, ale to pohrdání bude od ní a bude to alespoň jakési pouto. Ukaž jí, že si to uvědomuješ. I v otevřeném přiznání ztráty důstojnosti je určitá důstojnost. Nauč se s tím žít. Čekej… Seděl ve studovně střešního bytu, hlavu položenou na opěradle křesla. V prázdných místnostech, jež ho obklopovaly, nebyli žádní svědkové… Dominiko, pomyslel si, nebudu si činit žádný nárok kromě toho, že tě tak moc potřebuji. A že tě miluji. Jednou jsem ti řekl, ať se na to neohlížíš. A teď to použiji jako žebrákovu misku. Ale použiji to. Miluji tě…

Dominika ležela na břehu jezera. Hleděla na dům na kopci, na tři větve přímo nad sebou. Ležela na zádech s rukama za hlavou a pozorovala pohyb listí na pozadí oblohy. Byla to důležitá činnost, poskytující jí plné uspokojení. To je nádherná zelená, pomyslela si, mezi zelenou barvou rostlin a předmětů je rozdíl, tato má v sobě světlo, to není jen zelená, ale také zviditelněná životní síla tohoto stromu, nepotřebuji se dívat níž, stačí mi pohled na tu barvu a mám před očima jeho větve, kmen i kořeny. Ten oheň na jejích okrajích je slunce, nemusím vidět ani krajinu, a přesto dokážu říct, jak dnes vypadá. Skvrny světla točící se v kruzích – to je jezero, ono zvláštní lomené světlo, vycházející z vody, jezero je dnes krásné a je lepší je nevidět, jen hádat z těch skvrn. Nikdy předtím jsem si nemohla vychutnat ten pohled do krajiny, je to tak úžasné pozadí, ale nemá jiný význam než ten, že tvoří něčemu pozadí, a já jsem vždycky myslela na ty, jimž ho tvoří, a to mě tolik zraňovalo. Oni nevyhráli. Viděla jsem, jak žil Gail Wynand, a pochopila jsem. Člověk nemůže nenávidět krajinu jen kvůli nim. Země je nádherná. Je to pozadí, ale není jejich.

Věděla, co teď musí udělat. Ale nechala si ještě pár dní. Naučila jsem se snášet všechno kromě štěstí, pomyslela si. Musím se naučit unést i je. Žít s ním a neklesnout pod jeho tíhou. To je poslední zkouška v sebeovládání, kterou budu muset ještě složit.

Roark stál u okna svého domku v Monadnockově údolí. Pronajal si ho na celé léto a jezdil sem, když chtěl být sám a odpočívat. Byl tichý večer. Z okna viděl na malou terasu zarámovanou větvemi stromů, zavěšenými na obloze. Nad temnými vrcholky stromů se táhl proužek zapadajícího slunce. Věděl, že jsou pod ním další domy, ale neviděl je. Stejně jako všichni nájemníci v údolí i on byl vděčný za to, jak to místo navrhl.

Náhle zaslechl za domem motor auta stoupajícího po cestě nahoru. Překvapeně naslouchal. Nikoho nečekal. Auto zastavilo. Vstal, došel ke dveřím a otevřel je. Když uviděl Dominiku, nebyl ani trochu překvapen.

Vstoupila, jako by odsud odešla před půlhodinou. Měla rozpuštěné vlasy, na bosých nohou sandály a na sobě oblečení vhodné pro jízdu autem po prašných cestách – úzké přiléhavé šaty s krátkými rukávy z tmavě modrého plátna, připomínající zahradnickou halenu. Nevypadala na to, že strávila několik hodin za volantem, aby překlenula území tří států, ale jako by se vrátila z procházky někde dole pod kopcem. Věděl, že to má být veškerá výjimečnost tohoto okamžiku – že žádnou výjimečnost nepotřeboval; ten okamžik neměl být nijak vyzdvižen ani vyčleněn, protože nešlo o tento večer, ale o dovršení smyslu těch sedmi let, která teď ležela za nimi.

„Howarde.“

Stál tam, jako by se díval na zvuk svého jména v té místnosti. Měl všechno, po čem kdy toužil.

Ale jedna myšlenka zůstávala i teď, bolest.

„Dominiko, počkej, až se z toho dostane.“

„Ty víš, že se z toho nedostane.“

„Měj s ním trochu slitování.“

„Nemluv jejich jazykem.“

„Neměl jinou možnost.“

„Mohl noviny zrušit.“

„Byl to celý jeho život.“

„A tohle je zas můj.“

Nevěděl, že Wynand jednou řekl, že milovat znamená dělat výjimky; a Wynand by si byl nikdy nemyslel, že ho Roark má natolik rád, že se na okamžik pokusí udělat tu největší výjimku – najít kompromis. Pak si však uvědomil, že by to nemělo žádný význam, jako žádná oběť. Tím, co řekl, zpečetil své rozhodnutí:

„Miluji tě.“

Rozhlédla se po místnosti, aby jí realita obyčejnosti zdí a židlí pomohla udržet v sobě kázeň, jíž se pro tento okamžik vyzbrojila. Zdi, jež navrhoval, židle, jež používal, balíček cigaret na stole, všednost potřeb každodenního života, jež nabyly vznešeného významu, když se život stal tím, čím byl teď.

„Howarde, já vím, co chceš udělat u soudu. Takže je to jedno, když se o nás dovědí.“

„Je to jedno.“

„Když jsi tehdy v noci přišel a řekl mi o Cortlandtu, nesnažila jsem se ti to rozmluvit. Věděla jsem, že to udělat musíš, byla to chvíle, kdy jsi musel stanovit podmínky, za jakých můžeš pokračovat dál. Teď přišla zas moje chvíle. Moje cortlandtská exploze. A ty mě musíš nechat, abych to udělala po svém. Na nic se mě neptej. Nesnaž se mě chránit. Ať budu dělat cokoli.“

„Já vím, co chceš udělat.“

„Ty víš, co teď musím udělat?“

„Ano.“

Ohnula předloktí, dlaň otočenou vzhůru, prsty zdvižené, a krátkým pohybem nadzvedla ruku, jako by něco hodila za hlavu. Tím bylo vše řečeno a nebylo o čem diskutovat.

Otočila se k němu zády a prošla se místností, aby z ní svými uvolněnými kroky učinila svůj domov, aby mu sdělila, že jeho přítomnost bude od této chvíle pravidlem všech jejích příštích dnů, a ona tedy nemusí dělat to, po čem nejvíc touží, hned teď: stát a dívat se na něj. Věděla také, že tu chvíli schválně odkládá, protože ještě nebyla připravená, protože nikdy připravená nebude. Natáhla ruku ke krabičce cigaret na stole.

Jeho prsty se sevřely kolem jejího zápěstí a stáhly jí ruku zpátky. Otočil si ji k sobě a pak ji držel a tiskl své rty na její. Věděla, že každá vteřina těch sedmi let, kdy po ničem jiném netoužila a kdy se jí dařilo potlačit v sobě bolest a myslet si, že vyhrála, nebyla minulostí, protože ta bolest nebyla nikdy potlačená, ale žila dál, sčítala se, narůstala stále větším hladem a ona si ji teď musí prožít celou, dotek jeho těla, odpověď a všechno to čekání dohromady.

Nevěděla, zda jí kázeň, jíž se vyzbrojila, pomohla; zřejmě moc ne, pomyslela si, protože cítila, že ji zvedá do náručí, přenáší k židli a posazuje si ji na klín; smál se pro sebe, beze zvuku, jako nějakému dítěti, ale pevný stisk jeho paží prozrazoval starostlivost a jakousi krotící se opatrnost. A pak se náhle zdálo všechno snadné, neměla před ním co skrývat a zašeptala: „Ano, Howarde… tak moc…“ A on řekl: „Bylo to pro mě hrozně těžké – všechny ty roky.“ A tím všechny ty roky skončily.

Sklouzla mu z klína a posadila se na zem, lokty opřené o jeho kolena, dívala se na něj a usmívala se; věděla, že tak bílé čistoty by nemohla nikdy dosáhnout, jen součtem všech barev, všeho násilí, které znala. „Howarde… s radostí, úplně a navždy… bezvýhradně a aniž bych se bála, co ti mohou udělat, tobě nebo mně… jakkoli budeš chtít… jako tvoje žena nebo milenka, veřejně nebo tajně… tady nebo v nějakém pokoji, který si najmu někde poblíž místa, kde budeš uvězněn a kde se s tebou budu vídat přes drátěný plot… na tom nebude záležet… Howarde, jestli ten soud vyhraješ – ani na tom nebude příliš záležet. Už dávno jsi vyhrál… Zůstanu tím, čím jsem, a zůstanu s tebou – teď a navždy – jakkoli budeš chtít…“

Držel ji za ruce a ona viděla, jak k ní sklání ramena, viděla ho bezmocného, odevzdaného této chvíli stejně, jako se jí odevzdala ona – a věděla, že i bolest se dá přiznat, ale přiznat své štěstí znamená zůstat nahý, bezbranný, a že oni si mohou své štěstí navzájem projevit, aniž by se museli nějak chránit. Stmívalo se, místnost ztrácela tvar, zůstalo z ní jen okno a v něm na pozadí oblohy obrys jeho ramen.

Probudila se, když na očích ucítila slunce. Ležela na zádech a dívala se do stropu, jako předtím na listy. Nehýbat se, hádat z náznaků, vidět všechno v hlubších souvislostech. Trojúhelníky přerušovaného světla na čtvercových stropních deskách jí napověděly, že je ráno a že toto je ložnice v Monadnocku, s jím navrženou geometrií ohně a struktury nad její hlavou. Oheň byl bílý – to znamenalo, že je ještě brzy ráno a že paprsky prošly čistým venkovským vzduchem, že v prostoru mezi sluncem a touto ložnicí nic není. V těžkém, intimním doteku přikrývky cítila na svém těle celou uplynulou noc. A kůže, již cítila na své paži, patřila Roarkovi, spícímu vedle ní.

Vyklouzla z postele. Došla k oknu, zvedla paže a opřela se dlaněmi o horní rám. Kdyby se teď ohlédla, napadlo ji, neuviděla by za sebou svůj stín, protože měla pocit, jako by jí slunce prostupovalo, jako by její tělo bylo nehmotné.

Musela si však pospíšit, než se probudí. Našla v prádelníku jeho pyžamo a oblékla si je. Odešla do obývacího pokoje a zavřela za sebou potichu dveře. Zvedla telefon a požádala o spojení s nejbližší policejní stanicí.

„Tady Dominika Wynandová,“ představila se, „volám z Monadnockova údolí z domu pana Howarda Roarka. Chci oznámit, že se mi zde dnes v noci ztratil safírový prsten… Asi pět tisíc dolarů… Byl to dárek od pana Roarka… Můžete tu být do hodiny?… Děkuji.“

Odešla do kuchyně, postavila na kávu a pozorovala zář elektrické spirály pod konvicí. Připadala jí jako to nejkrásnější světlo na světě.

V obývacím pokoji prostřela stůl u velkého okna. Když vyšel z ložnice, jen v županu, a uviděl na ní své pyžamo, zasmál se. „Neoblékej se,“ řekla mu. „Posaď se. Snídaně je hotová.“

Ve chvíli, kdy dojídali, zastavilo u dveří auto. Usmála se, vstala a šla otevřít.

Venku stál šerif se svým pomocníkem a dvěma reportéry z místních novin.

„Dobré ráno,“ pozdravila je Dominika. „Pojďte dál.“

„Vy jste… paní Wynandová?“

„Přesně tak. Manželka pana Gaila Wynanda. Pojďte dál a posaďte se.“

V nepadnoucím pyžamu, jehož tmavá látka se jí v pase vydouvala přes pevně stažený pásek a jehož dlouhé rukávy jí visely přes prsty, vypadala stejně elegantně jako ve svých nejlepších večerních šatech. Byla jediná, které na té situaci zjevně nepřipadalo nic zvláštního.

Šerif žmoulal v ruce poznámkový blok, jako by nevěděl, co s ním. Pomohla mu najít ty správné otázky a odpovídala na ně přesně, s nacvičenou rutinou zkušené novinářky.

„Byl to platinový prsten se safírem. Než jsem si šla lehnout, sundala jsem si ho a položila jsem si ho tady, na stolek, vedle kabelky… Bylo asi tak deset večer… Když jsem dnes ráno vstala, byl pryč… Ano, tohle okno bylo otevřené… Ne, nic jsme neslyšeli… Ne, pojištěný jsem ho neměla, pan Roark mi ho dal teprve nedávno… Ne, uklízečka ani žádní hosté tu v té době nebyli… Ano, prosím vás, porozhlédněte se tady… Obývací pokoj, ložnice, koupelna a kuchyně… Jistě, vy se také můžete podívat, pánové. Jste asi od novin, že? Potřebujete se mě na něco zeptat?“

Nebylo nač se ptát. Byl to kompletní příběh. Reportéři ještě nikdy nezažili, aby jim někdo předložil takový příběh takovým způsobem.

Zachytila Roarkův pohled a snažila se pak už na něj nedívat. On však svůj slib dodržel. Nepokoušel se ji ani zastavit, ani ochránit. Na položené otázky odpověděl tak, aby dosvědčil její výpověď.

Pak muži odjeli. Vypadali, že odjíždějí rádi. I šerifovi bylo jasné, že nemusí po prstenu nijak pátrat.

Dominika řekla:

„Promiň. Vím, že to pro tebe bylo hrozné. Ale jinak jsem to do novin dostat nemohla.“

„Mělas mi říct, který z tvých safírů je ode mě.“

„Nikdy jsem žádný neměla. Nemám safíry ráda.“

„To byla silnější exploze než v Cortlandtu.“

„Ano. A Gaila smete tam, kam patří. Když si myslí, že jsi ‚bezzásadový, protispolečenský individualista‘, tak ať si teď vychutná, jak si Prapor podá i mne. Proč by toho měl být ušetřen? Promiň, Howarde, ale já nemám takové slitování jako ty. Četla jsem ten úvodník. Nic mi neříkej. Nechci slyšet nic o sebeobětování, nebo se neudržím a… já nejsem tak silná, jak si možná šerif myslí. Neudělala jsem to kvůli tobě. Naopak jsem ti tím přitížila – kromě toho, z čeho všeho tě obviní, jsem tě ještě navíc zatáhla do skandálu. Ale teď jsme konečně na jedné lodi, Howarde – proti všem. Ty budeš zločinec a já cizoložnice. Howarde, vzpomínáš, jak jsem s tebou nechtěla snášet kantýny a cizí okna? Teď se nebojím, že tu minulou noc rozmáznou ve všech novinách. Už víš, proč jsem šťastná a volná, miláčku?“

„Nikdy ti nebudu připomínat, že jsi plakala, Dominiko,“ řekl.

Ještě téhož odpoledne se celá událost, včetně pyžama, županu, snídaně na stole a společné postele, objevila ve všech newyorských denících.

Alvah Scarret vešel do Wynandovy pracovny a hodil mu noviny na stůl. Scarret si nikdy neuvědomil, jak má Wynanda rád; až teď. Ta zpráva ho zasáhla natolik, že to nedokázal vyjádřit jinak než vzteklými nadávkami. Hlas mu přeskakoval:

„Ty blázne jeden zatracená! Tady máš, cos chtěl! Patří ti to a já jsem jen rád, ty hlavo zabedněná! Můžeš mi říct, co s tím chceš teď dělat?“

Wynand si článek přečetl a zůstal bez hnutí sedět. Scarret stál před jeho stolem. Nic se nedělo. Byla to jen kancelář a v ní seděl za stolem muž s novinami v rukou. Scarret pohlédl na Wynandovy ruce svírající noviny po stranách rozevřených listů, ale byly úplně klidné. Ne, pomyslel si, normální člověk by nemohl držet ruce tak nehybně, ve vzduchu a bez opory, každému by se trochu třásly.

Wynand zvedl hlavu. V jeho očích se nedalo rozeznat nic víc než jen mírný údiv, jako by se Wynand divil, co tu Scarret pohledává. S hrdlem staženým hrůzou se Scarret ještě jednou zeptal:

„Gaile, co budeme dělat?“

„Vytiskneme to,“ řekl Wynand. „Je to zpráva.“

„Ale… jak?“

„Jak chceš.“

Scarretův hlas poskočil dopředu, protože věděl, že když to neřekne teď, neřekne to už nikdy, protože už k tomu nenajde odvahu; byl by nejraději vycouval ke dveřím, ale bál se, že by tím tu šanci promarnil.

„Gaile, musíš se s ní rozvést.“ Když se ujistil, že stojí stále na svém místě, pokračoval dál. Na Wynanda se raději nedíval. A aby to vůbec vyslovil, musel křičet. „Už nemáš na vybranou, Gaile! Musíš si zachovat aspoň to málo, co zbylo z tvé pověsti! Musíš se s ní rozvést a musíš to být ty, kdo podá žádost o rozvod!“

„Dobře.“

„Uděláš to? Teď hned? Mám říct Paulovi, aby tu žádost připravil?“

„Dobře.“

Scarret vyběhl z místnosti. Vtrhl do své kanceláře, zabouchl za sebou dveře, popadl telefon a zavolal Wynandovu právníkovi. Vysvětlil mu situaci a pořád dokola opakoval: „Všeho nech a hned to napiš, Paule, hned, ještě dnes, pospěš si, Paule, než si to rozmyslí.“

Wynand odjel do své vily. Dominika tam na něj čekala.

Když vstoupil do pokoje, vstala. Udělala krok dopředu, aby mezi nimi nestál žádný nábytek; chtěla, aby ji viděl celou. Stál na opačném konci prázdného prostoru a díval se na ni jako nějaký nezúčastněný pozorovatel, viděl Dominiku a jakéhosi muže stojícího proti ní, ale Gail Wynand tam nebyl.

Čekala, ale on mlčel.

„Dala jsem ti titulek, který zvýší náklad, Gaile.“

Slyšel ji, ale vypadal, jako by na ničem z toho, co se právě děje, nezáleželo. Vypadal jako bankovní úředník, který právě zkontroloval účet neznámého klienta a zjistil, že byl přečerpán a musí být zrušen.

„Rád bych věděl jen jedno, pokud mi to můžeš říct,“ řekl. „Bylo to od naší svatby poprvé?“

„Ano.“

„Ale úplně poprvé to nebylo?“

„Ne. Byl první, kdo mě měl.“

„Asi mi to mělo dojít. Petra Keatinga sis vzala hned po Stoddardově procesu.“

„Chceš vědět všechno? Ráda ti to řeknu. Poznala jsem ho jako dělníka v žulovém lomu. Proč ne? Ty bys ho klidně poslal pracovat mezi vězně spoutané řetězem nebo do přádelny. Pracoval v žulovém lomu. Neptal se mě, jestli chci. Znásilnil mě. Tak to začalo. Chceš to použít? Hodí se ti to do Praporu?“

„Miloval tě.“

„Ano.“

„A přesto pro nás postavil ten dům.“

„Ano.“

„To jsem chtěl vědět.“

Obrátil se k odchodu.

„To snad nemyslíš vážně!“ vykřikla. „Jestli to můžeš přijmout s takovým klidem, pak jsi neměl právo stát se tím, čím ses stal!“

„Jen proto to mohu tak přijmout.“

Vyšel z pokoje ven a zavřel za sebou potichu dveře.

Toho večera zavolal Dominice Guy Francon. Od chvíle, kdy odešel do důchodu, žil na svém venkovském sídle poblíž žulového lomu. Odmítla dnes brát telefony, ale když jí služebná řekla, že je to pan Francon, zvedla sluchátko. Místo vzteku, jejž by byla očekávala, se na druhém konci ozval tichý hlas:

„Ahoj, Dominiko.“

„Ahoj, táto.“

„Ty teď od Wynanda odejdeš?“

„Ano.“

„Neměla by ses stěhovat zpátky do města. Není to nutné. Nemusíš zacházet do extrémů. Přijeď sem a zůstaň u mě. Až do… soudu.“

To, co nevyslovil, a to, jak to řekl, rozhodně, prostě a s nádechem něčeho, co znělo jako štěstí, ji přimělo po chvíli odpovědět:

„Dobře, táto.“ Řekla to hlasem malého děvčete, hlasem dcery, unaveným, důvěřivým, smutně veselým. „Dorazím asi kolem půlnoci. Připrav mi sklenici mléka a pár sendvičů.“

„Nemusíš se hnát jako obvykle. Silnice nejsou v moc dobrém stavu.“

Když přijela, čekal ji Guy Francon u dveří. Oba se usmáli a ona věděla, že nebude muset odpovídat na žádné otázky, poslouchat žádné výčitky. Odvedl ji do malého dopoledního salonu, kde pro ni přichystal jídlo na stůl u okna otevřeného do tmavé zahrady. Voněla tu tráva, hořící svíčky na stole a kytice jasmínu ve stříbrné váze.

Seděla, prsty spletené kolem chladné sklenice, a on seděl naproti ní a klidně ukusoval sendvič.

„Chceš si povídat, táto?“

„Ne. Chci, aby sis vypila mléko a šla si lehnout.“

„Dobře.“

Sebral olivu a důkladně si ji prohlížel, otáčeje jí na barevném párátku. Pak se na ni podíval.

„Víš, Dominiko. Nechci se pokoušet tomu rozumět. Ale jedno vím – že děláš dobře. Tentokrát je to ten pravý.“

„Ano, táto.“

„Proto jsem rád.“

Přikývla.

„Vyřiď panu Roarkovi, že je tu kdykoli vítán.“

Usmála se. „Komu to mám vyřídit, táto?“

„No… Howardovi.“

Natáhla paži přes stůl a položila si na ni hlavu. Díval se na její zlaté vlasy třpytící se ve světle svící. „Nenech mě tu usnout. Jsem unavená,“ řekla, protože tak mohla držet svůj hlas pod kontrolou.

On však odpověděl:

„Oni ho neodsoudí, Dominiko.“

Na Wynandově pracovním stole byly denně připraveny všechny newyorské listy, jak nařídil. Četl každé slovo, ať už bylo vysloveno nahlas nebo se jen šeptalo. Všem bylo jasné, že jde o zkonstruované, falešné obvinění; manželka multimilionáře by přece ztrátu prstenu za pět tisíc dolarů za takových okolností nikdy neohlásila; to jim však nijak nebránilo v tom, aby příběh přijali tak, jak jim byl předložen, a tak ho také komentovali. Právě Prapor se mohl chlubit těmi nejurážlivějšími komentáři.

Alvah Scarret se konečně dočkal kampaně, jíž se mohl oddat s opravdovým zápalem. Pociťoval to jako příležitost odčinit všechny projevy své neloajálnosti, jakých se snad vůči Wynandovi dopustil. Viděl v tom šanci očistit Wynandovo jméno. Rozhodl se prodat Wynanda veřejnosti coby oběť hluboké lásky k neřestné ženě; byla to Dominika, kdo donutil svého manžela, aby proti svému přesvědčení obhajoval nemorální čin; komu se málem podařilo zničit manželovy noviny, jeho pověst, výsledek jeho celoživotního úsilí – jen proto, aby zachránila svého milence. Scarret prosil čtenáře, aby Wynandovi odpustili – omlouvá ho jeho nešťastná láska schopná jakékoli oběti. To byla nepřímá úměra Scarretových kalkulací: každým špinavým slovem, jež dopadlo na Dominičinu hlavu, vzrůstaly čtenářovy sympatie vůči Wynandovi; na tom stavěl Scarret svou očerňovací techniku. Fungovalo to. Veřejnost, zvláště skalní čtenářky Praporu, jeho očekávání nezklamala. A v pomalém, bolestném procesu rekonvalescence deníku to znamenalo výraznou pomoc.

Začaly docházet dopisy, jež nešetřily slovy soustrasti a předháněly se ve sprostých komentářích na adresu Dominiky Franconové. „Jako za starých časů, Gaile,“ rozplýval se Scarret, „úplně jako za starých časů!“ A položil Wynandovi na stůl hromadu dopisů.

Wynand seděl sám s hromadou dopisů ve své kanceláři. Scarret nemohl tušit, že pro Gaila Wynanda to je největší utrpení, jaké mu život přichystal. Nutil se číst každé písmeno. O Dominice, kterou se tolik snažil před Praporem uchránit…

Když se potkali někde na chodbě, upíral Scarret na Wynanda pohled plný netrpělivého očekávání, naléhavé prosby, doprovázený váhavým úsměvem, jako nějaký snaživý žák čekající na učitelovu pochvalu za dobře naučenou látku a dobře odvedenou práci. Wynand na to nijak nereagoval. Jednou to Scarret nevydržel a osmělil se:

„Udělal jsem to chytře, co, Gaile?“

„Ano.“

„Napadá tě, kde by se z toho dalo ještě něco vyždímat?“

„To je tvoje práce, Alvahu.“

„Všechno to opravdu zavinila ona, Gaile. A začalo to už dávno před tím. Už když sis ji bral. Už tehdy jsem z toho měl strach. Tím to všechno začalo. Pamatuješ, jak jsi nám zakázal psát o své svatbě? To bylo první znamení. To ona zničila Prapor. Ale ať se na místě propadnu, jestli ho teď nepostavím znovu na nohy, třeba přes její mrtvolu. Bude přesně takový, jaký býval. Náš starý Prapor.“

„Jistě.“

„Nechceš k tomu něco říct, Gaile? Co bych tak podle tebe mohl ještě udělat?“

„Dělej si, co chceš, Alvahu.“

18

Oblohu zarámovanou čtvercem otevřeného okna přetínala větev stromu. V pohybu listů bylo cítit slunce, léto a nevyčerpatelná energie země čekající na své využití. Dominika přemýšlela o světě jako o pozadí. Wynand přemýšlel o dvou lidských dlaních ohýbajících větev jako o významu života. Listy stromu se ohýbaly dolů a dotýkaly se špiček věží na horizontu New Yorku v dálce za řekou. Mrakodrapy vypadaly jako pruhy světla, vybělené dálkou a létem. Soudní síň byla zaplněná lidmi, kteří se přišli podívat na proces s Howardem Roarkem.

Roark seděl u stolu obhajoby. Klidně poslouchal.

Dominika seděla ve třetí řadě mezi diváky. Když se na ni někdo podíval, měl dojem, že se usmívá. Ona se však neusmívala. Jen pozorovala listy za oknem.

Gail Wynand seděl úplně vzadu. Přišel sám ve chvíli, kdy síň už byla plná lidí. Zvědavých pohledů ani blesků fotoaparátů, jež se kolem něho rozblikaly, si nevšímal. Zůstal chvíli stát v uličce a rozhlížel se po síni, jako by nebyl důvod, proč by se neměl rozhlížet. Měl na sobě šedý letní oblek a na hlavě panamák s krempou sklopenou do tváře, na jedné straně mírně zvednutou. Dominiku zaznamenal stejným pohledem jako zbytek soudní síně. Na Roarka se podíval, až když se posadil. Roark se k němu otáčel od chvíle, kdy se Wynand objevil ve dveřích soudní síně. Kdykoli se na něj podíval, Wynand se odvrátil.

„Motiv, který stát hodlá obžalovanému dokázat,“ zahájil prokurátor svou úvodní řeč k porotě, „překračuje hranice normálních lidských citů. Většině z nás bude připadat zrůdný a nepředstavitelný.“

Dominika seděla v lavici s Mallorym, Hellerem, Lansingem, Enrightem, Mikem a – k překvapení všech přátel – s Guyem Franconem. Na protější straně přes uličku se slavné osobnosti města zformovaly do tvaru jakési komety: na její špičce, daleko vpředu, seděl Ellsworth Toohey a za ním se táhl chvost oblíbených jmen: Lois Cooková, Gordon L. Prescott, Gus Webb, Lancelot Clokey, Ike, Jules Fougler, Sally Brentová, Homer Slottern, Mitchell Layton.

„Tento motiv, stejně jako dynamit, jímž vyhodil do vzduchu celý dům, vyhodil z duše tohoto muže veškerou lidskost. Ctěná poroto, před vámi stojí nejzákeřnější výbušnina na světě – egotista!“

Na židlích, na okenních rámech, v uličkách, namačkána na zdi se jako monolit mísila lidská masa, z níž byly rozpoznatelné jen bledé ovály tváří. Vystupovaly z ní jednotlivé obličeje, oddělené, samotné, nepodobné jeden druhému. Za každým z nich byly roky celého či zpola prožitého života, úsilí, nadějí a snahy, upřímné či neupřímné, ale přesto snahy. Z toho všeho zůstalo na všech jediné znamení: na rtech usmívajících se škodolibostí, na rtech uvolněných sebezapřením, na rtech stažených nejistou důstojností – na všech – znamení utrpení.

„…Dnes, v době, kdy svět je sužován obrovskými problémy a hledá odpověď na otázky týkající se přežití člověka – se tento muž uchýlil k něčemu tak neobjektivnímu, abstraktnímu a nepodstatnému, jako je jeho umělecký názor, a považoval ho za natolik důležitý, že se pro něho stal posedlostí a motivem k spáchání protispolečenského zločinu.“

Lidé přišli, aby byli svědky skandálního případu, aby viděli slavné osobnosti, aby si měli o čem povídat, aby se ukázali před ostatními, nebo prostě jen z nudy. Vrátí se do zaměstnání, která je nebaví, do rodin, které nemilují, k přátelům, které si nevybrali, do salonů, ke společenským šatům, koktejlovým skleničkám, do kin, k nepřiznané bolesti, k zašlapaným nadějím, k nenaplněným touhám vznášejícím se nad cestami, na něž nikdo nevykročil, ke dnům naplněným snahou nemyslet, nevyslovovat nahlas, zapomenout, vzdát se a přestat doufat. V každém z nich však byl uložen nějaký nezapomenutelný okamžik – ráno, kdy se nestalo nic zvláštního, úryvek hudby zničehonic zaslechnutý a už nikdy znovu stejně neslyšený, tvář neznámého člověka v autobusu – okamžik, kdy každý z nich pocítil jakýsi vyšší smysl života. A každý z nich si pamatoval i chvíle, v bezesných nocích, v deštivém odpoledni, v kostele, v liduprázdné ulici při západu slunce, kdy je náhle cosi přimělo položit si otázku, proč je všude kolem tolik utrpení a ošklivosti. Nepokusili se najít na to odpověď a jejich život běžel dál, jako by to byla jen řečnická otázka. Každý z nich však kdysi zažil okamžik, kdy o samotě a v opravdové upřímnosti pocítil potřebu tu odpověď najít.

„…bezcitný, arogantní egotista, který musel za každou cenu prosadit svou…“

Porotu tvořilo dvanáct mužů. Poslouchali a jejich tváře byly pozorné, bez výrazu. Lidé v síni si šuškali, že porota vypadá nesmlouvavě. Mezi porotci byli dva ředitelé továren, dva inženýři, jeden matematik, řidič kamionu, zedník, elektrikář, zahradník a tři dělníci. Výběr poroty trval dost dlouho. Roark mnoho porotců odmítl. Nakonec vybral těchto dvanáct. Žalobce souhlasil a v duchu si říkal, že přesně to se stává, když se amatér rozhodne, že se bude obhajovat sám; advokát by vybral kultivovanější typy, u kterých by byla větší šance, že vyslyší žádost o milost; Roark si však vybral ty nejdrsnější tváře.

„…Kdyby šlo o sídlo nějakého plutokrata, ale projekt bytové výstavby, ctěná poroto, projekt bytové výstavby!“

Soudce seděl vzpřímeně na vysoké lavici. Byl šedovlasý a měl přísnou tvář vojenského důstojníka.

„…Člověk, který má sloužit společnosti, stavitel, který se stal bořitelem…“

Hlas mluvil dál, profesionálně a sebevědomě. Ve tvářích, které ho poslouchaly, se zračilo stejné uspokojení jako nad sváteční večeří ve všední den: uspokojení, jež mělo být za hodinu zapomenuto. Souhlasily s každou jeho větou; neslyšely je poprvé, slýchaly je neustále, bylo to to, čím svět žil; bylo to stejně samozřejmé jako louže na chodníku.

Prokurátor představil své svědky. Na svědeckou lavici usedl policista, který Roarka zatýkal, aby popsal, jak obžalovaného přistihl u elektrického odpalovače. Noční hlídač vypověděl, jak byl odeslán z místa činu. Jeho výpověď byla stručná, prokurátor nechtěl zbytečně zdůrazňovat Dominičinu roli. Ředitel stavební firmy dosvědčil, že ze skladu na staveništi se ztratil dynamit. Postupně předstupovali před porotu členové výboru pro výstavbu Cortlandtu, stavební inspektoři, odborní poradci, aby stavbu popsali a vyčíslili rozsah vzniklých škod. Tím byl první den soudního líčení ukončen.

Následující den byl jako první svědek předvolán Petr Keating. Usedl na lavici, shrbený a zhroucený do sebe. Poslušně vzhlédl k prokurátorovi. Čas od času pohnul očima. Pohlédl do davu, na porotu, na Roarka. Na všechny se díval stejným pohledem.

„Pane Keatingu, můžete před soudem místopřísežně prohlásit, zda jste autorem projektu známého pod názvem Cortlandtské domovy, jehož autorství je vám připisováno?“

„Ne, nejsem.“

„Kdo je tedy jeho autorem?“

„Howard Roark.“

„Na čí žádost návrh vypracoval?“

„Na mou.“

„Proč jste ho o to požádal?“

„Protože jsem to nedokázal udělat sám.“

Jeho hlas nezněl upřímně, chyběl v něm jakýkoli náznak rozhodnutí mluvit pravdu; to, co říkal, neznělo ani jako pravda, ani jako lež, ale jako lhostejnost.

Prokurátor mu podal jakýsi papír. „Je toto smlouva s vaším podpisem?“

Keating si přidržel papír před očima. „Ano.“

„Je na ní podpis Howarda Roarka?“

„Ano.“

„Mohl byste porotě přečíst podmínky té dohody?“

Keating je nahlas přečetl. Hlas měl vyrovnaný a text dobře naučený. Jeho výpověď nepůsobila nijak skandálně, ač měla. To nebyl slavný architekt veřejně přiznávající svou neschopnost, ale člověk odříkávající naučenou lekci. Vzbuzoval dojem, že kdyby ho někdo přerušil, ztratil by nit a musel by začít zase od začátku.

Zodpověděl soudu ještě mnoho dalších otázek. Na důkaz jeho svědectví předložil prokurátor Roarkovy původní návrhy Cortlandtu, které si Keating schoval, dále pak kopie, které podle nich Keating nechal udělat, a fotografie stavby Cortlandtu v jeho závěrečné podobě.

„Proč jste tak vášnivě protestoval proti profesionálním změnám navrhovaným panem Prescottem a panem Webbem?“

„Protože jsem se bál Howarda Roarka.“

„Čeho jste se mohl podle svých zkušeností od něj obávat?“

„Čehokoli.“

„Můžete se vyjádřit přesněji?“

„Nevím. Prostě jsem se ho bál. Vždycky jsem se ho bál.“

Následovaly další otázky. Byl to výjimečný soudní proces, ale obecenstvo se nudilo. To, co slyšeli, neznělo jako výpověď očitého svědka. Ostatní svědkové se zdáli mít s případem mnohem více společného.

Když Keating opustil svědeckou lavici, mělo publikum divný pocit, jako by se jeho odchodem nic nezměnilo; jako by vůbec neodešel.

„Obžaloba skončila,“ prohlásil okresní prokurátor.

Soudce pohlédl na Roarka.

„Máte slovo,“ řekl. Hlas měl vlídný.

Roark vstal. „Vaše ctihodnosti, nebudu předvolávat žádné svědky. Toto bude mé svědectví i závěrečná řeč.“

„Složte přísahu.“

Roark složil přísahu a postavil se ke schodům svědecké lavice. Publikum ho sledovalo pohledem. Byli přesvědčeni, že nemá sebemenší šanci. Proto mohli bez obav odhodit tu bezejmennou zášť a pocit ohrožení, jež ve většině z nich vzbuzoval. A tak ho poprvé spatřili takového, jaký byl: jako člověka, který nezná strach.

Ne přirozený strach, který je reakcí na nějaké konkrétní nebezpečí, ale onen chronický, nepřiznaný strach, v němž všichni žili. Vybavilo se jim zoufalství okamžiků, kdy člověk o samotě přemýšlí o tom, jak chytrá slova mohl říct, kdyby ho byla v pravou chvíli napadla, a nenávidí všechny, kteří mu sebrali odvahu, aby je vyslovil. To zoufalství, když si člověk uvědomí, jak umí být v duchu silný a schopný, ten krásný sen, který se nemůže nikdy stát skutečností. Jsou to sny? Sebeklam? Anebo potlačená skutečnost, nenarozená, zabitá tím sžírajícím, bezejmenným pocitem – strachem – potřebou – závislostí – nenávistí?

Roark stál před nimi jako člověk s čistým svědomím. Stál před nepřátelským davem – a jim náhle došlo, že není schopen žádné nenávisti. Na zlomek vteřiny pochopili jeho způsob myšlení. A každý z nich si položil otázku: potřebuji něčí souhlas? – záleží na tom? – jsem něčím vázán? A na ten zlomek okamžiku byli všichni svobodní – natolik svobodní, aby pocítili shovívavost se všemi lidmi v síni.

To vše se odehrálo v jediném okamžiku; v tom krátkém okamžiku ticha těsně před tím, než začal Roark mluvit.

„Před mnoha tisíci lety přišel člověk na to, jak rozdělat oheň. Pravděpodobně nakonec skončil na hranici, kterou naučil své bratry zapalovat. Považovali ho za zloducha, který se spojil s tolik obávaným ďáblem. Od té doby měl však člověk oheň, u něhož se mohl hřát, na němž mohl vařit jídlo, jímž si mohl osvítit jeskyni. Získali dar, který nepochopili a který je vyvedl ze tmy. O několik staletí později vynalezl jiný člověk kolo. Pravděpodobně mu nakonec jeho bratři, jež naučil kolo sestrojovat, na tomtéž kole rozlámali kosti. Považovali ho za kacíře, který překročil hranice zapovězeného území. Od té doby však mohli cestovat za hranice obzoru. Získali dar, který nepochopili a který jim otevřel cestu do světa.

Takoví lidé, nezlomní a první v historii, stojí na začátku každé legendy, již lidstvo zapsalo od svých počátků. Prométheus byl připoután řetězy ke skále a roztrhán supy – protože ukradl oheň bohům. Adam byl odsouzen k tomu, aby trpěl a zemřel – protože ochutnal ovoce ze stromu poznání. Ať jde o jakoukoli legendu, kdesi ve stínu své paměti si byli lidé vždy vědomi toho, že jejich sláva začala jedním člověkem, který za svou odvahu zaplatil.

V každém století žili lidé, kteří vykročili na cestu jako první, vybaveni jen svým snem. Jejich cíle byly různé, ale všichni měli jedno společné: jejich krok byl krokem prvním, jejich cesta byla nová, jejich sen nebyl nikde vypůjčený a všem se za to dostalo nenávisti. Velcí tvůrci – filozofové, umělci, vědci, vynálezci – stáli ve své době sami proti všem. Každá nová velká myšlenka byla nejprve odmítnuta. Každý nový velký objev byl nejprve zavržen. První motor považovali lidé za nesmysl. Nikdo nevěřil, že by letadlo mohlo létat. Tkalcovský stav měli za něco nebezpečného. Narkózu za hřích. A přesto se lidé s nevypůjčenými myšlenkami nenechali zastavit. Bojovali, trpěli a dopláceli na to. Ale nakonec vyhráli.

Žádného tvůrce nikdy nepoháněla touha sloužit svým bratrům, protože jeho bratři dar, který jim nabízel, odmítali, ačkoli je zbavoval těžkopádné rutiny jejich životů. Jediným motivem mu byla pravda. Jeho pravda a jeho práce, kterou chtěl dělat po svém. Symfonie, kniha, stroj, filozofie, letadlo nebo stavba – to byl jeho pravý a jediný cíl, jeho život. Ne ti, kdo jeho dílo slyšeli, četli, řídili, věřili v něj, létali v něm nebo v něm bydleli. Tvůrčí proces, ne ti, kdo ho užívali. Tvůrčí proces, ne výhody, které představoval. Tvůrčí proces, jenž dával jeho pravdě formu. Jeho pravda mu byla cennější než cokoli jiného, a proto ji bránil proti celému světu.

Jeho sen, síla i odvaha vycházely z jeho duše. Lidská duše je však jeho vlastní já. To je to, co tvoří vědomí. Přemýšlet, cítit, hodnotit, jednat, to jsou funkce samostatného já.

Tvůrci nikdy nebyli nesobečtí. V tom tkví tajemství jejich síly – že byla zcela soběstačná, sama sebou motivovaná a inspirovaná. Prvotní impuls, zdroj energie, životní, hybná síla. Tvůrce nikdy nesloužil ničemu ani nikomu. Žil vždy jen sám pro sebe.

A jen díky tomu, že žil sám pro sebe, mohl dosáhnout věcí, které se staly pýchou lidstva. Taková je podstata úspěchu.

Člověk nemůže přežít jinak než prostřednictvím svého rozumu. Přichází na svět bezbranný. Jedinou jeho zbraní je jeho mozek. Zvířata si obstarávají potravu svou silou. Člověk nemá drápy, tesáky, rohy ani nijak zvlášť vyvinuté svalstvo. Svou potravu si musí pěstovat nebo ji musí ulovit. Aby mohl něco vypěstovat, musí použít svůj rozum. Aby mohl něco ulovit, potřebuje zbraně, a k výrobě zbraní musí použít – opět rozum. Od těchto nejprimitivnějších potřeb až k nejabstraktnějším náboženským představám, od kola až k mrakodrapu, vše, čím jsme a co máme, pochází z jediné lidské vlastnosti – schopnosti přemýšlet.

Myšlení je však vlastností jednotlivce. Neexistuje žádný kolektivní mozek. Neexistuje žádná kolektivní myšlenka. Dohoda, jíž dosáhne určitá skupina lidí, je vždy jen kompromisem nebo průměrem odvozeným z myšlenek několika jednotlivců. Je to jen vedlejší produkt. Prvotní akt – myšlenkový proces – musí vykonat každý člověk sám. Jídlo se dá rozdělit mezi spoustu lidí. Ale nemůžeme je strávit kolektivním žaludkem. Nikdo nemůže použít své plíce na to, aby dýchal za někoho jiného. A nikdo nemůže použít svůj mozek, aby za někoho jiného myslel. Všechny funkce těla a duše jsou čistě soukromé. Nelze je s někým sdílet nebo je někomu předávat.

Produkty myšlení jiných lidí nám zůstaly jako dědictví. Zdědíme kolo. Vyrobíme dvoukolák. Z dvoukoláku se stane auto. Z auta letadlo. Ale všechno, co můžeme získat od jiných, je pouze konečný produkt jejich myšlení. Tvůrčí schopnost, která se chopí tohoto výsledku jako materiálu, využije ho a posune dál, je hybnou silou. Tato tvůrčí schopnost se nedá darovat ani přijmout, sdílet ani vypůjčit. Patří jedinému, individuálnímu člověku. To, co díky ní vzniká, je majetkem tvůrce. Lidé se jeden od druhého učí. Ale veškeré učení je jen předávání materiálu. Žádný člověk nemůže předat druhému schopnost myšlení. A přesto je tato schopnost jediným možným prostředkem našeho přežití.

Nic na světě není člověku darováno. Vše, co potřebuje, musí vyrobit. A zde je člověk postaven před zásadní rozhodnutí: přežít lze jen dvěma způsoby – nezávislou prací svého vlastního myšlení, anebo jako parazit žijící z myšlení jiných. Tvůrce vytváří něco nového. Parazit si vypůjčuje. Tvůrce se potýká s přírodou sám. Parazit k tomu potřebuje prostředníka.

Tvůrce chce ovládnout přírodu. Parazit chce ovládnout člověka.

Tvůrce žije svou prací. Nepotřebuje k tomu nikoho jiného. Jeho hlavní cíl leží v něm samém. Parazit žije z druhé ruky. Musí být neustále obklopen lidmi. Ti jsou jeho hlavním motivem.

Základní potřebou tvůrce je nezávislost. Logické myšlení nemůže fungovat pod žádnou formou nátlaku. Nemůže být omezováno, nemůže se obětovat ani podřizovat žádnému jinému účelu. Potřebuje absolutní nezávislost ve svém fungování i v motivaci. Pro tvůrce jsou všechny vztahy s lidmi vedlejší.

Základní potřebou člověka žijícího z druhé ruky je zajistit si vazby s jinými lidmi, aby se nasytil. Vztahy s lidmi staví na první místo. Hlásá, že člověk žije proto, aby sloužil druhým. Vyzývá k altruismu.

Altruismus je doktrína, jež od člověka žádá, aby žil pro druhé a stavěl druhé nad sebe sama.

Žádný člověk nemůže žít pro někoho druhého. Nemůže s někým sdílet svou duši, stejně jako nemůže s nikým sdílet své tělo. Ale člověk, který žije z druhé ruky, užívá altruismu jako zbraně, pomocí které druhé zneužívá a překrucuje základní morální principy lidstva. Vtlouká lidem do hlavy zásady toho, jak zničit tvůrce. Učí je, že je správné být závislý.

Člověk, který se snaží žít pro druhé, je závislý. Motivem, pro který jedná, parazituje na druhých, a současně dělá parazity z těch, kterým sám slouží. Takový vztah nevytváří nic jiného než jen vzájemnou korupci. Je v zásadě nemožný. Jeho nejbližším ekvivalentem v realitě – člověk, který žije, aby sloužil druhým – je otrok. Fyzické otroctví je odsouzeníhodné, o co horší je však otroctví duševní? Skutečný otrok má alespoň zbytky nějaké cti. Lze mu přiznat, že se bránil a že se svým stavem nesouhlasí. Ale člověk, který ze sebe dělá otroka dobrovolně ve jménu lásky, je ten nejnižší ze všech tvorů. Snižuje důstojnost člověka a znehodnocuje skutečnou lásku. Právě to je však pravou podstatou altruismu.

Lidem je od malička vštěpováno, že nejvyšší ctností není něco vytvářet, ale dávat. Člověk však nemůže dávat něco, co nebylo vytvořeno. Procesu darování musí předcházet tvůrčí proces – jinak není z čeho dávat. Potřeby tvůrce předcházejí potřebám budoucích příjemců. A přesto máme obdivovat ty, kteří žijí z druhé ruky a rozdávají dary, jež nevytvořili, víc než člověka, který ty dary poskytl. Vychvalujeme charitativní skutky. Ovšem nad úspěchy jen mávneme rukou.

Lidem je od malička vštěpováno, aby se snažili zbavit druhé utrpení. Ale utrpení je jako nemoc. Když se s ní člověk setká, snaží se postiženému poskytnout úlevu a pomoc. Povyšovat však takovou samozřejmost na největší měřítko ctnosti znamená povyšovat utrpení na nejpodstatnější součást života. Pak si ovšem člověk musí přát, aby druzí trpěli – aby mohl dokázat, že je dobrý. Taková je povaha altruismu. Tvůrce se nezabývá nemocemi, ale životem. A přesto výsledky jeho práce vyléčily už mnoho nemocí, jak lidského těla, tak duše, a přinesly trpícím větší úlevu, než v jakou by altruisté mohli kdy doufat.

Lidem je od malička vštěpováno, že mají s druhými souhlasit. Ale tvůrce je ten, kdo nesouhlasí. Lidem je od malička vštěpováno, že mají jít s davem. Ale tvůrce jde proti proudu. Lidem je od malička vštěpováno, že se mají držet pohromadě. Ale tvůrce stojí stranou.

Lidem je od malička vštěpováno, že ego je synonymem zla a obětavost ideálem ctnosti. Ale tvůrce je v pravém slova smyslu egotista, a nesobecký člověk je ten, kdo nepřemýšlí, necítí, nesoudí, nejedná. To jsou atributy samostatného já.

Zde došlo k nejhoršímu překroucení pojmů. Celá věc byla postavena na hlavu a člověku nezůstala žádná možnost volby – a žádná svoboda. Jako protipóly dobra a zla mu byly předloženy dva pojmy: egotismus a altruismus. Egotismus je vysvětlován jako obětování druhých pro svůj vlastní prospěch. Altruismus – jako obětování sebe sama ve prospěch druhých. To člověka připoutalo neodvolatelně k druhým a nezůstala mu jiná volba než bolest: buď jeho vlastní bolest, jíž trpí kvůli ostatním, anebo bolest, již vnucuje druhým kvůli sobě. Když se k tomu ještě dodalo, že v sebeobětování musí člověk nacházet radost, dvířka klece definitivně zapadla. Člověk byl donucen přijmout masochismus za svůj ideál – pod hrozbou toho, že jedinou jinou možností je sadismus. A to byl ten největší podvod, jaký byl kdy na lidstvu spáchán.

To byl prostředek, jakým byly za základní hodnoty života prosazeny závislost a utrpení.

Přitom však nejde o volbu mezi sebeobětováním a nadřazeností. Jde o volbu mezi závislostí a nezávislostí. O volbu mezi morálním kodexem tvůrce a člověka, který žije z druhé ruky. To je ta základní otázka. Otázka volby života nebo smrti. Morální kodex tvůrce vychází z potřeb logického myšlení, umožňujícího člověku přežít. Morální kodex člověka žijícího z druhé ruky vychází z potřeb myšlení, které není schopno přežít. Všechno, co pochází z nezávislého lidského ega, je dobré. Všechno, co pochází z lidské závislosti na druhých, je špatné.

Absolutní egotista není ten, který obětuje druhé. Je to člověk, jenž necítí sebemenší potřebu kohokoli jakkoli využívat. Nepracuje prostřednictvím druhých. Ostatní lidé se ho v žádném podstatném bodě vůbec netýkají. Ani pokud jde o jeho cíl, motivaci, způsob myšlení, touhu nebo zdroj energie. Nežije pro někoho jiného – a po nikom také nežádá, aby žil pro něho. To je jediná forma bratrství a vzájemné úcty, která je mezi lidmi možná.

Lidé se liší mírou svých schopností, ale základní princip zůstává stejný: pracovní talent a lidskou hodnotu člověka určuje míra jeho nezávislosti, jeho osobní iniciativy a lásky ke své práci. Nezávislost je jediným měřítkem lidského charakteru a hodnoty člověka. To, čím člověk je a co se sebou udělá; ne to, co udělal nebo neudělal pro druhé. Lidská důstojnost se nedá ničím nahradit. Neexistuje žádné jiné měřítko lidské důstojnosti než nezávislost.

V kvalitním vztahu není potřeba přinášet žádné oběti. Architekt potřebuje klienty, ale nepodřizuje svou práci jejich požadavkům. Oni ho také potřebují, ale neobjednávají si u něho dům, jen aby mu poskytli nějakou práci. Lidé si mezi sebou vyměňují produkty své práce na základě svobodné, vzájemné a oboustranně výhodné smlouvy, shodnou-li se ve svých osobních zájmech a chtějí-li obě strany výměnu uskutečnit. Pokud nechtějí, nemusí spolu vůbec jednat. Hledají někde jinde. To je jediná možná forma vztahu mezi rovnocennými partnery. Cokoli jiného je vztah mezi otrokem a otrokářem nebo obětí a katem.

Žádná práce nevzniká kolektivně, rozhodnutím většiny. Každá tvůrčí práce vzniká pod vedením jediné individuální myšlenky. Architekt potřebuje spoustu lidí, aby mohl svou budovu postavit. Ale neptá se jich, zda se jim jeho návrh líbí. Pracují spolu na základě svobodné dohody a každý z nich je svobodný v rámci své specifické funkce. Architekt používá ocel, sklo nebo beton, které vyrobili jiní. Ale tento materiál zůstává ocelí, sklem a betonem jen do chvíle, než se jich dotkne. To, co s nimi udělá, je jeho vlastní produkt a jeho osobní vlastnictví. Jen tak může mezi lidmi vzniknout dobrá spolupráce.

Nejdůležitější právo je právo na své vlastní já. Nejdůležitější povinností člověka je povinnost vůči sobě samému. Jeho morální povinností je nevidět svůj hlavní cíl v jiných lidech. Jeho morální povinností je dělat to, co chce, za předpokladu, že to, co chce, není prvotně závislé na jiných lidech. To se týká celé oblasti jeho tvůrčích schopností, jeho myšlení, jeho práce. Netýká se to zločince, altruisty a diktátora.

Člověk přemýšlí a pracuje sám. Krást, využívat druhých nebo vládnout však sám člověk nemůže. K tomu potřebuje oběti. Potřebuje něčí závislost. Krádež, vykořisťování a vládnutí jsou doménou těch, kdo žijí z druhé ruky.

Ti, kdo vládnou jiným, nejsou egotisté. Nic nevytvářejí, existují jen skrze druhé. Jejich hlavním cílem jsou jejich poddaní a jejich zotročování. Jsou stejně závislí jako žebrák, sociální pracovník nebo zloděj. Na formě závislosti nezáleží.

Lidem je však od malička vštěpováno, že ti, kteří žijí z druhé ruky – tyrani, císaři, diktátoři –, jsou představitelé egotismu. Díky této mylné představě byli přinuceni zničit ego, své vlastní i jiných. Cílem hlásání tohoto bludu bylo zničit tvůrce. Nebo je spoutat. Což je jinými slovy totéž.

Od počátku věků stáli proti sobě dva protivníci: tvůrce a ten, kdo žije z druhé ruky. Když první tvůrce vynalezl kolo, první člověk, který žil z druhé ruky, na to odpověděl – vynalezl altruismus.

Tvůrce – odmítnutý, neuznaný, pronásledovaný, zneužitý – pokračoval dál, postupoval dopředu a svou energií táhl celé lidstvo s sebou. Ten, kdo žije z druhé ruky, k tomu ničím nepřispěl, kromě toho, že kladl tvůrci do cesty překážky. Jejich souboj lze označit i jinak: jednotlivec proti kolektivu.

Oním ‚veřejným prospěchem‘ kolektivu – rasy, třídy, státu – byla zdůvodněna a ospravedlněna každá tyranie, která kdy člověku vládla. Všechny hrůzy minulosti byly spáchány ve jménu nějakého ušlechtilého cíle. Mohl by se snad nějaký sobecký čin vyrovnat všemu tomu krveprolití, k němuž došlo ve jménu altruistických zásad? Může za to pokrytectví, nebo sama povaha principu? Ti nejhorší řezníci minulosti byli jedni z nejupřímnějších lidí. Věřili v dokonalou společnost, jíž lze za pomoci gilotiny a popravčí čety dosáhnout. Nikdo jejich právo zabíjet nezpochybňoval, protože zabíjeli s dobrým úmyslem. To, že člověk musí obětovat sám sebe pro druhé, se považovalo za samozřejmost. Herci se mění, ale role a děj tragédie zůstávají stejné. Dobrodinec, který zpočátku hlásá lásku k lidem a nakonec se koupe v lidské krvi. Tak to jde dál a nikdy to neskončí, dokud lidé budou věřit tomu, že jedná-li někdo nesobecky, jedná dobře. Tím dávají altruistům volnou ruku a jejich oběti vystavují nutnosti to snášet. Ale podívejme se na výsledky.

Jediné, co mohou lidé jeden pro druhého udělat, a jediné možné vyjádření jejich dobrého vztahu je – Ruce pryč!

Podívejme se nyní na výsledky společnosti vybudované na zásadách individualismu. Na naši zemi. Tu nejvznešenější v historii lidstva. Je to země největších úspěchů, nejvyšší prosperity, nejsvobodnější. Naše země nebyla budována na nesobecké službě, na sebeobětování, odříkání či jiném altruistickém imperativu. Byla budována s myšlenkou, že každý člověk má právo jít za svým štěstím. Za svým osobním štěstím. Ne za štěstím někoho jiného. Za čistě soukromým, osobním, sobeckým zájmem. A podívejte se na výsledky. Zpytujte své svědomí.

Je to odvěký spor. Lidé se přiblížili pravdě téměř na dosah, ale pokaždé ji zničili a civilizace zanikaly jedna za druhou. Civilizace znamená posun směrem ke společnosti soukromí. Celý život primitivního člověka byl veřejnou záležitostí, podřízenou zákonům jeho kmene. Civilizace je proces osvobozování člověka od lidí.

Dnes, v naší době, jako by se kolektivismus, vláda těch, kdo žijí z druhé ruky, ta odvěká stvůra, utrhla ze řetězu a začala vztekle řádit. Dotlačila lidi na úroveň takového intelektuálního ponížení, které nemá v historii lidstva obdoby. Dosáhla tak hrůzného měřítka, jaké svět dosud nepoznal. Nakazila každou mysl. Pohltila většinu Evropy. A sápe se i na naši zem.

Jsem architekt. Vím, co přinese princip, na kterém je postavena. Blížíme se světu, v němž si nebudu moci dovolit žít.

Teď tedy víte, proč jsem vyhodil Cortlandt do vzduchu.

Ano, navrhl jsem Cortlandt. Dal jsem vám ho. A zničil jsem ho.

Zničil jsem ho, protože jsem se rozhodl, že nepřipustím, aby existoval. Byla to dvojnásobná stvůra. Co do formy i co do užití. Musel jsem vyhodit do vzduchu obojí. Její formu zmrzačili dva takoví, kteří žijí z druhé ruky a kteří si přisvojili právo opravovat něco, co sami nevytvořili a čemu se nedokázali vyrovnat. To jim umožnilo všeobecné přesvědčení, že dobročinný účel budovy převyšuje všechny ostatní účely, a já tedy nemám právo se proti tomu postavit.

Souhlasil jsem s tím, že Cortlandt navrhnu, jen proto, abych ho viděl postavený tak, jak jsem ho navrhl. To byla cena, kterou jsem stanovil za svou práci. Nedostal jsem však zaplaceno.

Neviním z toho Petra Keatinga. Byl bezmocný. Podepsal smlouvu se svými zaměstnavateli. Smlouva však byla porušena. Bylo mu přislíbeno, že stavba bude postavena přesně podle návrhu, který předložil. Slib však nebyl dodržen. Láska člověka k poctivosti své práce a jeho právo na její zachování jsou dnes považovány za něco neobjektivního, abstraktního a nepodstatného, jak řekl pan prokurátor. Proč byla ta stavba zmrzačena? Jen tak. Takové věci nikdy nemají žádný zvláštní důvod, kromě samolibosti těch, kdo žijí z druhé ruky a osobují si právo na duševní nebo materiální vlastnictví kohokoli jiného. Kdo jim to umožnil? Z těch desítek úředníků to nebyl nikdo konkrétní. Nikdo se neobtěžoval něco povolovat nebo zakazovat. Nikdo nebyl za nic zodpovědný. Nikdo nemůže být pohnán k odpovědnosti. A takový je každý kolektivní čin.

Nedostal jsem zaplaceno tak, jak jsem požadoval. Majitelé Cortlandtu však ode mne dostali, co chtěli. Chtěli schéma, podle něhož by bylo možno postavit budovu co nejlevněji. Nenašli nikoho jiného, kdo by jejich požadavku dokázal vyhovět. Já jsem jim vyhovět mohl a také jsem to udělal. Oni mou práci využili a chtěli, abych jim ji odkázal jako dar. Já ale nejsem altruista. Takové dary já nedávám.

Prý jsem zničil domov pro chudé. Zapomíná se však na to, že beze mne by takový dům nemohli mít. Ti, kterým šlo o chudé, museli přijít za mnou, za tím, kterému o chudé nikdy nešlo, aby jim pomohli. Chudoba budoucích nájemníků jim prý dala právo si mou práci přivlastnit. Ve jménu jejich potřeb prý měli nárok na můj život. Bylo prý mou povinností obětovat, cokoli se po mně žádá. To je krédo těch, kteří žijí z druhé ruky a kteří se dnes rozpínají po celém světě.

Přišel jsem, abych přede všemi prohlásil, že nikdo nemá právo ani na jedinou minutu mého života. Ani na sebemenší část mé energie. Ani na cokoli, co jsem kdy stvořil. A nezáleží na tom, kdo si takový nárok činí, kolik jich je, ani na tom, jak moc to potřebují.

Přišel jsem, abych řekl, že jsem člověk, který nežije pro ostatní.

Je třeba to říct. Protože svět umírá na orgie sebeobětování.

Přišel jsem, abych řekl, že poctivá tvůrčí práce je důležitější než jakékoli charitativní snahy. A ten, kdo to nechápe, je ten, kdo ničí svět.

Přišel jsem, abych vyslovil své podmínky. Za žádných jiných nehodlám žít.

Necítím se lidstvu ničím povinován, kromě jediné věci: respektování svobody každého člověka a odmítnutí jakékoli formy své účasti ve společnosti, která dělá z lidí otroky. Rád své zemi daruji těch deset let, které strávím za mřížemi, kdyby už dál neměla existovat. Prožiji je ve vděčných vzpomínkách na to, čím moje země byla. To bude vyjádření mé loajality, mé odmítnutí žít nebo pracovat v tom, co se z ní stane.

Vyjádření mé loajality s každým tvůrcem, který kdy žil a musel trpět pod útlakem sil, které mě donutily vyhodit Cortlandt do vzduchu. Mé loajality s každou hodinou bolestné samoty, pocitu odmítnutí, zklamání, zneužití, kterou si musel prožít – i s bitvami, které vyhrál. S každým tvůrcem, jehož jméno se stalo slavným – a s každým tvůrcem, který žil, bojoval a odešel nepoznán dřív, než stačil dosáhnout toho, co chtěl. S každým tvůrcem, který byl zničen na těle i na duchu. S Henrym Cameronem. Se Stevenem Mallorym. S člověkem, který nechce být jmenován, ale je v této soudní síni a ví, že mluvím o něm.“

Roark stál, nohy rozkročené, paže spuštěné volně podél těla, hlavu vztyčenou – stejně jako stával na svých nedokončených stavbách. Později, když opět seděl zpátky u stolu obhajoby, mělo mnoho lidí v síni pocit, jako by tam pořád ještě stál; jako momentka, která se nedá ničím nahradit.

Ten obraz jim zůstal v paměti po celou dobu dalších dlouhých právních diskusí. Slyšeli soudce, jak říká prokurátorovi, že obhájce v podstatě změnil svou obhajobu: doznal se ke svému činu, ale necítí se být za spáchaný zločin vinen; je na porotě, aby rozhodla, zda si je obhájce vědom povahy a podstaty svého činu, a pokud ano, zda si uvědomuje, že jeho čin je špatný. Prokurátor nevznesl žádnou námitku; v síni zavládlo zvláštní ticho; byl si jist, že případ vyhrál. Pronesl závěrečnou řeč. Nikdo si nepamatoval, co řekl. Soudce dal porotě příslušné pokyny. Pak vstal a vyšel ze soudní síně.

Lidé se pohnuli, chystajíce se pomalu k odchodu, vědomi si toho, že mají před sebou několik dlouhých hodin čekání. Wynand vzadu a Dominika vpředu seděli bez hnutí.

Soudní zřízenec přistoupil k Roarkovi, aby ho vyvedl ven. Roark vstal. Podíval se na Dominiku, pak na Wynanda. Pak se obrátil a následoval soudního zřízence.

Byl už u dveří, když se ozvalo pronikavé zaklepání a po něm chvíle hluchého ticha, než si lidé uvědomili, že to bylo zaklepání na zavřené dveře místnosti pro porotu. Porota se shodla na rozsudku.

Ti, kdo stáli, zůstali stát na místě, dokud se soudce nevrátil na svou stolici. Porota zaujala svá místa v soudní síni.

„Obžalovaný povstane a vyslechne rozhodnutí poroty,“ oznámil soudní úředník.

Howard Roark postoupil o krok vpřed a obrátil se k porotě. Vzadu v síni povstal a zůstal stát i Gail Wynand.

„Pane hlavní porotce, shodla se porota na rozsudku?“

„Ano, shodla.“

„Jak zní váš rozsudek?“

„Nevinen.“

První Roarkův pohyb hlavou nesměřoval k městu za okny, ani k soudci, ani k Dominice. Směřoval k Wynandovi.

Wynand se rychle otočil a vyšel ven. Soudní síň opustil jako první.

19

Roger Enright odkoupil od vlády pozemky, plány i to, co zbylo z Cortlandtu. Nechal vykopat každý zbytek změněných základů tak, aby v zemi vznikla jen prázdná díra. Najal si Howarda Roarka, aby projekt postavil znovu. Stavbu zadal jediné stavební firmě, přihlédl k přísné úspornosti plánů a připravil rozpočet stavby tak, aby nájemné zůstalo nízké a on přitom rozumně vydělal. O výběru budoucích nájemníků neměl rozhodovat jejich příjem, zaměstnání ani počet dětí; projekt měl být přístupný každému, kdo se chtěl nastěhovat a byl ochoten platit nájem, ať už si mohl dovolit dražší bydlení nebo ne.

Koncem srpna byl Gail Wynand úředně rozveden. Proti jeho návrhu nebyla vznesena žádná námitka, soudní slyšení bylo krátké a Dominika se k němu nedostavila. Wynand si připadal jako před válečným soudem, když slyšel chladnou sprostotu právního jazyka, líčícího snídani v Monadnockově údolí – paní Wynandová – Howard Roark; označujícího jeho manželku za oficiálně zneuctěnou, vyjadřujícího navrhovateli právní soustrast a udělujícího navrhovateli status ublížené nevinnosti a papír, jenž měl být jeho propustkou do všech těch let svobody a tichých večerů, která měl ještě před sebou.

Ellsworth Toohey se svou stížností u pracovní komise uspěl. Wynand dostal příkaz, aby ho znovu přijal na původní místo.

Téhož odpoledne zavolala Tooheymu Wynandova sekretářka, aby mu sdělila, že pan Wynand ho očekává v práci ještě dnes večer, před devátou. Toohey se usmál a položil sluchátko.

Když toho večera vcházel do budovy Praporu, stále se usmíval. Zastavil se v redakci místních zpráv. Cestou zdravil pokynem ruky své kolegy, potřásal si s nimi rukama, trousil vtipné poznámky o posledních filmech a šířil kolem sebe dojem bezelstného údivu, jako by odešel teprve včera a nechápal, proč ho všichni vítají jako vítěze, který se vrací domů.

Zamířil loudavým krokem ke své kanceláři, když vtom se náhle zarazil. V tomtéž okamžiku si uvědomil, že se nesmí zastavit, že nesmí na sobě dát znát překvapení, a že už ho znát dal: v otevřených dveřích jeho kanceláře stál Wynand.

„Dobrý večer, pane Toohey,“ pozdravil ho Wynand vlídně. „Pojďte dál.“

„Dobrý večer, pane Wynande,“ odpověděl Toohey milým hlasem, už opět sebejistý, protože se mu podařilo zformovat obličejové svalstvo do úsměvu a přimět nohy, aby pokračovaly v chůzi.

Vešel dovnitř a nejistě se zastavil. Byla to stále jeho kancelář, nezměněná, s psacím strojem a štosem čistých papírů na stole. Dveře však zůstaly otevřené a Wynand v nich stále mlčky stál, opřený o zárubeň.

„Posaďte se ke svému stolu, pane Toohey. Pusťte se do práce. Zákony je třeba ctít.“

Toohey pokrčil zlehka a souhlasně rameny, došel ke stolu a posadil se. Položil ruce na stůl, dlaněmi se o něj pevně opřel a pak je spustil do klína. Natáhl se pro tužku, zkontroloval, je-li dobře ořezaná, a odložil ji stranou.

Wynand pomalu zvedl zápěstí do výšky svého hrudníku, jeho předloktí a dlouhé, volně svěšené prsty vytvořily jeden z vrcholů trojúhelníku, a podíval se na své náramkové hodinky.

„Je přesně za deset minut devět,“ řekl. „Jste přijat zpět na své místo, pane Toohey.“

„A jsem šťastný jak blecha. Opravdu, pane Wynande, asi bych to neměl říkat, ale hrozně se mi stýskalo.“

Wynand se neměl k odchodu. Stál ve dveřích, nahrbený jako vždycky, lopatky opřené o zárubeň, ruce založené na prsou, lokty podepřené dlaněmi. Na stole svítila lampa s hranatým zeleným stínítkem, venku však bylo ještě světlo, šmouhy unavené hnědi na citronové obloze; kombinace předčasného umělého a slábnoucího denního světla naplňovala místnost bezútěšností blížícího se večera. Světlo lampy se rozlévalo na stole do kruhové louže, ale hnědé, mizející stíny ulice přebít nedokázalo, stejně jako nemohlo dosáhnout ke dveřím, aby zneškodnilo Wynandovu přítomnost.

Stínítko lampy se mírně zachvělo a Toohey ucítil pod podrážkami svých bot dunění: tiskařské válce se točily. Pak si uvědomil, že už je cítí delší dobu. Byl to uklidňující zvuk, spolehlivý a živý. Údery tepu novin – novin, jež přenášejí do lidských srdcí údery tepu světa. Dlouhý, rovnoměrný tok jednotlivých kapek, jako korálky kutálející se jeden za druhým, jako tep lidského srdce.

Toohey začal pohybovat tužkou po papíře, dokud si nevšiml, že papír leží ve světle lampy a že Wynand tedy musí vidět, jak tužkou kreslí leknín, čajovou konvici a mužský profil s vousy. Upustil tužku a vyloudil ze rtů zvuk, jímž se sám sobě zasmál. Otevřel zásuvku a pečlivě zkontroloval hromádku uhlových papírů a svorek. Nevěděl, co od něj Wynand očekává: tak se přece novinové články psát nezačínají. Nechápal, proč se má svých povinností ujmout právě v devět večer, ale vysvětloval si to tím, že Wynand potřebuje svou porážku nějak zmírnit, a tak ji naopak přehání, a měl pocit, že si může dovolit mu jeho přání vyhovět.

Tiskařské válce se točily; údery lidského srdce spojené a opakovaně vysílané. Nic jiného slyšet nebylo a Toohey si pomyslel, že by bylo směšné v tom dál pokračovat, pokud Wynand odešel, ale pokud ještě neodešel, nebylo rozhodně radno dívat se jeho směrem.

Po chvíli vzhlédl. Wynand tam pořád stál. Světlo vyzdvihlo na jeho těle dva bílé body: dlouhé prsty jedné ruky, obemknuté kolem loktu, a vysoké čelo. Právě to čelo potřeboval Toohey vidět; ne, nad obočím nebyly žádné šikmé vrásky. Jeho oči vypadaly jako dva pevné, bílé ovály, v hranatých stínech obličeje slabě rozeznatelné. Ovály byly upřené na Tooheyho. Jinak nebylo v té tváři nic; žádný náznak jakéhokoli úmyslu.

Po další chvíli Toohey řekl:

„Já vážně nevidím důvod, proč bychom my dva spolu nemohli vycházet, pane Wynande.“

Wynand mlčel.

Toohey sebral ze stolu papír a vložil ho do psacího stroje. Seděl a díval se na klávesnici, bradu podepřenou dvěma prsty, v pozici, již zaujímal pokaždé, když se chystal napsat článek. Okraje kláves se ve světle lampy leskly, v setmělé místnosti se jako by vznášely kroužky jasného niklu.

Stroje se zastavily.

Toohey sebou instinktivně trhl, dřív, než si mohl svůj pohyb uvědomit: byl novinář, a toto byl zvuk, který nikdy jen tak náhle neumlká.

Wynand se znovu podíval na hodinky a řekl:

„Je devět hodin. Jste propuštěn, pane Toohey. Prapor právě přestal existovat.“

Jediné, co si Toohey uvědomil, byl pohyb jeho ruky, jak dopadla na klávesnici psacího stroje. Slyšel kovové zachraptění páček, jak se postupně zasekávaly a zarážely se do sebe, a poskočení válce.

Nic na to neřekl, ale cítil, že jeho tvář je jasně výmluvná, protože slyšel, jak mu Wynand odpovídá:

„Ano, pracoval jste tu třináct let… Ano, před dvěma týdny jsem skoupil všechny akcie, včetně akcií Mitchella Laytona…“ Mluvil lhostejným hlasem. „Ne, v redakci místních zpráv o tom nevěděli. Jen v tiskárně.“

Toohey se otočil. Sebral ze stolu svorku, podržel ji na dlani, pak ruku obrátil, nechal svorku spadnout a s mírným údivem pozoroval definitivní platnost zákona, který jí nedovolil zůstat na jeho obrácené dlani.

Vstal. Stál a díval se na Wynanda, od něhož ho dělil pruh šedého koberce.

Wynand mírně naklonil hlavu na stranu. V jeho tváři se zračil výraz toho, že už není třeba nic skrývat, vypadala prostě, nebyl v ní žádný hněv, zavřené rty byly protažené do bolestného, téměř pokorného úsměvu.

„Tak to je konec Praporu… Myslím, že bylo příhodné přivítat ho právě s vámi.“

O služby Ellsworthe Monktona Tooheyho se ucházela spousta novin. Vybral si Kurýr, noviny se slušnou pověstí a nevyhraněnou politikou.

Večer po svém prvním pracovním dnu v novém zaměstnání seděl Ellsworth Toohey na hraně stolu spoluredaktora a bavil se s ním o panu Talbotovi, majiteli Kurýru, s nímž se viděl zatím jen párkrát.

„A jaký je pan Talbot jako člověk?“ zeptal se Ellsworth Toohey. „Má pro něco slabost? Bez čeho by se neobešel?“

Na druhé straně chodby vytáčel někdo v telegrafním oddělení telefonní číslo. „Život,“ prohlásil kdosi nahlas a důležitě, „jde dál!“

Roark seděl u kreslicího stolu ve svém ateliéru a pracoval. Město za prosklenými stěnami vypadalo průhledně, vzduch byl umytý prvním říjnovým chladem.

Náhle zazvonil telefon. Netrpělivě škubl tužkou a nechal ji chvíli viset ve vzduchu; nepřál si být vyrušován, když kreslil. Přešel ke svému pracovnímu stolu a zvedl sluchátko.

„Pane Roarku,“ ozvala se jeho sekretářka a vypjatý tón hlasu se omlouval za porušení běžného řádu, „pan Gail Wynand by rád věděl, jestli by vám vyhovovalo zajít za ním dnes ve čtyři odpoledne do jeho kanceláře.“

Ve sluchátku u jejího ucha se rozhostilo ticho doprovázené lehkým bzučením a ona napočítala mnoho vteřin.

„Máte ho na lince?“ zeptal se Roark. Věděla, že to, co slyší v jeho hlase, není způsobeno telefonním spojením.

„Ne, pane Roarku. Volá jeho sekretářka.“

„Ano. Jistě. Řekněte jí, že přijdu.“

Vrátil se zpátky ke kreslicímu stolu a zadíval se na svou práci; byla to první zrada, kterou byl kdy na ní donucen spáchat: věděl, že dnes už nebude schopen pracovat. Tíha naděje a úlevy byla příliš velká.

Když se Roark přiblížil ke vchodu budovy, jež kdysi bývala sídlem Praporu, všiml si, že nápis Prapor nad vchodem zmizel. Žádný nový na jeho místě nebyl. Nad vchodem zůstal jen vybledlý obdélník. Věděl, že v budově jsou teď kanceláře Clarionu a několik pater prázdných místností. Clarion, podřadný odpolední list bulvárního typu, byl jediným zástupcem Wynandova koncernu v New Yorku.

Nastoupil do výtahu. Byl rád, že je v něm sám: přepadl ho náhlý, neovladatelný vlastnický pocit k té malé ocelové kleci; byla jeho, znovu nalezená, vrácená. Síla úlevy mu odhalila sílu bolesti, kterou ukončila, té zvláštní bolesti, nepodobné žádné jiné, kterou kdy zažil.

Jakmile vstoupil do Wynandovy kanceláře, věděl, že tu bolest bude muset přijmout a už navždy ji nést, že na ni nikdy nenajde lék, že už nikdy nebude žádná naděje. Wynand seděl za stolem, a když Roark vešel, zvedl se s pohledem upřeným přímo na něj. Wynandova tvář vypadala cizeji než tvář cizího člověka; tvář cizího člověka je neprozkoumaná možnost, která se může otevřít, když člověk bude chtít a vynaloží určité úsilí; tato tvář byla známá, ale zavřená, neposkytující žádnou možnost, že ji někdo někdy znovu otevře. Tvář, v níž se nezračila bolest ani odmítnutí, ale pečeť něčeho jiného, něčeho, co následuje poté, když je už i bolest odmítnuta. Tvář vzdálená a tichá, se svou vlastní důstojností, nikoli živou důstojností, ale důstojností mrtvoly na středověké hrobce, vypovídající o zašlé slávě, aniž by dovolila ruce dotknout se jejích pozůstatků.

„Pane Roarku, tento rozhovor je nezbytný, ale pro mne velice obtížný. Jednejte prosím podle toho.“

Roarkovi bylo jasné, že to nejmenší, co teď pro něho může udělat, je nepřipomínat mu žádné minulé svazky. Věděl, že k tomu, aby v muži, který tu stál před ním, zlomil to poslední, co v něm zbývalo, by stačilo jediné slovo: Gaile.

Odpověděl tedy:

„Ano, pane Wynande.“

Wynand sebral ze stolu čtyři listy strojem popsaného papíru a podal mu je přes stůl:

„Přečtěte si to prosím a podepište to, pokud s tím souhlasíte.“

„Co je to?“

„Smlouva na vypracování projektu Wynandovy budovy.“

Roark položil papíry na stůl. Nemohl je držet v ruce. Nemohl je číst.

„Poslouchejte mě prosím pozorně, pane Roarku. Chci, aby to bylo jasně vysvětleno a jednoznačně pochopeno. Chci se hned teď pustit do stavby Wynandovy budovy. Chci, aby to byla nejvyšší budova ve městě. Nezajímá mě, je-li to z časových či ekonomických důvodů výhodné. Chci ji postavit. Bude plně využitá – to je jediné, co se vás může týkat. Bude v ní sídlit Clarion a všechny kanceláře Wynandových podniků, které jsou nyní roztroušeny v různých částech města. Zbytek prostoru bude pronajat. Mám ještě dostatečně vlivné postavení, abych toto mohl zaručit. Nemusíte se tedy obávat, že vaše budova bude nevyužitou stavbou. Pošlu vám písemnou zprávu se všemi podrobnostmi a požadavky. Ostatní nechám na vás. Navrhnete budovu, jak budete chtít. Vaše rozhodnutí budou konečná. Můj souhlas nebudete potřebovat. Budete mít plnou moc i zodpovědnost. Je to zaneseno ve smlouvě. Chci ovšem, aby bylo jasné, že už se spolu nikdy neuvidíme. Bude vám k dispozici můj zástupce, který s vámi bude vyřizovat veškeré technické a finanční záležitosti. S ním budete jednat. Všechny další porady si budete domlouvat s ním. Oznámíte mu, které stavební firmy na tuto práci preferujete. Budete-li považovat za nutné se mnou mluvit, učiníte tak skrze mého zástupce. Nebudete počítat s tím, že mě ještě někdy uvidíte, ani se o to nebudete pokoušet. Pokud to uděláte, nebudete vpuštěn. Nepřeji si s vámi mluvit. Nepřeji si vás vidět. Jste-li ochoten přistoupit na tyto podmínky, přečtěte si prosím smlouvu a podepište ji.“

Roark se natáhl pro pero a podepsal, aniž by se na papíry podíval.

„Vždyť jste si to nepřečetl,“ namítl Wynand.

Roark hodil papíry přes stůl.

„Podepište prosím obě kopie.“

Roark poslechl.

„Děkuji vám,“ řekl Wynand, podepsal papíry a podal jednu kopii Roarkovi. „To je vaše kopie.“

Roark si strčil papíry do kapsy.

„Nezmínil jsem se ještě o finanční stránce naší smlouvy. Je veřejným tajemstvím, že Wynandův koncern je mrtev. Po celé zemi funguje zdravě a prosperuje, ne však v New Yorku. Bude tu, dokud budu živ. Ale se mnou skončí. Mám v úmyslu jeho podstatnou část zlikvidovat. Nebudete se proto muset v projektu nijak finančně omezovat. Máte naprostou volnost stanovit jeho cenu tak vysoko, jak bude třeba. Ta budova tu bude stát ještě dlouho potom, co po všech filmových týdenících a bulvárních plátcích nezbude ani stopa.“

„Jistě, pane Wynande.“

„Uvážíte-li stav současného světa a katastrofu, do níž se řítí, může vám ten počin připadat absurdní. Věk mrakodrapů skončil. Žijeme v době projektů bytové výstavby. Což je vždycky předehra k době jeskynní. Vy se ovšem nebojíte gest odporujících celému světu. Bude to poslední mrakodrap, který bude v New Yorku postaven. A je dobře, že to tak musí být. Poslední velké lidské dílo na zemi předtím, než lidstvo samo sebe zničí.“

„Lidstvo samo sebe nikdy nezničí, pane Wynande. Ani se nebude nikdy za zničené považovat. Ne, dokud bude dělat věci, jako je tato.“

„Jako je co?“

„Jako je Wynandova budova.“

„To je na vás. Mrtvé věci – jako je Prapor – jsou jen finančním hnojivem, které to umožní. To je jejich pravý účel.“

Sebral svou kopii smlouvy, přeložil ji a zasunul si ji pečlivě do náprsní kapsy. Pak řekl, aniž by se tón jeho hlasu jakkoli změnil:

„Jednou jsem vám řekl, že tato budova má být pomníkem mého života. Teď už není čemu stavět pomník. Wynandova budova nebude mít nic – kromě toho, co do ní vložíte vy.“

Zvedl se, aby dal najevo, že jejich rozhovor je u konce. Roark vstal a namísto pozdravu jen sklonil hlavu. Nechal ji skloněnou o něco déle, než formální úklona žádá.

U dveří se zastavil a ještě jednou se obrátil. Wynand stál bez hnutí za svým stolem. Dívali se jeden na druhého.

Wynand řekl:

„Postav ji jako pomník svého ducha… který mohl být i můj.“

20

Jednoho jarního dne, o osmnáct měsíců později, se Dominika vypravila na staveniště Wynandovy budovy.

Vzhlížela k mrakodrapům města. Vyrůstaly na nečekaných místech, mezi nízkými střechami. Byla v nich jakási překvapivá neočekávanost, jako by vyrostly jen o vteřinu dřív, než je spatřila, a ona zachytila jen poslední okamžik toho pohybu; jako by je, kdyby se odvrátila a znovu se rychle otočila zpátky, stihla zahlédnout v okamžiku, kdy vyrážely na povrch.

Na další křižovatce zabočila a ocitla se před širokým, vyklizeným prostorem Hell’s Kitchen.

Stroje se posunovaly po rozryté půdě, srovnávajíce povrch budoucího parku. Z jeho středu vyrůstala k nebi hotová kostra Wynandovy budovy. Její horní část byla stále ještě obnažená; ocelová klec překřížených mříží. Sklo a zednické práce rostly odspodu postupně za ní, zakrývajíce spodní část onoho dlouhého řezu prostorem.

V samém srdci země prý hoří oheň, pomyslela si. Zůstává v něm uvězněn a v klidu. Někdy ale vyšlehne skrz vrstvu půdy, železa, žuly a vyletí na svobodu. Pak se promění v toto.

Blížila se k budově. Dolní patra byla obehnána dřevěnou ohradou. Ohrada zářila velkými reklamními cedulemi s názvy firem, dodávajících materiál na nejvyšší stavbu na světě. „Ocel od National Steel, Inc.“

„Sklo od firmy Ludlow.“

„Elektrické vybavení od společnosti Wells-Clairmont.“

„Zdviže od firmy Kessler, Inc.“

„Nash & Dunning, stavební práce.“

Náhle se zastavila. Spatřila něco, čeho si ještě nikdy předtím nevšimla. Ten pohled byl jako dotek ruky na jejím čele, ruky legendárních postav s léčivými schopnostmi. Neznala Henryho Camerona a nebyla u toho, když to říkal, ale to, co v tu chvíli cítila, bylo, jako by jeho slova slyšela: „A já vím, že jestli vydržíš až do konce, bude to vítězství, Howarde, nejen pro tebe, ale pro něco, co si zaslouží zvítězit, co hýbe světem – a nikdy se mu nedostává uznání. Obhájíš tím tolik jiných, kteří padli před tebou, kteří trpěli stejně, jako budeš trpět ty.“

Na ohradě kolem nejvyšší budovy New Yorku spatřila malou plechovou tabulku s nápisem:

„Howard Roark, architekt.“

Došla až k budce stavbyvedoucího. Chodívala sem často; navštívit Roarka a podívat se, jak stavba pokračuje. V budce však byl nějaký nový člověk, který ji neznal. Požádala ho, aby jí zavolal Roarka.

„Pan Roark je až nahoře u vodní nádrže. Koho mám ohlásit, paní?“

„Paní Roarkovou,“ odpověděla.

Muž sehnal stavbyvedoucího, který ji jako obvykle nechal vyjet nahoru nákladním výtahem – na několika sbitých prknech s lanem místo zábradlí stoupajících po boční stěně budovy.

Stála a ve vztyčené ruce svírala nad hlavou lano, vysoké podpatky pevně opřené o prkna. Prkna se chvěla, proud vzduchu jí tiskl sukni k tělu a ona pozorovala, jak zem zvolna padá dolů.

Stoupala nad široké tabule skel výkladních skříní. Ulice vypadaly jako příkopy, které se stále více prohlubovaly, jako by se někam propadaly. Stoupala nad markýzami kin, nad jejich černými plochami podepřenými barevnými spirálami sloupů. Kolem ní ubíhala okna kanceláří, dlouhé skleněné pruhy padající dolů. Krčící se haldy skladišť mizely, propadajíce se i se svými skrytými poklady. Věže hotelů se rozevíraly jako paprsky vějíře, až se nakonec převrátily. Tovární komíny vypadaly jako hořící dřívka zápalek a auta jako pohybující se šedé čtverečky. Slunce tvořilo majáky se špičatými věžemi, které se otáčely a vrhaly na město dlouhé bílé paprsky. Město se rozšiřovalo a pochodovalo v kolmých řadách ulic k oběma řekám. Stálo vmáčknuté mezi dvě úzká černá ramena vody. Pak se přehouplo a valilo se dál do mlhavého oparu plání a oblohy.

Rovné střechy klesaly jako pedály tlačící domy k zemi, pryč z cesty jejího letu. Míjela skleněné krychle sloužící za jídelny, ložnice nebo dětské pokoje. Viděla střešní zahrady, snášející se dolů jako kapesníky rozložené ve větru. Mrakodrapy s ní chvíli závodily a pak zůstaly někde vzadu. Prkna pod jejíma nohama proletěla kolem antén rozhlasových vysílačů.

Výtah se houpal nad městem jako kyvadlo. Šplhal rychle nahoru podél boční stěny budovy. Proletěl kolem místa, kde končily zednické práce; zůstaly kdesi pod ní. Neměla teď pod sebou nic než ocelové provazce a vzduch. Cítila, jak jí stoupáním zaléhají uši. Slunce ji oslepilo. Vzduch jí narážel do zdvižené brady.

Uviděla ho stát nad sebou, na nejvyšším podlaží Wynandovy budovy. Zamával jí.

Oblohu proťal obzor moře. Jak město klesalo, moře stoupalo. Minula věžičky bankovních budov. Minula koruny soudních budov. Vzlétla nad věže kostelů.

A pak už bylo jen moře a nebe a postava Howarda Roarka.

AYN RAND

ZDROJ

Z anglického originálu The Fountainhead

vydaného nakladatelstvím The Bobbs Merrill Company v roce 1943

přeložila Jana Melicharová

Odpovědná redakce Irena Danielová

Obálka a vazba Berlet Advertising & Graphic Design Pty Ltd

Fotografii na záložku poskytl Ayn Rand Institute

Grafická úprava Boris Mysliveček

Sazba písmem New Baskerville Vladimír Ludva

Tisk a knihařské zpracování Těšínské papírny, s.r.o.

Roku 2000 vydal Berlet Advertising & Graphic Design Pty Ltd

info@aynrand.cz

Počet stran 800

Vydání první, první dotisk